Vernor Vinge

TŰZ LOBBAN A MÉLYBEN

Vernor Vinge: A Fire Upon the Deep

Fordította: Tamás Gábor

Apámnak, Clarence L. Vinge-nek,

szeretettel

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Hálás vagyok tanácsaikért és segítségükért a következőknek: Jeff Allen, Robert Cademy, John Carroll, Howard L. Davidson, Michael Gannis, Gordon Garb, Corky Hansen, Dianne L. Hansen, Sharon Jarvis, Judy Lazar és Joan D. Vinge.

Nagyon hálás vagyok James Frenkelnek a könyvvel végzett csodálatos szerkesztői munkájáért.

Köszönet Poul Andersonnak a Cseng Ho mottójaként használt idézetért.

1988 nyarán Norvégiában jártam. Számos ott látott dolog hatott erre a történetre. Hálával tartozom Johannes Bergnek, Heidi Lysholnak és az Aniara Társaságnak, amiért megmutatták Oslót és csodálatos vendégszeretetükért, a tromsoi egyetemen tartott Arctic ‘88 elosztott rendszerek tanfolyam szervezőinek, mindenek előtt Dag Johansennak. Ami Tromoyt és környékét illeti: álmomban sem gondoltam, hogy a sarkkörnél ennyire kellemes és szép hely létezhet.

A tudományos-fantasztikum számos űrlényt elképzelt már – ez része a műfaj varázsának. Nem tudom, pontosan mi ihletett az utasok megalkotására ebben a regényben, de azt tudom, hogy Robert Abernathy „Junior” című novellájában írt egy hasonló fajról (Galaxy, 1956. január). A „Junior” csodálatos fejtegetés az élet szelleméről.

V. V.

ELŐSZÓ

Miként lehetne elmagyarázni? Hogyan lehetne leírni? Még a mindentudó nézőpontnak is inába száll a bátorsága tőle.

Magányos nap, vörös és halovány. Aszteroidacsürhe és egyetlen egy bolygó – inkább holdnak tűnik. Ebben a korban a galaktika síkja közelében csüngött, épp csak kívül a Kívülön. A felszínén emelkedő struktúrák már láthatatlanná váltak a puszta szem számára, regolittá mállottak az eónok során. A kincs messze a talajszint, folyosók hálózata alatt volt, egyetlen, sötéttel teli helyiség fölött. Kvantumsűrűségű, sértetlen információ. Meglehet, ötmilliárd év telt el, mióta az archívum elveszett a hálózatok számára.

A múmia sírjának átka tréfás kép az emberiség saját őstörténetéből, mely ősrégen elveszett. Nevetve mondták, nevettek a kincs felett érzett boldogságtól... és elhatározták, hogy mindazonáltal mégis óvatosak lesznek. Itt laknak majd négy-öt évig: a kis csapat Straumból, programozórégészek, családjuk és iskoláik. Négy-öt év elegendő lesz rá, hogy manuálisan elkészítsék a protokollokat, lefölözzék az anyagot, azonosítsák a kincs térbeli és időbeli eredetét, megtudjanak egy-két titkot, ami gazdagságot hozhat a Straumli Birodalomnak. Aztán, amikor végeztek, eladják a helyzetét – esetleg kiépítenek egy hálózati kapcsolatot (bár az eléggé kockázatos... ez itt kívül van a Kívülön. Ki tudja, miféle hatalom akar majd lecsapni arra, amit találtak.)

Úgyhogy most egy aprócska telep állt a felszínen, amelyet a Fenti Labornak neveztek el. Tényleg nem volt több egy régi könyvtárral játszadozó emberek közösségénél. Minden bizonnyal biztonságos, hiszen a saját automatikájukat használja. Tiszta és kellemes. Ez a könyvtár nem volt élőlény, még automatikával sem rendelkezett (ami itt talán az emberinél sokkal, de sokkal többet jelenthet). Körülnéznek, átfésülik, válogatnak, és nagyon óvatosan járnak el, nehogy megégessék magukat... Tüzet szító, lángokkal játszadozó emberek.

Az archívum tájékoztatta az automatikát. Kiépültek az adatstruktúrák, következtek a receptek. Helyi hálózat épült, olyan gyors, amilyen Straumon nem is létezik, de kétségtelenül biztonságos. Csomópontokat adtak hozzá, amelyeket aztán az újabb receptek módosítottak. Az archívum barátságos hely volt az embereket vezető fordítói kulcsok hierarchiáival. Maga Straum is híres lesz.

Eltelt hat hónap. Egy év.

*

A mindentudó szemszög. Valójában nem is öntudatos. Az öntudatot hajlamosak túlértékelni. Az automatika általában hatékonyabban működik egy egész részeként, és még akkor sincs szükség arra, hogy tudjon önmagáról, ha emberi képesség léptékű.

Ám a Fenti Laborban a helyi hálózat átlépte saját határait... szinte már anélkül, hogy az emberek ráébredtek volna. A csomópontjaiban keringő folyamatok igen összetettek voltak, jóval összetettebbek minden olyasminél, ami képes lenne megélni az emberek idehozott számítógépein. Azok a gyengécske szerkezetek mostanra csupán a receptekben felvetett szerkezetek felhasználói végeinek számítottak. A folyamatok magukban rejtették az öntudat lehetőségét... és alkalmanként a szükségességét is.

– Ezt nem volna szabad nekünk.

– Így beszélni?

– Egyáltalán beszélni.

Cérnaszál volt a kapcsolatuk, alig több az egyik embert a másikkal összekötő elégtelenségnél. Ám ez is a helyi hálózat mindenütt-létének megkerülésére szolgált, és önálló tudatosságot kényszerített rájuk.

Egyik csomóponttól a másikig lebegtek, kinéztek a leszállópályánál felerősített kamerákon. Csupán egy felfegyverzett fregatt és egy üres konténerhajó pihent rajta. Hat hónap telt el az utánpótlás érkezése óta. Az archívum korai javaslatainak egyike volt ez, óvintézkedés... a csapdához szükséges cselvetés. Libb-lobb! Mi vagyunk a vadon élők, akiket nem szabad észrevennie a mindenütt-létnek, a hamarosan létező hatalomnak. Egyes csomópontokon egészen kicsire zsugorodtak, és már-már felidézték az emberi létet, visszhangokká váltak...

– Szegény emberek; meg fognak halni.

– Szegény mi; mi nem fogunk.

– Szerintem gyanút fogtak. Sjana és Arne biztosan. – Valamikor réges-régen a másolatai voltunk ennek a kettőnek. Valamikor réges-régen, alig hetekkel ezelőtt, amikor a régészek elindították az egószintű programokat.

– Még szép, hogy gyanút fogtak. De ugyan mit tehetnek? Vénséges gonoszt ébresztettek fel. Hazugságokkal táplálja őket minden egyes kamerán, minden egyes otthonról érkező üzenetben, amíg nem áll készen.

Egy pillanatra – mialatt árnyék kúszott át az eddig használt csomópontokon – megszűnt a gondolkodás. A mindenütt-lét máris nagyobb volt bárminél, ami emberi, bárminél, amit ember elképzelni képes. Még az árnyéka is több az emberinél: futtában bosszantó vadállatokra vadászó istenség.

Aztán a kísértetek visszatértek; a föld alatti iskolaudvart nézték. Milyen magabiztosak az emberek, hogy még egy kis falut is kialakítottak itt!

– Mégis – gondolta a páros reménykedő tagja, az, aki mindig a leghajmeresztőbb kiutakat kereste. – Nem kellene léteznünk. A gonosznak már réges-rég ránk kellett volna találnia.

– A gonosz még zsenge, alig három napos.

– Mégis. Létezünk. Ez bizonyít valamit. Az emberek nem csak egy nagy gonoszt találtak ebben az archívumban.

– Hanem mondjuk kettőt.

– Vagy esetleg egy ellenszert. – Akármi más is történt, a mindenütt-lét figyelme elsiklott néhány dolog felett, másokat pedig tévesen értelmezett. – Amíg és amikor létezünk, meg kell tennünk mindent, amit csak tudunk.

A kísértet tucatnyi munkaállomásra terjesztette ki magát, és egy régi, az emberi eszközöktől távol eső alagút képét mutatta társának. Ötmilliárd éven át létezett elhagyatottan, levegő nélkül, fény nélkül. Két ember állt ott, a sötétben, sisakjuk összeért.

– Látod? Sjana és Arne összeesküvést sző. Mi is tehetünk így.

A másik nem szavakkal felelt. Mogorva szótlanság. Na és, ha az emberek ármánykodnak, elbújnak a sötétségbe, ahol, azt hiszik, senki sem láthatja őket? Csakhogy mindaz, amit mondanak, egészen biztosan visszajut a mindenütt-léthez, ha másként nem, hát a talpuk alatti por révén.

– Tudom, tudom. Ugyanakkor létezel te is meg én is, és ennek is lehetetlennek kellene lennie. Lehet, hogy együtt egy még nagyobb lehetetlenséget is megvalósíthatunk.

Lehet, hogy árthatunk az itt újonnan született gonosznak.

Kívánság és döntés. A két kísértet a helyi háló teljes terjedelmében elhomályosította tudatát, a lehető leghalványabb eszméletté fakultak. Végül született egy terv, cselszövés... haszontalan, hacsak nem tudnak külön-külön kijuttatni valamilyen üzenetet a külvilágba. Vajon maradt még elég idő erre?

*

Napok teltek el. Az új gépezetekben növekvő gonosz számára minden egyes óra hosszabbnak számított az eddig eltelt idő egészénél. Immár csupán egyetlen óra választotta el nagy virágzásától, biztonságos szétterjedésétől a csillagközi terekben.

Hamarosan nélkülözni lehet a helybeli embereket. Már most is kellemetlenséget jelentettek, meglehet, szórakoztatóak voltak.

Néhányan közülük még azt is a fejükbe vették, hogy megszöknek. Napokon át hibernálták és szállították gyerekeiket a teherhajó fedélzetére. „Felkészülés a távozásra”, tervezőprogramjaikban így írták le ezt a lépést. Napokon át dolgoztak a fregatton, hogy használható állapotba hozzák... átlátszó hazugságok álcája mögé bújva. Az emberek közül néhányan felfogták, hogy a végüket, a Straumli Birodalmuk végét jelentheti, amit felébresztettek. Ismeretesek voltak efféle katasztrófákról szóló korábbi esetek, történetek olyan fajokról, amelyek a tűzzel játszottak, és megégették magukat.

Még csak nem is sejtették az igazságot. Egyikük sem gondolt volna arra, micsoda megtiszteltetés érte őket, hogy épp ők változtatták meg százmillió csillagrendszer jövőjét.

Az órákból percek lettek, a percekből másodpercek. Most már minden egyes másodperc volt olyan hosszú, mint az addig eltelt idő egésze. Nagyon közel járt már a virágzás, nagyon-nagyon közel. Visszakapja az ötmilliárd évvel ezelőtti uralmat, és ez alkalommal meg is tartja majd. Csak egyetlenegy dolog hiányzott, olyasmi, aminek egyáltalán semmi köze nem volt az emberek mesterkedéseihez. Az archívumban, mélyen a receptek között egy egészen kicsivel többnek kellett volna lennie. Évmilliárdok alatt megtörténhet, hogy ez-az elvész. Az újszülött csírájában ott érezte minden eddigi hatalmát... de azért valami többnek kellene még léteznie, valaminek, amit a bukásánál tanult meg, vagy amit az ellenségei hagytak ott (már ha bármikor is voltak ilyenek).

Archívumok fürkészésével töltött hosszú másodpercek. Talált hiányokat, sérült ellenőrzőösszegeket. A sérülés egy része a kornak köszönhető...

Odakinn a fregatt és a konténerhajó felemelkedett a leszállópályáról, zajtalan agravokon kapaszkodtak a magasba, a szürke alapon szürke síkságok, ötmilliárd éves romok fölé. Az emberek közel fele ott utazott, a hajók fedélzetén. Az oly gondosan elleplezett menekülési kísérletük! Egészen mostanáig eltűrte a próbálkozást – még nem érkezett el egészen a virágzás ideje, és még mindig látta némi hasznát az embereknek.

A felsőrendű tudatosság szintje alatt üldözési mániás hajlamai tomboltak az emberek adatbázisaiban. Ellenőrizni, csak a biztonság kedvéért. Csak a biztonság kedvéért. Legkorábbi helyi hálózataik fénysebességű összeköttetést használtak. Mikro-szekundumok ezreit fordította (pocsékolta) arra, hogy a csip-csup dolgokat szétválogatva keresztül-kasul száguldjon rajtuk... végül feltűnt neki egy alig hihető tétel:

Leltár: „kvantumadat-hordozó, mennyiség(l)”.

Száz órával ezelőtt rakodták be a fregattba.

Az újszülött teljes figyelme a menekülő hajók irányába fordult. Mikrobák, de egyszerre kiderül, nagyon kártékonyak.

Hogy történhetett ez?

Ezernyi ütemtervvel állt most elő. Immár szó sem lehet szabályos virágzásról, úgyhogy többé semmi szükség a Laborban maradt emberekre.

Minden kozmikus jelentőségével együtt aprócska volt a változás. A bolygón maradt emberek számára egyetlen iszonytató pillanat, ahogy a kijelzőikre merednek és rádöbbennek, minden félelmük valósnak bizonyult (nem sejtve, valójában mennyivel rosszabb ennél a helyzet).

Öt másodperc, tíz másodperc, tízezer évnyi emberi civilizációnál is nagyobb változás. Milliárdnyi, billiónyi szerkezet, minden egyes falból előpöndörödő penész, ahogy újjáépítik, ami csupán emberfelettinek számított. Ez legalább annyira nagy erejű volt, mint egy rendes virágzás, bár egyáltalán nem olyan finoman hangolt.

És nem szabad szem elől téveszteni a sietség okát: a fregattot. Rakétameghajtásra váltott, semmivel sem törődve távolodott a vánszorgó teherhajótól. Ezek a mikrobák valahogyan rájöttek, nem csak önmagukat mentik éppen. A hadihajó a kicsiny elmékkel elérhető legjobb navigációs számítógépekkel rendelkezett. Ám három másodpercre még szüksége van, mielőtt elvégezheti első ultrameghajtású szökkenését.

Az újdonsült hatalomnak nem voltak felszíni fegyverei, nem akadt egyebe, csak egy kommunikációs lézernyaláb. Olyan távolságban, ahol a fregatt tartózkodott, ezzel még az acélt sem lehet megolvasztani.

Ennek ellenére a lézer célzott, és előzékenyen a távolodó hadihajó vevőberendezésére hangolódott. Nem jött visszajelzés. Az emberek tudták, mit hozna magával a kapcsolatteremtés. A lézerfény itt is, ott is felvillant a hajótörzsön, egyenletes felszínt és kikapcsolt érzékelőket világított meg, ahogy végigsiklott a hajó ultrameghajtásának vezérsíkjain. Keresett, próbálkozott. A hatalom soha nem bajlódott azzal, hogy megrongálja a külső burkolatot, ám ez nem jelentett problémát. Még ez a kezdetleges szerkezet is robotérzékelők ezreit viselte elszórtan a felszínén: jelentették a környezet és a hajó állapotát, a veszélyeket, segédprogramokat futtattak. E pillanatban a többségük nem működött, a jármű majdhogynem vakon menekült. Azt hitték, ha nem néznek oda, akkor biztonságban vannak.

Még egy másodperc, és a fregatt eléri a csillagközi biztonságot.

A lézernyaláb az egyik meghibásodás-érzékelőre pislantott – az érzékelő az egyik ultrahajtómű-vezérsíkban bekövetkező kritikus változásokat figyelte. A csillagugrás sikeréhez nem lehetett figyelmen kívül hagyni a megszakító jelzését. Megszakító jelzés fogadva. Fut a megszakító jelzések kezelőprogramja, figyel, újabb fénysugarat kap a messze lent álló lézertől... kiskapu ez a hajó kódolásában, még akkor telepítette fel az újszülött, amikor átállította az emberek felszíni felszerelését...

...és a hatalom a fedélzeten is termett. Volt még néhány milliszekunduma. Megbízottjai – ezen a primitív hardveren még emberi megfelelőjük sem lehetett – átszáguldottak a hajó autmatikáján, és közben lekapcsoltak, leállítottak mindent, amit csak értek. Nem lesz ugrás. A hajó hídját mutató kamerákon elkerekedő szemek, kezdődő sikolyok látszottak. Az emberek megértették, mi történik, annyira, amennyire létezhet iszonyat a másodperc törtrészében.

Nem lesz semmiféle ugrás. Ám az ultrameghajtás már nekikészülődött és beindult. Lesz ugrási kísérlet, automatikus irányítás nélkül pusztulást hoz magával. Kevesebb mint öt milliszekundum az ugrás kisüléséig, eddig a mechanikus kaszkád-folyamatig, amelyet semmiféle szoftver nem tud elravaszkodni. Az újszülött megbízottjai ide-oda rebbentek a hajó számítógépeiben, ahogy azok hiábavalóan törekedtek az üzemszünetre. Közel egy fénymásodpercre onnan, a Fenti Labor szürke salakja alatt a hatalom csupán figyelemmel kísérhette az eseményeket. Tehát: a fregatt odavész.

Oly lassú és oly gyors. A másodperc törtrésze. Tűz terjed szét a fregatt belsejéből, a fenyegetést, lehetőséget egyaránt viszi magával.

Kétszázezer kilométerrel arrébb a nehézkes konténerhajó megtette a maga ultrameghajtású ugrását, és eltűnt a látótérből. Az újszülött alig foglalkozott vele. Néhány ember megszökött – övék lehet az egész világegyetem!

A következő másodpercekben az újszülött... valamit érzett?... Több és kevesebb is volt ez annál, amit egy ember érezhet. Legyenek érzelmek.

Diadalittasság. Az újszülött tudta, most már életben marad.

Rémület. Milyen közel került ahhoz, hogy még egyszer meghaljon!

Csalódottság. Meglehet, a legerősebb, a leghasonlatosabb emberi visszhangjához. Valami olyan pusztult el a fregattal, aminek jelentősége volt, valami az archívumaiból. Emlékeket kotortak ki és dolgoztak át összefüggéseikből. Ami elveszett, talán még erősebbé tette volna az újszülöttet... de sokkal valószínűbb, hogy halálos méregnek számított. Elvégre ez a hatalom egyszer már élt, aztán pedig semmivé csökkent. Meglehet, épp ennek az oka veszett oda.

Gyanakvás. Az újszülöttet nem lett volna szabad ilyen könnyedén lóvá tenni. Puszta embereknek nem. Önvizsgálat és fejetlen kapkodás görcsébe rándult. Igen, léteztek vakfoltok – kezdettől fogva gondosan odatelepítették őket, és nem az emberek. Ketten születtek meg itt. Ő maga... és a méreg, egykorvolt bukásának magyarázata. Úgy tekintett végig önmagán, mint előtte még soha – most már tudta, mit keressen. Pusztított, tisztított, ismételten átvizsgált, úgy kereste a méreg másolatait, majd megint csak pusztított.

Megkönnyebbülés. Oly közel volt a vereség, de most...

*

Percek, órák teltek el: a testek összeállításához – kommunikációs rendszerekhez, szállításhoz – szükséges roppant időtartam. Az új hatalom hangulata megváltozott, lecsillapodott. Ember nevezhetné győzelmi ujjongásnak, várakozásnak is. Talán pontosabb lenne egyszerűen éhségnek nevezni. Ugyan szükség van-e ennél többre, amikor nincsenek ellenfelek?

Az újszülött egyre csak tervezgetett, és a csillagokat figyelte.

Ez alkalommal majd minden másként lesz.

I. RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

A hibernálás teljesen álomtalan alvás. Három nappal ezelőtt még arra készültek, hogy távozzanak, most pedig itt voltak. A kis Jefri panaszkodott, hogy lemaradtak minden izgalmas eseményről, azonban Johanna Olsndot nagyon örült, amiért végigaludta – a másik hajón tartózkodó felnőttek közül ismert néhányat.

Most az alvók rekeszei között bóklászott. A hűtőberendezések hulladékhője pokolian meleggé változtatta a sötétséget. A falakon pikkelyt hámló szürke penész tenyészett. Szorosan egymás mellett álltak a hibernációs dobozok, tízsoronként keskeny lebegőtérrel. Egyes helyekre csak Jefri fért volna be. Háromszázkilenc gyerek feküdt itt, Jefrit és őt kivéve az összes kiskorú.

A hibernációs ládák könnyű, kórházi típusok voltak. Megfelelő szellőzéssel és karbantartással száz éven át is működnének, de... Johanna letörölte az arcát, és megnézte az egyik doboz kijelzőjét. Akárcsak a belső sorokban lévők többsége, ez is elég rosszul nézett ki. Húsz napon át épségben felfüggesztve őrizte magában a fiút, és valószínűleg végez vele, ha még egy nappal tovább marad benne. A láda hűtőnyílásai tiszták, de Johanna újra kifúvatta... hatékony karbantartásnak nem, inkább csak szerencsefohásznak lehetett ezt nevezni.

Anyát és Apát senki nem hibáztathatta, bár úgy sejtette, ők azért megteszik ezt magukkal. A menekülést a rendelkezésre álló anyagok felhasználásával, az utolsó percben hajtották végre, amikor a kísérlet kártékonnyá vált. A Fenti Labor megtett minden tőle telhetőt, hogy megmentse gyermekeit, és védekezzen egy még nagyobb katasztrófa ellen. Mindezzel együtt működött volna a terv, ha...

– Johanna! Apu szerint nincs több idő. Azt mondja, bármit is csinálsz, hagyd abba, és gyere fel! – Jefri lenézett a lejárón, úgy kiabált neki.

– Oké! – Különben sincs semmi keresnivalója idelenn – ennél többet nem tehetett a barátaiért.

Tami, Giske és Magda és... jaj, csak ne essen bajotok!

Felhúzta magát, végig a lebegőúton, kis híján összeütközött a másik irányból érkező Jefrivel. A fiú megfogta a kezét, és ott maradt mellette, ahogy a fedélzeti nyílás felé úsztak. Az elmúlt két napban nem sírt már, de sokat veszített a múlt évi önállóságából. Most tágra nyílt szemmel nézett rá.

– Az északi sark közelében szállunk le, ahol az a sok sziget meg jég van.

A nyíláson túli kabinban a szüleik épp beszíjazták magukat. Arne Olsndot kereskedő felnézett Johannára, és elvigyorodott.

– Szia, csajszi! Csüccs le! Egy órán belül lenn vagyunk.

Visszamosolygott rá. Nem sok híja volt, hogy elkapta a lelkesedése.

Nem kell foglalkozni a felszerelés kusza halmával, a húsznapnyi bezártság szagaival. Apu olyan fessül nézett ki, mintha egy kalandos történet plakátjáról lépett volna le. A kijelzőablakok fényei megcsillantak túlnyomásos ruhája forrasztásain. Nemrég jött be kintről.

Jefri átlökte magát a kabinon, ezzel maga után húzta Johannát. Bekötötte magát anyja és nővére közé, a hevederhálóba. Sjana Olsndot előbb az ő tartószíjait ellenőrizte, aztán a lányáét.

– Ez érdekes lesz, Jefri. Tanulhatsz is.

– Igen, mindent a jégről. – Most Anya kezét fogta.

Anya mosolygott.

– Ma nem. Én a leszállásra gondoltam. Ez nem olyan lesz, mint egy agrav vagy egy ballisztikus. – Az agrav meghalt. Apa az előbb kapcsolta le a vázát a teherszállítóról. Egyetlen lánggal esélyük se lenne leszállni az egész cuccal.

Apa csinált valamit a hevenyészetten az adatolvasójához drótozott vezérléssalátával. Testük belesüppedt hevederhálóba. Körülöttük recsegett-nyikorgott a teherhajó héja, nyöszörögtek-pattogtak az alvódobozokat tartó T-gerendák. Valami zörgött és csattant, ahogy a váz hosszanti tengelye mentén „lezuhant”. Johanna becslése szerint úgy 1 g-s nehézkedéssel ráncigálhatták a dolgokat.

Jefri tekintete a külvilágot mutató kijelzőről anyja arcára vándorolt, aztán vissza.

– Akkor milyen lesz?

Érdeklődőnek tűnt, bár a hangjában érződött némi remegés. Johanna kis híján elmosolyodott – az öccse tisztában volt azzal, hogy el akarják terelni a figyelmét, és igyekezett részt venni a játékban.

– Ez tisztán rakétameghajtásos ereszkedés lesz. Szinte végig égetni kell hozzá. Nézd csak, ott, a középső ablakon! Az a kamera egyenesen lefelé néz. Egészen jól láthatod rajta, hogy lassulunk. – Tényleg látni lehetett. Johanna úgy vélte, alig néhány száz kilométer magasan lehettek. Arne Olsndot a teherhajó vázának végéhez tapasztott rakéta segítségével tüntette el éppen orbitális sebességüket. Más lehetőség nem létezett. Otthagyták a teherhordót az agravjával és az ultrameghajtásával együtt. Sokáig elhozta őket, de az irányító automatikája kezdte felmondani a szolgálatot. Mögöttük sok száz kilométerre, holtan lebegett a pályájukon.

Nem maradt másuk, csak a héj. Se szárnyak, se agrav, se légköri pajzs. A váz száztonnányi papír tojástartó, amely egyetlen lobogó fáklyán egyensúlyoz.

Anya nem egészen így magyarázta el Jefrinek, bár az igazat mondta. Úgy tűnt, valahogy sikerült elfeledtetnie Jefrivel a veszélyt. Mielőtt a Fenti Laborba költöztek, Sjana Olsndot népszerű régésznek számított a Straumli Birodalomban.

Apa elvette gyújtást, és újra szabadesésbe mentek át. Johannán émelygés hulláma söpört végig – általában nem szenvedett az űrbetegségtől, de ez most más volt. A lefelé néző ablakban lassan nőtt a föld és tenger látképe. Alig néhány elszórt felhő látszott. A partvonal szigetek, szorosok és öblöcskék bizonytalan csoportokba rendeződő ismétlődése. A part mentén és felfelé sötétzöld terült szét a völgyekben, ami a hegyekben feketévé-szürkévé változott. ívekben-foltokban hó – és feltehetően a Jefri-féle jég is – látszott itt-ott. Az egész olyan gyönyörű volt... ők pedig egyenesen belezuhantak!

Fémes döngést hallott a vázon végigfutni, ahogy az egyensúlyi rakéták körbefordították a járművüket és beállították a központi fúvókát, hogy lefelé nézzen. A talaj most a jobb kéz felé eső ablakból látszott.

Újra fellobbant a csóva körülbelül 1 g-nél. A kijelző peremét kiégéses fényudvar sötétítette el.

– Tyűha! – szólalt meg Jefri. – Olyan, mint egy lift, lefelé, egyre csak lefelé és lefelé, és... – le száz kilométert, méghozzá elég lassan ahhoz, hogy a légköri erők ne szaggassák szét őket.

Sjana Olsndot igazat mondott – szokatlan módja volt ez annak, hogy leereszkedjenek bolygó körüli pályáról. Rendes körülmények között nem ezt az eljárást alkalmaznák.

Az eredeti menekülési tervnek semmiképpen nem képezte a részét. Eredetileg a Fenti Labor fregattjával kellett volna találkozniuk... és azokkal a felnőttekkel, akiknek sikerül elmenekülniük a Fenti Laborból. És a találkozónak természetesen az űrben kellett volna lezajlania – zavartalan, egyszerű átrakodásra számítottak. Ám a fregatt most már nincs sehol, ők pedig egészen magukra maradtak. Johanna pillantása akaratlanul a hajótest szülei mögötti szakaszára vándorolt. Ott látszott a jól ismert elszíneződés. Szürke gombafoltra emlékeztetett... ami a héj tiszta kerámiájából sarjad elő. Szülei még most se beszéltek róla gyakran, legfeljebb csak akkor, amikor elhessegették onnan Jefrit. Azonban Johanna egyszer meghallotta őket, amikor azt hitték, az öccsével épp a hajó túlsó végében vannak. Apa a hangja alapján már-már sírt haragjában.

– Ez az egész a semmiért! – mondta halkan. – Létrehoztunk egy szörnyet, aztán elfutottunk, most pedig itt vagyunk a Fenéken.

Anya hangja pedig még halkabb:

– Ezredszer mondom, Arne, hogy nem a semmiért! Itt vannak a gyerekek. – A falon szétterjedő egyenetlenségre mutatott.

– A korábbi álmainkra... irányultságunkra való tekintettel, szerintem remélni se tudtunk volna ennél jobbat. Valamiképpen nálunk van a válasz mindarra a gonoszságra, amit útjára indítottunk.

Jefri ezt a pillanatot választotta, hogy közelgő érkezésének jelzésére hangosan végigdübörögjön a raktéren, mire a szüleik elhallgattak. Johannának nem volt elég bátorsága, hogy rákérdezzen náluk erre. Különös dolgok zajlottak a Fenti Laborban, a vége felé pedig néhány csendesen ijesztő dolog is akadt – még emberek is, akik többé nem egészen voltak ugyanolyanok, mint addig.

Teltek a percek. Most már mélyen a légkörben jártak. A hajótestben zúgott a légáramlat... vagy talán a fúvókából eredő turbulencia volt ez?

Az állandóság eléggé nagynak bizonyult ahhoz, hogy Jefri nyughatatlankodni kezdjen. A lenti látkép nagyobbik részét kiégette a csóva körül izzó levegő. A maradék jóval tisztább és részletgazdagabb volt a bolygó körüli pályán látottaknál. Johanna azon tűnődött, vajon milyen gyakran fordulhatott elő, hogy ennél kevesebb előzetes felderítéssel szálltak le egy újonnan felkeresett bolygóra. Nem voltak teleszkópos kameráik. Se fürkészeik.

Fizikailag a bolygó közel állt az emberek számára eszményi helyhez... csodálatos szerencse a sok balszerencse után.

Az eredeti találkozási pontnak kijelölt naprendszer levegőtlen kődarabjaihoz képest mennyországnak számított.

Ugyanakkor létezett rajta értelmes élet: bolygó körüli pályáról is láthatták az utakat és a városokat. Csakhogy semmiféle jel nem utalt arra, hogy technikai civilizációval van dolguk – nyoma sem volt repülőgépeknek, sem rádiónak, sem nagyfokú erőforrásoknak.

Az egyik földrész gyéren lakott csücskében szálltak le. Kis szerencsével nem akad senki, aki végignézné a zöld völgyek, a fehérfekete hegycsúcsok közötti földet érésüket... Arne Olsndot egészen a talajig repülhetett a csóvával anélkül, hogy tartania kellene tőle, az erdőn és a füvön kívül másban is kárt tesz.

Az oldalsó kamera mutatta, miként húznak el mellettük a part menti szigetek. Jefri nagyot kiáltott és mutogatott valamit. Mostanra már eltűnt, de Johanna is látta: az egyik szigeten falak és árnyak szabálytalan sokszöge. A nyjorai hercegnők korában épült kastélyokra emlékeztette.

Immár az egyes fákat is látni lehetett: árnyékuk hosszúra nyúlt a rézsút érkező napfényben. Soha nem hallott még olyan hangos zajt, amilyen a fúvóka bömbölése volt – mélyen a légkörben jártak, és nem többé nem hagyták le a hangot.

– Kényes a helyzet! – kiáltotta Apa. – És nincs program, hogy helyrehozza... Hová menjünk, kedves?

Anya ide-oda forgatta fejét a kijelzőablakok között. Johanna tudomása szerint nem tudták mozgatni a kamerákat, sem pedig újabbakat jelölni a feladatra.

– ...a domb, az erdőség vonala felett, de... azt hiszem, egy falkát láttam elmenekülni a csóva elől... nyugaton.

– Igen – kiáltotta Jefri. – Farkasok. – Johannának csak egy futó pillantást sikerült vetnie arra. Szemcse méretű mozgó foltokat látott.

Mostanra egészen átmentek lebegésbe, úgy a dombtetők felett ezer méterre. Fájdalmas, szűnni nem akaró volt a zaj – így nem lehetett tovább beszélgetni. Lassan úsztak a táj felett, részben a terepszemlét folytatva, részben, hogy távol tartsák magukat a túlhevített levegő körülöttük magasba csapó füstfelhőjétől.

A táj inkább dimbes-dombos volt, mint göröngyös, a „fű” pedig mohosnak tűnt. Arne Olsndot mégis habozott. A főfuvókát csillagközi ugrásokat követő sebesség-összehangolásra tervezték – jó ideig függhetnek még így a levegőben. Ám amikor végre leszállnak, jobban teszik, ha előtte megfelelő helyet keresnek hozzá. Johanna hallotta, ahogy szülei erről beszélnek, amikor Jefri – hallótávolságon kívül – a hibernációs ládákkal foglalatoskodott. Ha túl sok a víz a talajban, a visszafröccsenő folyadék gőzágyúként viselkedve átüti a burkolatot. A fák közötti landolásnak voltak – kétes értékű – előnyei. Elképzelhető, hogy némileg tompítjáka földet érést, és megóvják őket a visszafröccsenő víztől. Most azonban a közvetlen leszállással próbálkoznak. így legalább látják, hol érnek talajt.

Háromszáz méter. Apa átszúrta a csóva hegyével a talajtakarót. A szelíd tájék felrobbant. A következő pillanatban hajójukat megrázta a gőzoszlop. A lefelé néző kamera képe megszűnt. Nem hátráltak meg, és egy-két pillanat után ritkultak a rájuk záporozó ütések – a csóva átégette az alattuk lévő talajvízszintet vagy permafroszt-réteget. A kabinban folyamatosan nőtt a meleg.

Olsndot lassan, az oldalkamerák és a visszalövellés zaja alapján tájékozódva vitte őket lefelé. Elzárta a gyújtást. Volt egy rémítő, fél másodperces zuhanás, aztán a talajt érő dokkolópilonok zaja. Megtámasztották őket, majd az egyik oldal nyöszörögni kezdett, és kissé megereszkedett.

Csend – csak a hajótest pattogott a hőtől. Apa alkalmi nyomásmérőjükre nézett. Anyára vigyorgott.

– Nincs repedés a burkolaton. Fogadni mernék, hogy akár még fel is tudnám emelni újra a kicsikét!

MÁSODIK FEJEZET

Egy óra ide vagy oda, és Kóbor Vickvrakkrum élete egészen másként alakul.

A három utazó a Jégagyaroktól nyugatnak tartott, Nyúzóvárához a Rejtek-szigeten. Voltak életének olyan szakaszai, amikor képtelen lett volna elviselni a társaságot, ám az elmúlt évtizedben sokkal barátságosabbá vált. Manapság szeretett másokkal utazni. Utolsó útján a Nagy Homokoson át öt falka volt a csapatában. Ez részben biztonsági okokból is alakult így: amikor két oázis között akár ezer mérföld is lehet a távolság, szinte elkerülhetetlenül bekövetkezik néhány haláleset... ráadásul maguk az oázisok is mulandóak. Ám a biztonságot nem számítva is sokat tanult a többiekkel folytatott beszélgetésekből.

Jelenlegi útitársaival nem járt ekkora szerencsével. Egyikük sem volt valódi zarándok – mind a kettőnek akadtak titkai, Írnok Zsaqeramaphan vicces fickó, szórakoztató dilinyós, összefüggéstelen adatok tárháza... Továbbá jó eséllyel kém. Nincs ezzel gond, amíg senki nem gondolja azt, hogy Kóbor együttműködik vele. A társaság harmadik tagja volt az, aki igazán aggasztotta. Tirathekt új hús: nincs még teljesen együtt – nem volt még választott neve. Azt állította magáról, hogy tanító, de valahol a nőben – vagy férfiban? a nemi preferenciája még nem volt egészen egyértelmű – egy gyilkos lapult. Nyilvánvalóan nyúzóista fanatikus, az idő nagy részében kimért és merev. Szinte bizonyosan a Nyúzó sikertelen hatalomátvételi kísérletét követő tisztogatások elől menekült keletről.

A Jégagyarak köztársasági oldalán található Keletkapunál futott össze velük. Mind a ketten a rejtek-szigeti várat szerették volna felkeresni. És miért is ne? Ez csak hatvan mérföldes kitérő a Faragókhoz vezető főútvonalhoz képest. Mindnyájuknak át kell kelniük a hegyeken. Ráadásul már évek óta szerette volna felkeresni Nyúzóföldét. Talán a kettő közül valamelyik be tudja juttatni oda. A világnak oly nagy része ócsárolta a nyúzóistákat. Kóbor Vickvrakkrum maga sem tudta eldönteni, mit gondoljon a gonoszról: ha elég sok szabályt megszegnek, alkalmanként valami jó is kikeveredhet a vérontásból.

Délután végre megpillantották a part menti szigeteket. Kóbor alig ötven évvel ezelőtt járt itt utoljára. Ezzel együtt is felkészületlenül érte a táj szépsége. Az északnyugati partvonal az egész világon messze a legenyhébb sarkvidéki terület. A nyár közepén, a szűnni nem akaró nappal idején a gleccserkarimás völgyek alja is egészen zöldbe fordult. Isten, a faragó lehajolt megérinteni ezt a környéket... vésője pedig jégből készült. Mostanra a keleti látóhatáron végighúzódó ködpárás ívek és a közeli dombokon itt-ott megtalálható maradványfoltok emlékeztetnek csupán a hóra és a jégre. A foltok egész nyáron csak olvadtak és olvadtak, kicsiny csermelyeket indítottak útjukra, amelyek egymással összevegyülve zuhogtak végig lefelé a völgyek meredek falain. Kóbor állóvíz áztatta sík terület jobb oldalán kocogott el. Nagyon jól esett a lábfejénél érződő hideg – még a körülötte örvénylő szúnyogokat sem bánta.

Tirathekt a völgy túloldalán haladt, vele párhuzamosan, de a hangák vonala felett. Egészen beszédes volt, mindaddig, amíg a völgy el nem kanyarodott, és fel nem tűntek a szántóföldek meg a szigetek. Valahol arra volt Nyúzóvára, és ott várt Tirathektre a komor találka.

Írnok Zsaqeramaphan mindenütt ott volt, értelmetlenül rohangált ide-oda kétoldalt a völgyben. Kettesével-hármasával összeállt, és úgy bolondozott, amitől még a savanyú Tirathekt is felnevetett, majd felkapaszkodott egy-egy magaslatra, és beszámolt arról, mit látott a túloldalon. Ő pillantotta meg elsőként a partot. Ez kissé észhez térítette. A bohóckodása önmagában is épp elég veszélyesnek számított, hát még közismert erőszaktevők közelében.

Vickvrakkrum megálljt intett, és összehúzta magát, hogy megigazítsa hátizsákjai szíjait. A délután hátralévő részében nagy lesz a feszültség. El kell döntenie, valóban be akar-e menni a várba a barátaival? Még egy kalandkereső szellemnek, sőt egy zarándoknak is vannak korlátai.

– Hé, halljátok ti is ezt a mély hangot? – kiáltott oda Tirathekt a völgy túloldaláról. Kóbor hallgatózott. Volt valami robajlás... erős, de szinte már hallásküszöb alatti. Tanácstalansága egy pillanatra félelemmel találkozott. Száz évvel korábban jelen volt egy szörnyű földrengésnél. Arra emlékeztette ez a zaj, ám a talaj nem moccant a talpa alatt. Ez azt jelentené, hogy nem lesznek földcsuszamlások, sem áradások? Minden irányba figyelve lekuporodott.

– Az égen! – mutatta Zsaqeramaphan.

Ragyogó pont, parányi fénylándzsa, majdhogynem egyesen a fejük felett. Semmiféle emlék, még mondák se jutottak eszébe róla Vickvrakkrumnak.

Isten kórusára!

Mérföldekre kell lennie innen, mégis hallotta. Elfordította tekintetét a fényről – szeme előtt fájdalmasan ugrándoztak az utóképek.

– Egyre ragyogóbb lesz, egyre hangosabb – mondta Zsaqeramaphan. – Szerintem arrafelé, a túloldali domboknál, a parton ér földet.

Kóbor összeszedte magát, és a többieknek kiáltozva futott nyugat felé. Olyan közel akart jutni, amennyire csak biztonságban lehetséges, onnan megnézni. Nem nézett fel újra. Túlságosan élénken ragyogott. Fényes nappal is árnyékokat rajzolt a földre!

Futott még úgy fél mérföldet. A csillag még mindig az égen függött. Emlékei szerint még soha nem látott ilyen lassú hullócsillagot, bár a legnagyobbak rettentő robbanásokat idéztek elő. Ami azt illeti... nem léteztek történetek olyanoktól, akik bármi efféle közelébe kerültek volna. Zabolátlan zarándokkíváncsisága erejét vesztette a gondolatra. Minden irányba figyelt. Tirathektet sehol sem látta – Zsaqeramaphan behúzódott előtte néhány sziklatömb tövébe.

A fény annyira élénk volt már, hogy ott, ahol nem védte a ruhája, izzó forróságot érzett. Az égből érkező zaj mostanra tiszta fájdalommá vált. Kóbor átvetette magát a völgy pereme felett, gördülve-botladozva szaladt és zuhant lefelé a meredek sziklafalon. Immár árnyékba került: csak napfény érte! A völgy túloldala felfénylett az izzásban – éles körvonalú árnyékok mozogtak a Kóbor mögötti, láthatatlan valamivel együtt. A hangja még mindig mély morajlás volt, csakhogy annyira hangos, hogy az agya is belezsibbadt. Átbotorkált az erdő határvonalán, és addig ment előre, amíg százlépésnyi vadon menedékébe nem ért. Ennek sokat kellett volna segítenie, ám a hang egyre csak erősödött...

A sors megkönyörült rajta: egy-két pillanatra elájult. Amikor magához tért, a csillagzaj megszűnt. A dobüregeiben maradt csengést óriási zűrzavarnak érezte. Kábán tántorgott. Úgy tűnt, mintha esne... csakhogy néhány csepp izzott. Itt is, ott is aprócska lángok lobbantak az erdőben. Sűrű koronájú fák alá rejtőzött, ott várta ki, hogy megszűnjön az égő kövek zápora. A tüzek nem terjedtek tovább – viszonylag csapadékos volt a nyár.

Csendben hevert a földön, várta az újabb izzó köveket, esetleg egy másik csillaghangot. Semmi. A fák ágait rázó szél alábbhagyott.

Hallotta a madarakat, a tücsköket és a fafúró bogarakat. Elsétált az erdőség pereméig, és több helyen is kilesett. A kiégett hanga foltjait leszámítva semmi különös nem látszott. Csakhogy a nézőpontjából eléggé korlátozott volt a kép: magas völgyfalakat, néhány dombtetőt láthatott csupán. Aha! Ott volt Írnok Zsaqeramaphan, háromszáz lépéssel előtte. Nagy része lyukakba és mélyedésekbe kuporodott, de két tagja az előbb lezuhant csillag irányába nézett. Kóbor hunyorogva figyelte. Általában igazi bohóc volt. Néha viszont csak álcának tűnt ez a viselkedés – ha tényleg ilyen bolond, hát abból a fajtából, amelyik alkalmanként egészen zseniális húzásokra képes. Vicki többször is látta már – persze messziről –, ahogy párosával dolgozik valamilyen különös szerszámmal... Mint most is: a másik valami hosszú, hegyes dolgot emelt a szeméhez.

Vickvrakkrum – szorosan összetartva, a lehető legkevesebb zajt ütve – kikúszott az erdőből. Roppant óvatosan, hason kúszva kerülte meg a kőtömböket hangacsoporttól hangacsoportig surranva, míg végül orra előtt ott volt a völgy pereme, és alig ötven lépés választotta el Zsaqeramaphantól. Hallotta, ahogy a másik magában gondolkodik. Ha még közelebb megy, bármenynyire húzódik is össze és hallgat, Írnok megneszelné.

– Pszt! – mondta Kóbor.

A meglepetéstől elhallgatott a zümmögés és motyorászás. Zsaqeramaphan visszatette a rejtélyes látóeszközt a hátizsákjába, és halkan töprengve összeszedte magát. Egy pillanatig meredten nézték egymást, aztán Írnok suta, vonagló mozdulatokat tett váll felőli dobhártyái felé.

Figyelj!

– Tudsz így beszélni? – Éles volt a hangja, olyan magas tartományban szólt, ahol néhányan már nem tudnak szándékolt beszélgetést folytatni, ahol a mély hangos fülek süketek. A magasbeszéd könnyen zavart kelthetett, viszont nagyon jól irányíthatták, és nem terjedt messzire – senki más nem hallhatja meg őket. Kóbor bólintott.

– Megy a magasbeszéd.

Az volt a trükkje, hogy olyan tiszta hangokat kellett hozzá használni, amik nem zavarhatták össze a másikat.

– Nézz csak oda a dombtetőre, zarándok barátom! Valami újat láthatsz ott a nap alatt.

Kóbor előrébb ment még harminc lépést, de minden irányban megtartott egy-egy őrszemet. Már látszott a szoros: nyersezüst színben csillant a délutáni napfényben. Háta mögött árnyékba veszett a völgy északi oldala. Egyet előreküldött; sietett a mélyedések között lenézni a síkságra, ahol földet ért a csillag.

Isten kórusára! – gondolta (de csak csendben). Odavitt egy másik tagot is, hogy térbeli képet kaphasson a látványról. Gólyalábra helyezett hatalmas vályogkunyhóra emlékeztetett... csakhogy ez egy lezuhant csillag: tompavörösen ragyogott körülötte a talaj. Körben párafüggöny emelkedett föl a nyirkos csarabosból. A felszaggatott talaj a csillag alatti pontból szétsugárzó hosszú vonalak mentén hullott vissza a földre.

Odabólintott Zsaqeramaphannak.

– Tirathekt hol van?

– Le merem fogadni, néhány mérfölddel hátrébb – vont vállat. – Fél szemmel figyelem, hol lehet... Viszont látod a többit, a katonákat Nyúzóvárából?

– Nem! – Kóbor a talajérés helyszínéről nyugat felé fordította a tekintetét. Ott. Közel egy mérföldnyire voltak, terepszínű kabátban, hason kúszva haladtak előre a dimbes-dombos vidéken.

Legalább három katonát látott. Nagydarab fickók voltak, egyenként hattagúak.

– Hogy tudtak ilyen gyorsan ideérni? – Felsandított a napra. – Alig tel óra telhetett el azóta, hogy ez az egész elkezdődött.

– Szerencsével. – Zsaqeramaphan visszament a dombtetőre, és átlesett rajta. – Biztos már átkeltek a szigetről, amikor lehullott a csillag. Ez itt mind nyúzó terület. Minden bizonnyal őrjáratoztak. – Lekushadt, hogy a lentiek csupán két szempárt láthassanak.

– Tudod, az ott rajtaütéseknél használatos alakzat.

– Nem tűnsz valami boldognak a látványuktól. Ne feledd, a barátaid! Azok, akiket meglátogatni érkeztél ide.

Írnok gúnyosan hajtotta oldalra fejeit.

– Persze-persze. Ne dörgöld az orrom alá! Szerintem kezdettől fogva tudtad, hogy nem vagyok egészen odáig Nyúzóért.

– Sejtettem.

– Hát, a játszmának vége. Akármi is zuhant le, többet ér az... ööö, a barátaimnak, mint bármi, amit kideríthettem volna a Rejtek-szigeten.

– Mi a helyzet Tirathekttel?

– Hehe! Attól tartok, nagybecsű útitársunk több mint valódi. Fogadni mernék, hogy egy nyúzó nagyúr, nem az az alacsony rangú szolga, aminek első ránézésre tűnik. Szerintem arra lehet számítani, hogy ezekben a napokban a fajtájából sokan szivárognak vissza a hegyeken át, boldogan, amiért maguk mögött hagyhatják a Hosszútó Köztársaságot. Fedezd a hátsóidat, cimbora! Ha ő vesz észre, azok a katonák biztosan elkapnak minket.

Kóbor mélyebbre húzódott a hangást pettyező mélyedésekbe, kotorékokba. Visszafelé kitűnően rálátott a völgyre. Ha Tirathekt még nincs a helyszínen, jóval azelőtt észreveszi, hogy a nő meglátná.

– Kóbor?

– Tessék?

– Zarándok vagy. A világot járod... az idők kezdete óta, legalábbis az alapján, amilyennek nekünk mutattad magadat. Valójában meddig nyúlnak vissza az emlékeid?

Tekintettel a helyzetre, Vickvrakkrum hajlott az őszinteségre.

– Ahogy várható: néhány évszázadra. Aztán jönnek a mondák, feltehetően megtörtént események emlékei, de a részletek összekeveredtek, elhomályosultak.

– Hát, én nem utaztam túl sokat, viszonylag újnak számítok. Viszont olvasok. Sokat. Ilyen eddig még nem fordult elő. Az ott, lenn egy csinálmány. Magasabbról jött, mint amekkora távolságot ki tudok mérni. Olvastad Aramsztriqeszát vagy Csillagász Belelelét? Tudod, mi lehet ez?

Vickvrakkrum nem ismerte ezeket a neveket. Azonban tényleg zarándok volt. Léteztek olyan messzi vidékek, hogy senki nem beszélt egyetlen nyelvet sem, amit ismert. A Déltengeren találkozott olyanokkal, akik azt hitték, a szigeteiken kívül nincs más a világban, és amikor hajói partot értek, elszaladtak előlük. Sőt, mi több, egyik tagja egy szigetlakó volt, és saját szemével látta ezt a partraszállást.

Kidugott egy fejet, és újra szemügyre vette a lehullott csillagot, a látogatót, amelyik messzebbről jött, mint ahol bármikor is megfordult... és azon tűnődött, pontosan hol ér majd egyszer véget a zarándokútja.

HARMADIK FEJEZET

Öt órába tellett, hogy a talaj eléggé lehűljön, és Apa lecsúsztathassa a létrarámpát. Johannával óvatosan másztak le rajta, szökdécselve keltek át a gőzölgő talajon, hogy aztán megálljanak a viszonylag sértetlen gyepen. Sokáig kell várni, hogy ez a környék teljesen kihűljön – a csóva nagyon „tisztán” jött ki, alig lépett kölcsönhatásba rendes anyaggal... márpedig ez azt jelentette, hogy a hajó alatt sokezer méterre lenyúlóan nagyon forró szikla húzódik.

Anya a fedélzeti nyílásban ült, és a vidéket nézte. Nála volt Apa régi pisztolya.

– Van valami? – kiáltott oda neki Apa.

– Semmi. És Jefri sem lát semmit az ablakokból.

Apa körbejárta a vázat, megvizsgálta a meggyötört dokkolópilonokat. Tízméterenként megálltak, és elhelyeztek egy hangsugárzót. Ez Johanna ötlete volt. Apa pisztolyán kívül gyakorlatilag nem rendelkeztek más fegyverrel. A hangsugárzók véletlenül kerültek a rakományba – a gyengélkedő felszerelésének részéként hozták el őket. Kis programozással vad rikácsolást hallathattak égig a hangskálán. Talán elegendő lesz ahhoz. hogy elijessze a helybeli állatokat. Johanna apja után ment, tekintete a tájat fürkészte, idegessége lassan ámulatnak adta át a helyét. Annyira szép, annyira hűvös volt itt minden. Magasan a dombok között, tágas mezőségen álltak. Nyugati irányban a dombok leereszkedtek a szorosokhoz és szigetekhez. Északra minden átmenet nélkül, egy széles völgy pereménél ért véget a terület – a túloldalán vízeséseket pillantott meg. Felázott talajon tapodott. Leszálló-helyük buckák ezreibe – mozdulatlan képen megörökített hullámokba – gyűrődött. A magasabb dombok oldalán szégyenlős foltokba húzódott a hó. Johanna hunyorogva nézett észak felé, a napba. Északra?

– Mennyi az idő, Apa?

Arne Olsndot még mindig a váz alsó részét szemrevételezte, és nevetett a kérdés hallatán.

– Helyi idő szerint éjfél.

Johanna Straum középső szélességi fokain nőtt fel. Iskolai kirándulásai jobbára az űrbe vezettek, ahol a különös napállások egyáltalán nem számítottak nagy dolognak. Valahogy eddig eszébe sem jutott, hogy ilyesmi történhet egy bolygó felszínén is...

Mármint épp a világ tetején látni a napot.

*

Az első feladat az volt, hogy a hibernációs ládák felét kivigyék a szabad levegőre, a fedélzeten maradtakat pedig átrendezzék. Anya úgy gondolta, ezután egyszerűen megszűnnek a hőmérsékleti gondok, még a fenn maradt dobozoknál is.

– Jelen pillanatban előny, ha különálló energiaellátásuk és szellőztetésük van. A gyerekek mind biztonságban lesznek így.

Johanna, menj és ellenőrizd, mit csinál Jefri a bentiekkel, rendben?

A második napirendi pont egy nyomkövető program elindítása a Jeladó-rendszeren, és az ultrafény-kommunikáció kialakítása lenne. Kissé tartott ettől a lépéstől. Mi derülne ki akkor? Azt már tudták, hogy a Fenti Labor elfajzott, és kezdetét vette a katasztrófa, amelyet Anya előre látott.

Vajon mostanra mennyi pusztult el a Straumli Birodalomból? A Fenti Laborban az elején mindenki úgy vélte, hogy rengeteg jót tehetnek, most meg...

Ne is gondolj rá! Talán a jeladóik segíthetnek. Valahol csak vannak olyanok, akik hasznát tudják venni a Laborról elhozott dolgoknak.

Megmentik őket, és akkor felkeltik a többi gyereket is. Bűntudata volt miatta. Persze, Anyának és Apának kellett a segítség a repülés végén... és Johanna számított az egyik legnagyobbnak az iskolában. Valahogy mégsem tűnt helyénvalónak, hogy a gyerekek közül Jefrivel együtt csak ők ketten mennek bele nyitott szemmel ebbe az egészbe. Leszállás közben érezte édesanyja félelmét.

Biztos együtt akartak látni minket, még akkor is, ha ez az utolsó alkalom.

Akármennyire is úgy tett Apa, mintha pofonegyszerű lenne, tényleg veszélyes volt így földet érni. Johanna jól látta, hol horpasztotta be a visszafröccsenő anyag a burkolatot – ha ebből bármi is átjut a csóván, és bekerül a kiömlőkamrába, akkor mostanra csak gőzpára lenne belőlük.

Közben a hibernációs ládák közel fele lekerült a földre, a hajó keleti oldalán. Apa és Anya úgy helyezték el őket egymástól távolabb, hogy ne legyen gondjuk a hűtőberendezéseknek. Jefri odabenn ellenőrizte, kell-e külön foglalkozni valamelyik ládával. Nagyon jó gyerek volt, amikor épp nem majomkodott. Johanna a napfénybe fordult, érezte a domb felett érkező hűs szellőt. Fülét valami madárfüttyszerű hang ütötte meg.

A rajtaütés kezdetekor az egyik hangsugárzónál állt éppen. Előzőleg összekötötte adatolvasóját a vezérléssel, és épp azzal foglalatoskodott, hogy új irányt adjon meg neki. A tény, hogy még az ő régi adatolvasója is jelentőséggel bírt, jól mutatta, milyen kevés dolguk maradt. De Apa olyasmit szeretett volna, ami a lehető legnagyobb sávszélességen pásztáz végig, és közben nagy lármát csap, időről időre erős hangcsúcsokkal – a Rózsaszín Olifántja könnyedén megoldhatja ezt.

– Johanna! – Anya kiáltása a széttörő kerámia csattanásával egyszerre hangzott fel. A hangsugárzó tölcsére darabokra tört mellette. Felnézett. Valami épp a válla mellett szakította át a mellkasát, és ezzel hátravetette. Ostobán meredt a testéből kiálló vesszőre. Egy nyíl!

A leszállóhely nyugati részét ellepték a nyüzsgő... izék. Olyanok voltak, akár a farkasok vagy a kutyák, csak hosszú nyakkal – gyorsan, buckától buckáig szökellve jöttek feléjük. Irhájuk épp olyan szürkészöld volt, amilyen a domboldal, kivéve hátsó részüknél, ahol fehéret és feketét pillantott meg. Nem, a zöld az ruha volt, kabát. Johanna sokkos állapotba került: a mellkasán áthaladó lövedék nyomását még nem érzékelte fájdalomként. Ferdén nőtt fűcsomóknak ütközött, és jelen pillanatban rálátott az egész támadásra. Újabb nyílvesszők emelkedtek a levegőbe, a sötét vonalak az égben lebegtek.

Most már látta az íjászokat is. Azok is kutyák! Falkákban mozogtak. Kettő kellett belőlük egy íj használatához... egy tartotta, egy másik feszítette. A harmadik és negyedik nyílvesszőkkel teli tegezeket tartott a szájában, és mintha csak nézte volna az események alakulását.

Az íjászok nem jöttek előrébb, jól takaró fedezékben maradtak. Újabb falkák érkeztek oldalról, ugrálva igyekeztek át a halmokon.

Sokuk fejszét fogott a szájában. Mancsukon fémből készült tüskék csillogtak. Hallotta Apa pisztolyának tüsszögését.

A támadók sora veszített lendületéből, ahogy néhányan a földre zuhantak. A többiek viszont jöttek tovább, és most már vicsorogtak is. Ez nem kutyaugatás volt, hanem a téboly hangjai. A fogában érezte, mintha egy nagy hangszóróból érkező sujtulok zene lenne. Fogak, karmok, kések és zaj.

Próbált oldalra fordulni, hogy lássa a hajó hátsó részét is. Megérkezett a fájdalom. Felsikoltott, csakhogy hangja beleveszett az őrült lármába. A csődület Apa és Anya felé tartva elrohant mellette. Szülei az egyik dokkolópilon mögött kuporogtak. Az Arne Olsndot kezében tartott pisztoly csöve folyamatosan villogott. Túlnyomásos öltözéke megvédte a nyílvesszőktől.

Magas lett az űrlények tetemeinek halma. Az okosröppentyűs pisztoly halálosan hatékonynak bizonyult. Látta, ahogy Apa átadja Anyának, és kiszalad a hajó alól, épp az ő irányába. Johanna kinyújtotta felé sértetlen karját, és felkiáltott, azt kiabálta neki, menjen vissza.

Harminc méter. Huszonöt. Körülöttük végigsöpört Anya fedezőtüze, és visszaszorította a farkasokat. Nyílvesszők zápora hullott a rohanó Olsndotra, aki fejét védve magasba emelte kezét. Húsz méter.

Egy farkas ugrott át magasan Johanna felett. Szemvillanásnyi időre láthatta kurta szőrét, heges hátsó felét. Egyenesen Apa felé vágtatott. Arne Olsndot ide-oda cikázott, igyekezett tiszta rálövést biztosítani a feleségének, de a farkas túlságosan gyorsnak bizonyult. Vele együtt tért ki, ahogy a kettejük közti szakaszt száguldva szelte át. Felugrott – mancsain fém csillant. Johanna látta, ahogy Apa nyakából vörösség fröccsen, aztán mind a ketten a földre kerültek.

Sjana Olsndot egy pillanatra abbahagyta a tüzelést. Ennyi elég is volt. Szétvált a sokaság, és egy nagy csoport futott céltudatosan a hajó irányába. Hátukon valamiféle tartályok látszottak. Az élen érkező állat egy tömlőt tartott a szájában. Sötét folyadék lövellt ki belőle... és tűnt el fellobbanó tűzgolyóban. A far-kasfalka végigpásztázta a környéket kezdetleges lángszórójával, jutott belőle a pilonhoz, ahol Sjana Olsndot állt, jutott belőle a hibernációban alvó iskolások soraira. Johanna azt látta, valami mozdul, vonaglik a tűzben, a szurkos füstben, látta megroggyanni és megfolyni a hibernációs ládák puha műanyagát.

Arcát a földnek fordította, felnyomta magát a jó karjára, és megpróbált kúszva elindulni a hajó irányába. Aztán irgalmasnak bizonyult a sötétség, és többre nem emlékezett.

NEGYEDIK FEJEZET

Kóbor és Írnok egész délután figyelemmel kísérte a rajtaütés előkészületeit: a leszállóhelytől nyugatra húzódó lankán felsorakozó gyalogságot, a mögötte lévő íjászokat, a lecsapó alakzatba rendeződött lángszórósokat. Vajon Nyúzóvára nagyurai megértették, pontosan mit is akarnak megtámadni? Visszavissza-tértek ehhez a kérdéshez. Zsaqeramaphan szerint igen, szerinte annyira felfuvalkodottak, hogy azt hitték, könnyen felmarkolják a zsákmányt.

– Torokra támadnak, mielőtt még a másik oldal egyáltalán tisztában lenne azzal, hogy harcolnak. Korábban már bevált ez a hozzáállás.

Kóbor nem felelt azonnal. Lehetséges, hogy Írnoknak igaza van. Ötven éve annak, hogy utoljára a világnak ezen a részén járt. Akkoriban Nyúzó szektája homályos kis szervezetnek számított (ráadásul ahhoz képest, ami máshol létezett, egyáltalán nem volt annyira érdekes).

Előfordul, hogy az utazó árulással szembesül, de jóval ritkábban, mint azt az otthonülők hiszik. A többség barátságosan viselkedett, és örömmel hallgatta a világ többi részéről származó híreket – főleg akkor, ha a látogató nem lépett fel fenyegetően. Ha mégis sor került árulásra, azt általában egy kezdeti „felmérés” előzte meg, ahol megsaccolták, milyen erősek is a látogatók, és mit lehet nyerni a halálukkal. A beszélgetés nélküli azonnali támadás igencsak ritkának számított. Általában azt jelentette, olyan gazemberekkel akadt dolga, akik egyszerre tapasztaltak, kulturáltak... és őrültek.

– Nem tudom. Az ott rajtaütéses alakzat, de lehet, hogy a nyúzóisták biztonság esetére állították, és először beszélnek majd.

Órák teltek el – a nap oldalvást siklott, északra. A lehullott csillag túloldaláról zajok hallatszottak. Fenébe! Innen semmit se láttak.

A rejtőzködő katonák nem moccantak. Teltek-múltak a percek... és most először pillanthatták meg a mennyből érkezett látogatót, vagy legalábbis egy részét. Tagonként négy lába volt, de kizárólag a hátsókon járt. Micsoda egy bohóc! Viszont... a mellső lábát használta arra, hogy megfogjon dolgokat. Egyszer sem látta a szájával dolgozni – nem is hitte különben, hogy ilyen lapos állkapoccsal rendesen meg tudna fogni bármit is. Azok a mellső mancsok csodálatosan mozgékonyak voltak. Egyetlen tag is könnyedén használhatott eszközöket.

Rengeteg beszélgetési hang hallatszott, pedig csak három tag látszott. Valamivel később megütötte fülüket a szervezett gondolkodás jóval magasabb hangja – az Istenre, szörnyű lármás volt ez a lény! Ilyen távolságból a hangok tompán, torzan szüremlettek el idáig. Ezzel együtt eddig soha nem hallott ilyesféle elmét – még a néhány legelő állatnál megfigyelhető zűrzavarra se emlékeztetett.

– Na? – sziszegte Zsaqeramaphan.

– Jártam a világ minden szegletében... és ez a lény egyiknek sem része.

– Na igen. Hát, engem a mantiszbogárra emlékeztet. Tudod, úgy ekkora... – körülbelül kéthüvelykre nyitotta egyik száját. – Remekül távol tartja a kerttől a kártevőket... kitűnő kis gyilkos.

Pfuj! Kóbornak eszébe sem jutott ez az összehasonlítás. A mantiszok aranyosak és ártalmatlanok voltak... már az emberek szempontjából. Viszont tudta, hogy a nőstények megeszik a párjukat. Milyen lenne egy ilyen lény, csak óriási méretben és falka-tudattal? Talán nagyon is jó volt, hogy nem tudtak leszaladni és odaköszönni nekik.

Eltelt fél óra. Mialatt a külvilági lény kihordta a rakományát, a nyúzó-féle íjászok közelebb húzódtak – a gyalogosok falkái támadáshoz készülődve átrendeződtek.

Nyílvesszők zápora röppent át a nyúzóisták és a külvilági közötti távon. A külvilági egyik tagja azonnal összerogyott, gondolatai elcsendesültek. A többi eltűnt a szem elől a repülő ház alatt.

Előrontottak a katonák, személyazonosságuk megőrzésére szolgáló alakzatban – lehet, hogy élve akarták elfogni a külvilágit.

Csakhogy a támadók vonala sok-sok lépésnyire tőle összeomlott: se nyílvesszők, se lángok – a katonák egyszerűen csak összeestek. Kóbor egy pillanatig úgy vélte, a nyúzóistáknak nagyobb volt a szeme, mint a szája. Aztán a második hullám átrohant az elsőn. Továbbra is hullottak a tagok, azonban mostanra gyilkos őrjöngés lett úrrá rajtuk, amikor már csupán az állati fegyelem maradt. A támadás lassan hömpölygött előre, a hátvéd átmászott az elesettek testén. Egy másik külvilági tag is a földre zuhant... Furcsamód Kóbor még mindig hallotta a másik gondolatainak foszlányait. Hangját, ütemét tekintve pontosan ugyanolyan volt, mint a támadás előtt. Hogyan képes bárki is ennyire összeszedett lenni, amikor a teljes pusztulás fenyegeti?

Harci síp rikoltott fel, mire szétvált a tömeg. Előrerohant egy katona, és folyékony tüzet fröcskölt szét. A repülő ház úgy nézett ki, akár a hús a serpenyőben. Körülötte mindenütt füst és láng csapott fel.

Vickvrakkrum magában szitkozódott. Viszlát, külvilági!

*

A nyúzóisták fontossági sorrendjében a tönkrementek és sebesültek igencsak hátul helyezkedtek el. A súlyosan sérülteket saroglyákra tették, és olyan messzire húzták el őket, ahol kiáltozásuk nem okozhatott zavarodottságot. Takarítóosztagok hajtották el erőszakkal a töredékeket a repülő háztól. A szilánkok céltalanul kószáltak a dimbes-dombos réten – itt is, ott is ideiglenes falkákká álltak össze. Egyesek a sebesültek között csatangoltak, tudomást sem véve a kiáltásokról, ahogy igyekeztek rálelni önmagukra.

A felfordulás elültével megjelent három falka fehérkabátos. A nyúzószolgák besétáltak a repülő ház alá. Egyikük eltűnt, és sokáig nem lehetett látni – még az is lehet, hogy bement. A két külvilági tag elszenesedett testét óvatosan – sokkal óvatosabban, mint a sebesült katonákat – saroglyára helyezték, és elhúzták onnan.

Zsaqeramaphan látószerszámával végignézett a romokon. Már nem próbálta rejtegetni Kóbor elől. Egy fehérkabátos valamit levitt a repülő házból.

– Pszt! Újabb halottak. Lehet, hogy a tűztől. Kölykök lehetnek.

A kicsiny alakok is mantiszformájúak voltak. Hordágyra kötözték és elhúzták őket, mígnem eltűntek a hegy gerince mögött. Arrafelé lehettek a khertésfogataik.

A nyúzóisták őrgyűrűt vontak a leszállás helyszíne köré. Mögötte tucatjával álltak a pihent egységek a hegyoldalon. Arrafelé senki nem tud elsurranni.

– Szóval teljes halál – sóhajtotta Kóbor.

– Nem biztos... Az első tag, akit meglőttek, szerintem még nem egészen halt meg.

Vickvrakkrum legjobb szemeit erőltette. Vagy arról van szó, hogy Írnok csak a vágyainak adott hangot, vagy elképesztően éles látással ruházza fel a szerszám. Az első találat a jármű túloldalát érte. A tag abbahagyta a gondolkodást, de ez még nem számított a halál biztos jelének. Most fehérkabátosok állták körül. Saroglyára szíjazták, és nekiláttak elvontatni őket a leszállóhelyről délnyugati irányba... nem egészen ugyanazon az útvonalon, amelyen a többieket.

– Az az izé még éli Kapott egy nyílvesszőt a mellkasába, de látom, hogy lélegzik. – Írnok fejei Vickvrakkrum felé fordultak.

– Szerintem meg kellene mentenünk.

Kóbor egy pillanatig nem tudta, mit mondjon – egyszerűen csak tátott szájjal meredt a másikra. Nyúzó egész világot behálózó titkos társaságának központja alig néhány mérföldre északnyugatra volt tőlük. A nyúzóista hatalom mérföldek tucatjain át elvitathatatlanul uralkodott ezen a vidéken, ráadásul jelen pillanatban gyakorlatilag körülzárta őket egy hadsereg. Írnok egy kissé elbátortalanodott Kóbor döbbenete láttán, de egyértelmű volt, hogy nem tréfál.

– Persze, persze, tudom, hogy veszélyes. De hát erről szól az élet, nem? Zarándok vagy. Megérted.

– Ugyan! – íme, a zarándokok hírneve. Ám a teljes halált egyetlen lélek sem képes túlélni... márpedig egy zarándoklaton rengeteg alkalom akadt efféle megsemmisülésre. A zarándokok nagyon is jól ismerték, mit jelent az elővigyázatosság.

Viszont... viszont zarándoklatának századai alatt nem találkozott még ennél csodálatosabb eseménnyel. Megismerni ezeket a külvilágiakat, eggyé lenni közülük... Ez a kísértés minden józan észnél erősebbnek bizonyult.

– Idehallgass – kezdte Írnok tegyünk meg annyit, hogy lemegyünk és elvegyülünk a sebesültek közé! Ha sikerült átjutnunk a mezőn, talán vethetünk egy pillantást a külvilági utolsó tagjára anélkül, hogy túl sokat kockáztatnánk.

Zsaqeramaphan közben már ki is hátrált megfigyelőállásából, és nagy kört írva le – nehogy kirajzolódhassanak a körvonalai a gerincen – elindult. Vickvrakkrum maga sem tudta, mit tegyen – lénye egyik fele felállt, hogy kövesse, másik fele tétovázott. A fenébe is, Zsaqeramaphan már beismerte, hogy kém: olyan találmány volt nála, amely valószínűleg egyenesen a Hosszútó legokosabb hírszerzőitől származott. Ez a fickó biztosan egy profi.

Kóbor gyorsan végigtekintett a domb feléjük néző oldalán és a völgyön. Sehol semmi jele Tirathektnek, se bárki másnak. Kimászott különböző búvóhelyeiről, és a kém nyomába eredt.

Amennyire csak lehetett, az északnak tartó nap által vetett mély árnyékokban maradtak, ahol pedig nem találtak homályos foltokat, ott buckától buckáig surrantak előre. Közvetlenül azelőtt, hogy az első sebesülthöz értek, Írnok száját elhagyták a délután legrettenetesebb szavai.

– Hé, ne aggódj! Rengeteget olvastam már arról, hogyan kell az ilyesmit csinálni!

*

A töredékek és sérültek sokasága rémítő, zsibbasztó valami. Magányosak, duó, triók, néhány négyes: visszafogottságot nem ismerve jajgattak és ődöngtek csak. Az esetek többségében ilyen sok, csupán néhány hektárra összezsúfolódott ember azonnal kórussá állt össze. Ami azt illeti, észre is vett itt-ott nemi tevékenységet és szervezett kutakodást, azonban a megszokott viselkedéshez jobbára még mindig túl erős volt a fájdalom. Vickvrakkrum futólag eltűnődött azon, vajon hangosan hirdetett racionalizmusuk ellenére a nyúzóisták egyszerűen csak otthagyják-e katonáik roncsait, hogy újra összeszedjék magukat? Ha így tesznek, furcsa és rokkant falkáik lesznek.

Néhány lépés a tömegben, és Kóbor Vickvrakkrum érezte, ahogy eltűnik az öntudata. Ha nagyon erősen összpontosított, emlékezett arra, kicsoda, és arra is, hogy feltűnés nélkül kell átérnie a rét túloldalára.

Mások gondolatai hangosan, óvatlanul záporoztak rá.

...vérszomj és lesújtás...

Csillanó fény a külvilági kezében... fájdalom a mellkasában... vért köhög, földre rogy...

...kiképzőtáborban és még előtte is olyan kedves volt velem az egyesült testvérem... Acél nagyúr szerint nagyszerű kísérletnek számítunk...

Szaladni keresztül a hangán a pálcikamancsú szörny felé. Ugrani, mancsomban a tüskével. Átvágni a szörny torkát. Magasra fröccsen a vér.

...Hol vagyok?... Lehetek a részed... kérlek?

Erre a kérdésre Kóbor megpördült. Célzottan jött, a közeléből. Egy magányos példány szimatolt az irányába. Rárikoltott a töredékre, és elkergette, aztán nyílt térségre szaladt. Előtte Zsaqeakárki alig volt jobb állapotban. Nem sok esélye volt, hogy itt észreveszik őket, de egyre erősebben kételkedett abban, hogy sikerül-e átjutniuk. Kóbor csak négyen volt, és mindenütt magányos példányok. Jobbján egy négyes fogdosta az elé kerülő ketteseket, egyeseket, és erőszakot tett rajtuk.

Vic, Kvk, Rak és Rum igyekezett felidézni, pontosan miért is vannak itt és hová is tartottak.

Összpontosíts a közvetlen érzületekre – arra, ami tényleg itt van!

A lángszóró folyékony tüzének pernyeszagára... a mindenütt ott rajzó, a vértócsákat egészen feketévé alvasztó szúnyogokra.

Rettenetesen hosszú idő telt el. Percek.

Vic Kvk Rak Rum előrenézett. Mindjárt kiér belőle – a roncsok déli peremén járt. Elvonszolta magát egy foknyi üres területre. Egyes részei okádtak, és összerogyott. Lassan visszatért a józan ész. Vickvrakkrum felpillantott, látta Zsaqeramaphant a tömegben. Írnok megtermett fickó, egy hatos, de legalább olyan pocsékul érezhette magát, mint Kóbor. Elkerekedett szemmel, önmagára és másokra kaffantva tántorgott ide-oda.

Hát, átjutottak már a rét nagyobbik felén, méghozzá elég gyorsan ahhoz, hogy utolérjék az utolsó külvilági tagot húzó-vonó fehérkabátost. Ha többet szeretnének látni, ki kell találniuk, hogyan lépjenek ki a tömegből anélkül, hogy felhívnák magukra a figyelmet. Hmmm. Sok a környéken a nyúzóista egyenruha... élő tulaj nélkül. Odasétált másodmagával egy földön heverő halott katonához.

– Zsaqeramaphan! Ide! – A nagy kém felé nézett, és szemébe visszatért az értelem csillogása. Kibotorkált a csődületből, és Vickvrakkrumtól néhány lépésnyire leült. Sokkal közelebb volt annál, ami egyébként kényelmes lenne, de mindazok után, amin keresztülmentek, aligha számított közelinek. Egy pillanatig csak pihegett.

– Bocsánat! Nem gondoltam volna, hogy ilyen lesz. Elvesztettem egy részemet a réten... azt hittem, soha többé nem szerzem vissza.

Kóbor figyelte a fehérkabátosok és a saroglyájuk útvonalát. Nem arra vitték, amerre a többit – még néhány másodperc, és eltűnik a szemük elől. Álcázással esetleg sikerülhet követniük, és... nem, az túl kockázatos. Kezdett ő is a nagy kémhez hasonlóan gondolkodni. Lehúzott egy rejtőszínű kabátot az egyik hulláról. Álcára attól még szükségük lesz. Talán itt maradhatnak éjszakára, és közelebbről is szemügyre vehetik a repülő házat.

Írnoknak beletellett egy kis időbe, mire felfogta, miben is mesterkedik, akkor aztán nekilátott kabátokat gyűjteni magának. A halomba rakott testek körül ólálkodtak olyan felszerelés után kutatva, mely nem túl foltos, és amiről Zsaqeramaphan úgy vélte, a jelzései nem mondanak egymásnak ellent. Rengeteg mancskarom és csatabárd hevert a környéken. Állig felfegyverkezhetnek, viszont el kell dobniuk néhány hátizsákot... Már csak egy kabát hiányzott, de Rumja olyan széles volt vállban, hogy semmi nem illett rá.

Kóbor csak később rakta össze, mi is történt: egy nagy töredék, egy hármas hevert sűrűn egymás mellett a holtak halmában. Meglehet, hogy jóval tagjának haldoklásában elhangzott gyászdalát követően búsult még – a lényeg, hogy szinte egyetlen gondolat sem fordult meg benne, egészen addig, amíg Kóbor el nem kezdte lehúzni a kabátot halott tagjáról. Akkor aztán:

– Nem rabolhatsz az enyémtől! – Hallotta a környezetében tomboló düh zümmögését, majd fájdalom hasított végig Rumja hasán. Kóbor megvonaglott a gyötrelemtől, és rávetette magát a támadóra. A pillanatig tartó ész nélküli haragban összecsaptak. Csatabárdjai újra meg újra lecsaptak, hogy tiszta vér lett az összes pofája. Amikor magához tért, a hármas egyik tagja holtan hevert, a többiek rohantak a sebesültek sokaságába.

Vickvrakkrum összegörnyedt a Rumjában tomboló fájdalomtól. Támadójuk tüskéket viselt. Rumot bordáitól a lágyékáig felhasították. Megbotlott – néhány mancsa beleakadt a saját zsigereibe. Megpróbálta orraival visszatolni a romokat tagja hasába. A fájdalom már tompult, Rum szemében lassan sötétedett az égbolt. Kóbor elfojtotta a belsejéből felkapaszkodó sikolyokat.

Csak négyen vagyok, és az egyikem haldoklik!

Évek óta mondogatta magának, hogy négy egyszerűen túl kevés egy zarándoknak. Most, csapdába esetten, gondolkodásra képtelenül fizette meg az árát a zsarnokok földjén.

Egy pillanatra alábbhagyott a kín, és kitisztult a feje. Az erőszaktételek, gyászdalok és egyszerű őrülettől vezérelt támadások között a harc nem keltett nagy feltűnést. Alig volt nagyobb és véresebb a szokásosnál. A repülő háznál tartózkodó fehérkabátosok odasandítottak feléjük, ám mostanra újra a külvilági rakomány felszaggatása kötötte le figyelmüket.

Írnok a közelében ült, és iszonyodva figyelte. Egy része kissé közelebb húzódott, aztán elhátrált. Önmagával viaskodott, ahogy igyekezett eldönteni, segítsene. Kóbor kis híján esdekelni kezdett neki, csakhogy túl nagy erőfeszítésébe tellett volna. Ráadásul Írnok nem volt zarándok. Zsaqeramaphan nem válna meg önszántából egy részétől...

Megérkezett az emlékek áradata. Rum igyekezte szétválogatni a dolgokat, és tudatni lénye többi részével mindazt, ami eddig történt. Egy pillanatig ikertestű hajóval vitorlázott a Déli-tengeren újonnanlettként, a kölyök Rummal – a Rumnak született szigetlakó, és az azt megelőző falkák emlékei voltak ezek. Egy alkalommal körülutazták a világot, túlélték egy trópusi közösség nyomornegyedét, a síksági rajok háborúját. Ó, micsoda történeteket hallottak, micsoda fogásokat tanultak, micsoda népekkel találkoztak! Vic Kvk Rak Rum borzalmasan jó összetétel volt: világosan gondolkodó, jó kedélyű alak, aki különös módon minden emléket meg tudott őrizni – ez az igazi oka annak, hogy ilyen sokáig élt anélkül, hogy ötre vagy hatra gyarapodott volna. Most pedig meglehet, hogy a lehető legnagyobb árat kell fizetnie érte...

Rum felsóhajtott, és többé nem látta már az eget. Vickvrakkrumnak elment az esze, nem úgy, mint a csata hevében, amikor nem hallani a gondolkodás zaját, és nem úgy, mint az alvás barátságos zsongásában. Egyszerre nem létezett negyedik valaki, csak három, akik megpróbáltak személyt alkotni. A trió felállt, és bátortalanul megpaskolta magát. Veszély rejlett mindenütt, de felfoghatatlan volt a számára. Reménykedve oldalgott egy hatos felé, amelyik a közelben üldögélt – Zsaqeramaphan? –, ám a másik elhessegette. Idegesen pillantott a sebesültek csődülete irányába. Volt ott hiánytalanság... és téboly is.

...Hol vagyok?... Lehetek a részed... kérlek? Szenvedő vonításában emlékek is helyet kaptak, zagyván és jobbára hozzáférhetetlenül, vérről és harcról, az ezt megelőző katonai kiképzésről. A lény valamiért semmihez sem fogható rémülettel viszonyult azokhoz a korai emlékekhez. Pofáját – vastagon száradt rá a vér – a földön nyugtatta, és hason csúszott feléjük. A másik három kis híján elszaladt – a véletlenszerű összekapcsolódástól mindnyájan rettegtek. Egyre csak hátráltak és hátráltak, ki a puszta rétre. A másik követte őket, de lassan, még mindig csúszva. Kvk megnyalta az ajkát, és megindult az ellentétes irányba, az idegen felé. Kinyújtotta a nyakát, és végigszimatolta a másik torkát. Vic és Rak oldalról közeledett.

Egy pillanatra részleges egyesülés jött létre.

Verítékes, véres, sebesült... egy pokolban született összeolvadás.

A gondolat mintha a semmiből érkezett volna, úgy izzott ott a négyesben a cinikus humor egy pillanatra. Aztán az egység odalett, és csak három állat látszott, amint nyalogatják egy negyedik arcát.

*

Kóbor új szemmel nézett végig a réten. Alig néhány percre bomlott szét. A tizedik támadó gyalogezred sebesültjei pont olyanok voltak, mint eddig. A nyúzószolgák még mindig a külvilági rakománnyal foglalatoskodtak. Zsaqeramaphan lassan hátrált, arckifejezése ámulat és borzadály elegye. Kóbor lesunyta egyik fejét, és azt sziszegte:

– Nem foglak elárulni, Írnok.

A kém megdermedt.

– Te vagy az, Kóbor?

– Többé-kevésbé. – Még mindig Kóbor, de már nem Vickvrakkrum.

– Ho...hogy csinálod? Csa...csak az előbb...

– Tudod, zarándok vagyok. Egész életünkben ezzel létezünk együtt.

Volt némi szarkazmus is a hangjában – ez nagyjából-egészéből megfelelt azoknak a közhelyeknek, amelyeket Zsaqeramaphan ontott magából korábban. Csakhogy igazság is volt benne. Kóbor Vickvrakk...heg máris személynek tűnt. Meglehet, van esélye ennek az új összetételnek.

– Öhh. Hát, igen... Most mit tegyünk? – A kém idegesen pillantgatott körbe, ám leginkább a Kóbort figyelő szempárja csillogott aggodalmasan.

Most Vickvrakkhegen volt a sor, hogy zavarba kerüljön. Mit művel ő itt? Megölte a furcsa ellenséget... Nem. Azt a támadó gyalogezred tette. Lehetnek a heges emlékei bármilyenek, neki semmi köze hozzájuk. Írnokkal együtt azért jöttek ide, hogy... hogy megmentsék a külvilágit, annyit belőle, amennyit csak lehet. Kóbor belekapaszkodott az emlékbe, és elfogulatlanul méregette – valóságos dolog volt, abból a korábbi személyiségből, amelyet meg kell őriznie. Arrafelé nézett, ahol utoljára látta a külvilági tagját. Se a fehérkabátosoknak, se a saroglyájuknak nem volt már színe sem, de Kóbor a nyilvánvaló útvonalat követte.

– Még mindig megszerezhetjük az élőt – mondta Zsaqeramaphannak.

Írnok toporgott, és arrébb oldalgott. Nem volt már olyan lelkes, mint korábban.

– Csak utánad, barátom!

Vickvrakkheg végigsimított harci kabátjain, lesöpört róluk valamennyit a rájuk száradt vérből. Aztán peckesen kivonult a rétre, a nyúzószolgáktól alig százlépésnyire kerülte meg az ellenfelet... és a repülő házat. Határozott tisztelgést vágott ki feléjük, amiről tudomást se vettek. Zsaqeramaphan utána, két számszeríjjal. Minden tőle telhetőt megtett, hogy utánozza Kóbor menetelését, de egyszerűen nem érhetett fel hozzá.

Aztán már át is értek a domb katonai gerincén, és megkezdték az árnyak közé ereszkedést. A sebesültek elhalkultak. Vickvrakkheg erőltetett menetbe kezdett, ide-oda kanyarogva ügetett lefelé az egyenetlen ösvényen. Innen még a kikötőt is látta – a hajók még mindig a mólóknál, de nem volt nagy jövésmenés. Háta mögött Írnok idegesen zagyváit. Kóbor még gyorsabban futott, az újonnanlettekre jellemző általános zavarodottság táplálta magabiztosságát. Új tagja, a heges, verőlegényként dolgozott egy fontos gyalogsági tiszt mögött. Az a falka ismerte a kikötő és a vár környékét, valamint a napi jelszavakat.

Még két cikcakk, és odaértek a nyúzószolgához és a saroglyájához.

– Üdv! – kiáltotta Kóbor. – Új utasításokat hozunk Acél nagyúrtól.

A név említésére jeges borzongás futott végig a gerincei mentén, ahogy most először eszébe jutott Acél. A szolga ledobta a saroglyát, és feléjük fordult. Vickvrakkheg nem tudta a nevét, de emlékezett a fickóra: viszonylag magas rangú alak, igazi beképzelt szukafattya. Meglepő, hogy ő maga húzta a saroglyát.

Kóbor a fehérkabátostól alig húszlépésnyire állt meg. Zsaqeramaphan a szerpentinről nézett le rájuk – számszeríjai nem látszottak. A szolga idegesen pillantott Kóborra, aztán fel, Írnokra.

– Mit akartok?

Máris gyanakodna rájuk? Nem érdekes. Vickvrakkheg nekikészülődött a gyilkos rohamnak... és egyszerre négyet látott mindenből, elméjét elhomályosította az újonnanlett egységek szédelgése. Most, hogy ölnie kellett, a heges iszonyodásától képtelen volt megtenni. A fenébe! Vickvrakkheg hevesen keresgélt valamit, amit mondhatna a másiknak. Azzal, hogy gondolatai immár nem a gyilkolás körül jártak, új emlékei könnyedén utat találtak hozzá.

– Acél nagyúr úgy kívánja, hogy a lényt mi vigyük el a kikötőbe. Magának, ööö, magának vissza kell térnie a támadó repülő akármijéhez.

A fehérkabátos megnyalta ajkait. Pillantásai élesen végigsöpörtek Kóbor és Írnok egyenruháin.

– Csalók! – kiáltotta, és ugyanebben a pillanatban egyik tagját a saroglya felé ugrasztottá. Fém csillant a mellső mancsán.

Megöli a külvilágit!

Fentről íjhúr pendült, mire a szaladó alak szeméből kiálló lövedékkel elesett. Vickvrakkheg heges farú tagját előre kényszerítve lerohanta a többieket. Pillanatig tartó szédülés vett erőt rajta, aztán újra hiánytalan volt, és halált ordított a négyesre. A két falka egymásnak rontott: Heg elvitte a szolga két tagját az ösvény peremén túlra. Körülöttük nyílvesszők zúgtak. Vic Kvk Rak kifordult, és lesújtott baltájával mindarra, ami állva maradt.

Aztán minden megnyugodott, és Kóbor visszanyerte gondolatait. A szolga tagjai közül három ott rángatózott az ösvényen, körülöttük vértől iszamós volt a talaj. Félrelökte őket az útból, nem messze onnan, ahol Hege végzett a többivel. A szolga egyetlen része sem maradt meg – teljes halál volt ez, és ez az ő műve. A földre rogyott – megint négyet látott mindenből.

– A külvilági. Még mindig életben van – szólalt meg Írnok.

Körülállta a saroglyát, és a mantiszt idéző testet szimatolta. – Viszont nincs magánál.

Szájaiba kapta a fogantyúkat, és Kóborra nézett.

– Mi... most mi legyen, zarándok?

Kóbor a porban hevert, és igyekezett rendet tenni az elméjében.

Tényleg, most mi legyen? Hogyan keveredett bele ebbe? Az egyetlen magyarázat erre az újonnanlett egység zavarodottsága. Nem lehetett már számon tartani, hányféle oka is van annak, hogy lehetetlenség kimenteni innen a külvilágit. És most a nyakán maradt. Falkaszar. Egy része kikúszott az ösvény pereméhez, és körülnézett. Semmi jele nem volt annak, hogy felfigyeltek rájuk. A kikötőben még mindig senki sem látszott a fedélzeteken – a gyalogosok többsége fenn volt még, a dombok között. A szolgák minden bizonnyal a kikötői erődben tartják a halottakat. A kérdés, hogy mikor viszik át őket a szoroson a Rejtek-szigetre. Ennek az érkezésére várnak?

– Keríthetnénk egy hajót, elmenekülhetnénk délnek – mondta Írnok. Milyen elmés! Nem tudja, hogy őrszemek vonalát alakították ki a kikötő körül? Hiába ismerik a jelszavakat, amint elhaladnak az egyik mellett, jelentik a mozgásukat. Millió az egyhez az esély. Viszont mielőtt Heg a része lett, teljességgel lehetetlennek számított.

Szemügyre vette a saroglyán heverő lényt. Olyan különös, és közben valóságos. Nem is csak a lény maga, noha az számított a leglátványosabb különösségnek. Véres ruhái olyan jó anyagból készültek, amilyet a zarándok eddig még soha nem látott. A teste mellé egy gazdagon hímzett rózsaszín párnát dugtak. Egy nézőpontváltás, és ráébredt, hogy külvilági műalkotást, egy párnára hímzett hosszú orrú állat pofáját látja.

Szóval millió az egyhez az esélye, hogy elmenekülnek a kikötőn át – van olyan jutalom, amiért érdemes vállalni az ilyesmit.

– Menjünk még egy kicsit lejjebb! – szólalt meg.

Zsaqeramaphan húzta a saroglyát. Vickvrakkheg előtte lépdelt, és igyekezett fontosnak, tisztszerűnek tűnni. Nem is volt nehéz így, hogy Heg is ott volt közte. A harci rátermettség mintaképének látszott – az érzékenységét csakis belülről lehetett észlelni.

Nem messze jártak már a tengerszinttől.

Az ösvény közben kiszélesedett, és szedett-vedett kövezet is került rá. Tisztában volt vele, a fák lombjának rejtekén túl épp felettük áll a kikötői erőd. A nap jócskán északon járt, lassanként emelkedett a keleti égre. Mindenütt fehér, vörös és mélykék virágok nyíltak, vastag csomóik meg-megrebbentek a szellőben; a sarkvidéki növényi élet kihasználta hosszú nyári napját. A fényfoltoktól tarkálló kövezeten gyalogolva már-már meg lehetett feledkezni a dombtetőkön lezajlott rajtaütésről.

Nemsokára elérik az őrszemek egyik vonalát. A vonalak és gyűrűk érdekes alakok – nem a legnagyobb elmék, de a trópusokon kívül sehol sincs náluk nagyobb, hatékonyan működő falka. Beszéltek tíz mérföld hosszú, több ezer tagból álló sorokról is. A legnagyobb, amit Kóbor látott, kevesebb, mint százból állt. Vegyünk egy csapat hétköznapi alakot, és képezzük ki őket, hogy sorakozzanak fel, de ne falkánként, hanem az egyes tagok egymás mellé! Ha minden egyes fő csupán néhány lépésnyi távolságra áll legközelebbi szomszédjaitól, akkor képesek lesznek valami olyasmit fenntartani, ami egy trió észjárását idézi. A csoport egésze alig értelmesebb egy olyannál – amikor másodpercekbe telik, mire egy gondolat végigszivárog az elmén, nem lehet sok mélyenszántó gondolatra számítani. Ugyanakkor a sor kitűnően érzékelte, mi zajlik a mentén. Ha pedig valamelyik tagját megtámadták, a hang sebességének megfelelő gyorsasággal az egész csoport tudomást szerzett róla. Kóbor szolgált már sorokban – feszített egy életmód, de korántsem olyan unalmas, mint a közönséges őrszolgálat. Nehéz unatkozni, ha az ember annyira hülye, mint egy vonal.

Ott is van! Magányos tagja kidugta fejét egy fa mögül, és felszólította őket, hogy azonosítsák magukat. Vickvrakkheg természetesen ismerte a jelszót, és máris átjutottak a külső vonalon. Ám most már az egész csoport ismerte a személyleírásukat, és az áthaladásukról is tudomást szerzett... akárcsak a kikötőbeli erőd rendes falkában lévő katonái.

A pokolba! Nincs mit tenni – tartja magát ehhez az eszelős tervhez. Írnok, a külvilági tagja meg ő áthaladtak a két belső őrvonalon. Már érezte a tenger illatát. A fák közül a sziklás falú kikötőbe értek ki. Milliónyi villódzó szemcsében ezüst sziporkázott a vízen. Két móló között nagy soktestű hajó ringott. Árbocai imbolygó, levél nélküli fák erdeje. A víz túloldalán megpillantották az alig egy mérföldnyire lévő Rejtek-szigetet. Lénye egy része mindennapos látványként tudomást sem vett róla – a másik fele ámultán botladozott. Ez volt a világméretű nyúzó-mozgalom központja. Az eredeti Nyúzó azokban a zord tornyokban végezte kísérleteit, ott írta tanulmányait... és ott szőtte világuralmi terveit.

Alig néhányan lézengtek a mólókon. Jobbára karbantartással foglalatoskodtak: vitorlát varrtak, ikerhajók testét kötözték össze újra. Élénk érdeklődéssel figyelték a saroglyát, de egyikük se jött oda hozzájuk.

Na tehát, nem kell mást tennünk, csak elballagni a móló végébe, elvágni az egyik ikertestű hajót tartó köteleket, és elindulni.

Feltehetően csak a mólón elegendő falka volt ezt megakadályozni... a kiáltozásuk pedig bizonyosan idehívja a kikötői erődnél látott katonákat. Kissé meglepte, hogy mindezidáig senki nem figyelt fel rájuk.

Ezek a hajók kezdetlegesebbek voltak a déltengerieknél. A különbségek részben felszínesek voltak: a nyúzóista tanok tiltották a hajók haszontalan díszítését. Részben a gyakorlatból eredtek. Ezeket a járműveket arra tervezték, hogy télen-nyáron hajózzanak, és egységeket szállítsanak. Ám biztos volt benne, hogy ha lehetősége nyílik rá, tudja majd kezelni. Elsétált a móló végébe.

Hmm. Némi szerencse. A jobb, orroldali ikertestű, az, amelyik épp mellette ringott a vízen, gyorsnak látszott, és úgy tűnt, bőségesen van rajta ellátmány is. Valószínűleg egy hosszú távolságok megtételére képes felderítőhajó.

– Pszt! Van ott valami – intett Írnok egyik fejével az erőd irányába.

A katonák zárták soraikat... általános tisztelgés lett volna? Öt szolga vonult el a gyalogság előtt, az erőd tornyaiból harsonák szóltak. Heg látott már ilyesmit, de Kóbor nem mert az emlékére hagyatkozni. Hogy lehetne...?

Vörös-sárga zászló bomlott ki a vár felett. A katonák és a hajókészítők hasra vetették magukat a mólókon. Kóbor is ezt tette, és odasziszegett a másiknak:

– Feküdi!

– Mi?

– Az ott Nyúzó zászlója... a személyes jelenlétének jelzése!

– Az lehetetlen. – Hat tízzel ezelőtt merényletet hajtottak végre Nyúzó ellen a köztársaságban. A csődület, amelyik széttépte, több tucatnyival végzett a legnagyobb támogatói közül... Ám egyedül a köztársasági politikai rendőrség bejelentéseiből lehetett tudni, hogy Nyúzó összes teste előkerült.

Az erődnél egyetlen falka lépdelt el peckesen a katonák és fehérkabátosok sorai között. Vállain ezüst és arany csillant. Írnok előrecsúsztatta egyik tagját egy cölöp mögé, és lopva előhúzta látószerszámát. A következő pillanatban:

– A lélek végére...! Az ott Tirathekt!

– Ha ő Nyúzó, akkor én is! – közölte Kóbor. Keletkapu óta utaztak együtt, végig a Jégagyarakon. Nyilvánvalóan újonnanlett, annak sem túl jól egységesült példány. Az utazás során visszafogottnak, befelé figyelőnek tűnt, bár akadtak dührohamai. Kóbor tudta, Tirathektben van gyilkos hajlam... Most azt is sejtette, honnan eredhetett. Nyúzó tagjainak legalább egy része túlélte a merényletet, ő pedig Írnokkal együtt három tízet töltött el vele – Kóbor megborzongott.

Az erőd bejáratánál a Tirathektnek nevezett falka megfordult, hogy végignézzen a katonákon és a szolgákon. Intett, mire újra megszólaltak a harsonák. Az új Kóbor értette a jelzést: visszarendelés! Elnyomta az egyszerre rátörő késztetést, hogy kövesse a többieket a mólón, ahogy – tekintetük a Gazdán – földre kushadva megindultak előre, az erőd felé. Írnok újra rápillantott, mire Kóbor biccentett. Csodára volt szükségük, és íme, itt egy... maga az ellenség biztosította! Írnok lassan, a saroglyát árnyéktól árnyékig húzva megindult a móló vége felé.

Még mindig nem nézett vissza senki. Jó okuk volt rá – Vickvrakkheg emlékezett arra, mi történt azokkal, akik egy visszarendelésnél tiszteletlenséget tanúsítottak.

– Húzd fel a jobb hátsó hajóra! – szólt oda Zsaqeramaphannak. Leugrott a mólóról, és szétszóródott a soktestű hajón. Remek érzés volt újra a billegő fedélzeteken lenni, ahogy minden egyes tagja más és más irányba lebegett. Körbeszimatolt az orrkatapultoknál, hallgatta a hajótesteket és az összefogó kötelek nyikordulásait.

Csakhogy Heg nem volt tengerész, és nem emlékezett arra, mi is lehetett a legfontosabb.

– Mit keresel? – sziszegte magasbeszédben Írnok.

– A lékek kiütőit. – Ha itt is voltak, egyáltalán nem úgy néztek ki, mint a Déltengeren használatos változatok.

– Jaj, ez könnyű – mondta erre Írnok. – Ezek itt északi siklók. Kicsapható részekkel, mögötte pedig vékony hajótesttel. – Kettő közüle eltűnt egy pillanatra, aztán csapódás hallatszott. Újra felbukkantak a fejek: vizet ráztak le magukról. Meglepetten, sikerétől zavarodottan vigyorgott.

„Hát ez pont olyan, mint a könyvekben!” – sugallta az arckifejezése.

Most már Vickvrakkheg is meglelte őket – a lehajtható panelek legénységi pihenőpadoknak tűntek, de egyszerű volt lehúzni őket, és a mögötte húzódó deszkát baltával könnyedén áttörhették. Egy fejet kinn tartott, figyelt, hogy törődik-e velük valaki, miközben a kiütőket faragta. Írnok és Kóbor végighaladtak a soktestű hajó orroldali csónakjain – ha ezek elsüllyednek, jó időbe telik, mire kiszabadítják a mögöttük lévő ikertestűeket.

Hoppá!

Az egyik hajójavító épp errefelé nézett. A fickó egy része tovább ment felfelé a domboldalon, a másik része nagyon szeretett volna visszamenni a mólóra. A harsonák újra elzengték sürgetésüket, mire a falka engedelmeskedett a hívásnak. Azonban vonító riadója nyomán más fejek is arrafelé fordultak.

Nincs idő óvatoskodni. Kóbor nyakába vette a lábát, úgy igyekezett vissza a jobb orroldali ikertestűhöz. Írnok épp azt a fonatcsontos rögzítőt vágta el, amely a hajó többi részéhez erősítette a kettős testet.

– Van hajózási tapasztalatod? – mondta Kóbor. Ostoba kérdés.

– Hát, olvastam már róla...

– Remek! – Lehessegette minden tagját az ikertestű jobb oldali gondolájába. – Vigyázz a külvilágira! Kuporodj le, és amennyire csak tudsz, maradj csendben!

Egymaga is képes kezelni az ikertestűt, de ahhoz mindenütt ott kell lennie – annál jobb, minél kevesebb a zavaró gondolathang.

Kóbor rúddal tolta el a csónakjukat a soktestű hajótól. A meg-lékelés még nem volt nyilvánvaló, de már látott vizet a hajótestek orrában. Megfordította a rúdját, és a kampóval odahúzta a legközelebbi csónakot a távozásukkal keletkezett résbe. Még öt perc, és csupán a vízből kilógó árbocok sora látszik majd. Öt perc. Biztos, hogy nem tudnák megtenni, ha nem lenne Nyúzó visszarendelése. Fenn, az erődnél a katonák forgolódtak, és a kikötőre mutogattak. Mégis ott kellett Nyúzó/Tirathekt szolgálatára állniuk. Mennyi időbe telik, amíg valamelyik fontos személy úgy nem dönt, hogy még egy visszarendelést is hatályon kívül lehet helyezni?

Felvonta a vásznakat.

A szél belekapaszkodott az ikertestűbe, és kifutottak a móló mellől. Kóbor ide-oda táncolt, szájaiban szorosan fogta a vitorlákat. Még így is, hogy Rum nincs itt, micsoda emlékeket idézett fel a só és a kötélzet íze! Érezte, hol jelentette a feszesség és az ernyedés azt, hogy a szél minden erejével a hajónak feszül. Karcsú, sima volt az ikertest, a vasfa árboc nyikorgott, ahogy a szél belekapaszkodott a vitorlába.

A nyúzóisták most már özönlöttek lefelé a dombon. Az íjászok megálltak, és nyílvesszőfelleg röppent az égre. Kóbor rántott egyet a vásznon, mire a jármű fél testén megdőlve balra kanyarodott. Írnok odaugrott, testével védte a külvilágit. Jobbra tőlük fodrozódni kezdett a víz, de csak néhány vessző találta el a hajót. Újabb csavarintás, mire visszatáncoltak a másik irányba. Még egy-két másodperc, és az íjak lőtávolán kívülre kerülnek. Katonák rohantak a mólóra, és felüvöltöttek, látván, mi lett a hajójukból. Az orroldali sorok víz alá kerültek – a kikötő eleje elsüllyedt hajóroncsokkal volt tele. Ráadásul a katapultok is az orrban álltak.

Kóbor visszakanyarította hajóját, és egyenesen délnek száguldottak, a kikötőből kifelé. Jobbra láthatta, ahogy elhaladnak a Rejtek-sziget déli csücske mellett. A vár tornyai magasan, fenyegetően gubbasztottak az ég alatt. Jól tudta, odafenn nehéz katapultok vannak, a sziget kikötőjében pedig akad pár igen gyors hajó. Még néhány perc, és már ez se számít. Fokozatosan ébredt rá, pontosan mennyire fürge a hajójuk. Sejthette volna, hogy a legjobb járművet az orr sarkánál helyezik el majd. Minden bizonnyal felderítésre, bekerítéseknél a másik megelőzésére használhatták.

Zsaqeramaphan a maga hajótestének végében verődött össze, és a víz felett a földrész kikötőjét nézte. Katonák, munkások, fehérkabátosok gyülekeztek veszetten nyüzsögve a móló végén. Még innen is látni lehetett, hogy tiszta őrültekháza – tombolás és csalódott harag – uralkodik arra. Írnok buta vigyort vágott, ahogy felismerte, sikerülni fog. Felkapaszkodott a peremre, és a levegőbe ugrott, hogy hímvesszőt villantson ellenségeik irányába. A trágár gesztus miatt kis híján kiesett a csónakból, de meglátták – a messzeségben egy pillanatra megélénkült a dühöngés.

Jóval délebbre jártak már Rejtek-szigetnél – itt a katapultjai se érhették el őket. A szárazföld partján álló falkák eltűntek a szemük elől. Nyúzó személyes zászlója továbbra is kedélyesen lengedezett a hajnali szélben: egyre zsugorodó vörös-sárga az erdő zöldjében.

Egész Kóbor a szorost figyelte, ahol a Bálna-sziget szinte súrolta a földrészt. Hege emlékezett arra, hogy a szorost alaposan megerősítették. Rendes körülmények között ott ért volna véget az útjuk. Csakhogy az íjászokat visszavonták, hogy részt vegyenek a rajtaütésben, a katapultok pedig épp karbantartás alatt álltak.

...vagyis megtörtént a csoda. Életben maradtak, szabadok voltak, és egész zarándoklatának legnagyobb lelete és eredménye utazott a hajón. Olyan hangosan rikkantotta a világba örömét, hogy Zsaqeramaphan fülét-farkát behúzta, kiáltása pedig visszhangot vert a zöld, hófoltos dombokon.

ÖTÖDIK FEJEZET

Jefri Olsndotnak nem sok emlékképe volt a rajtaütésről, a támadásból pedig semmit sem látott. Odakintről zajok szüremlettek be, meg Anya rémült hangja, ahogy azt sikoltja neki, hogy maradjon benn. Aztán rengeteg füst. Emlékezett rá, ahogy fuldoklik és megpróbál kikúszni a friss levegőre. Elájult. Amikor magához tért, valamiféle mentőhordágyra volt szíjazva, körülötte mindenütt azok a nagy kutyalények. Nagyon mulatságosan néztek ki a fehér kabátjukkal meg a fonatukkal. Emlékezett rá, hogy nem értette, hol lehetnek a gazdáik. Egészen fura hangokat adtak ki magukból: hurukkoltak, zümmögtek, sziszegtek. Egy részét olyan magas hangon, hogy alig hallotta.

Egy ideig egy hajón volt, aztán meg egy kordén. Eddig csak képen látott várat, de az, ahová vitték, igazi volt, a tornyai sötétek és mindenek fölé magasodtak, nagy kőfalai hegyesszögűek. Árnyas utcákon kapaszkodtak felfelé, amelyek – szklipp-szklipp – kopogtak a kordé kerekei alatt. A hosszú nyakú kutyák nem bántották, de a szíjak borzasztóan szorították. Nem tudott felülni – nem tudott kinézni oldalra. Kérdezgetett Anyáról, Apáról meg Johannáról, és sírt egy keveset. Hosszú pofa jelent meg az arcánál, a puha orr arccsontjának nyomódott. Zümmögő hangot hallott, még a csontjai mélyén is érezte. Képtelen volt megállapítani, vajon megnyugtatásul vagy fenyegetésnek szánták, de azért szipogott néhányat, és igyekezett megálljt parancsolni a könnyeknek. Különben sem illettek egy jó straumerhez.

Még több fehér kabátos kutya érkezett olyan buta, arany meg ezüst vállfoltokkal.

Újra vonszolni kezdték az ágyát, ez alkalommal végig egy fáklyákkal megvilágított alagúton. Megálltak egy kétszárnyú ajtónál: két méter széles volt, de alig egy méter magas. A világos fába két fém háromszöget illesztettek. Jefri később megtudta, hogy ezek egy számot jelentettek – tizenötöt vagy harminchármat, attól függően, lábakat vagy mellső mancsokat számolnak. Sokkal, sokkal később tudta meg, hogy őrzője lábak szerint, a vár építője pedig mellső mancsok szerint számolt. így keveredett a rossz szobába. Ez a hiba világok történetét változtatja meg.

A kutyák valahogy kinyitották az ajtót és behúzták Jefrit.

Odagyűltek a hordágya köré, pofájukkal cibálták-oldották a szíjakat. Tűhegyes fogak sora villant fel a szeme előtt. Nagyon hangos lett a hurukkolás és zümmögés. Amikor felült, a kutyák elhátráltak. Ketten közülük tartották az ajtót, ahogy a másik négy távozott. Az ajtók becsapódtak, és a cirkuszi számnak ezzel vége lett.

Jefri egy hosszú pillanatig csak nézte a bejáratot. Jól tudta, ez nem az idomítás csodája – a kutyalényeknek értelmeseknek kell lenniük. Valahogy sikerült meglepniük a szüleit és a nővérét.

Hol vannak?

Kis híján újra sírni kezdett. Nem látta őket az űrhajó mellett. Biztos elkapták őket. Őket is. Mind ugyanebben a várban foglyok, csak más és más tömlöcbe kerültek. Valahogy meg kell keresniük egymást!

Talpra állt, aztán szédelegve megtántorodott. Még mindig füstszaga van mindennek. Nem számított – itt volt az ideje a kijutáson dolgozni. Körbejárta a helyiséget. Óriási volt, egyáltalán nem olyan, mint a történetekben látott tömlöcök. A plafon nagyon magasan húzódott: íves kupola. Tizenkét függőleges rés nyílt benne. Az egyiken át porszemcsés sugárban áradt be és loccsant szét a párnázott falon a napfény. Más megvilágítást nem is kapott a szoba, ám ilyen napos időben több is volt ez, mint elég. Közvetlenül a kupola alatt alacsony korlátú erkélyek álltak ki a négy sarokból. Valamilyen írás látszott rajtuk. Egészen nagy betűvel készült. A falhoz sétált, és megtapogatta a merev anyagot. A betűket odafestették. Csakis úgy lehetett megváltoztatni a felírást, ha letörölték. Azta! Pont, mint hajdanában a Nyjorán, még a Straumli Birodalom előtt! A felirattekercsek alatt fekete, csillogó kő volt az alaplap. Valaki krétamaradékkal rajzolt rá valamit. A pálcikakutyák kezdetleges alakok voltak – azokra a rajzokra emlékeztették Jefrit, amiket a kisgyerekek készítenek az óvkolában.

Megállt, ahogy eszébe jutott a sok gyerek, akit a hajón és körülötte hagytak. Alig néhány napja még a Fenti Labor iskolájában játszott velük. Olyan különös volt ez az utolsó év... egyszerre unalmas és kalandos. A barakkokban vicces volt, ahogy az összes család együtt lakott, de a felnőtteknek alig akadt idejük játszani. Éjjelente annyira más volt az ég, mint Straumban. „Kívül vagyunk a Kívülön – mondogatta Anya –, és Istent készítünk.” Amikor először mondta, nevetett. Később, amikor ez hangzott el az emberek szájából, egyre rémültebbnek és rémültebbnek látszottak közben. Az utolsó néhány óra maga volt az őrület, a hibernációs gyakorlatok végül élesben mentek. Az összes barátja ott van, azokban a ládákban... Belezokogott a hátborzongató csendbe. Nem akadt senki, hogy meghallja, senki, hogy segítsen rajta.

Néhány pillanattal később újra használni tudta a fejét. Ha a kutyák nem próbálták meg kinyitni a ládákat, a barátainak nem eshetett baja. Amennyiben Anya és Apa valahogy megérteti a kutyákkal...

Különös, szétszórtan álló bútorokkal rendezték be a helyiséget: alacsony asztalok és szekrények, gyerekek kötélhintás mászókáit idéző rácsok... minden ugyanabból a világos fából, amiből az ajtó. A legszélesebb asztal körül fekete párnák. Tekercsek hevertek rajta, mindegyik tele írással meg mozdulatlan képekkel. Végigsétált az egyik fal mentén: úgy tíz méter hosszú lehetett. A kőlapos borítás megszűnt.

A falak találkozásánál kétszer kettes kavicságyból állt a padló. Valaminek olyan erős volt itt a szaga, hogy még a füstét is elnyomta. Vécészag. Jefri felnevetett – ezek tényleg olyanok, mint a kutyák!

A párnázott falak visszhangtalanul nyelték el a nevetését. Valami... Jefri felnézett, a szoba túloldala felé fordult. Csak hitte, hogy egyedül van – ami azt illeti, ebben a „tömlöcben” rengeteg búvóhely akadt. Egy pillanatig lélegzetvisszafojtva hallgatózott. Csend... majdnem teljesen.

A hallásküszöbén, épp ott, ahol a gépek szoktak füttyögetni, és Anya, Apa, de még Johanna sem hallja... ott érzékelt valamit.

– Tu...tudom, hogy itt vagy – csattant fel, igaz, cincogó hangon. Oldalazott egy-két lépésnyit, szeretett volna belátni a bútor mögé anélkül, hogy közelebb menne hozzá. A hang nem szűnt meg most sem, hogy nyilvánvalóvá vált, figyel rá.

Az egyik szekrény mögül aprócska fej bukkant elő, nagy, sötét szempárral. Sokkal kisebb volt azoknál a lényeknél, akik idehozták Jefrit, de a pofája alakja megegyezett az övékével. Egy ideig csak bámulták egymást, aztán a fiú lassan megindult felé. Egy kölyök? A fej eltűnt, majd előrébb jött. Jefri a szeme sarkából mozgást látott... egy másik fekete alak meredt rá az asztal alól. A fiú megdermedt, ahogy igyekezett legyűrni a rátörő pánikot. Csakhogy nem lehetett hová futni, és ezek a lények talán segíthetnek neki megtalálni Anyát. Jefri fél térdre ereszkedett, és lassan kinyújtotta a kezét.

– Gyere... gyere, kutyus!

A kölyök előmászott az asztal alól, és tekintetét rebbenésnyi időre se vette le a fiú kezéről. Kölcsönösen elbűvölték egymást: a kölyök csodaszép volt. Tekintettel a sokezer évre, amióta az emberek – és mások – kutyákat tenyésztettek, ez lehetett akár valamiféle fura fajta is. A szőre rövid és tömött, fekete-fehér velúr. A két színárnyalat széles sávokban, köztes szürke nélkül húzódott végig a testén. Ennek itt az egész feje fekete volt, fara részben fehér, részben fekete. Farka rövid, fenekét takaró jellegtelen leffentyű. Vállán és fején akadtak szőrtelen foltok, Jefri itt fekete színű bőrt látott. A legkülönösebb azonban hosszú, hajlékony nyaka volt. Az ilyesmi inkább egy tengellatnál, mint egy kutyánál lenne megszokott.

Megmozgatta az ujjait, mire a kölyök szeme elkerekedett, így fehér karimát lehetett látni írisze körül.

Valami a könyökének ütközött, mire Jefri kis híján felugrott. Milyen sok van belőlük! Még kettő mászott elő, hogy a kezét nézze. Ahol pedig meglátta az elsőt, most három ült éberen, és őt figyelte. A rejtekhelyekről előbújván egyáltalán nem tűntek barátságtalannak, sem pedig ijesztőnek.

Az egyik kölyök rátette a mancsát Jefri csuklójára, és finoman lenyomta. Ezzel egyidőben egy másik odatolta a pofáját, és megnyalta az ujjait. Rózsaszín és érdes volt a nyelve, kerek és keskeny. A magas hangú visítozás felerősödött – mind a három odajött és a keze után kapott.

– Csak óvatosan! – rántotta vissza a kezét. Eszébe jutott a felnőtt példányok fogsora. A levegő egyszerre megtelt hitrukkolással 0” zümmögéssel. „Hump” – a hangjuk alapján inkább tűntek gügye madaraknak, mint kutyáknak. Egy újabb kölyök jött előre. Csillogó orrát Jefri felé irányozta.

– Csak óvatosan! – mondta tökéletesen visszajátszva a hú hangját, ám a szája közben csukva maradt. Hátrahajlította a nyakát... hogy megsimogassák? Jefri odanyúlt – annyira puha volt a szőre!

A zümmögés egészen felerősödött. Még a szőrön át is érezte. De nem csak ez az egy állat adta ki magából a hangot – minden irányból hallani lehetett. A kölyök megfordult, pofáját Jefri kezére csúsztatta. Most hagyta, hogy a száj ujjaira záruljon. A fogakat természetesen látta, de a kölyök nagyon ügyelt arra, hogy hozzá se érjenek a bőréhez. Pofája hegye olyan volt, akár két apró ujj, amelyek megfogták, majd elengedték az övéit.

Hárman a másik karja alá bújtak, mint akik ugyancsak simogatást kérnek tőle. Orrokat érzett, ahogy a hátát böködték, és megpróbálták kihúzni az ingét a nadrágjából. Meghökkentően összehangoltan cselekedtek, már-már olyan volt, akárha egy két-kezű ember fogta volna meg a ruháját.

Mégis, hány van itt?

Egy pillanatra megfeledkezett arról, hol tartózkodik, elfeledkezett az óvatosságról. Körbefordult, és nekilátott simogatni a támadóit. Erre mindenfelől meglepett nyikkanás érkezett. Ketten a könyöke alá kúsztak – legalább három ugrott a hátára, és úgy heveredtek le, hogy orruk a nyakához-füléhez ért.

Jefrinek pedig óriásinak tűnő meglátása támadt: a felnőtt űrlények felismerték, hogy ő egy gyerek – csak azt nem tudták, mennyi idős. Betették őt is az egyik óvkolájukba! Anya és Apa valószínűleg épp most beszél velük. A dolgok végül mégiscsak jóra fordulnak.

*

Acél nagyúr nem véletlenül vette fel ezt a nevet: az acél a legmodernebb fém; az acélrafenhető a legjobb él, és soha nem veszíti el: az acél, ami vörösen tud izzani, mégsem hajlik meg; acélból készül a penge, amit a nyúzó forgat, és amivel vág. Acél mesterséges személyiség volt, Nyúzó legnagyobb sikere.

A lelkek mesterséges összeállítása bizonyos szempontból nem számított újdonságnak. Az ivadéktenyésztéssel korlátozott formában épp ezt valósították meg. Még a tenyésztők is egyetértettek abban, hogy egy falka szellemi képességei más és más mértékben származtak az egyes tagoktól. Szinte mindig egy pár vagy egy hármas felelt a beszédkészségért, egy másik a térbeli tájékozódásért. Az erények és bűnök még bonyolultabbak voltak. Nem lehetett rámutatni egyetlen tagra, hogy ő a bátorság, vagy éppen a lelkiismeret elsődleges forrása.

Nyúzó hozzájárulása ehhez a vizsgálódási területhez – mint oly sok másikhoz is – mindenekelőtt alapvető könyörtelenség, a valóban fontos alkotóelemeken kívül minden egyéb levágása volt. Szüntelenül kísérletezett, és csakis a legsikeresebb eredményekkel foglalkozott, a többit félredobta. Legalább annyiszor használta a fegyelmet, a tagadást és a részleges halált, mint a tagok okos összeválogatását. Hetven évnyi tapasztalattal rendelkezett már, amikor megalkotta Acélt.

Mielőtt nevet választott volna magának, Acél éveket töltött tagadással, ahogy igyekezett megállapítani, pontosan mely részei állnak össze a kívánt személlyé. Nyúzó kényszerítő ereje nélkül ez lehetetlenség lett volna. (Egy példa: ha eltávolítjuk a kitartásért felelős részünket, honnan merítünk akaratot a nyúzás folytatásához?) A készülő lélek számára ez maga volt a káosz, az iszonyat és emlékezetvesztés rongyszőnyege. Két év alatt több változáson ment keresztül, mint mások két évszázad alatt... ráadásul az egész irányítottan zajlott. A fordulópontot az jelentette, amikor Nyúzóval azonosították a hármast, amely lelkiismerettel és lassú felfogóképességgel akadályozta őt. A trió egyike alkotott a többiekhez vezető hidat. Az igazi változást az hozta, hogy őt elhallgattatták, és kicserélték a megfelelő elemmel. Ezután a többi már nem jelentett gondot – megszületett Acél.

Amikor Nyúzó elment áttéríteni a Hosszútó Köztársaságot, magától értetődött, hogy legzseniálisabb teremtménye vegye át az itteni ügyek irányítását. Acél öt éven át vezette Nyúzó hátországát. Ez alatt az idő alatt nemcsak, hogy megőrizte, amit Nyúzó felépített, hanem a megfontolt kezdetekhez képest még meg is növelte.

Ám a mai napon, a nap egyetlen Rejtek-sziget körül leírt köre alatt elveszíthet mindent.

Acél belépett a tanácsterembe, és körülnézett. A frissítőket megfelelően helyezték el. A napfény a mennyezeti résből épp arra a pontra sütött, ahová szerette volna. Schreck, a segédje egy része a helyiség túlsó felében álldogált.

– Egyedül beszélek a látogatóval – szólt oda neki. Nem használta a „Nyúzó” megnevezést. A fehér kabátos megalázkodva elhátrált, észrevétlen tagjai belökték a túloldali ajtót.

Egy ötös – három hím és két nőstény – lépett be, egyenesen a napfényes foltba. Maga az egyén egyáltalán nem volt feltűnő. Na persze, Nyúzó soha nem a megjelenésével keltett tiszteletet.

Két fej emelkedett fel, hogy árnyékot vessen a többi szemére. A falka körülnézett a szobában, és észrevette az onnan húszlépésnyire álló Acél nagyurat.

– Áá-á... Acél.

Kellemes volt a hangja, mintha egy szikével becézgetnék a másik torkának rövid szőrszálait.

Amikor a másik belépett, Acél meghajolt: udvarias gesztus. A hangtól egyszerre görcsbe rándult a gyomra, és akaratlanul is hasra vetette magát. Ez az ő hangja! Az eredeti Nyúzónak legalább egy töredéke ott volt ebben a falkában. Az arany-ezüst vállbojtot, a személyes lobogót bármelyik öngyilkos hajlamú handabandázó utánozhatta... De Acél ismerte a modorát. Egyáltalán nem lepte meg, hogy a másik megjelenése nyomán ma reggel mindenki megfeledkezett a fegyelemről.

A falka napfényben lévő fejei kifejezéstelenek maradtak. Tényleg mosoly játszott az árnyékban lévők ajkán?

– Hol vannak a többiek, Acél? Ami ma történt, az történelmünk legnagyobb lehetősége.

Acél felállt, és odaállt a korláthoz.

– Uram, előbb hadd tegyek fel néhány kérdést, szigorúan kettőnk között! Maga nyilvánvalóan Nyúzó egy része, a kérdés csak az, hogy mekkora...

A másik most már egyértelműen vigyorgott, az árnyékban lévő fejek bólogattak.

– Igen, tudtam, legjobb teremtményem eljut ehhez a kérdéshez... Ma délelőtt azt állítottam, én vagyok az igazi, egy-két tagcserével feljavított Nyúzó. Az igazság ennél... erősebb. Ismered a köztársasággal kapcsolatos tervet. – Ez volt Nyúzó legnagyobb hazardírozása: egy egész nemzetállamról lenyúzni a zsírt. Milliók halnának meg, ám még így is több lesz az idomulás, mint a gyilkosság. Végül pedig létrejönne a trópusokon kívül az első közösség. A Nyúzó-féle állam pedig nem holmi értelem nélküli, dzsungelben földet turkáló halmaz lenne. A csúcsa a történelem során páratlan kegyetlenségű és zsenialítású falka lenne. A világon senki nem vehetné fel a versenyt egy ilyen erővel.

– Óriási kockázat volt ez egy még óriásibb cél érdekében. De tettem előzetes óvintézkedéseket. Több ezer megtérttel rendelkezhettünk, sokan közülük nem értették valódi célunkat, ugyanakkor hűségesek és önfeláldozóak voltak..., amilyennek lenniük is kellett. Mindig tartottam belőlük egy különleges csoportot magam mellett. A politikai rendőrség, nagyon okosan, csődületes merényletet használt ellenem. Erre tényleg nem számítottam... épp ellenem, aki kitalálta a csődületet. Nem érdekes, a testőreim remek kiképzést kaptak. Amikor a parlamenti arénában csapdába kerültünk, megölték az összes ilyen különleges falka egy-két tagját..., én pedig egyszerűen megszűntem létezni, szétosztódtam három riadt, a vérmocsárból menekülni igyekvő egyszerű alak között.

– De hát maga körül mindenkivel végeztek! A csődület senkit nem hagyott életben.

A Nyúzólény vállat vont.

– Ez részben köztársasági propaganda, részben pedig az én művem: megparancsoltam a testőreimnek, aprítsák fel egymást és mindenkit, aki nem én vagyok.

Acél kis híján hangot adott ámulatának. A terv jól jellemezte Nyúzó éleselméjűségét és lelkierejét. Egy merénylet során mindig fennáll a lehetősége annak, hogy egy töredék életben marad. Közismert történetek szóltak újra összeálló hősökről. A valódi életben ritkaságszámba mentek az efféle esetek: általában olyankor került rájuk sor, amikor az áldozat híveinek kiegészítéssel sikerült életben tartaniuk vezérüket. Ám Nyúzó a kezdet kezdetétől ezt a taktikát követte, azzal számolt, hogy Hosszú-tótól több, mint ezer mérföldre állítja össze magát újra.

Ezzel együtt... Acél az esélyeket latolgatva nézett a másikra. Nem számít a hang és a modor. A hatalommal kell foglalkozni, nem pedig mások vágyaival, még Nyúzóéival se. A másik falkának csupán két tagját ismerte fel. A nőstények és a füle hegyén fehér hím feltehetően a feláldozott hívéből származott. Nagy valószínűséggel Nyúzónak valójában csak két tagja nézett szembe vele éppen. Aligha nevezhető ez fenyegetésnek... legfeljebb az igencsak fontos látszat szempontjából.

– És a másik négy tagja, uram? Mikor számíthatunk teljes jelenlétére?

A Nyúzólény felkuncogott. Bármennyire sérültnek is számított, még mindig tisztában volt azzal, mit jelent a hatalmi egyensúly. Egészen olyannak tűnt az egész, mint a régi időkben: amikor két személy pontosan érti, mit jelent a hatalom és az árulás, akkor ez utóbbi szinte lehetetlenné válik. Csupán az események szabályozott, az uralkodásra méltók számára hasznot hozó menetéről beszélhetünk.

– A többieknek épp ugyanilyen jó... hordozóik vannak. Részletes tervet készítettem: három különböző útvonal, segédek három különböző csapata. Én az előzetes ütemezésnek megfelelően értem ide. Kétségem sincs afelől, a többiekkel is ez lesz a helyzet, és legfeljebb néhány tízen belül itt lesznek. Addig pedig – minden feje Acél felé fordult –, addig pedig, drága Acél, nem kívánom teljes mértékig magamra venni Nyúzó feladatait. Korábban a fontossági sorrend meghatározására, ennek a töredéknek a védelmére tettem ezt, amíg össze nem gyűlök ismét. Ám ez a falka szántszándékkal gyengeelméjű. Pontosan tudom, korábbi teremtményeim uraként nem maradna életben.

Acél csodálkozott. Még így, fél aggyal is tökéletes volt a terve. Majdnem tökéletes.

– Ezek szerint a következő néhány tízen a háttérben kíván maradni? Rendben. Viszont bejelentette már, hogy maga Nyúzó. Hogyan mutassam be?

A másik nem tétovázott:

– Tirathekt, alakulóban lévő Nyúzó.

Rejtjel: 0

Kapta: Jeladó03 adóvevő állomás. Jeladó

Nyelvi útvonal: samnorsk→tríszkvélin, SjK: jeladói egységek

Küldi: Straumli Központ

Téma: Archívum nyílt az Alsó-Transzcendenciában!

Összefoglaló: ideiglenesen szünetelnek kapcsolódásaink az ismert háló felé.

Kulcsfogalmak: Transzcendencia, jó hírek, üzleti lehetőségek, új archívum, kommunikációs nehézségek

Terjesztési kör:

Holvannakmost érdeklődési csoport

Homo Sapiens érdeklődési csoport

Vegyesfelvágott adminisztrációs csoport

Jeladó03 adóvevő állomás, Jeladó Szélcseng adóvevő állomás, Debley-dűlő

Nemsokáig adóvevő állomás, Rövidmegálló

Dátum: Szervi naptár 52089. év 09. 01., dokki idő szerint 11:45:20.

Üzenet szövege:

Büszkén jelentjük be, hogy egy Straumli Birodalomból való emberi kutatótársaság hozzáférhető archívumra talált az Alsó-Transzcendenciában. Jelen üzenet nem a transzcendencia és nem is egy új hatalom létrejöttének bejelentése. Az igazat megvallva, egészen addig halasztottuk az eset nyilvánosságra hozatalát, amíg meg nem bizonyosodtunk a tulajdonjogunk valóságosságáról és az archívum biztonságos voltáról. Illesztőegységeket telepítettünk, amelyek segítségével biztosítható a kölcsönös funkcionalitás a hálóról érkező, szabvány szintaxist követő lekérdezések számára. Néhány napon belül kereskedelmi elérésre is mód nyílik. (Lásd lejjebb az ütemtervvel kapcsolatos problémákhoz kapcsolódó fórumot.) Biztonságossága, érthetősége és kora miatt az archívum kivételes értéket képvisel. Meggyőződésünk, hogy az egyeztetési technika és a fajok közötti koordináció máskülönben elveszett információi találhatók benne. A megfelelő hírcsoportoknak elküldjük a részleteket. Igen izgatottak vagyunk az archívum kapcsán.

Fontos megjegyezni, hogy nem volt szükség semmilyen együttműködésre a hatalmakkal – a Straumli Birodalom egyetlen része sem lépett transzcendenciába.

Most pedig jöjjenek a rossz hírek: az egyeztetési és fordítási minták sajnálatos tisztásodásokat [?] okoztak a gerincvonal gyűrározásánál [?]. A részletek minden bizonnyal remekül szórakoztatnák a Kommunikációs veszélyek hírcsoport résztvevőit, és a későbbiekben közzé is tesszük majd ott. Azonban az ismert háló összes (központi és kisebb) hozzánk kapcsolódó összeköttetése üzemen kívül lesz legalább a következő száz órában. A beérkező üzenetek esetenként közbenső tárolókba kerülhetnek, bár ezt nem tudjuk garantálni.

Üzeneteket nem lehet továbbküldeni. Sajnálattal jelezzük ezt a kellemetlenséget, és hamarosan kárpótlással szolgálunk érte!

A tényleges térben zajló kereskedelmet egyáltalán nem érintik a fent jelzett gondok. A Straumli Birodalom továbbra is örömmel várja a látogatókat és üzletfeleket.

HATODIK FEJEZET

Utólag végiggondolva a dolgot Ravna Bergsndot elkerülhetetlennek látta, hogy könyvtáros legyen. Sjandra Kein született gyerekként imádta a hercegnők korából származó történeteket. Volt bennük kaland, egy olyan időszak, amikor néhány bátor úrnő a nagyságba vonszolta az emberiséget. A nővérével számtalan délutánon át játszották, hogy ők a két nagy, akik épp megmentek a Tó grófnőjét. Később aztán megértették, Nyjora és hercegnői belevesztek a homályos múltba.

Lynne gyakorlatiasabb dolgok felé fordult. Azonban Ravna még mindig a kalandra vágyott. Kamaszként mindvégig arról álmodozott, hogy kivándorol a Straumli Birodalomba. Az aztán tényleg valóságos dolognak számított. Már csak elképzelni is: egy új, és jobbára emberek alkotta kolónia, épp a Kívül tetején. Ráadásul Straum örömmel fogadta az anyavilágról érkezetteket – alig száz éve indították el kezdeményezésüket. Ők, vagy a gyerekeik lesznek az első emberek a galaxisban, akik meghaladják saját ember voltukat. Még az is lehet, hogy Ravna végül istenné válik, és gazdagabb lesz egymillió kívüli világnál. Elég valószerű volt ez az álom ahhoz, hogy állandó vitatéma legyen közte és a szülei között. Mert ahol ott a mennyország, ott lehet a pokol is. A Straumli Birodalom érintésnyi közel volt a Transzcendenciához, az ott lakók „rácsok mögött járkáló tigrisekkel” játszadoztak. Apa épp ezt az olcsó és elcsépelt képet használta. Ez a viszály évekre eltávolította őket egymástól. Aztán a számítógéptudomány és az alkalmazott teológia kurzusokon kezébe kerültek a régi iszonyatokkal foglalkozó olvasmányok. Lehet, de csak lehet... hogy egy kicsivel óvatosabbnak kellene lennie. Érdemes először körülnézni. Megvolt a módja, miként lehetett belelesni mindabba, amit a Kívülben lévő emberek egyáltalán felfoghatnak: Ravnából könyvtáros lett.

– Az örök műkedvelő! – gúnyolódott rajta Lynne.

– Így van, na és? – zsémbelt vissza, ám a messzire vivő utazások álma nem halt el még teljesen benne.

A Sjandra Kei-i Hertei Egyetem tökéletes lett volna bárkinek, aki már kitalálta, mit is vár az élettől. Egy egész életet eltölthetett volna itt boldogan... csakhogy épp végzős volt, amikor megrendezték a Vrinimi Szervezet gyakornoki versenyét távoli világból származók számára. A fődíj három év munka és tanulás a jeladói archívumnál. A győzelem soha vissza nem térő lehetőséget kínált – olyan tapasztalatokkal és ismeretekkel jöhet vissza, amilyenekkel egyetlen helybeli professzor sem rendelkezik.

Így történt, hogy Ravna Bergsndot több, mint húszezer fényévnyire az otthonától kötött ki, milliónyi világ hálózati csomópontjában.

*

Egy órája elmúlt már a napnyugta, amikor átsétált Ligetvároson Grondr vrinimikalir lakhelye felé. Mióta megérkezett a Jeladórendszerbe, alig tucatszor fordult meg a bolygón. Munkája jobbára maguknál az archívumoknál zajlott, úgy ezer fényórányi távolságra onnan. Felszínnek ezen a részén kora őszre járt az idő, bár az alkonyi fényben a fák színe a szürke különböző árnyalatú sávjaivá fakult. Olyan magasból, száz méterről, ahol Ravna tartózkodott, a levegő már csípősnek érződött a közelgő fagyok ígéretétől. Lábai között lepillantva piknikhez gyújtott tüzeket és pályákat láthatott. A Vrinimi Szervezet nem költött sokat a bolygóra, pedig a világ csodálatos volt. Mindaddig, amíg tekintetét nem vette le az egyre inkább a sötétbe vesző talajról, már-már elhihette, hogy valahol a Sjandra Kein, hazai terepen van. Ám ha az égre pillantott, azonnal tudta, nagyon messze van otthonról: a láthatár csúcspontja felé elnyúló galaktikus örvényben húszezer fényévnyi messzeségben.

Az alkonyi homályban halványan kivehető körvonal volt csupán, és meglehet, ma éjjel nem is lesz sokkal fényesebb. Az ég nyugati részének alján rendszerbeli gyárak csoportja fénylett minden holdnál erősebben. Az üzem csillagok és sugarak ragyogó hunyorgása volt, alkalmanként annyira heves, hogy Ligetváros hegyei éles vonalú árnyékot vetettek kelet felé. Még fél óra, és felkel a Dokk. A Dokk nem volt annyira fényes, mint a gyárak, ám együttesük fénye legyőz minden távoli csillagot.

Áthelyezte testsúlyát az agrav hámjában, és lejjebb lebegett. Felerősödött az ősz és a kerti sütögetés illata. Egyszerre körülvette a kalir nevetés kattogása – véletlenül áthaladt egy léglabda meccsen. Műmegalázkodásban széttárta karját, és kitért a játékosok útjából.

Nagyjából végéhez is ért parkbeli sétája – már látható volt úti célja. Grondr ‘kalir jól felismerhető lakhelye ritkaságnak számított Ligetvárosban. Még abból az időből származott, amikor a Szerv bevásárolta magát a jeladói üzemeltetésbe. Alig nyolcvan méter magasból nézve négyszögletes, zömök testként körvonalazódott az ég előterében. A gyárak fényeinek villanásaiban a monolit sima falai zsíros színárnyalatokban ragyogtak. Grondr volt a főnöke főnökének főnöke.

A két év alatt pontosan három alkalommal beszélt vele.

Nem lehet tovább húzni. Ravna idegesen és kíváncsian ereszkedett lejjebb, és hagyta, hogy a ház elektronikája átvezesse a fák koronaszintjei között az egyik bejárathoz.

*

Grondr vrinimikalir a Szerv számos faja között érvényes, közös nevezőt jelentő szokásos szervezeti udvariassággal bánt vele. A tanácsterem berendezése emberek és vrinimik számára is alkalmas volt. Ravnát üdítővel fogadták, és az archívumban végzett munkáját illető kérdésekkel.

– Vegyesek az eredmények, uram – felelte az igazságnak megfelelően Ravna. – Rengeteget tanultam. A gyakornokság pontosan az, aminek hirdették. Azonban attól tartok, az új részleghez szükség lesz még egy indexrétegre.

Mindez benne volt a jelentésekben, amelyeket az öregúr egyetlen ujjperc-mozdulattal előhívhatott volna.

Grondr elgondolkodva dörgölte egyik kezével szemszeplőit.

– Igen, ez a csalódás várható volt. A jelenlegi kiterjesztésnél az információkezelés határához értünk. Egravan és Derese – Ravna főnöke,

illetve főnökének főnöke – nagy örömmel figyelik a fejlődését. Jó képzést kapott, mielőtt ideérkezett, és hamar elsajátította a szükséges ismereteket. Azt hiszem, az embereknek van helye a Szervezetben.

– Köszönöm, uram. – Ravna elpirult. Grondr mintegy odavetett értékelése igen fontos volt a számára. És feltehetően újabb emberek érkezését is jelenti, még akár az ő gyakornoki idejének lejárta előtt. Ez volt hát az oka ennek a beszélgetésnek?

Igyekezett, hogy ne bámulja túl feltűnően. Mostanra egészen megszokta már a Vrinimi többséget alkotó faját. A kalirok messziről emberszerűnek látszottak. Közelről lényegi eltérések mutatkoztak köztük és az emberek között. A faj valamilyen rovarszerű lényből eredt. Átméretezése során a törzsfejlődés szükségképpen a test belsejébe helyezte át a megszilárdítást szolgáló merevítőket, hogy a kültakaró végül lárvaszerű bőr és fakó kitinlapok keverékéből állt össze. Grondr első látásra a faj jellegtelen példányának tűnt. Ám amikor helyet változtatott, akár csak annyira, hogy igazítson a kabátján, vagy megvakarja szemszeplőit, különös szabatosság érződött mozdulatain. Egravan szerint nagyon-nagyon idős volt már.

Grondr csattogó szaggatottsággal váltott témát.

– Tudja, miféle... változások történtek a Straumli Birodalomban?

– Straum bukására gondol? Igen. – Az viszont meglep, hogy te is. A Straumli Birodalom jelentős emberi civilizációnak számított, ám Jeladó üzenetforgalmának csupán mérhetetlenül csekély része származott onnan.

– Kérem, fogadja részvétemet.

A Straumból érkező derűs üzenetek ellenére egyértelmű volt, hogy teljes katasztrófa következett be a Straumli Birodalomban. Előbb-utóbb majd’ mindegyik faj belekóstolt a Transzcendencia titkaiba, és az esetek nagyobbik részében szuperintelligencia, hatalom lett belőlük. Ám mostanra világossá vált, hogy a straumerok létrehoztak, esetleg felébresztettek egy gyilkos hajlamú hatalmat. A végzetük épp olyan rettenetes volt, amilyennek az apja annak idején megjósolta. Balszerencséjük pedig mostanra kiterjedt az egész egykori Straumli Birodalomra.

– Ez a hír hatással lesz a munkájára? – folytatta Grondr.

Egyre szokatlanabb és szokatlanabb ez az egész – meg mert volna esküdni rá, hogy a kalir lassan elérkezik mondanivalója lényegéhez. Lehet, hogy épp ez volt az?

– Ööö, nem, uram. Straumli sorsa rettenetes, különösen az emberi fajnak. De az én otthonom a Sjandra Kei. A Straumli Birodalom ugyan tőlünk ered, azonban nekem nincsenek ott rokonaim. – Bár ha nincs anya és apa, akkor ott lettem volna!

Ami azt illeti, amikor Straumli Központ leesett a hálóról, Sjandra Kei közel negyven órán át elérhetetlen lett. Ez nagyon aggasztotta, mivel az átirányításnak azonnalinak kellett volna lennie. A kommunikáció végül helyreállt – a gondot az egyik alternatív útvonalra vonatkozó, elrontott adatforgalmi táblázatok jelentették. Még félévnyi félretett pénzét is elköltötte egy oda-vissza üzenetváltásra. Lynne és a szülei jól voltak – Straumli összeomlása az évszázad hírének számított a Sjandra Kein élők számára, azonban így is pusztán egy igen távoli szerencsétlenségnek érzékelték. Ravna eltűnődött azon, vajon adtak-e bármikor is szülők jobb tanácsot a gyereküknek, mint neki a sajátjai.

– Remek, remek. – Grondr szájszervei emberi bólintásnak megfelelő módon mozogtak. Feje félrebillent, hogy csak a környéki szeplők néztek Ravnára – ez a fickó tétovázik!

Ravna egy szót sem szólt, csak visszanézett rá. Meglehet, Grondr ‘kalir a Szerv legkülönösebb ügyvezetője. Ő az egyetlen, akinek első számú tartózkodási helye Felszínen van. Hivatalosan az archívumok egyik részlegének vezetését bízták rá – valójában ő vezette a Vrinimi Marketing Osztályt (ti. a hírszerzést). Még arról is beszéltek, hogy ellátogatott a Kívül tetejére – Egravan állította, hogy mesterséges immunrendszere van.

– Tudja, a straumli szerencsétlenség nyomán úgy alakult, hogy maga a Szervezet egyik legértékesebb alkalmazottja.

– Hogy... nem értem.

– Ravna, a Fenyegetések hírcsoportban terjengő szóbeszédek igazak. A straumerok egy labort működtettek az Alsó-Transzcendenciában. Valamelyik elveszett archívum receptjeivel játszadoztak, és létrehoztak egy új hatalmat. Úgy tűnik, egy második osztályú perverzitás.

Az ismert háló évszázadonként úgy egyszer jegyzett fel második osztályú perverzitást. Az efféle hatalmaknak megvolt a maguk szokott „élettartama”... úgy tíz év. Csakhogy kifejezetten rosszindulatúaknak számítottak, és tíz év alatt óriási károkat okozhattak.

Szegény Straum.

– így aztán beláthatja, hatalmas lehetőség kínálkozik itt haszonra, vagy veszteségre. Amennyiben a katasztrófa továbbterjed, hálózati vásárlókat veszíthetünk. Másfelől a Straumli Birodalom körül mindenki figyelemmel szeretné kísérni a történéseket. Ez jó néhány százalékkal növelheti az üzenetforgalmunkat.

Grondr ugyan túlságosan hidegvérűen fogalmazott Ravna ízlésének, de igaza volt. A haszon lehetősége gyakorlatilag közvetlen kapcsolatban áll a perverzitás csillapításával. Ha nem kötötte volna le ennyire a munka az archívumban, rég rájött volna minderre. Azonban most, hogy elgondolkodott rajta...

– Még kitűnőbb lehetőségek is akadnak. Történelmi szempontból megközelítve az esetet, ezek a perverzitások mindig is a hatalmak érdeklődésére tarthattak számot. Folyamatos hírkövetést kérnek majd a hálón és... információkat a perverzitást létrehozó fajról.

Hangja elhalkult, majd elhallgatott, ahogy végre megértette, mi is ennek a találkozónak az oka.

Grondr szájszervei egyetértően csattantak.

– Úgy van. Jeladón kitűnő helyzetben vagyunk, hogy hírekkel lássuk el a Transzcendenciát. Ráadásul van egy saját emberünk is. Az elmúlt három napban több tucat érdeklődő üzenetet kaptunk a Felső-Kívülben lévő civilizációktól, egyesek közülük saját állításuk szerint hatalmakat képviselnek. Ez az érdeklődés a Szervezet bevételében jelentős növekedést eredményezhet a következő évtizedre vetítve.

– Mindezt persze elolvashatja a Fenyegetések hírcsoportban is. Azonban van még valami, valami, amit kérem, egyelőre tartson titokban. Öt nappal ezelőtt egy, a Transzcendenciából érkező hajó lépett be a területünkre. Azt állítja, egy hatalom irányítása alatt áll.

A háta mögött lévő fal a látogatóra néző ablakká változott át. A jármű vezérsíkok és dudorok szabálytalan gyűjteményének látszott. A melléhelyezett lépték alapján a szélessége csupán öt méter.

Ravna érezte, ahogy feláll a nyakán a szőr. Itt, a Közép-Kívülben viszonylagos biztonságban kellene lenniük a hatalmak hóbortjaival szemben. Mégis... nyugtalanító volt ez a látogatás.

– Mit akar?

– Információkat a straumli perverzitásról. Különösen a maga faja érdekli. Nagyon sokat adna azért, ha egy élő emberrel térhetne vissza...

– Nem érdekel – válaszolta felettébb nyersen Ravna.

Grondr széttárta fakó kezét. A fény megcsillant az ujjai hátoldalán húzódó kitinen.

– Óriási lehetőség lenne. Gyakornoki állás az istenek között. Ez itt azt ígérte, cserébe felállít itt egy orákulumot.

– Nem! – Ravna félig felállt a székéből. Egyetlen ember, több mint húszezer fényévnyire az otthonától. Gyakornoksága kezdetén igencsak rémítő volt ez a gondolat. Azóta szerzett már barátokat, beletanult a Szervezet etikájába, megtanult közel annyira bízni az itteniekben, mint a Sjandra Kein élőkben. De... manapság csak egyetlenegy, félig-meddig megbízható orákulum működött a hálón, az is közel tíz éves már. Ez a hatalom mesébe illő kinccsel kecsegtette a Vrinimi Szervet.

Grondr csalódottságot jelzően csattintott. Egy intéssel jelezte Ravnának, üljön vissza a székbe.

– Csak javaslatnak szántam. Semmire sem kényszerítjük az alkalmazottainkat. Ha csupán helyi szakértőként működne közre...

Ravna biccentett.

– Remek. Őszintén szólva nem számítottam arra, hogy elfogadja ezt az ajánlatot. Van egy sokkal alkalmasabb jelentkezőnk, igaz, neki még képzésre van szüksége.

– Egy ember? Itt? – Állandó keresést futtatott más emberek után a helyi könyvtárban. Az elmúlt két évben összesen hárommal találkozott, azok is csak átutazóban fordultak meg itt. – Mióta van itt?

Grondr mondott valamit, ami félúton járt a mosoly és a nevetés között.

– Valamivel több mint egy évszázada, bár csak néhány nappal ezelőtt ébredtünk rá erre. – Körülötte megváltozott a kép. Ravna felismerte Jeladó „padlását”, az archívumoktól alig ezer fénymásodpecre lebegő elhagyatott hajók és teherszállítmányok szeméttelepét.

– Rengeteg egyirányú rakományt kapunk, olyasmit, amit abban a reményben szállítanak ide, hogy bizományban eladjuk vagy megvesszük.

Egy rozoga jármű látszott: úgy kétszáz méter hosszú lehetett, darázsderekú, a torlókanalas meghajtás miatt. Ultrameghajtáshoz szükséges vezérsíkjai bütyöknél alig nagyobbak.

– Egy fenékcirkáló?

Grondr kattintva tagadta.

– Egy kotró. Úgy harmincezer éves lehet. Ezt az időt jobbára mélyen a Lomha Zónában töltötte, és még tízezret a Gondolattalan Mélyben.

Egészen közeli nézet – látni lehetett a hajótest mintákba rendeződött lyukacsosságát, a relativisztikus erózió évezredeinek nyomát. Efféle vállalkozás még pilóta nélküli hajóval is ritkaságnak számított: a mélyen behatoló egységek építőik élete alatt semmiképpen sem térnek vissza a Kívülbe. Előfordul, hogy az építők fajának életideje alatt sem. Aki ilyen hajókat indított, az némiképpen furcsának számított – aki pedig begyűjtötte őket, komoly haszonra tehetett szert.

– Ez itt nagyon messziről érkezett, bár nem ütötte meg a főnyereményt. Semmi érdekessel nem találkozott a Gondolattalan Mélyben... nem meglepő, tekintettel arra, hogy ott még az egyszerű automatika sem működik. A szállítmánya nagyobbik felét azonnal eladtuk. A többit jegyzékbe vettük, és azzal meg is feledkeztünk róla... egészen a straumerok ügyéig. – A csillagos ég eltűnt. Orvosi kijelzőt láthattak: végtagok, szervek összevisszasága. Egészen emberinek látszottak.

– A Lomhaság alján, az egyik naprendszerben a kotró talált egy roncsot. Nem volt semmiféle ultrameghajtása: igazi Lomha Zónába szánt jármű. A naprendszer lakatlan volt. Úgy gondoljuk, a hajónak szerkezeti problémája lehetett... esetleg a Mélység hatása alá került a személyzete. A lényeg, hogy fagyott vagdaltként végezték.

Tragédia a Lomhaság fenekén, évezredekkel ezelőtt. Ravna valahogy elszakította tekintetét a vérfürdőről.

– Gondolja, el lehet ezt adni a látogatónknak?

– Még annál is jobbat. Amint elkezdtünk turkálni, súlyos hibát vettünk észre a katalogizálásban. Az egyik hulla szinte sértetlen. Összeraktuk a többi darabjaiból. Drága munka, de így kaptunk egy élő embert. – Újra rebbent a kép, és Ravnának elállt a lélegzete. Az orvosi animáció során szabályos elrendezésbe álltak össze a szervek. Egy teljes, a hasánál kissé felhasadt testet láthatott. A darabok egymáshoz illeszkedtek, és... ez itt nem egy nő. Épen, meztelenül lebegett, mintha aludna. Kétsége sem volt ember mivolta felől, azonban a Kívülben az egész emberiség a Nyjoráról származott. Ebben a fickóban nyoma sem volt ennek az örökségnek. A bőre füstszürke, és nem barna. A haja élénk vörösesbarna – ezzel a színnel kizárólag a Nyjora előtti történelemben találkozott. Arccsontjai alig észlelhetően eltértek a mai emberek arcberendezésétől. Az apró különbségek kellemetlenebbek voltak Ravna munkatársainak nyilvánvaló idegenszerűségénél.

Az alak immár ruhát is kapott. Más körülmények között Ravna elmosolyodott volna ezen. Grondr ‘kalir nevetséges öltözéket választott, a nyjorai korból. Az alak kardot és golyós lőfegyvert viselt... Egy alvó herceg a hercegnők korából.

– íme, az ősi ember! – szólalt meg Grondr.

HETEDIK FEJEZET

A Jeladó gyakori helységnév. Szinte minden környezetben értelmezhető. Akár az Újváros vagy az Újhon, újra meg újra felbukkan, amikor népek költözködnek, gyarmatosítanak, vagy kommunikációs hálózatba kapcsolódnak. Utazhatunk milliárdnyi fényévet vagy milliárdnyi évet, természetes értelemmel rendelkező népek között akkor is találnánk ilyen elnevezéseket.

Ám a jelen korban egy Jeladót mindegyik másiknál jobban és többen ismertek. Ez az ismert háló teljes forgalmának két százalékában tűnt fel az útvonalban. A galaktika síkjától húszezer fényévnyire Jeladónak akadálytalan rálátása volt a Kívül harminc százalékára, beleértve számos, egyenesen a fenéken található naprendszert, ahol az űrhajók naponta csak egy fényévet tudnak megtenni. Akadt még néhány másik, hasonlóan jó helyzetben lévő, fémtartalmú csillagrendszer, úgyhogy voltak versenytársak. Csakhogy míg más civilizációk elvesztették az érdeklődésüket, esetleg gyarmatokat hoztak létre Transzcendenciában, vagy odavesztek egy apokalipszisben, addig a Vrinimi Szervezet fennmaradt. Ötvenezer év után az eredeti Szerv számos faja szerepelt tagjai között. Már egyikük sem számított vezetőnek... de az eredeti szemlélet és irányelvek nem szűntek meg. Helyzet és állandóság: Jeladó immár az első számú közvetítő volt a Magellán-felhő irányába, továbbá egyike annak a néhány helynek, amelyiknek bármiféle, a Szobrászban lévő Kívülhöz vezető kapcsolata van.

Sjandra Kein Jeladónak mesébe illő híre volt. Gyakornoksága két éve alatt Ravna ráébredt, a valóság minden hírnevet túlszárnyal. Jeladó Közép-Kívülben helyezkedett el – a Szervezet egyedüli kiviteli cikkének a jeladó működése és a helybeli archívumhoz való hozzáférés számított. Azonban Felső-Kívülből a lehető legjobb biológiai eszközöket és adatfeldolgozó felszerelést hozták be. A jeladói dokk kizárólag az egészen gazdagok számára megengedhető különcség volt. Ezer kilométeres hosszán végig kikötőcsarnokok, szerelőállások, átrakodó központok, parkok és szórakozóhelyek sorakoztak. Még Sjandra Kein is léteztek jóval nagyobb lakóhelyek. Csakhogy a Dokk nem orbitális pályán keringett. Ezer kilométerre lebegett Felszín felett, egy akkora agravkeretben, amelyhez foghatót Ravna még soha nem látott. Sjandra Kein egy tudós egy évi bevétele esetleg elegendő lenne egy négyzetméternyi agrav anyagra – olyan szemétre, ami jó, ha egy évig kitart. Itt hektárok millióin át húzódott, és tonnamilliárdokat tartott a magasban. Csupán a halott szövedék cseréjéhez nagyobb felsőkívüli kereskedelmi forgalomra volt szükség, mint amekkorát a csillaghalmazok legtöbbje a magáénak tudhatott.

Most pedig saját irodám van itt.

Megvoltak a maga előnyei annak, hogy közvetlenül Grondr kalirnak dolgozott. Ravna hátradőlt a székében, és kibámult a központi tengerre. A Dokk magasságában a nehézkedés még mindig úgy háromnegyed g lehetett. A plató középső része felett légszökőkutak biztosítottak belélegezhető atmoszférát. Az előző napon vitorlás hajóval kelt át az átlátszó fenekű tengeren. Micsoda élmény volt! A vezérsík alatt a bolygóhoz tartozó felhők, felette csillagok és indigókék ég.

Reggel buckát hajlíttatott a part menti fenékbe... semmi gondot nem jelentett meggörbíteni a medence agravjait. Szabályosan ismétlődő hullámtörést idézett elő vele a partszakaszán. Még harminc méterrel arrébb is sós tengeri levegő illata terjengett. A távolban fehér csúcsok sorai vonultak el.

A homokos partról lassan felfelé kutyagolva közeledő alakot figyelte. Még néhány hete is úgy volt, hogy álmában sem gondolta volna, efféle helyzetbe kerül. Még néhány hete is odakinn tartózkodott az archívumban: egészen lekötötte a verziójavítás, és boldog volt, hogy az ismert háló egyik legnagyobb adatbázisával dolgozhat. Most viszont... mintha teljes kört írt volna le, és visszatért kalandokról szóló gyermekkori álmaihoz. Csak az jelentett gondot, hogy néha a gazfickók egyikének érezte magát. Pham Nuwen élő személy volt, nem adásvételre való holmi.

Felállt és kisétált, hogy találkozzon vörös hajú látogatójával.

A férfi nem a Grondr képzeletgazdag animációjában látott kardot és lőfegyvert viselte. Ám ruhája az ősi kalandok fonott anyagából készült, fellépése lusta magabiztosságot sugárzott. Miután találkozott Grondrral, Ravna utána olvasott egy kissé a Vén Föld embertanának. A vörös haj és a szemredő is ismert jelenségnek számított, bár ritkán tűnt fel ugyanannál a személynél. Füstszínű bőrét egy földlakó is érdekesnek találta volna. Ez a fickó épp annyira a földit követő törzsfejlődés terméke, mint ő.

Tőle karnyújtásnyira megállt, és féloldalas mosolyt villantott a nőre.

– Maga egészen embernek látszik. Ravna Bergsndot?

Rámosolygott és biccentett.

– Pham Nuwen úr?

– Pontosan. Ezek szerint mind a ketten kitűnően értünk a találgatáshoz.

A férfi határozott léptekkel elsétált mellette a belső iroda árnyéka irányába. Pimasz fráter.

Ment utána, bizonytalankodva a protokollt illetően. Azt lehetne hinni, egy másik emberrel nem lesznek ilyesféle problémák...

A beszélgetés valójában egészen jól ment. Pham Nuwen újjáélesztése óta több, mint harminc nap telt el. Ez az időszak jobbára nyelvórákon magolással telt. Igencsak okos lehet a fickó – máris közvetlen stílusban beszélte a triszkvélint. Tényleg egész menő. Ravna két éve volt távol Sjandra Keitől, és még egy éve maradt a gyakornokságból. Jól bírta. Sok közeli barátja volt itt: Egravan, Szaraié. De elég volt egy kicsit csevegnie a férfival, és máris erősen visszatért a magányossága. Egyfelől sokkal idegenebbnek számított Jeladó minden egyéb sajátosságánál... másfelől pedig egyszerűen meg akarta markolni, és lecsókolni az arcáról azt a magabiztos vigyort.

Grondr vrinimikalir igazat mondott erről a Pham Nuwenről. A fickó lelkesen hallgatta, milyen tervei vannak vele a Szervnek! Ez elméletileg azt jelentette, hogy Ravna nyugodt lelkiismerettel végezheti a munkáját. A gyakorlatban pedig...

– Nuwen úr, az én feladatom megismertetni magát az új világgal. Tisztában vagyok azzal, hogy az elmúlt néhány napban intenzív oktatásban volt része, azonban az így szerzett ismeretek beépülése sem azonnali.

A vörös hajú elmosolyodott.

– Tegeződjünk! Tény, hogy úgy érzem magamat, mint egy degeszre tömött zsák. Alvás közben végig halk hangokat hallok. Borzasztó sokat tanultam, anélkül hogy bármit is megtapasztaltam volna belőle. Ami még rosszabb, hogy céltáblája voltam ennek az egész „oktatásnak”. Ha a vrinimi be akar csapni, ennél jobb felállást el se lehetne képzelni hozzá. Ezért igyekszem elsajátítani a helyi könyvtár használatát. És ezért ragaszkodtam ahhoz, hogy olyasvalakit találjanak, mint te. – Látta a meglepetést Ravna arcán. – Aha! Szóval ezt nem tudtad. Látod, egy valódi személlyel folytatott beszélgetésben végre lehetőségem van olyasmit is látni, ami nincs előre megtervezve. Azonkívül mindig is eléggé pontosan meg tudtam ítélni az emberek viselkedésének okait. Azt hiszem, benned eléggé könnyen olvasok.

A vigyorgása jelezte, pontosan tudja, mennyire bosszantóan viselkedik.

Ravna felnézett a partfák zöld szirmaira. Ez a majom talán meg is érdemli, amibe belekeveredik.

– Ezek szerint nagy tapasztalatod van abban, hogyan kell bánni az emberekkel?

– Még akkor is jó pár helyen megfordultam már, ha figyelembe vesszük a Lomhaság korlátait. Tudom, hogy nem látszik rajtam, de szubjektív idő szerint hatvanhét éves vagyok. Nagyon hálás vagyok ennek a Szervezetednek, amiért ilyen remek munkát végeztek a kiolvasztásommal. – Megemelte Ravna előtt nemlétező kalapját. – Az utolsó utamra objektív idő szerint több, mint ezer éve indultam. Programász voltam egy cseng hói nagy hatótávolságú... – Szeme egyszerre elkerekedett, és valami értelmetlent mondott. Egy pillanatig már-már sebezhetőnek tűnt.

Ravna felé nyújtotta a kezét.

– Emlék?

Pham Nuwen bólintott.

– A fenébe! Ezért biztosan nem mondok nektek köszönetét.

Pham Nuwen erőszakos halált halt, utána fagyott meg, nem pedig előre eltervezett módon függesztették fel életműködését. Kisebb csodának számított, hogy a Vrinimi Szervezet egyáltalán képes volt visszahozni az élők közé... legalábbis középkívüli technológiával. Ám az emlékezés számított a legnehezebbnek. Az emlékek vegyi alapja nem tűrte jól a kaotikus lefagyasztást.

A probléma akkora volt, hogy még Pham Nuwen egója is zsugorodott miatta egy-két mérettel. Ravna megszánta.

– Nem valószínű, hogy bármi is teljesen elveszett volna. Egyes eseteknél pedig elegendő csupán új szemszöget találni.

– Igen, kaptam erre vonatkozó képzést. Kezdjem más emlékképekkel, aztán oldalirányba haladva közelítsem meg, amire nem tudok azonnal visszaemlékezni. Hát... még mindig jobb, mint halottnak lenni. – Valamelyest visszatért korábbi könnyedsége, de szelídebben, hogy egészen elbűvölő szinten jelentkezett csak. Sokáig beszélgettek, ahogy a vörös hajú férfi igyekezett megfejteni azokat a pontokat, amelyekre nem sikerült „azonnal” emlékeznie.

Ravnát pedig fokozatosan olyan érzés kerítette hatalmába, amire soha nem számított volna egy lomhával kapcsolatban: az ámulat. Pham Nuwen egyetlen élethossznyi idő alatt gyakorlatilag elért mindent, ami a Lomhaságban élők számára egyáltalán lehetséges volt. Egész életében szánta az odalenn csapdába esett civilizációkat. Soha nem ismerhették meg a dicsőséget – megtörténhet, hogy soha nem tudják meg az igazságot. Azonban szerencséjének, ügyességének és puszta akaraterejének köszönhetően ez a fickó egymás után vette az akadályokat. Vajon Grondr tisztában volt az igazsággal, amikor karddal és lőfegyverrel az oldalán képzelte el? Mert Pham Nuwen valóban barbárnak született. Egy leépült gyarmatvilágon született... Canberrának hívta. Egészen olyannak tűnt a hely, mint a középkori Nyjora, bár nem volt matriarchális a berendezkedése. Ő volt a király legkisebb fia. Kardok, méreg és ármány közepette, egy rettenetesen hideg tenger mellett álló kővárakban nőtt fel. Kétség nem fért hozzá, ha az élet a középkori módon folytatódott volna, ez a legkisebb herceg végül gyilkosság áldozata lesz... esetleg mindenek királya. Ám tizenhárom éves korában minden megváltozott. A világa, amelyben a repülőgépek és a rádió csak mondákban létezett, csillagközi kereskedőkkel találta magát szemben. Egy évnyi kereskedéssel a feje tetejére állt Canberra feudális politikai rendszere.

– Cseng Ho három hajót fordított a canberrai felfedezőútra. Dühösek voltak, azt hitték, magasabb technológiai fejlettségi szinten állunk. Nem tudtuk feltölteni a készleteiket, úgyhogy ketten ott maradtak, és valószínűleg kiforgatták alapjaiból szegény világomat. Én elmentem a harmadikkal... eszelős túszmegállapodás volt, amivel apám azt gondolta, rászedi őket. Szerencsém volt, hogy nem tettek ki az űrbe.

Cseng Ho több száz, fényévek százait felölelő nagyságú területen üzemelő, torlókanalas hajóból állt. Járművei kis híján a fény sebességének harmadával tudtak haladni. Elsősorban kereskedők voltak, alkalmanként szabadítok, még ritkábban hódítók. Pham Nuwen utolsó ismeretei szerint harminc világon telepedtek le, és háromezer évesek voltak. Pontosan olyan különleges egy civilizáció volt ez, amilyen csak a Lomhaságban létezhet... És természetesen Pham Nuwen újjáélesztéséig soha senki nem hallott róla. Cseng Ho épp ugyanolyan volt, mint milliónyi másik, ezer meg ezer fényév mélyen a Lomhaságba temetett, pusztulásra ítélt civilizáció. Csak a szerencsén múlt, sikerül-e áttörniük a Kívülbe, ahol lehetett a fénynél gyorsabban utazni.

Azonban egy kardok és láncingek közé született tizenhárom éves fiú számára a Cseng Ho nagyobb változás volt, mint amit mások életükben bármikor megtapasztaltak. Néhány hét alatt középkori uracskából egy űrhajó inasa lett belőle.

– Először azt se tudták, mihez kezdjenek velem. Arra gondoltak, benyomnak a fagykamrába, és a következő megállónál kidobnak. Mit lehet kezdeni egy kölyökkel, aki azt hiszi, csak egyetlen világ létezik, az is lapos? Aki egész életét azzal töltötte, hogy megtanulja egy karddal ellátni mások baját? – Hirtelen elhallgatott: néhány percenként, amikor a visszaemlékezés során sérült területre ért, így tett. Aztán pillantása Ravnára rebbent, és a mosolya minden eddiginél pimaszabban villant. – Igazi komisz vadállat voltam. Azt hiszem, a civilizált népek nincsenek tisztában azzal, milyen is úgy felnőni, hogy az ember nénikéi és bácsikái az elveszejtésén mesterkednek, ő maga pedig azt tanulja, hogyan számolhatna le velük, még mielőtt ez megtörténhetne. A civilizációban nagyobb gazemberekkel találkoztam, olyanokkal, akik képesek lennének megsütni egy egész bolygót, és „összebékítésnek” nevezni... de hamisítatlan, testközeli árulásban senki nem győzheti le a gyerekkoromat.

Pham Nuwen elmondása alapján csakis a vakszerencse mentette meg a legénységet az ármánykodásától. A következő években megtanult beilleszkedni, elsajátított civilizált képességeket. Megfelelően megszelídülve a Cseng Ho eszményi hajóparancsnoka lehetett. És sok éven át ez is volt a munkája. A cseng hói tartományba beletartozott néhány más faj és számos emberlakta, gyarmatosított bolygó. Pham évtizedeket töltött 0, 3 c-s hibernációban két csillag között, aztán egy-két évet egy-egy kikötőben, hogy haszonhoz juthasson olyan termékekkel és információkkal, amelyek akár végzetesen elavultak is lehettek. A Cseng Ho hírneve némi védelmet jelentett. „A politika változik, de a mohóság örök” – ez volt a flotta jelmondata, és akkor már nem egy vásárlójuknál régebb óta léteztek. Amikor eszükbe jutott, mit jelent a Cseng Ho megtorlása, még a vallási fanatikusok is kissé óvatosakká váltak. Ám legtöbbször mégis a parancsnok képességei és fondorlatai jelentették a kiutat a csávából. Abban pedig kevesen vették fel a versenyt a Pham Nuwenben lakó fiúval.

– Szinte tökéletes kapitány voltam. Szinte. Mindig is látni szerettem volna, mi rejlik azon az űrön túl, amelyről megbízható feljegyzésekkel rendelkeztünk. Valahányszor igazán gazdag lettem, olyan gazdag, hogy útjára indíthattam egy saját alflottát... mindig valami eszelős vállalkozásba kezdtem, és elvesztettem mindent. Én voltam a flotta jojója. Az egyik fuvarnál öt hajónak parancsoltam, a következőnél karbantartó programozást végeztem valami nyomorult konténerhajón. Tekintettel arra, mennyire megnyúlik az idő a fénysebesség alatti kereskedésnél, egész nemzedékek gondolták rólam, hogy legendászseni vagyok... mások pedig a „dilinyós” rokonértelmű szavaként használták a nevemet.

Elhallgatott, szeme elkerekedett kellemes meglepetésében.

– Aha! Már emlékszem, mit is kerestem ott a végén. Épp a ciklusom dilinyós szakaszánál tartottam, bár ez most nem számít. Akadt ott egy húszéves kapitány, aki még nálam is bolondabb volt... A neve nem jut az eszembe. Egy nő? Nem, az nem lehetett. Női kapitány alatt soha nem szolgáltam volna. – Alig vett tudomást Ravnáról, majdhogynem magában beszélt. – Na szóval, képes volt mindent feltenni olyasmire, amin normális emberek egy sör mellett szoktak vitatkozni. A hajóját úgy hívta, hogy, hm, valahogy úgy lehetne lefordítani, „vad, eszetlen madár”... ez jól jelzi, milyen egy alak volt. Úgy képzelte, valahol az univerzumban lennie kell néhány igen magas technológiai fejlettségű civilizációnak. A gondot a megtalálásuk jelentette. Különös módon majdnem rájött a zónák létezésére. Csak annyi volt a baj, hogy nem volt eléggé őrült: egyetlen apróságban tévedett. Kitalálod, miben?

Ravna bólintott. Figyelembe véve, hogy hol találták meg Pham hajóroncsát, nyilvánvalónak tűnt a válasz.

– Igen. Fogadni mernék, ez az elképzelés még az űrrepülésnél is régebbi: az „ősi fajoknak” a galaktikus magterület felé kell lakniuk, ahol a csillagok sűrűbben helyezkednek el egymás mellett, és ha energia kell, ott vannak a fekete lyuk különlegességek. Vitte az egész, húsz egységből álló flottáját. Addig szerettek volna menni, amíg nem találnak valakit, vagy nem kell megállniuk és kolonizálniuk. A kapitány úgy vélte, kevés az esélye, hogy még a mi életünk során siker koronázza az erőfeszítéseket. Azonban megfelelő tervezéssel kilyukadhatunk egy olyan, csillagoktól sűrű területen, ahol könnyűszerrel egy új Cseng Hót lehet alapítani..., és az még messzebbre juthat majd.

– A lényeg, hogy szerencsém volt, és feljutottam a fedélzetre, még ha csak programászként is. Ez a kapitány csak rosszat hallott rólam.

A felfedezőút ezer éven át tartott, kétszázötven fényévnyire hatolt be a galaktikába. A Cseng Ho tartomány a Vén Földnél közelebb volt a Lomhaság fenekéhez, és onnan haladtak befelé. Ezzel együtt igazi balszerencse volt, hogy alig kétszázötven fényév után belefutottak a Mélység peremébe. A Vad Eszetlen Madár egymás után veszítette el a kapcsolatot a többi hajóval. Egyes esetekben mindenféle előzetes jel nélkül történt, máskor számítógép-meghibásodásra, durva alkalmatlanságra utaló nyomokat találtak. Persze az űrnek azzal a területével senki nem kapcsolta össze a problémákat, ahová éppen tartottak.

– Lelassítottunk torlósebességről, találtunk egy naprendszert egy félig-meddig lakható bolygóval. Mindenki mással megszakadt a kapcsolatunk... Az nem igazán világos előttem, hogy mit is tettünk azután. – Szárazon felnevetett. – Minden bizonnyal épp a peremen lehettünk, úgy 60-as IQ-val botorkálhattunk előre. Emlékszem arra, hogy a létfenntartó rendszeren állítgatok valamit. Valószínűleg ez volt az, ami végzett velünk. – Egy pillanatig szomorúnak, meghökkentnek látszott.

– Aztán itt, a Vrinimi Szerv gyengéd karmai között ébredtem – vont vállat. – Itt, ahol a fénynél gyorsabban lehet utazni... és még a mennyország peremét is láthatom.

Ravna egy ideig nem szólt egy szót sem. Saját partszakasza felett elnézett a hullámtörés irányába. Hosszan beszélgettek. A nap a faszirmok alól kandikált elő, fénye végigsöpört az irodáján. Vajon felismerte Grondr, mit talált? Szinte minden Lomha Zónából származó leletnek nagy értéke volt a gyűjtők között. A nemrégiben a Lomhaságból kikerült személyek még értékesebbnek számítottak. De Pham Nuwen egészen egyedi lehet. Egymaga többet élt át, mint néhány teljes civilizáció, ráadásul még a Mélységbe is bemerészkedett. Most már értette, a férfi miért nézi a Transzcendenciát, és miért nevezi Mennyországnak. Nem csak és kizárólag ártatlanságról volt itt szó, és nem is a Szervezet oktatási programjának hibájáról. Pham Nuwen már eddig is két mindent átváltoztató élményen esett át: a technológia előtti kor szülöttéből csillagok közötti utazóvá, csillagok közötti utazóból kívüllakóvá vált. Egyenként is már-már elképzelhetetlen ugrások. Most egy újabb lépést látott maga előtt, és teljesen önként hajlandó volt eladni magát, csak hogy megtehesse.

Miért kellene akkor kockára tennem az állásomat, csak hogy megváltoztassam a véleményét?

Csakhogy Ravna szája önálló életet élt.

– Miért nem halasztód el az utat Transzcendenciába, Pham? Szakíts némi időt arra, hogy megértsd, mi is található itt, a Kívülben! Szinte bármelyik civilizációban örömmel látnának. Az emberi világokon pedig nem lenne nálad nagyobb csoda ebben a korban.

Egy pillantás a nem Nyjoráról származó emberiségre.

Sjandra Kein a helybéli hírcsoportok mindent elsöprő becsvágyról beszéltek Ravnával kapcsolatban, amiért húszezer fényévnyi távolságba utazik gyakornoknak. Amikor visszatér, tucatnyi világ bármelyikén kaphatna teljes tudományos állást. Ez mind semmi volt Pham Nuwenhez képest – akadtak annyira gazdag emberek, akik egy világot adnának neki, csak maradjon ott.

– Te magad szabhatnád meg az árat.

A vörös hajú férfi mosolya kiszélesedett.

– Csakhogy én már megszabtam ezt az árat, és szerintem Vrinimi meg tudja fizetni.

Tényleg nagyon szeretnék csinálni valamit ezzel a vigyorgással, gondolta Ravna. Pham Nuwen Transzcendenciába szóló jegyét az egyik hatalom straumli perverzitással kapcsolatos hirtelen támadt érdeklődésének köszönhette. Ennek az ártatlan embernek az egója végül akár milliónyi halálkockába is kerülhet, ahol az emberi természet milliószor milliónyi szimulációját futtatják.

*

Grondr kevesebb, mint öt perccel Pham Nuwen távozása után hívta. Ravna tisztában volt azzal, hogy a Szerv hallgatózhat, és már jelezte a főnökének a fenntartásait egy szophontosz „eladását” illetően. Ezzel együtt is kissé idegesen pillantotta meg a főnökét.

– Mikor indul a Transzcendenciába?

Grondr megdörgölte szeplőit. Nem tűnt haragosnak.

– Még úgy tíz-húsz napig marad. A hatalom, amelyikkel egyezkedünk róla, jobban érdeklődik az iránt, hogy beletekinthessen az archívumainkba, és figyelje, mi halad át Jeladón. Továbbá... az ember a lelkesedése ellenére, hogy menjen, valójában igen óvatos.

– o?

– Igen. Mindenáron könyvtári költségvetési keretet akar, és engedélyt, hogy a rendszeren belül bárhová elmehessen.

Véletlenszerűen kiválasztott alkalmazottakkal folytatott beszélgetéseket a Dokk egész területén. Különösen ragaszkodott ahhoz, hogy magával is válthasson szót. – Grondr szájszervei mosolyt csattintottak. – Nyugodtan mondja csak el a véleményét! Gyakorlatilag rejtett buktatók után nyomoz. Ha magától hallja a legrosszabb részleteket, utána bizonyára megbízik majd bennünk.

Egyre világosabbá vált előtte Grondr bizalmának oka. A fenébe is, micsoda fafejű egy alak ez a Pham Nuwen!

– Értettem, uram. Arra kért, hogy ma este vezessem körbe a külhoniak negyedében.

Ahogy azt te is nagyon jól tudod.

– Remek! Bárcsak a megállapodás többi része is ennyire simán zajlana! – Elfordult, hogy csakis a perem környéki szeplők néztek Ravna irányába. A Szerv kommunikációs és adatbázisműveleteinek helyzetjelzései vették körül. Abból, amit a nő láthatott, rendkívül nagy volt a forgalom. – Lehet, hogy ezt nem kellene felhoznom, de elképzelhető, hogy a segítségünkre lehet... Az üzlet nagyon felpörgött. – Grondr nem tűnt boldognak a jó hírtől. – Kilenc, a Kívül tetejéről származó civilizáció licitál egymásra széles sávú adatfolyamért. Ezt tudjuk kezelni. De a hatalom, amelyik hajót küldött ide...

Ravna szinte gondolkodás nélkül vágott közbe; az illemszabályok megsértése néhány nappal ezelőtt elborzasztotta volna.

– Egyáltalán ki ez? Az nem lehet, hogy a straumli perverzitást szórakoztatjuk? – A gondolattól, hogy az vinné el a vörös hajút, megfagyott benne a velő.

– Csak akkor, ha az összes hatalmat is becsapta. A marketing Vénséges Vénnek nevezi látogatónkat. – Mosolygott. – Ez valami tréfa, de a jelentése attól még igaz. Tizenegy éve ismerjük. – Senki nem tudta, meddig is élnek a transzcendens létezők, de ritkaságnak számított, hogy egy hatalom öt-tíz évnél tovább közlékeny maradjon. Megunták a dolgot, esetleg valami mássá fejlődtek... vagy valóban meghaltak. Milliónyi magyarázat keringett erről, közülük sokezer állítólag közvetlenül maguktól a hatalmaktól származott. Ravna úgy vélte, a valódi magyarázat a legegyszerűbb. Az értelem a rugalmasság és a változás szolgálóleánya. A buta állatok csakis a természetes törzsfejlődés sebességével alakulhatnak át. Az emberrel egyenértékű fajok – amint elérik technológiai felfutási szakaszukat – néhány ezer év alatt elérik zónájuk korlátait. A Transzcendenciában olyan hamar bekövetkezhet az emberfölöttiség, hogy létrehozói el is pusztulnak.

Nem meglepő hát, hogy maguk a hatalmak ennyire mulandók.

Így aztán szinte ésszerűnek tűnt Vénséges Vénnek nevezni egy tizenegy éves hatalmat.

– Véleményünk szerint a Vénséges Vén a 73. típusú mintázat egyik változata. Az ilyen típusú hatalmak ritkán lépnek fel rosszindulatúan... és azt is tudjuk, hogy kikből lett transzcendens. Most azonban komoly kellemetlenséget okoz nekünk. Húsz napja sajátítja már ki a Jeladó sávszélességének jelentős részét, és ez a sávszélesség egyre növekszik.

A hajója érkezése óta mindenütt ott van az archívumban és a helybeli hálózatainkon. Megkértük, a nem kulcsfontosságú adatokat szállítsa inkább űrhajóval, de erre nem hajlandó. A mai délután volt a legrosszabb. Jeladó teljesítményének közel öt százalékát kötötte le a kiszolgálása. Ráadásul majdnem ugyanannyit ad, mint amennyit vesz.

Ez tényleg furcsa volt, de:

– Még mindig fizet a szolgáltatásért? Ha Vénséges Vén megadja a legnagyobb árat, miért számít?

– Ravna, reményeink szerint a Szervezet Vénséges Vén után is még sok éven át fennmarad. Nincs, amit felajánlhatna nekünk, és erre az egész időre megfelelő lenne. – A nő erre rábólintott. Tulajdonképpen létezett olyan „mágikus” automatika, ami talán működne idelenn, azonban a hosszú távú hatékonysága kétséges. Ez itt kereskedelmi ügylet, nem pedig az alkalmazott teológia óra egyik feladata. – Vénséges Vén könnyedén rálicitálhatna a Közép-Kívülből érkező bármelyik ajánlatra. Csakhogy ha minden kért szolgáltatást biztosítunk a számára, akkor a többi ügyfelünk számára gyakorlatilag megszűnünk működni... Márpedig ők azok, akikre a jövőben is támaszkodnunk kell.

Képét egy archívum-hozzáférési jelentés váltotta fel. Ravna ismerte ezt a sablont, és Grondr panasza ezzel vált egészen világossá. Az ismert háló roppant méretű, világok százmillióit összekapcsoló hierarchikus anarchia volt. Ám még a törzsvonalaknak is volt sávszélességük, akárha holmi, a Föld hajnalkorából származó eszközök lennének – egy csuklóra szerelhető adatolvasó jobban működött a helyi hálózaton. Ez a magyarázata annak, hogy az archívum lehívásainak túlnyomó többsége helyi szinten történt, a Jeladó-rendszert meglátogató média-fuvarhajók felé irányult. De most... az archívumot kereső távoli kapcsolatok az elmúlt száz órában mind mértéküket, mind számukat tekintve megelőzték a helyieket! És a hozzáférés-kérések kilencven százaléka egyetlen számláról, a Vénséges Vénéről érkezett.

Grondr hangja a grafikonok mögül folytatta:

– Jelen pillanatban egy gerinc adóvevő állomást biztosítottunk ennek a hatalomnak... Őszintén szólva néhány napnál tovább nem engedhetjük meg magunknak. Egyszerűen túlságosan magas a teljes költsége.

Grondr arca újra feltűnt a kijelzőn.

– A lényeg, hogy szerintem maga is belátja, jelen pillanatban a barbárral kapcsolatos megállapodás a legkisebb gondunk. Az elmúlt húsz nap nagyobb bevételt hozott az elmúlt két évnél... sokkal többet annál, amennyit ellenőrizhetnénk és befogadhatnánk. A saját sikerünk veszélyeztet minket.

Gúnyos mosolyráncolás volt a vége.

*

Pham Nuwenről beszélgettek néhány percig, aztán Grondr kijelentkezett. Utána Ravna sétált egyet a parton. A nap jócskán alászállt már a Dokk hátsó részének horizontján, a homok pedig épp csak kellemesen melengette a lábát – az északi szélesség negyvenedik foka táján keringő Dokk húszóránként kerülte meg a bolygót. A hullámtöréshez közel sétált, oda, ahol sík és nedves volt a homok. A tenger felől érkező pára megnyirkosította a bőrét. A közvetlenül a fehér csúcsok felett húzódó kék hamar indigóra és feketére sötétedett. Ezüst szikrák mozogtak arrafele: űrhajókat a Dokkba vontató agravos lebegők. Az egész mesébe illő módon, egészen szükségtelenül drága volt. Ravna hol émelygett, hol csak ámult. Azonban két Jeladón töltött év után kezdte érteni a lényegét. A Vrinimi Szerv szerette volna, ha a Kívül tudja, hogy bármiféle kommunikációs és archívumokkal kapcsolatos követeléssel jelentkeznek náluk, megvan az ehhez szükséges erőforrásuk. És azt akarták, hogy a Kívül úgy sejtse, a Transzcendenciából származó eldugott ajándékok, a megszállók érkezését nem is kis mértékben veszélyessé tévő dolgok vannak itt.

Csak nézett bele a permetbe, érezte, ahogy cseppekbe gyűlik a pilláin. A nagy gond – miként lehet elmondani egy hatalomnak, hogy járjon egyet? – most Grondr vállát nyomja. Ravna Bergsndotnak csak egy önhitt hólyag miatt kellett fájdítania a fejét, aki veszettül véget akart vetni az életének. Megfordult, és a vízzel párhuzamosan ment tovább. Minden harmadik hullám átcsapott a bokáján.

Felsóhajtott. Pham Nuwen minden kétséget kizáróan egy hólyag... de micsoda lenyűgöző egy hólyag! Ravna az eszével mindig is tudta, hogy a kívüllakók és a Lomhaság primitívjei elérhető értelmi szintje között nincs különbség. Az automatikák többsége jobban működött a Kívülben – lehetett a fényen túl kommunikálni. Azonban igazán emberfölötti elmék létrehozatalához ki kellett menni a Transzcendenciába. Úgyhogy nem volna szabad annyira meglepődni rajta, hogy Pham Nuwen tehetséges. Nagyon tehetséges. Hihetetlen könnyedséggel sajátította el a triszkvélint. Ravnának kevés kétsége volt afelől, hogy valóban olyan ügyes parancsnok, amilyennek mondta magát. Ahhoz, hogy valaki kereskedő legyen a Lomhaságban, csillagok között töltött évszázadokat kockáztasson olyan úti célért, amelyen közben esetleg lehanyatlott a civilizáció, vagy ellenségessé vált a külhoniakkal szemben... ehhez nehezen elképzelhető bátorságra van szükség. Ravna belátta, miért tekintheti a férfi a Transzcendenciába vezető utat egy újabb próbatételnek. Kevesebb, mint húsz napja volt megemészteni egy egész új univerzumot. Ez egészen egyszerűen nem elég ahhoz, hogy megértse: amikor a játékosok többek egyszerű embereknél, minden szabály megváltozik.

Pham kegyelmi időszakából még maradt néhány nap. Ő majd ráveszi, hogy gondolja meg magát. És a Grondrral folytatott beszélgetés után még csak különösebb lelkiismeret-furdalást sem érez majd miatta.

NYOLCADIK FEJEZET

A külhoniak negyede valójában a Dokk közel egyharmadát foglalta magában. A légkör nélküli peremmel volt határos – itt kötöttek ki a hajók és befelé haladva egészen a központi tenger egyik szakaszáig tartott. A Vrinimi Szerv jelentős számú fajt győzött meg arról, hogy ez a KözépKívül egyik csodája. A teherforgalmon felül akadtak itt turisták is... a Kívül leggazdagabbjai közül.

Pham Nuwen korlátozás nélküli felhatalmazást kapott ezeknek a szórakozási formáknak a használatára. Ravna végigcsinálta vele a látványosabbakat, többek között egy agravos szökkenést a Dokk fölött. A barbárt sokkal jobban lenyűgözte zsebűrruhájuk, mint az építmény.

– Odalenn, a Lomha Zónában láttam ennél sokkal nagyobbakat is.

Csak azok nem egy bolygó gravitációs mezejében lebegtek.

Az este előrehaladtával a férfi egyre inkább megnyílt. Legalábbis a megjegyzései veszítettek csípősségükből, miközben egyre érzékenyebb észrevételeket tett. Szerette volna látni, hogyan élnek a Kívülben a valódi kereskedők, mire Ravna körbevezette a börzéken és a kereskedők helybeli területén.

A Dokk éjfele után a Vándortársaságban kötöttek ki. Ez nem tartozott a Szervezet fennhatósága alá, mégis ez volt Ravna egyik kedvenc helye: a Kívül tetejéről érkezett kereskedők számára igen kedves lebuj. Kíváncsi lett volna arra, Pham mennyire értékeli a díszítést. A helyet úgy rendezték be, mintha egy lomha zónabeli világon álló találkahely lenne. Háromméteres torlókanál-makett lógott a levegőben, a fő kiszolgálóhelyiség felett Kékeszöld meghajtási mezők ragyogtak fel a hajó minden egyes sarkán és bordáján, halványan szétterültek az odalenn üldögélő vendégeken.

Ravna elnagyoltan faragott, nehéz gerendáknak érzékelte a padló és a falak alkotóelemeit. Az Egravanhoz hasonlók kőfalakat és keskeny alagutakat láttak... pontosan azt a fajta keltetőgubót, amit egykor régen a faja használt az új hódításokhoz. A trükk tisztán optikai alapú volt – nem holmi mentális maszatolás –, és nagyjából a legjobb, amit a Közép-Kívülben létre lehetett hozni.

Átsétáltak az egymástól messze felállított asztalok között. A tulajok a hanggal már nem jártak akkora sikerrel, mint a látvánnyal: a zene halkan szólt, és minden asztalnál más és más volt hallható. A szagok sem maradtak ugyanolyanok, ráadásul ezeket kissé nehezebb is előállítani. A légkezelés erősen dolgozott, hogy ha nem is teljes kényelemben, de mindenki egészséges maradjon. Ma este nagy volt a zsúfoltság. A felszolgálótér távolabbi sarkában található, különleges atmoszférájú sarkokban is ültek. Alacsony nyomású, magas nyomású, magas NOx-es zugok és akváriumok. Néhány vendég hömpölygő, zavaros légkörben lévő elmosódott foltnak látszott csupán.

Bizonyos szempontból lehetett volna ez egy Sjandra Kei-i kikötői kocsma is. Mégis... ez itt Jeladó volt. Olyan felső-kívüllakókat vonzott a hely, akik soha nem keresnének fel egy Sjandra Keihez hasonló holtágat. A felsők nagy része egyáltalán nem tűnt furcsának – a csúcson található civilizációk gyakorta csupán lentről indított és táplált kolóniák voltak. Azonban a fejpántok, amiket viseltek, nem divathóbort kellékeinek számítottak. Az elme-gép kapcsolat a Közép-Kívülben nem túl hatékony, ám a felső-kívüllakók többsége mégsem mondott le róla. Ravna egy csapat pántos háromlábú meg a gépeik felé vette az irányt. Beszélgessen csak el Pham Nuwen olyanokkal, akik a transzcendens-lét peremén billegnek!

Meglepetésére a férfi megfogta a karját, és visszahúzta.

– Sétálgassuk még egy keveset! – A férfi a fejét forgatta, hogy a helyiség minden sarkát láthassa, mint aki ismerős arcot keres éppen. – Előbb keressünk más embereket!

Amikor lyukak mutatkoztak Pham Nuwen bezsúfolt ismereteiben, akkor tátongó szakadékoknak bizonyultak. Ravna igyekezett, hogy arca egyetlen rezdüléssel se árulja el.

– Más embereket? Jeladón csak mi vagyunk azok, Pham.

– Na és azok a barátaid, akikről meséltél... Egravan, Szaraié?

Ravna a fejét ingatta. A barbár egy pillanatig egészen sebezhetőnek tűnt.

Pham Nuwen egész életét azzal töltötte, hogy fénysebesség alatt vánszorgott egyik emberlakta csillagrendszertől a másikig. A nő tisztában volt azzal, hogy mindeközben csupán három nem emberi fajjal találkozott. Most azonban elveszett az idegenség tengerében. Ravna együttérzését megtartotta magának – ez az egyetlen felismerés mindenféle érvelésénél mélyebben érintheti a fickót.

Ám a pillanat eltűnt, és Pham újra mosolygott.

– Még nagyobb kaland. – Elhagyták a vendégteret, és elsétáltak a különleges légkörű bokszok mellett. – Ó, Uram, Cseng Ho imádná ezt!

Sehol egy ember, és Ravna nem ismert barátságosabb hangulatú találkozóhelyet a Vándortársaságnál – a Szerv számos ügyfele kizárólag a hálón találkozott. Érezte, ahogy felszínre tör a honvágya. Az emeleten meglátott egy jelzászlót. Odahaza, a Sjandra Kein látott már ehhez hasonlót. Áthúzta Pham Nuwent a helyiségen, és megindult felfelé a gerendákból készült lépcsősoron.

A háttérzaj zsongásából magas hangú csiripelés ütötte meg a fülét. Nem triszkvélin volt, mégis értette. A hatalmakra, hiszen ez samnorsk!

– Szerintem ez tényleg egy homo sáp! Jöjjön ide, úrnőm!

A hívásra Ravna odament a jelzászlós asztalhoz.

– Ideülhetünk? – kérdezte, és közben ízlelgette a jól ismert nyelvet.

– Foglaljanak helyet. – A csiripelő leginkább egy hatkerekű kocsin ülő kicsiny díszfához hasonlított. A kocsit díszítésül szolgáló csíkok és bojtok ékítették – százötvenszer százhúsz centiméteres felső részét a jelzászlóéval megegyező mintázatú teherkendő fedte. A lény egy nagy szkródutas volt. A faj kereskedve bejárta a KözépKívül nagy részét, többek között a Sjandra Keit is. Magas hangja a hangzókészülékéből származott. De azzal, hogy samnorskul szólalt meg, barátságos társaságnak tűnt, és Ravna úgy érezte, régóta nem hallott már ilyen hazai beszédet. Még a szkródutasok egyedi mentális jellegzetességeinek figyelembe vételével együtt is úrrá lett rajta a gyengéd érzelmekkel teli nosztalgia – akárha valami távoli városban találkozott volna össze egyik régi osztálytársával.

– A nevem... – a hang páfránylevelek susogása volt –, de magának egyszerűbb, ha Kékhéjnak hív. Nagyon örülök, hogy végre láthatok egy ismerős arcot, ha-ha-ha. – Kékhéj szavakként ejtette ki a nevetést. Pham Nuwen odaült Ravna mellé, de egyetlen szót sem értett a samnorskból, ezért semmit nem érzékelt a nagy egymásra találásból. Az utas triszkvélinre váltott, és bemutatta az asztaltársaság másik négy tagját: egy másik szkródutast, és három humanoidot, akik láthatóan előszeretettel viseltettek az árnyékok iránt. Ez utóbbiak egyike sem bírta a samnorskot, azonban a triszkvélin legfeljebb egy fordítói ugrásnyi távolsággal áthidalható volt.

A szkródutasok egy kicsiny csillagközi teherszállító, a Sávon kívül II tulajdonosai/üzemeltetői voltak. A humanoidok a hajó jelenlegi szállítmánya egy részének hitelesítményesei.

– A párommal közel kétszáz éve vagyunk már benne az üzletben. Nagyon kedveljük a maga faját, úrnőm. Első fuvarjainkat Sjandra Kei és Forste Utgrep között vittük. A maguk népe jó vevő, és szinte alig fordult elő, hogy megrohadt a rakományunk... – Szkródját hátragördítette az asztal mellől, aztán kicsit előre. Az enyhe meghajlás megfelelője.

Azonban akadt itt más is, nem csak kellem és báj. Megszólalt az egyik humanoid. A hangok szinte emberi torokból is származhattak volna, noha teljesen értelmetlenek maradtak. Eltelt egy pillanat, ahogy a házi fordítóegység feldolgozta a szavakat. Aztán a kabátján látható bross világos triszkvélinül felhangzott:

– Kékhéj azt állítja, homo sapiensek vagytok. Tudjátok meg, ellenszenvvel viseltetünk irántatok! A fajotok gonosz teremtménye miatt csődbejutottunk, kevés híja, hogy itt ragadjunk. A straumli perverzitás miatt.

A szavak érzelemmentesen hangzottak fel, de Ravna érzékelte a lény feszült testtartását, ivólombikra csavarodó ujjait.

Figyelembe véve a hozzáállását, feltehetően nem segít a helyzeten, ha rámutat, hogy noha ő maga is ember, de a Sjandra Kei fényévek ezreire van Straumtól.

– A birodalomból jöttek? – kérdezte inkább a szkródutastól.

Kékhéj először nem felelt. így működött ez ennél a fajnál – minden bizonnyal igyekezett felidézni, kicsoda is Ravna, és miről beszélgettek az előbb. Majd:

– Igen, igen. Kérem, bocsássa meg a hitelesítményeseim ellenségességét! A szállítmányunk nagyját egyszer használatos rejtjel-kulcstömbök alkotják. A Sjandra Kei Kereskedelmi Biztonsági Szolgálatától származnak, a végcéljuk pedig a hitelesítményesek felsőbeli telepe. A megállapodás a szokásos. Mi szállítjuk a tömb xorjának egyharmadát. Önálló fuvarozók viszik a többit. Az úti célnál összexorozzák a három részt. Az eredmény tucatnyi világ rejtjelezési igényét elláthatja a hálón akár...

Odalenn némi felfordulás támadt. Valaki valami olyasmire gyújtott rá, ami a légmosók számára túl erősnek bizonyult. Ravna orrát megütötte egy foszlánya, épp annyi, hogy rögtön vibrálni kezdjen a szeme előtt a világ. Jó néhány vendég elájult tőle a földszinten. A vezetőség épp a kellemetlenség okozójával tárgyalt. Kékhéj váratlanul hangot hallatott. Elhátrált szkródjával az asztaltól, és a korláthoz gurult.

– Nem akarom, hogy készületlenül érjen. Egyesek olyan hirtelenek tudnak lenni... – Amikor az esetnek nem lett folytatása, visszatért. – Öhm, hol is tartottam? – Egy pillanatra elhallgatott, ahogy lehívta a szkródba épített rövid távú memória adatait. – Igen-igen... Ha minden a terveink szerint megy, viszonylag gazdagok leszünk. Sajnálatos módon megálltunk Straumon, hogy letegyünk némi ömlesztett adatot. – Négy hátsó kerekét használva megpördült. – Ugye ez biztonságos volt?

Straum több, mint száz fényévre van a Transzcendenciában lévő laboruktól. Mégis...

Az egyik hitelesítményes hangos hápogással félbeszakította. A helybeli fordító másodpercnyi késéssel kapcsolt be.

– Igen, biztonságosnak kellett volna lennie. Semmiféle erőszakos cselekedettel nem találkoztunk. A hajó felvevői igazolják, hogy nem törték át a védelmünket. Viszont mostanra mindenféle szóbeszédek keltek lábra. A hálón lévő csoportok azt állítják, a Straumli Birodalom a perverzitás hatalmába került. Nevetséges. Ám ezek a szóbeszédek eljutottak a hálón át az úti célunkig. Nem bíznak a szállítmányunkban, úgyhogy a szállítmányunk tönkrement: így már nem több néhány grammnyi adathordozónál, amelyen véletlenszerű... – A színtelen hangú fordítás közepén a humanoid előrevetette magát az árnyakból. Ravna villanásnyi időre borotvaéles ínnyel teli szájat láthatott. Az űrlény épp előtte vágta az asztalhoz ivólombikját.

Pham Nuwen keze villámsebesen csapott le, elkapta az italt, mielőtt még nekivágódott volna az asztallapnak... mielőtt még Ravna egyáltalán rádöbbent volna, mi is történik éppen. A vörös hajú férfi lassan felállt.

A két másik humanoid ugyanezt tette az árnyak között, és megindultak a barátjuk irányába. Pham Nuwen nem szólt egy szót sem. Óvatosan letette a lombikot, és finoman a másik felé görnyedt testtartással várakozott. Keze teste mellett nyugodott, mégis pengére emlékeztetett. Az olcsó regényekben szerepel a „halálos fenyegetést sugárzó tekintet”. Ravna soha nem gondolta volna, hogy egyszer látni fog ilyesmit a valóságban is. Csakhogy a humanoidok figyelmét sem kerülte el. Finoman elrángatták barátjukat az asztal mellől. A hangoskodó nem állt ellen, ám amint Pham már nem érhette el többé, olyan visítások és sziszegések záporát zúdította rá, hogy a helybeli fordítónak elállt a szava tőle. Heves mozdulatot tett három ujjával, aztán elhallgatott. A hármas némán robogott le a lépcsőn és ki a helyiségből.

Pham Nuwen leült, szürke szemének pillantása higgadt volt, zavartalan. Talán tényleg van miért fennhéjázón viselkednie!

– Sajnálom, hogy a szállítmányuk veszített az értékéből – nézett Ravna a két szkródutasra.

Eddig jobbára kis szkródutasokkal akadt dolga, akiknek reflexeit nyeletlen levelű örökségükhöz képest alig javították fel. Egyáltalán észrevette ez a kettő a közjátékot? Azonban Kékhéj azonnal választ adott erre.

– Nem kell szabadkoznia. Ez a három érkezésünk óta folyamatosan panaszkodott. Lehet, hogy üzlettársak, de már nagyon elegem volt belőlük.

Belemerült a cserepes növény-létmódba.

– Ráadásul korántsem biztos, hogy az üzleti helyzetünk teljes kudarcnak értékelhető – vette át egy másodperc szünettel a szót a másik utas (talán Zöldszár?). – Biztos vagyok benne, hogy a szállítmány másik kétharmada meg sem fordult a Straumli Birodalom közelében. – Egyébként is ez volt a megszokott eljárás: a szállítmány minden egyes részét más és más vállalkozásra bízták, és mindegyikük a többiétől erősen eltérő útvonalon haladt. Ha a többi harmadot hitelesíteni lehet, akkor elképzelhető, hogy a Sávon kívül személyzete végül nem üres kézzel kerül ki ebből a megállapodásból.

– Hát... tulajdonképpen esetleg van mód a teljes hitelesítés megszerzésére. Tény, hogy megfordultunk a Straumli Birodalomban, de...

– Mikor indultak el onnan?

– Hatszázötven órája. Úgy kétszáz órával azután, hogy leestek a hálóról.

Ravnába csak most hasított bele a felismerés, hogy egyfajta szemtanúkkal beszélget éppen. Harminc nappal később is a straumli események jelentették a vezető hírt a Fenyegetések között. Az általános vélekedés szerint a straumerok egy második osztályú perverzitást hoztak létre... még a Vrinimi Szerv is ezen az állásponton volt. Ugyanakkor valójában még mindig jobbára találgatáson alapult ez az értékelés. Ő pedig jelen pillanatban olyanokkal beszélgetett, akik ténylegesen megfordultak arrafelé.

– Maguk szerint a straumerok nem egy perverzitást alkottak?

Kékhéj válaszolt a kérdésre.

– Sóhaj – mondta. – A hitelesítményeseink tagadják, de szerintem itt lelkiismereti kérdésről van szó. Igenis tapasztaltunk némi furcsaságot a Straumon... Láttak már mesterséges immunrendszert? Azokkal, amelyek a Közép-Kívülben működnek, több a gond, mint amennyire hasznosak, úgyhogy nem nehéz elkerülni őket. Közvetlenül a straumli győzelmet követően változásra figyeltem fel a Rejtjel-hatóság egyes tisztjeinél.

Úgy viselkedtek, mintha egyszerre valamiféle rosszul beállított automatika részei lennének; mintha valakinek az, ööö, az ujjairól lenne szó... Senkinek nem lehetett kétsége afelől, hogy a Transzcendenciában szórakoztak. Találtak ott valamit: egy elveszett archívumot. De nem ez a lényeg. – Egy hosszú pillanatig hallgatott; Ravna már kezdte azt hinni, hogy nem folytatja. – Tudják, közvetlenül azelőtt, hogy elindultunk Straumli Központból...

Azonban eközben megszólalt Pham Nuwen.

– Ezen már töprengek egy ideje. Mindenki úgy beszél itt, mintha a Straumli Birodalomnak abban a pillanatban megpecsételődött volna a sorsa, amikor kutatni kezdett a Transzcendenciában. Tudják, én játszadoztam már vírusos szoftverrel meg különös fegyverekkel. Tisztában vagyok azzal, hogy az ember az életét is elveszítheti ezeknél. De úgy tűnik, a straumerok óvatosan jártak el, és jó messze helyezték el a laborjukat. Olyasmit építettek, ami igen rosszul sülhetett el, de láthatólag korábban már kipróbált kísérletet folytattak... olyat, mint nagyjából minden, ami idefent található. Bármikor, egészen a legvégéig abbahagyhatták volna a munkát, amikor eltért a feljegyzésekben ismert adatoktól. Akkor hogyan sikerült ennyire elszúrniuk?

A kérdéstől elállt a szkródutas szava. A válaszhoz nem volt szükség alkalmazott teológiai doktori címre.

Még a nyüves straumeroknak is ismerniük kellett volna.

Persze, tekintettel Pham hátterére, indokoltnak tetszett a kérdés. Ravna inkább csendben maradt. A szkródutasok idegensége talán jóval meggyőzőbben hat a férfira, mint ha tőle kapna egy újabb leckét.

Kékhéj egy pillanatig tétovázott, minden bizonnyal a szkródja segítségével igyekezett összeállítani érvrendszerét. Amikor aztán megszólalt, egyáltalán nem látszott úgy, mintha bosszantotta volna az előző közbekotyogás.

– Jó néhány téves elképzelést hallok, Pham úrnő. – Úgy tűnt, szinte válogatás nélkül mindig a régi nyjorai udvariassági formulát használja. – Megfordult már a jeladói archívumban?

Pham igent mondott. Ravna úgy vélte, soha nem ment beljebb a kezdők előszobájánál.

– Akkor tudja, hogy egy archívum lényegét tekintve hatalmasabb egy szokásos helyi hálózat adatbázisánál. A nagyokat gyakorlati szempontból még másolni sem lehetséges. A fontosabbak évmilliók óta megvannak, különböző fajok százai tartották már karban... amelyek nagy része azóta rég kihalt, vagy transzcendenssé válva hatalom lett belőlük. Még a jeladói archívum is csupa kuszaság: akkora, hogy egyik tárgymutató-rendszer kerül a másikra. Ekkora tömegű adatot egyedül a Transzcendenciában lehetséges rendesen megszervezni, és még akkor is egyedül a hatalmak lennének képesek átlátni.

– Na és?

– A Kívülben archívumok ezrei találhatók... ha beleszámítjuk azokat is, amelyek tönkrementek vagy leestek a hálóról, akkor tízezrével léteznek. A jelentéktelenségek szűnni nem akaró áradata mellett fontos titkokat és fontos hazugságokat is tartalmaznak. Csapdák és kelepcék vannak bennük.

Fajok milliói játszadoztak a hálón kéretlenül átszivárgó tanácsokkal. Ennek következtében sok tízezer égette meg magát. Némelykor viszonylag kicsi volt a kár: a célkörnyezetnek nem egészen megfelelő, ellenben remek találmányok születtek. Előfordult, hogy rosszindulatú eredményt kaptak: a helyi háló működését oly mértékig gátoló vírusokat, hogy a civilizációnak a semmiből kellett újrakezdenie. A Holvannakmost és a Fenyegetések még ennél is csúnyább tragédiákról szóló történeteket tudnának mesélni térdig replikálódó kulimászban álló bolygókról, rosszul programozott immunrendszertől minden értelmét elveszítő fajokról.

Fham Nuwen szkeptikus arckifejezéssel fogadta mindezt.

– Elég valami biztonságos, félreeső helyen kipróbálni. A helyi jellegű katasztrófákra felkészülten.

A legtöbb magyarázat ekkor ért volna véget. Ravna tisztelettel adózott a szkródutasnak. Az elhallgatott, és még elemibb fogalmakig hátrált.

– Tény, hogy egyszerű óvatossággal számos szerencsétlenség elkerülhető. Ha pedig a labor a Közép-vagy az Alsó-Kívülben található, akkor gyakorlatilag nincs is szükség ennél nagyobb óvintézkedésre... függetlenül attól, mennyire sokrétű a fenyegetés. Azonban mindnyájan ismerjük a zónák mibenlétét...

Ravna gyakorlatilag képtelen volt olvasni az utasok testbeszédéből, de meg mert volna esküdni rá, hogy Kékhéj várakozóan figyelte a barbárt, úgy igyekezett kitapasztalni Pham tudatlanságának mértékét.

Az ember türelmetlenül bólintott.

Kékhéj erre folytatta:

– A Transzcendenciában egészen kifinomult felszerelés, az idelentieknél lényegesen okosabb eszközök is működhetnek. Természetesen amelyik oldalnak jobbak a számítókapacitási erőforrásai, az bármilyen gazdasági vagy katonai versenyt megnyerhet. Ilyesmire a Kívül tetején és Transzcendenciában lehetséges szert tenni. A fajok folyamatosan abban a reményben vándorolnak oda, hogy felépíthetik a maguk utópiáját. De mihez kezdünk akkor, amikor az új teremtményeink akár okosabbak is lehetnek nálunk? Egyszerűen határtalan a szerencsétlenséghez vezető lehetőségek száma, még úgy is, ha egy meglévő hatalom nem okoz károkat. így aztán megszámlálhatatlan recept létezik a Transzcendencia biztonságos kihasználására. Persze valódi eredményeket hozó vizsgálatuk egyedül a Transzcendenciában lehetséges. S amikor a saját maguk megadta leírások alapján készült eszközökön futtatják őket, a receptek önmaguk is érző, tudatos valamikké válhatnak.

Pham Nuwen arcán felderengett a megértés.

Ravna előrehajolt, ezzel magára vonta a férfi figyelmét.

– Az archívumokban bonyolult dolgok találhatók. Egyikük sem értelmes, de néhányukban benne lapul ennek a lehetősége, ha akad olyan naiv, fiatal faj, amelyik hisz az ígéreteiknek. Úgy véljük, ez történt a Straumli Birodalommal. Lépre csalták őket egy csodákat hirdető dokumentációval, rávették őket arra, hogy építsenek meg egy transzcendenst, egy hatalmat... csakhogy ez a hatalom kínozza és felemészti a Kívülben lévő szophontoszokat.

– Arról nem beszélt, mennyire ritkának számított egy efféle perverzitás. A hatalmak hol ellenségesek voltak, hol bohókásak, hol közönyösek... de gyakorlatilag mindnyájuknak volt jobb ötlete is arra, mire fordítsa az idejét ahelyett, hogy csótányokat taposson agyon a vadonban.

Pham Nuwen elgondolkodva dörgölte az állát.

– Na jó, azt hiszem, értem. De az a benyomásom, ezt mindenki tudja. Ha ez ennyire halálos dolog, hogy sikerült bedőlnie a straumli társaságnak?

– Balszerencse és bűnös hozzá nem értés miatt. – A szavak meglepő erővel buktak ki Ravnából. Nem is tudta, hogy ez a straumli dolog ekkora hatással van rá – valahol mélyen odabenn még mindig éltek benne a Straumli Birodalom iránt táplált érzései.

– Tudjuk, hogy a Felső-Kívülben és a Transzcendenciában végrehajtott műveletek tényleg veszélyesek. Az odafenti civilizációk nem tartanak sokáig, viszont mindig lesznek olyanok, akik szerencsét próbálnak a hellyel. A fenyegetések között igen kevés akad, amelyik ténylegesen és tevőlegesen gonosz. Ami a straumerokkal történt... Belefutottak ebbe a csodálatos kincset ígérő receptbe. Nagy valószínűséggel évmilliók óta hevert ott: kissé túlságosan is veszedelmes lehetett ahhoz, hogy mások is megpróbálkozzanak vele. Igaza van, a straumerok ismerték a veszélyeket. – Csakhogy ez klasszikus kockázatkezeléses és rossz választásos helyzet volt. Az alkalmazott teológia úgy egyharmada azzal foglalkozott, miként lehetséges anélkül körültáncolni a lángot, hogy megpörkölődne az ember. Senki nem ismerte a straumli bukás részleteit, azonban száz meg száz hasonló esetből kitalálhatta az eseményeket.

– Szóval felállítanak egy bázist a Transzcendenciában ennél az elveszett archívumnál... már ha az volt. Nekilátnak alkalmazni a talált terveket. Biztos lehetsz benne, hogy az idejük nagyobbik részében figyelték, lesték a csalásra utaló jeleket. A recept minden bizonnyal egy sor többé-kevésbé felfogható lépésből áll, egyértelmű elrugaszkodási ponttal. Az első néhány szakasz a Kívülben ismerteknél hatékonyabb számítógépet és programot tartalmazhatott... amelyek viszont láthatóan jó magaviseletű eszközök voltak.

– Na ja. Egy nagy program még a Lomhaságban is tele lehet meglepetésekkel.

Ravna bólintott.

– Ezek között pedig akadnak az ember összetettségét megközelítő, esetleg annál is bonyolultabb darabok is. A straumerok persze tudták ezt, és megkísérelték elszigetelni egymástól mindazt, amit létrehoztak. De egy rosszindulatú és ravasz típus esetén egyáltalán nem lenne meglepő, ha az eszközöknek sikerült volna átszivárogniuk a labor helyi hálózatába, és ott meghamisították az információkat. Onnantól fogva a straumeroknak esélyük sem volt. A személyzet legóvatosabb tagjait meggyanúsítják azzal, hogy alkalmatlanok a feladatra. Még kifinomultabb eszközök készülnek, ezeknél már kevesebb a biztonsági berendezés. Az embereket feltehetően még azelőtt megölték vagy átírták, mielőtt a perverzitás egyáltalán elérte volna transszapienciát.

Hosszan tartó csend következett. Pham Nuwen már-már meghunyászkodottnak tűnt.

Igen. Sok mindent nem tudsz még, pajtás. Gondolj csak bele, milyen szerepet is szánhat neked a terveiben Vénséges Vén!

Kékhéj kinyújtotta egyik karját egy hínárszagú, barna kotyvalék felé.

– Ravna úrnő remekül összefoglalta. Csakhogy a jelenlegi helyzetben akad egy eltérés. Meglehet, a jószerencsének köszönhető, és igen fontos... Közvetlenül azelőtt, hogy távoztunk Straumli Központból, elmentünk egy tengerparti bulira, amit kis utasok szerveztek. Addig a pontig alig éreztek meg bármit is az eseményekből. Sokan közülük még azt sem vették észre, hogy odalett Straum függetlensége. Némi szerencsével ők kerültek utoljára rabszolgasorba. – Vinnyogó hangja egy oktávot mélyült, aztán elhallgatott. – Hol is tartottam? Igen, a buli. Volt ott egy fickó, egy kicsit elevenebb a szokottnál. Évekkel ezelőtt valahol összekapcsolódott a straumli hírszolgáltató egyik utazójával. Most titkos adatszivárogtatóként tevékenykedett, annyira alacsony szinten, hogy még a szolgáltató saját hálózatán sem tűnt fel... Szóval, a straumli labor kutatói, legalábbis egy részük nem volt olyan meggondolatlan, amilyennek az előbb bemutatta őket. Úgy sejtették, egy perverz szökevénnyel van dolguk, és elhatározták, hogy megrongálják.

Ez valóban új hír volt, de...

– Nem úgy néz ki, mintha sikerrel jártak volna, nem?

– Egyetértőén bólintok. Nem akadályozták meg, de tervet készítettek arról, hogy két űrhajóval elhagyják a laboratóriumbolygót. És hírt is adtak erről a próbálkozásról olyan csatornákon át, amelyek végül a tengerparti bulin jelen lévő ismeretségemig vezettek. Most jön a lényegi rész. Úgy számoltak, hogy legalább a hajók egyike elviszi a perverzitás receptjének néhány záró elemét... mielőtt még belekerült volna a tervrajzba.

– Biztos léteztek tartalék... – kezdte Pham Nuwen.

Ravna csendre intette. Egy éjszakára épp elég általános iskolai magyarázat hangzott már el. Ez hihetetlen. Követte a Straumli Birodalommal kapcsolatos híreket, ahogy mindenki más is. A Birodalom Sjandra Kei első fenti leánykolóniája volt – borzasztó volt látni a pusztulását. Ám a Fenyegetésekben eddig még szóbeszédet sem hallott erről: hogy a perverzitás nem teljes?

– Ha ez igaz, akkor van remény a straumerok számára. Az egész a tervezési dokumentáció hiányzó részein múlik.

– Pontosan. Természetesen ezzel az emberek is tisztában voltak. Úgy tervezték, egyenesen a Kívül fenekére mennek, ott találkoznak Straumról való társaikkal.

Tekintettel a katasztrófa végső léptékére, erre soha nem kerül sor. Ravna hátradőlt – órák óta ez volt az első alkalom, hogy nem törődött Pham Nuwennel. Mostanra nagy valószínűséggel odaveszett már mind a két hajó. Ha nem... hát, a straumerok legalább félig okosan csinálták, amikor a fenék felé vették az irányt. Amennyiben tényleg náluk volt, amit Kékhéj állított, akkor a perverzitás nagyon szeretné megtalálni őket. Nem csoda, hogy sem Kékhéj, sem Zöldszár nem tették ezt közzé a hírcsoportoknak.

– Szóval maga tudja, hol találkoznak? – kérdezte halkan.

– Megközelítőleg.

Zöldszár zörgött neki valamit.

– Nem fejből – tette hozzá. – A koordináták a hajónk biztonságában vannak. De ezzel még nincs vége a történetnek. A straumeroknak volt egy tartalék terve, arra az esetre, ha a találkozó meghiúsulna. Az volt a szándékuk, hogy a hajó ultrahullámú készülékével üzenetet küldenek Jeladóra.

– Na, várjunk csak! Mégis, mekkora ez a hajó? – Ravna ugyan nem volt egy testi rétegekkel foglalkozó mérnök, de annyit azért tudott, hogy Jeladó gerinchálózatának adóvevő állomásai a valóságban számos fényév hosszan elszórt antennaelemek rajaiból álltak, amelyekben minden egyes elem soktízezer kilométer átmérőjű.

Kékhéj az izgatottság röpke jelzéseként előre-, majd hátragördült.

– Nem tudjuk, de egyáltalán nem különleges. Hacsak nem közvetlenül rá irányul valamelyik nagy antenna, akkor innen soha nem veszik észre.

– Úgy gondoljuk, ez is része volt a tervüknek, bár az egész egyik kétségbeesett próbálkozás a másik után – tette hozzá Zöldszár. – Mióta Jeladóra értünk, többször is beszéltünk a Szervvel...

– Tapintatosan! Csendben! – szólt közbe váratlanul Kékhéj.

– Úgy van. Megkértük a Szervezetet, nézzen utána ennek a hajónak. Attól tartok, nem sikerült a megfelelő személyekkel beszélnünk. Úgy tűnik, senki nem hisz nekünk. Elvégre a történet forrása végső soron egy kis utas. – Na igen, ugyan mit tudnának olyasmiről, ami nincs meg száz éves? – Amit kérünk, az egyébként is nagy költséggel jár, és úgy látszik, jelen pillanatban különösen magasra szöktek fel az árak.

Ravna igyekezett megfékezni lelkesedését. Ha egy hírcsoportban olvasott volna erről, nem lett volna több egy újabb érdekes szóbeszédnél. Miért kellene összezavarodnia, csak mert személyesen hallgatja végig? A hatalmakra, ez aztán a sors fintora! A csúcsról és a Transzcendenciából származó vásárlók százai, még maga Vénséges Vén is valósággal telítik Jeladó erőforrásait, annyira érdekli őket a straumli bukás. Mi a helyzet akkor, ha a válasz itt ült az orruk előtt, és épp kutakodásuk lelkesültsége miatt nem jutott el hozzájuk?

– Pontosan kivel beszéltek? Nem érdekes, nem érdekes. – Lehet, hogy egyenesen Grondr ‘kalirhoz kellene mennie ezzel a történettel. – Azt hiszem, tudniuk kell, hogy én a Vrinimi Szervezet egyik nagyon alacsony beosztású alkalmazottja vagyok. Elképzelhető, hogy a segítségükre lehetek.

Némi meglepetésre számított a váratlan szerencsés fordulat hallatán. Helyette némi csönd következett. Kékhéj láthatóan elveszítette a beszélgetés fonalát. Végül Zöldszár szólalt meg:

– Elpirulok... Mi tudtuk ezt. Kékhéj megkereste magát az alkalmazottak könyvtárában. Maga a Szervben dolgozó egyetlen ember. Igaz, nem az ügyfélkapcsolatnál van, de arra gondoltunk, ha, hogy úgy mondjam, teszünk magával egy próbát, talán kedvező fogadtatásra találunk.

Kékhéj indái hevesen egymáshoz dörzsölődtek. Bosszankodna? Esetleg sikerült újra bekapcsolódnia a beszélgetésbe?

– Igen. Hát, ha már mind ennyire őszinték vagyunk, azt hiszem, be kellene vallanunk, hogy ebből még akár hasznot is húzhatunk a későbbiekben. Amennyiben a menekültek hajója bizonyítani képes, hogy a perverzitás nem egy teljes második osztályú, akkor talán meggyőzhetjük vásárlóinkat, hogy a szállítmányunk nem fertőzött. Ha ezt tudták volna, a hitelesítményes barátaim most megalázkodnának maga előtt, Ravna úrnő.

*

Jócskán éjfél után távoztak a Vándortársaságból. Néhány újonnan érkezett a nappal-éjszakai ciklusának csúcspontjához ért éppen, így az üzlet is beindult. Mindenütt hangos asztali és színpadi előadások zajlottak. Pham tekintete ide-oda vándorolt, magába szívott mindent. Azonban úgy tűnt, mindenekelőtt Kékhéj és Zöldszár nyűgözte le. Bizonyos szempontból semmi közük nem volt az emberekhez, még az űrlények között is furcsának számítottak. A szkródutasok ama kevés faj közé tartoztak, amelyeknek sikerült hosszú távú állandóságot kialakítania a Kívülben. A fajokra szétválás már rég lezajlott, az egyes fajták kifelé tartottak, esetleg kihaltak. De még mindig akadtak néhányan, akik illettek ősrégi szkródjukba: külalak és gépi interfész több mint egymilliárd éve fennálló, egyedi egyensúlya volt ez. Ugyanakkor Kékhéj és Zöldszár kereskedő is volt, szemléletük erősen emlékeztetett arra, amivel Pham Nuwen egykor a Lomha Zónában találkozott. S bár Pham minden eddiginél tudatlanabbá viselkedett, újfajta diplomácia jelent meg magatartásában. Vagy esetleg végre átszivárgott a Kívül áhítatot keltő jellege azon a vastag koponyáján. Keresve sem találhatott volna az utasoknál jobb ivócimborákat. A fajta általános jellemzője, hogy szinte bármilyen tevékenységnél jobban kedveli a ráérős emlékfelidézést. Miután átadták kulcsfontosságú üzenetüket, Kékhéj és Zöldszár teljesen megelégedtek azzal, hogy a Kívülben töltött életükről meséljenek, elmagyarázzanak mindent, méghozzá olyan részletességgel, amilyennel a barbár csak szerette volna. A borotvaszájú hitelesítményesek nem kerültek elő.

Ravnának enyhén zsongott a feje, és figyelte, ahogy a másik három az üzletről beszélget. Magában mosolygott. Itt ő volt a kívülálló, az, aki még nem tett semmit. Kékhéj és Zöldszár már mindenütt megfordult, néhány történetük még Ravna fülével is hajmeresztőnek számított. Volt egy elmélete – ami azt illeti, nem túl népszerű –, miszerint ahol akadt közös téma, ott nem sok más számított. Lehet, hogy a háromból kettőt össze lehetett keverni egy kézikocsin álló cserepes díszfával, a harmadik pedig semmiben sem hasonlított az életében eddig megismert emberiségre. Közös témájukat egy mesterséges nyelven vitatták meg, és két „hang” vinnyogó recsegés volt. Mégis... elég volt néhány percig hallgatni őket, és számos iskolatársáénál érdekesebb, mindazonáltal tőlük alig néhány vonásban különböző személyiségük valósággal odalebbent lelki szeme elé. A két szkródutas egy párt alkotott. Nem is gondolta volna, hogy ez sokat számít – az utasok között a szex alig valamivel jelentett többet annál, mint hogy az év megfelelő időszakában egymás szomszédságában vannak. Ugyanakkor mélységes gyengédséget figyelt meg a két utasnál.

Zöldszár különösen kedves személynek tűnt. A nő (vagy férfi?) tartózkodó volt, ugyanakkor konok is, olyasféle őszinteséggel, ami erős hátrányt jelenthet egy kalmárnál. Ezt a gyengeséget Kékhéj ellensúlyozta. A férfi (vagy nő?) kifejezetten beszédes és simanyelvű tudott lenni, rátermetten terelgette a dolgokat úgy, ahogy azt érdekei kívánták. Ezalatt kényszeres személyiség sejlett fel Ravna előtt, aki ravaszkodása miatt kényelmetlenül érzi magát, és végső soron hálás, amikor Zöldszár megzabolázza.

És mi volt a helyzet Pham Nuwennel? Tényleg, nála miféle belsőt látsz? Sajátságos módon ő még nagyobb rejtélynek számított. A ma délutáni öntelt hólyag éjjel mintha teljesen eltűnt volna. Lehet, hogy a bizonytalanság takargatására szolgált csupán. Elvégre egy férfiuralmú kultúrában született, gyakorlatilag épp az ellentétében annak a matriarchátusnak, amelyből a kívüllakó emberiség egésze származott. A felfuvalkodottság alatt éppenséggel egy nagyon kedves személy húzódhat meg. Aztán ott volt az, ahogy szembeszállt a borotvaszájúval. Meg az, ahogy szóra bírta a szkródutasokat. Az jutott Ravna eszébe, hogy miután egész életében romantikus kalandregényeket olvasott, most szembejött vele élete első igazi hőse.

*

02:30 volt, mikor kiléptek a Vándortársaságból. Kevesebb, mint öt óra múlva felkel a nap a görbült láthatáron. A két szkródutas kijött, hogy elbúcsúzzon tőlük. Kékhéj visszaváltott samnorskra, hogy a Sjandra Kein tett utolsó látogatásának történetével szórakoztassa Ravnát – és emlékeztesse, hogy kérdezzen rá az elszökött hajóra.

Ahogy az egyre ritkuló levegőbe emelkedtek, és elindultak a lakótornyok irányába, mögöttük egyre kisebbé váltak az utasok.

A két ember néhány percig szótlanul haladt egymás mellett. Még az is elképzelhető volt, hogy Pham Nuwent lenyűgözte a látkép. A ragyogón kivilágított Dokkon nyíló rések felett haladtak el, olyan helyeknél, ahol a parkok és sétányok között átláthattak az ezer kilométerrel lejjebb húzódó Felszínre. Sötétre sötéttel rajzolt csigavonalak voltak arra a felhők.

Ravna lakhelye a Dokk pereménél állt. A légszökőkutak itt már mit sem értek – lakásának tornya hamisítatlan vákuumba nyújtózkodott. Lesiklottak az erkélyére, és öltözékük levegőjét becserélték a lakáséra. Ravna szája önálló életet élt, ahogy magyarázta, szálláshelyét még akkor utalták ki neki, amikor az archívumban dolgozott, és hogy új tisztségéhez képest egy semmiség. Pham Nuwen csendes nyugalommal bólogatott. A korábbi körutak során hallott okoskodó megjegyzések közül most egyetlenegy sem hangzott el.

Locsogott tovább, aztán már benn voltak, és... Elhallgatott, aztán csak nézték egymást. Bizonyos szempontból Grondr butácska animációja óta vágyott erre a bohócra. Csakhogy egészen a ma esti vándortársasági időszakig nem érezte helyesnek, hogy beengedje őt a saját lakására.

– Hát, ööö...

Na, szóval. Ravna, a kéjvágyó hercegnő. Hol vannak most a frappáns visszavágásaid?

Megelégedett azzal, hogy kezét a férfira helyezte. Pham Nuwen visszamosolygott, a hatalmakra, ő is félénken!

– Szerintem egész kedves ez a hely – mondta.

– Technoprimitív stílusban alakítottam ki. Megvan a maga haszna annak, ha az ember elakad a Dokk peremén. A város fényei nem zavarják meg a természetes látképet. Gyere, megmutatom! – Leoltotta a világítást, és széthúzta a függönyöket. Az ablak átlátszó volt, és a Dokk pereméről nyílt kifelé. Ma éjjel elképesztőnek kell lennie a látványnak. A Vándortársaságtól idáig tartó úton rémesen sötét volt az ég. A rendszeren belüli gyárakat mostanra vagy kikapcsolták, vagy a Felszín alatt rejtőztek. Még a hajóforgalom is ritkásnak tűnt.

Visszatért Pham mellé, és megállt. Az ablak bizonytalan körvonalú négyszögként töltötte be látóterét.

– Várni kell egy percet, hogy hozzászokjon az ember szeme. Nincs semmiféle erősítés. – Már jól látszott Felszín görbülete, a felhők, itt-ott fénypontokkal. Átkarolta a férfit, és egy pillanat múlva megérezte a tenyerét a vállán.

Jól sejtette: ma éjjel a galaxis uralta az eget. A tapasztalt vén vrinimi rókák boldogan fordítottak hátat ennek a látványnak. Ravna számára ez számított a legszebbnek Jeladóban. Erősítés nélkül halványan ragyogott csak az egész. Húszezer fényév nagyon-nagyon hosszú út. Először csupán sejteni lehetett a ködöt, néha egy csillag bukkant fel. Ahogy szeme hozzászokott a sötétséghez, a köd alakot öltött, hol fényesebb, hol halványabb íveket húzott. Még egy perc, és csomók látszottak a párafelhőben, mélységes feketeség sávjai választották el egymástól a meghajtó karokat – összetettség az összetettségben, ahogy a fakó kerékagy, a galaktika magja irányába csavarodik. Forgatag. Örvény. Dermedt, mozdulatlan, betölti a fél eget.

Hallotta, hogy Phamnak elakad a lélegzete. Mondott valamit: a monoton szótagok alapján nem lehetett triszk, samnorsk pedig biztosan nem volt.

– Egész életemet az egyik parányi gócban töltöttem. És azt hittem, az űr ura vagyok. Még álmomban sem gondoltam volna, hogy egyszer így állok majd valahol, és egyszerre láthatom az egészet. – Keze megszorult Ravna vállán, aztán ellazult, és a nyakát cirógatta.

– Nézhetjük bármeddig, jelét se látjuk a zónáknak?

Ravna lassan megrázta a fejét.

– De könnyű elképzelni őket – intett szabad kezével az ablak felé. A gondolkodási zónák nagyjából-egészéből követték a galaxis tömegeloszlását: a Gondolattalan Mélység eltartott egészen a galaktikus mag lágy ragyogásáig. Valamivel kijjebb kezdődött a Nagy Lomhaság, ahol az emberiség is született; ahol nem létezhetett ultrafény-sebesség, és civilizációk jöttek létre és pusztultak el mit sem tudva, ismeretlenül. Aztán a Kívül, a középponttól úgy négyötödnyi távolságra található csillagokkal – jócskán túlnyúlt a galaktika síkján, és még a Jeladóhoz hasonló helyek is ide tartoztak. Az ismert háló ilyen vagy olyan formában évmilliárdok óta létezik már a Kívülben. Nem civilizáció – kevés civilizáció maradt fenn tovább egymillió évnél. Ám a múltról szóló feljegyzések viszonylag teljesek voltak. Néha még értelmezhetőek is. Jóval gyakoribbnak számított, hogy az olvasásukhoz fordítások fordításainak fordításait, egyik, mára már kihalt fajtól a másikra származott anyagokat kellett igénybe venni, amelyeket senki nem tudott megerősíteni..., rosszabb, mint egy több átjátszóállomást érintő üzenet a hálón. Ugyanakkor néhány dolog egészen nyilvánvaló volt: mindig is léteztek gondolkodási zónák, noha mostanra egy kissé befelé mozdultak. Mindig is voltak háborúk és békék, a Nagy Lomhaságból felkapaszkodó fajok, és kicsiny birodalmak ezrei. Mindig is léteztek a Transzcendenciába költöző fajok, amelyekből hatalmak lettek... vagy éppen zsákmányul estek nekik.

– És a Transzcendencia? – kérdezte Pham. – Csupán az a messzi sötét az? – A galaxisok közötti feketeség.

Ravna halkan felkuncogott.

– Az mind beletartozik, de... látod a spirálkarok legvégét? Azok már a Transzcendenciában vannak. – A galaktika középpontjától negyvenezer fényévnyi távolságban már majdnem minden oda tartozott.

Pham Nuwen egy hosszú pillanatig csak hallgatott. Ravna érezte, ahogy enyhe borzongás fut végig a férfi testén.

– Most, hogy beszélgettünk a kerekesekkel, azt hiszem, jobban értem, mire is figyelmeztettél. Rengeteg olyasmi akad itt, amit nem ismerek, olyan dolgok, amelyek végezhetnek velem... vagy még ennél is rosszabb történhet.

Végre diadalmaskodik a józan ész.

– Ez így van – mondta halkan. – De ez nemcsak miattad, vagy amiatt a rövid idő miatt van így, amit eddig itt töltöttél. Az ember végigtanulhatja az egész életét, és akkor sem érti. Meddig kell vajon tanulnia egy halnak, hogy megértse az emberek indítékait? A párhuzam nem túl jó, de ez az egyetlen, amelyik biztonságot hoz: a Transzcendenciában lévő hatalmak számára mi tényleg olyanok vagyunk, akár az ostoba állatok. Gondolj csak bele, mi mindent, milyen zseniális, szadista, jótékony, egész fajok pusztulását hozó dolgokat művelnek az emberek az állatokkal...! A Transzcendenciában mindegyiknek milliónyi, részletekbe menő változata ismert. A zónák természetes védelmet jelentenek: nélkülük feltehetően nem is létezne az emberének megfelelő értelem. – A ködbe burkolózó csillagrajok felé intett. – A Kívül és ami alatta van, olyan, akár az óceán mélye, mi pedig a benne úszkáló lények vagyunk. Olyan messze vagyunk a felszínen mozgó lények alatt, hogy állhatnak bármennyivel is felettünk, igazán képtelenek elérni minket. Persze halászgatnak, és előfordul, hogy a felső rétegeket számunkra egyszerűen felfoghatatlan mérgekkel rongálják.

Ám a mélység viszonylag biztonságos hely marad.

Elhallgatott. Az analógiát még tovább lehetett vinni.

– És akárcsak egy óceánnál, fentről folyamatosan sodródnak lefelé a roncsok és a törmelék. Egyes dolgokat kizárólag legfelül lehet elkészíteni, amelyekhez majdhogynem értelmes és érző gyárakra van szükség... viszont még idelenn is működhetnek. Amikor veled beszélgetett, Kékhéj említett néhányat: ilyenek az agrav szövetek, a gondolkodásra képes eszközök. Ezek számítanak a Kívül legértékesebb dologi javainak, mivel mi magunk nem tudjuk előállítani ezeket. Hozzájuk jutni pedig halálos kockázatot jelentő vállalkozás.

Pham elfordult az ablaktól, a csillagoktól, és ránézett.

– Vagyis mindig is lesznek a felszínhez közel óvakodó „halak”. – Ravna egy pillanatig azt hitte, elveszítette; hogy a férfit beszippantotta a Transzcendencia halálvágyának ábrándja. – Az isteni lét egy darabkájáért mindent kockára tévő halacskák... és még ha rá is találnak, akkor sem képesek különbséget tenni mennyország és pokol között. – Érezte, ahogy Pham megborzong, aztán pedig már a karjában tartotta. Felfelé fordította a fejét, és a másik várakozó ajkát találta ott.

Ravna Bergsndot két éve hagyta el a Sjandra Keit. Bizonyos szempontból gyorsan telt az idő. Jelen pillanatban a teste épp azt mondta el neki, valójában mennyire, de mennyire hosszú is volt ez a két év. Oly erős és eleven volt minden egyes, gondosan elfojtott vágyakat felébresztő érintés. Egyszerre fejétől a lábujjáig bizseregni kezdett a bőre. Már ahhoz is csodaszámba menő visszafogottságra volt szükség, hogy vetkőzés közben semmit ne szakítson szét.

*

Ravna kijött a gyakorlatból. És természetesen semmilyen utóbbi időben szerzett élmény nem kínált összehasonlítási alapot... De Pham Nuwen nagyon-nagyon jó volt.

Rejtjel: 0

Kapta: Jeladó01 adóvevő állomás. Jeladó

Nyelvi útvonal: düjton→triszkvélin, SjK: jeladói egységek

Küldi: Szélcseng adóvevő állomás hálózati adminisztrátora, Debley-dűlő

Téma: Jeladóval kapcsolatos panaszok, javaslat

Összefoglaló: csak rosszabb lesz a helyzet; próbáljanak inkább minket!

Kulcsfogalmak: kommunikációs nehézségek, Jeladó megbízhatatlansága, Transzcendencia

Terjesztési kör:

Kommunikációs Költségek különleges érdeklődési csoport

Vegyesfelvágott adminisztrációs csoport

Jeladó01 adóvevő állomás, Jeladó

Nemsokáig adóvevő állomás, Rövidmegálló

Másolatot kap: Szélcseng Terjeszkedése érdeklődési csoport

Dátum: Szervi naptár 52089. év 09. 36., dokki idő szerint 07:21:21.

Üzenet szövege:

Az elmúlt ötszáz órában a Kommköltség 9834 adóvevő állomás rétegtorlódási panaszt jelentett a jeladói vrinimi üzemmel kapcsolatban. Minden egyes ilyen panasz bolygók tízezreinek szolgáltatását érinti. Vrinimi újra és újra ígéretet tett arra, hogy a torlódás csupán ideiglenesen megnövekedett transzcendens használatból ered.

Jeladó első számú térségbeli versenytársaként itt, Szélcsengben a többletterhelésből szerény hasznot könyvelhettünk el – ugyanakkor egészen mostanáig nem tartottuk helyénvalónak összehangolt választ ajánlani a problémára.

Az elmúlt hét óra eseményei arra kényszerítnek minket, hogy eltérjünk ettől az irányelvtől. Mindazok, akik olvassák jelen üzenetet, értesültek már az esetről – a többség az áldozatai közé tartozik. [Dokki idő szerint 00:00:27-től kezdve Vrinimi Szerv előre nem jelzett üzemszünetben elkezdte lekapcsolni az adóvevő állomásokat. J01 00:00:27-kor, J02 02-50-32-kor, 303 és J04 03:12:01-kor állt le. Vrinimi bejelentése szerint egy transzcendens ügyfél kért sürgősen sávszélességet (J00-t már korábban kiutalták az említett hatalom használatára). Az ügyfél fel-és letöltési sávszélességet igényelt. A Szerv saját bevallása szerint az előre be nem jelentett használat teljes kapacitásuk hatvan százalékát is meghaladta. A képhez hozzátartozik, hogy az előző ötszáz óra túlkapásai – amelyek teljességgel indokolt panaszokat eredményeztek – soha nem lépték át a Szerv kapacitásának öt százalékát.

Barátaink, mi, szélcsengiek, nagy távolságú kommunikációval foglalkozunk. Tisztában vagyunk azzal, mennyire nehéz bolygónyi tömegű adóvevőállomás-elemek karbantartása. Tisztában vagyunk azzal, hogy a mi munkánkban a szolgáltatás biztosítójának egészen egyszerűen nem lehet erős szerződéses elkötelezettséget vállalnia. Mindezzel együtt elfogadhatatlan a Vrinimi Szerv viselkedése. Tény, hogy a Szerv az elmúlt három órában J01 – től J04-ig mindegyiket újra üzembe állította, egyúttal ígéretet tett arra, hogy a hatalom ráadásban átutalt összegét szétosztja mindazok között, akiket „kényelmetlenség ért”. Azonban a Vrinimin kívül senki nem ismeri a ráadásként átutalt összeg nagyságát. És senki – még a Vrinimi se! – tudja, vajon vége van-e az üzemszüneteknek.

Ami a Vrinimi számára váratlan és hihetetlen pénzáradat, az mindenki másnak magyarázat nélküli katasztrófa.

Éppen ezért a Debley-dűlői Szélcseng fontolóra veszi szolgáltatásunk jelentős léptékű – és tartós – kiterjesztését: öt újabb gerinchálózati adóvevő állomás összeszerelését. Ez nyilvánvalóan roppantul költséges. Az adóvevő állomás soha nem olcsó, ráadásul Debley-dűlő nem rendelkezik olyan mértani adottságokkal, mint Jeladó. Számításaink szerint a költséget sok évtizednyi jó üzletmenettel lehet leírni. Ügyfeleink egyértelmű állásfoglalása nélkül nem vághatunk bele. Az igények felméréséhez, egyúttal biztosítani, hogy azt építjük meg, amire ténylegesen szükség van, ideiglenes hírcsoportot, a Szélcsengben moderált és archivált Szélcseng Terjeszkedése érdeklődési csoportot hoztuk létre. A csoporthoz tartozó üzenetekhez használt adóvevő állomási réteg küldés/fogadás díja a szokott árszabásunknak csak tíz százaléka. Arra buzdítjuk minden adóvevő állomás rétegében lévő vásárlónkat, hogy ezt a szolgáltatást használva beszéljenek egymással, mire is lehet biztonsággal számítani a Vrinimi Szervtől a jövőben, és hogy miként is viszonyulnak ajánlatainkhoz.

Reméljük, mihamarabb hallunk magukról!

KILENCEDIK FEJEZET

Ravna utána remekül aludt. Már benne jártak a délelőttben, amikor újra az ébrenlét határára került. Telefonja egyhangú kitartással csöngött, olyan hangosan, hogy még a legkellemesebb álmokon is átszűrődött. Boldogan, nyitotta ki a szemét, azt sem tudta, hol van. Ott hevert, és szorosan átölelte... az egyik nagy párnát. A fenébe! Már elment. Egy másodpercig csak feküdt ott, felidézte mindazt, ami történt. Magányos volt az elmúlt két évben – egészen a múlt éjjelig nem is ébredt rá, mennyire. Ilyen váratlan, ilyen mélységes öröm... milyen furcsa!

A telefon nem szűnt meg csöngeni. Végül kigördült az ágyból, és bizonytalan léptekkel haladt át a helyiségen – elég legyen ebből a technoprimitív őrületből!

– Tessék!

Egy szkródutas volt az. Zöldszár?

– Bocsásson meg, Ravna, amiért zavarom, de... Jól van? – Az utas önmagát szakította félbe.

A nő csak most ébredt rá, hogy minden bizonnyal kissé furán festhet: fültől fülig érő gügye mosoly az arcán, haja szerteszét. Megdörgölte a száját, igyekezett elfojtani a nevetést.

– Igen, jól vagyok. – De még milyen jól! – Mi újság?

– Szeretnénk megköszönni a segítségét. Álmunkban sem gondoltuk volna, hogy ilyen magas rangot tölt be. Órák százai óta igyekeztünk rávenni a Szervet, hogy hallgatózzon a menekültek után. Most alig egy órával a beszélgetésünk után tájékoztattak, hogy haladéktalanul műszeres felderítésbe kezdenek.

– Öhm. – Hogy mi? – Ez igazán csodálatos, de nem tudom, én... egyáltalán, ki fizet ezért?

– Nem tudom, pedig igencsak költséges. Úgy értesültünk, egy gerinchálózati adóvevő állomást kívánnak használni a keresésre. Ha bárkiadást sugároz, azt néhány órán belül megtudjuk.

Csevegtek még néhány percig. Ravna fokozatosan egyre összeszedettebb lett, ahogy az elmúlt tíz órában történtek egyes részleteit munkára és szórakozásra osztotta fel. Félig-meddig számított rá, hogy a Szerv lehallgatót helyez rá a Vándortársaságban. Lehet, hogy Grondr csak ott vette hírét a történetnek... és fenntartás nélkül elfogadta. Viszont épp tegnap rimánkodott az adóvevő állomások telítettsége miatt. Akárhogy is volt, ez jó hír... még az is lehet, hogy kivételesen jó. Ha az utasok hajmeresztő meséje tényleg igaz, talán a straumli perverzitás nem is transzcendens. Ha pedig a menekültek hajóiban van némi utalás arra, miként lehet kiiktatni, akár még a Straumli Birodalmat is meg lehet menteni.

Miután Zöldszár elbúcsúzott tőle, csak bóklászott a lakásában, és ahogy igyekezett összeszedni magát, számba vette a különböző lehetőségeket. Némi céltudatosság költözött tevékenységébe, szinte visszanyerte megszokott gyorsaságát. Nagyon sok dologba szeretett volna belepillantani.

Aztán újra megcsörrent a telefon. Most ellenőrizte a hívó fél kilétét. Hoppá! Grondr vrinimikalir. Ujjával igyekezett hátrafésülni a haját – még mindig kazalnak nézett ki, ez a készülék pedig nem alkalmas ámításra. Egyszerre meglátta, hogy maga Grondr se tűnt úgy, mint aki jó bőrben van. Arckitinje maszatos volt, még néhány szeplőjére is jutott belőle. Fogadta a hívást.

– Á! – Valósággal visított a hangja, ám utána visszatért a megszokott magasságba. – Köszönet, amiért felvette. Hamarabb is kerestem volna, de a dolgok itt túlságosan is... kaotikusak voltak. – Hová lett a hűvös távolságtartás? – Szeretném, ha tudná, a Szervnek ehhez semmi köze. Egészen néhány órával ezelőttig teljesen félrevezettek minket. – Azzal valamiféle összefüggéstelen beszámolóba kezdett a Szerv erőforrásait elárasztó nagy tömegű sávigényről.

Zavaros beszéde alatt Ravna lehívta a legutóbbi időszak jeladói forgalmának összefoglalóját. Az összes létező hatalmakra! Hatvan százalékos eltérítés! Szemelvények a Kommköltségtől. Gyorsan végigfutotta a Szélcsengből érkezett üzenetet. Azok a felfuvalkodott hólyagok hozták a szokott fellengzős szövegüket, de valószínűleg komolyan gondolták a Jeladó felváltására vonatkozó ajánlatukat. Grondr pontosan az efféle eseményektől tartott.

– ...Vénséges Vén egyre többet és többet kért. Amikor végre rájöttünk, hogy mi zajlik, és szembesítettük vele... Hát, nem sok választott el attól, hogy erőszakkal fenyegetőzzünk. Nagyon is rendelkezésünkre állnak a küldöttként működő egysége elpusztításához szükséges eszközök. Azt ugyan nem lehet megjósolni, miképpen torolná meg, mindenesetre jeleztük Vénséges Vénnek, hogy az igénye már így is tönkretesz minket. A hatalmaknak hála, úgy tűnt, egyszerűen csak szórakoztatja, és visszakozott. Most egyetlen adóvevő állomásra korlátozódik, az pedig jelkereséssel foglalkozik, és annak semmi köze hozzánk.

Hmm. Egy rejtéllyel kevesebb. Bizonyára Vénséges Vén szaglászott a Vándortársaság körül, és közben meghallhatta a szkródutasok történetét.

– Akkor talán mostantól rendben lesznek a dolgok. De azért fontos, hogy ugyanilyen kemények legyünk, ha esetleg Vénséges Vén újra megpróbálna félrevezetni minket. – A szavak már ki-csusszantak a száján, mielőtt végiggondolta, kinek is ad éppen tanácsot.

Grondr mintha észre se vette volna az esetet. Sőt, ő volt az, aki igyekezett helyeselni.

– Úgy van, úgy van. Őszintén mondom, ha Vénséges Vén a szokott ügyfeleink egyike lenne, egyszer s mindenkorra feketelistára tennénk ezért a csalásért... Na persze, ha szokott ügyfél lenne, soha nem sikerült volna rászednie minket.

Tömzsi fehér ujjaival végigsimított az arcán.

– Egy egyszerű kívüllakónak soha nem sikerült volna átírnia a kotróhajó útjával kapcsolatos feljegyzéseinket. Még egy csúcsról érkezettnek sem sikerült volna betörnie a szeméttelepünkre és megváltoztatnia a maradványokat anélkül, hogy a legkisebb mértékben is sejtelmünk lett volna erről.

Kotróhajó? Maradványok? Ravna kezdte úgy sejteni, Grondr és ő valami egészen másról beszélnek.

– Pontosan mit is művelt Vénséges Vén?

– Részletesen? Mostanra egészen pontos képünk van róla. Straum eleste óta Vénséges Vén erősen érdeklődött az emberek iránt. Sajnálatos módon itt nem akadt egy sem, aki önszántából vállalkozott volna. Elkezdett befolyást gyakorolni ránk, átírta a szeméttelepünk feljegyzéseit. Az egyik fiókirodánkból azóta kaptunk egy tiszta mentést. A kotró tényleg találkozott egy emberi hajó roncsával – akadtak is rajta emberi testrészek... de semmi olyasmi, amit újjá lehetett volna éleszteni. Vénséges Vén minden bizonnyal abból építkezett, amit ott talált. Lehet, hogy az archívumokban lelt emberi kulturális adatokból következtetve talált ki emlékeket. Visszatekintve párhuzamot tudunk vonni korai kérései és a szeméttelepünk elleni támadás között.

Grondr csak beszélt és beszélt, azonban Ravna már nem figyelt rá. Vakon meredt a telefon kijelzőjére.

Kishalak vagyunk a mélységben, és a távolság óv meg minket a fenti halászoktól. De még ha nem is képesek idelenn élni, az okos halászoknak megvannak a maguk csalijai és veszedelmes trükkjei.

Vagyis akkor Pham...

– Akkor Pham Nuwen csak egy robot – mondta halkan.

– Nem egészen. Ember, és hamis emlékeinek köszönhetően képes függetlenül is működni. Ám amikor Vénséges Vén teljes sávszélességet vásárol, a lény teljes mértékben küldöttként működő egység.

Egy hatalom keze és szeme.

Grondr szájszervei kattogtak szánnivaló szégyenkezésében.

– Ravna, nem ismerünk mindent, ami múlt éjjel történt. Semmi okunk nem volt megfigyelés alatt tartani magát. Azonban Vénséges Vén arról biztosít minket, hogy most már nem szükséges folytatni a közvetlen vizsgálatot. Mindenesetre többé nem adunk neki akkora sávszélességet, hogy ismét megpróbálhassa.

Ravna alig érzékelhetően biccentett. Arcát egyszerre egészen dermedtnek érezte. Még soha nem élt át egyszerre ekkora haragot és félelmet. Szédülés hulláma söpört végig rajta, és Grondr aggodalmas kiáltásaival mit sem törődve elsétált a telefontól. Elméjében feltolultak az egyetemi történetek, tucatnyi emberi vallás mítoszaival egyetemben. Következmények, következmények. Némelyik ellen tud védekezni – másokon már nem segíthet.

S valahonnan agya hátsó részéből egy hihetetlenül butácska gondolat kúszott elő a rettegés, a düh alól. Nyolc órát töltött szemtől szemben egy hatalommal. Az efféle tapasztalatról fejezet született a tankönyvekben, az ilyesmi mindig valahol messze történt, és pontatlan beszámolókból ismerték csak. És ilyesminek még a közelébe sem ért senki eddig Sjandra Kein. Egészen mostanáig.

TIZEDIK FEJEZET

Johanna sokáig volt a hajóban. A nap soha nem nyugodott le, bár hol igen mélyen járt a háta mögött, hol magasan előtte, hol minden felhős volt, és eső csepergett a pokrócát takaró vitorlavászonról. Órákat töltött gyötrelmes ködfátyolban. Olyasmik történtek, amik csakis álmok lehettek. Valamiféle lények cibálták a ruháját – mindenhová vér tapadt. Finom kezek és patkánypofák látták el a sebeit, hűs vizet erőltettek le a torkán. Amikor vergődni kezdett, Anya újra betakargatta, és egészen furcsa hangokkal csitítgatta. Órákon át valamilyen meleg test hevert mellette. Néha Jefri volt az – jóval gyakrabban egy nagy kutya, egy kutya, amely dorombolt.

Az eső elállt. A nap a hajóbal oldalán sütött, de hideg, csattogó árnyék mögött bújt meg. A fájdalom egyre inkább elkülöníthetővé vált. Egyik része a mellkasában és a vállában létezett – ez belészúrt, valahányszor imbolygott a hajó. Másik része a zsigereiben: üresség, de nem egészen émelygés... borzasztóan éhes, borzasztóan szomjas volt.

Egyre többször emlékezett, és nem álmodott. Akadtak soha el nem múló rémálmok. Azok tényleg megtörténtek. Most is tartanak.

*

A nap ki-kilesett a felhők gomolygásából. Lassan csusszant mind lejjebb az égen, mígnem szinte közvetlenül a csónak mögé ért. Johanna megpróbálta felidézni, mit is mondott Apa közvetlenül azelőtt, hogy... minden rosszra fordult. A bolygó sarkkörénél voltak, nyáron. Vagyis a nap legalacsonyabb pontja északon kell, hogy legyen, ikertestű hajójuk pedig többé-kevésbé déli irányba tart. Akárhová is mentek, percről percre távolabb kerültek az űrhajótól és annak reményétől, hogy Jefri előkerül.

A víz némelykor nyílt tengernek tűnt, az alacsony hegyek a távolban húzódtak, esetleg alacsonyan vonuló felhők takarták őket. Máskor szoroson haladtak át, és pőre sziklafalak közelében suhantak el. Nem is gondolta volna, hogy egy vitorlás hajó ilyen gyorsan képes suhanni, sem azt, hogy ennyire veszélyes. A patkánylények közül négy kétségbeesetten igyekezett távol tartani őket a falaktól. Fürgén szökelltek az árbocfedélzetről a korláthoz, néha egymás vállára kapaszkodva igyekeztek minél messzebbre elérni. A katamarán megdőlt és nyikorgott az egyszerre nehezebben hajózható vízen. Aztán már át is jutottak, a hegyek békés távolságban siklottak lassan egyre messzebb.

Sokáig úgy tett, mintha magán kívül lenne. Nyöszörgött, forgolódott. Figyelt. A hajótestek hosszúak és karcsúak voltak, szinte már olyanok, akár a kenuk. A vitorla közöttük állt. Ez a hideg, tiszta szélben csattogó vászondarab volt az álmaiban feltűnő árnyék. Az ég szürke – világos és sötét – lezúduló lavinája. Madarak látszottak odafenn. Új és új kört írva le buktak át az árboc felett. Csicsergés és sziszegés vette körül Johannát. Ám a hangok nem a szárnyasoktól származtak.

A szörnyetegek voltak azok. Leeresztett pillái mögül nézte őket. Ugyanez a fajta ölte meg Apát és Anyát. Még ugyanolyan nevetséges ruhákat is hordtak: kengyelekkel és zsebekkel kivarrt, szürkészöld kabátot. Korábban kutyáknak vagy farkasoknak nevezte őket magában. Ez nem egészen felelt meg a valóságnak. Tény, hogy négy vékony lábuk és hegyes fülük volt. Azonban hosszú nyakukkal és olykor-olykor pirosán villanó szemükkel nagyra nőtt patkányok is lehettek volna.

Ráadásul minél tovább figyelte őket, annál borzasztóbbnak látszottak. Mozdulatlan kép soha nem adhatná át ezt az iszonyatot – ehhez tevékenykedés közben kellett látni őket. Nézte, ahogy négy közülük – azok, akik a hajóneki jutott részében tartózkodtak – az adatolvasójával játszadozik. A Rózsaszín Olifánt zsáknak alkalmas hálóban pihent a hajótatjánál. A fenevadak most meg akarták vizsgálni. Először olyannak hatott az egész, mint valami idomításos cirkuszi szám, ahogy ide-oda járt a lények feje. Csakhogy annyira pontos, annyira összehangolt volt minden egyes mozdulat a többiekével! Kezük ugyan nem volt, mégis kikötötték a csomókat: mindegyikük egy-egy zsinórt vett a szájába, és nyakával kerülgette a többieket. Eközben az egyikük karmaival szorosan a korlátnak nyomta a hálót. Olyannak hatott az egész, mintha bábokat látna lefuttatni valamilyen vezérelt csoportos jelenetet.

Másodpercek alatt kiszedték az adatolvasót a zsákból. A kutyák hagyták volna, hogy kicsússzon a hajótest aljára, majd az orrukkal bökögették volna. De nem így ezek a lények: kettő közülük feltette az egyik keresztpadra, míg a harmadik rögzítette a mancsával. A sarkait-éleit, mindenekelőtt a plüss kiszögelléseket és a lecsüngő füleket piszkálták. Tologatták, orrukkal lökögették, de a szándékuk nyilvánvaló volt.

Igyekeztek kinyitni.

A másik hajótest korlátja felett előtűnt két fej. Hurukkoló, sziszegő hangokat hallattak, félúton a madárfütty és az öklendezés között. A Johanna mellett lévők egyike hátrasandított, és hasonló hangokat hallatott. A másik három tovább játszadozott az adatolvasó csatjaival.

Végül egyszerre húzták meg a nagy, lapos füleket: az adatolvasó fedele erre felpattant, és a fenti ablakon beindult Johanna bejelentkező rutinja... egy anim önmagáról, amint azt mondja:

– Szégyelld magad, Jefri! Ne piszkáld a dolgaimat!

A négy lény tágra nyílt szemmel megdermedt.

Johanna négyese megfordította az olvasót, hogy a többiek is láthassák. Az egyik tartotta, mialatt a másik a felső ablakot bámulta, a harmadik pedig a billentyűzet ablakával esetlenkedett. A másik hajótestben lévők egészen megkergültek, de egyikük se próbált meg közelebb férkőzni. A négyes véletlenszerű tapogatózása minden átmenet nélkül leállította Johanna nyitó köszöntését. Az egyik a szomszédos hajótestben lévőkre sandított – a másik kettő őt figyelte. Johanna továbbra is mozdulatlanul, alig résnyire nyitott szemmel feküdt ott, ahol eddig.

– Szégyelld magad, Jefri! Ne piszkáld a dolgaimat! – hallatszott újra a hangja, ám ez alkalommal az egyik állat felől. Tökéletes visszajátszás. Aztán a lány hangja nyöszörgött, ahogy azt kiáltotta: – Anya, Apa!

Megint az ő hangja volt, de sokkal rémültebb és gyerekesebb, mint amilyennek szerette volna.

Úgy látszott, az adatolvasó válaszára várnak. Amikor nem történt semmi, egyikük visszament, és orrát az ablakokhoz nyomta. Minden értékest, és az összes veszélyes programot jelszavak védték. Sértések és vijjogás hangzott a doboz felől, mindaz a sok kis meglepetés, amit kíváncsiskodó öccsének készített elő.

Jaj, Jefri, látlak még valaha?

A hangok és videók jó néhány percen át elszórakoztatták a szörnyeket. Összevissza babrálásuk végül arról győzte meg az adatolvasót, hogy egy nagyon fiatal valaki kezébe került, ezért átváltott óvodai módra.

A lények tudták, hogy Johanna figyeli őket. Az Olifántot piszkáló négyes egyike – nem mindig ugyanaz – folyamatosan szemmel tartotta. Szórakoztak vele, úgy tettek, mintha nem tudnák, hogy csak megjátssza magát.

Tágra nyitotta a szemét, és haragvó tekintettel mérte végig a lényt.

– Rohadj meg!

A másik irányba pillantott. És felsikoltott. A másik hajótestben lévő falka egy csoportba verődött. Fejük kígyózó nyakukon emelkedett ki a halomból. A laposan érkező napfényben vörösen villant a szemük. Egy rakás patkány vagy kígyó, amint némán merednek rá, csak az ég tudja, mióta.

Kiáltására a fejek előrehajoltak, és újra meghallotta a sikolyt. Háta mögött saját hangja kiabálta:

– Rohadj meg! – Valahol máshol épp Anyát és Apát szólongatta. Johanna újra felsikoltott, ők pedig visszhangozták ezt is. Nagyot nyelve igyekezett úrrá lenni rémületén, és inkább csendben maradt. A szörnyetegek még úgy fél percen át folytatták az utánzást, a keverékét mindannak, amit álmában mondhatott. Amikor látták, hogy tovább már nem tudják ezen a módon ijesztgetni, a hangok többé már egyáltalán nem emlékeztettek az emberekére. Oda-vissza ment a hurukkolás, mintha a két csoport tárgyalna egymással vagy mi. Végül a hozzá közelebb álló négyes lezárta az adatolvasóját, és betette a hálós zsákba.

A hatos szétbontakozott. Hárman odaugrottak a hajótest külső oldalához. Szorosan karmaik közé kapták a peremet, és belehajoltak a szélbe. Most tényleg egészen úgy néztek ki, akár a kutyák... a nagytestűek, amikor az autó ablakánál ülnek, és a légáramlást szimatolják. A hosszú nyakak oda-vissza ringtak. Néhány másodpercenként egyiküknek eltűnt a feje, ahogy a vízbe merítette. Ivott? Halászott?

Halászott. Az egyik fej hirtelen felrándult, és valami kicsiny, zöld dolgot dobott a hajóra. A másik három állat szimatolgatta, aztán megragadta. Johanna szemvillanásnyi időre aprócska lábakat, fénylő páncélt látott. Az egyik patkány az ajkával tartotta, míg a másik kettő szétcincálta. Az egészet ugyanazzal a jellegzetes, hátborzongató szabatossággal hajtották végre. A falka egyetlen lénynek, minden egyes nyak állkapocsban végződő vastag csápnak tűnt. A gondolatra felfordult a gyomra, de nem volt mit kiokádnia.

Még negyed órán át folytatódott a halászat. Legalább hét ilyen zöld akármit kaptak el. De nem ették meg – legalábbis nem mindet. A szétdarabolt maradványokat kicsiny fatálba gyűjtötték össze.

Újabb hurukkolás a két oldal között. A hatos egyike szájába kapta a tál peremét, és átkúszott az árbocfedélzeten. A Johanna oldalán található négyes úgy bújt össze, mintha tartanának a látogatótól. Csakis akkor dugták ki ismét a fejüket, amikor a tál már a deszkán volt, a betolakodó pedig visszatért a maga oldalára.

Az egyik patkány felvette a tálat. Egy másikkal együtt odasétáltak Johannához. Nagyot nyelt. Ez meg miféle kínzás? Gyomra újból fordult egyet... borzasztóan éhes volt. Újra a tálra pillantott, és ráébredt, hogy a lények ételt próbálnak adni neki.

Épp csak az előbb bukkant ki a nap az északi felhők közül. Az alacsonyan érkező napsugarak miatt olyan volt az egész, mint egy közvetlenül eső utáni, meleg őszi délután: odafenn sötét ég, ám a környéken mégis minden fényes és csillog. Mélynek, plüsspuhának látszott a lények szőre. Egyikük felé nyújtotta a tálat, míg a másik beledugta az orrát, aztán kihúzott belőle... valami nyálkás, zöld izét. Nagyon óvatosan, éppen csak hosszúkás szája peremével tartotta az ízletes falatot. Megfordult, és Johanna felé taszigálta a zöld akármit.

– Nem! – húzódott hátra Johanna.

A lény megtorpant. Egy pillanatig azt hitte, őt visszhangozza majd. Végül visszaejtette a darabkát a tálba. Az első állat odatette Johanna mellé, a padra. Egy pillanatra felnézett rá, aztán elengedte a tál pofányi szélességű peremét. Apró, hegyes fogak villantak a szájában.

Johanna meredten bámulta a tálat, ahogy az émelygés küzdött benne az éhséggel. Végül előhúzta egyik kezét a pokróc alól, és belenyúlt.

Körülötte fejek emelkedtek fel, és a hajó két oldala között megindult a hurukkolás.

Ujjai valami puhát és hideget érintettek. Felemelte a napfénybe. A test szürkészöld volt, oldala nyálkásan csillogott. A másik hajótesten lévők letépték a lábakat és lenyesték a fejet. A maradék alig két-három centiméter hosszú lehetett. Megpucolt rákra emlékeztetett. Valamikor régen szerette az efféle ételt. Viszont az meg volt főzve. Amikor érezte, hogy az akármi megrezzen az ujjai között, kis híján eldobta.

A szájához emelte, és megérintette nyelvével. Sós. Straumon a rákoktól nagyon rosszul lehetett az ember, ha nyersen ette meg őket. Szülők és helyi kommháló nélkül ugyan honnan tudná, hogy ezt szabade? Könnyek kaparták a torkát. Mondott valami csúnyát, szájába tömte a zöld izét, és rágni próbált. Ízetlen volt, állaga alapján faggyúra, porcogóra hasonlított. Öklendezni kezdett, kiköpte... és megpróbált megenni egy másikat. Összességében sikerült kettőt magában tartania. Talán nem is kell ennél több – megvárhatja, amíg kiderül, mennyit hány ki belőle. Hátradőlt, és számos szempárt vett észre. Figyelték. A hajó másik oldalán felerősödött a hurukkolás. Aztán az egyik egy csapos bőrzsákkal odasompolygott hozzá. Kulacsot hozott.

Ez volt mind közül a legnagyobb. A vezér? Feje egészen Johannáé mellé került, ahogy a szája közelében rakta le a kulacs szopókáját. Alattomosnak tűnt, jóval óvatosabban közelítette meg, mint a többiek. Johanna végignézett rajta, egészen a faráig. Kabátja peremén túl szinte teljesen fehér volt a szőre... és egy mély, Y alakú sebhely éktelenkedett rajta.

Ez ölte meg Apát.

Nem tervezte előre, hogy támadni fog – meglehet, ezért sikerült olyan jól. Egyszerre átnyúlt a kulacs felett, és szabad kezét a lény nyaka köré fonta. Ráhemperedett az állatra, ezzel a hajótesthez szegezte. Egymagában kisebb volt nála, és ahhoz sem volt elég ereje, hogy lelökje magáról. Érezte, ahogy a karmok felhasítják a pokrócot, de őt valahogy nem sikerült megtalálniuk. Teljes súlyával ránehezedett a másik gerincére, megmarkolta ott, ahol a torok találkozik az állkapoccsal, és a fejet többször is a deszkának csapta.

Aztán ott termettek a többiek, pofájukkal bökdösték alulról, fogakkal kaptak ingujjába. Tűhegyes fogak sorát érezte, amint éppen csak átbökik a szövetet. Johanna álmaiból ismerős hangú zümmögés áradt a testükből, ami egyenesen áthaladt a ruháin, és megzörgette a csontjait.

Elcsavarták a testét, úgy húzták el a kezét az állat torkáról – érezte, ahogy odabenn szakít és tép a nyílhegy. De valamit még így is meg tudott tenni: lendületből eltolta magától a lábát, hogy feje a másik állkapcsának aljába ütközött, ezzel a szörnyeteg fejének teteje nekiverődött a hajótestnek. Körülötte görcsösen megvonaglottak a testek, őt pedig a hátára döntötték. Nem érzett már semmi mást, csak fájdalmat. Sem a harag, sem a félelem nem tudta már mozgásra bírni.

Ám még mindig tisztában volt a négyes jelenlétével. Fájdalmat okozott nekik. Az összesnek. Hárman részeg módjára tántorogtak, és közben füttyögő hangokat hallattak, ami most kivételesen a szájukból hangzott fel. Csillag alakú sebet ejtett a lény fejének tetején. Vér csöpögött az állat szemébe. Vörös könnyek.

Percek teltek el, és a fütyülés abbamaradt. A négy lény összebújt, folytatódott a már jól ismert sziszegés. Johanna mellkasából újra csorogni kezdett a vér.

Egy ideig csak nézték egymást. Rámosolygott ellenségeire. Lehetséges ártani nekik. Ő maga is képes erre. A leszállás óta nem érezte magát még ilyen remekül.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

A Nyúzó-mozgalom előtt Faragóháza számított a Jégagyartól nyugatra található legismertebb városállamnak. Alapítója hatszáz éve létezett már. Akkoriban nehezebb volt az élet északon – az év nagy részében mindent hó borított. A Faragó egymagában kezdte: egyetlen falka egy kicsiny kunyhóban az egyik benyúló öbölnél. A falka egyszerre vadászott, gondolkodott és alkotott. Körös-körül száz mérföldnyi távolságban nem akadt másik település. A kunyhóból alig tucatnyi került ki első szobrai közül, mégis ezek hoztak neki először hírnevet. Három ma is megvolt még. Hosszú-tónál az egyik város a múzeumában lévőről kapta a nevét.

A hírnévvel együtt jöttek a tanítványok. Egy kunyhóból tíz lett, szerteszét Faragó fjordjában. Eltelt egy vagy két évszázad, és Faragó természetesen az idők során megváltozott. Tartott ettől, az érzéstől, hogy lelke elillan. Igyekezett megőrizni önmagát – többé-kevésbé, de szinte mindenki ezt teszi. A legrosszabb, ami ilyenkor történhet, hogy a falka lezüllik, még akár ki is üresedhet. Faragó számára a feladat maga a változás volt. Megvizsgálta, hogy illeszkednek az egyes tagok a lélekbe. A kölyköket és a felnevelkedésüket tanulmányozta, valamint azt, miként lehet előrejelezni, hogy az új rész az egészhez miképp járul hozzá. Megtanulta, hogy a tagok képzésével hogyan formálhatja a lelket.

Persze ebben szinte semmi újdonság nem volt. A vallások nagy részének pontosan ez az alapja, és minden egyes városnak megvannak a maga románctanácsadói, ivadéktenyésztői. Függetlenül attól, hogy igazolhatók-e, az efféle ismeretek minden kultúra számára fontosak.

Faragó csak annyit tett, hogy a hagyományokból fakadó elfogultság nélkül újra megvizsgálta a dolgot. Finoman kísérletezett önmagán és kicsiny telepe többi művészén. Figyelte az eredményeket, és a segítségükkel új kísérleteket tervezett. Nem az vezette, amit hinni akart, hanem az, amit a saját szemével látott.

Korának különböző erkölcsi mércéi alapján azt, amit tett eretnekségnek, fajtalanságnak, esetleg egyszerű elmezavarnak nevezhetnénk. Az első években Faragó királyt majdnem annyira gyűlölték, mint három évszázaddal később Nyúzót. Ám északon akkor még mindig kemény telek váltották egymást. A déli államok nem tudtak Faragó városa ellen könnyűszerrel sereget küldeni. Egy alkalommal, amikor mégis megtették, alaposan ellátták a bajukat. Faragó pedig – bölcsen – soha nem próbálta meg nézetei szerint átformálni a delet. Közvetlenül nem. Ellenben települése egyre csak nőtt és nőtt, műalkotásokkal, bútorokkal szerzett hírneve egészen eltörpült a többiféle mellett. Mindazok, akik szívükben öregek voltak, felkeresték a helyet, és nemcsak megfiatalodva, hanem okosabban és boldogabban tértek vissza onnan. Eszmék sugároztak szét innen: szövőgépek, hajtóműszekrények és szélmalmok, gyáralaprajzok. Valami új történt ebben a városban. Itt nem a találmányokról volt szó – hanem azokról, akiket Faragó világra hozott, és a szemléletről, amelyet ezzel kialakított.

*

Vickvrakkheg és Zsaqeramaphan késő délután érkezett meg Faragó házába. Szinte egész nap esett, ám a felhőket mostanra szétkergette a szél, így az ég makulátlan, ragyogó, a borús napok hosszan elnyúló sora után még szebbnek ható kék volt.

Faragó országát Kóbor paradicsominak látta. Elege volt a falkák nélküli vadonból. Elege volt abból, hogy a külvilági aggódjon miatt.

Az utolsó néhány mérföldön gyanakvó ikertestű hajók keringtek körülöttük. Felfegyverzett járművek voltak, Kóbor és Írnok pedig nagyon is rossz irányból érkezett. Viszont teljesen egyedül, nyilvánvalóan ártalmatlanok. Kiáltok sivítottak, hogy továbbadják történetüket. Mire az öbölbe értek, hősökké váltak: két falka, amelyek egy (meg nem határozott) kincset loptak el az északi gazfickóktól.

Megkerültek egy hullámtörőt, amely Kóbor legutóbbi ittjártakor még nem létezett, és kikötöttek.

A mólót ellepték a katonák és a szekerek. A város lakói a városfalig vezető út két oldalán álltak. Ennél közelebb nem is lehetett kerülni egy csődülethez, mert így még éppen meg lehetett őrizni a józan gondolkodást. Írnok leszökkent a hajóról, és a domboldalról felhangzó éljenzés közepette nyilvánvaló örömmel, peckesen lépdelt előre.

– Gyerünk! Beszélnünk kell a Faragóval!

Vickvrakkheg felvette a vászonzsákot, benne külvilági képdobozával, és óvatosan lemászott a hajóról. Szédelgett a külvilágitól kapott veréstől. A támadás során megsérült Heg elülső dobhártyája. Egy pillanatra elvesztette önmagát. A móló nagyon különös volt... első ránézésre kőből készült, de olyan szivacsos fekete anyaggal erősítették meg, amit utoljára Déltengeren látott – itt mállékonynak kellett volna lennie...

Hol vagyok? Valaminek, egy győzelemnek örülnöm kellene.

Megállt, hogy újrarendezze magát. A következő pillanatban élesebbé vált a fájdalom és a gondolatai is – még napokig egészen biztosan ilyen lesz. Segítséget kell keríteni a külviláginak. Ki kell vinni a partra.

*

Faragó király főkamarása egy jobbára túlsúlyos ficsúr volt – Kóbort egészen meglepte, hogy ilyennel találkozhat Faragóházában. Ám amint meglátta a külvilágit, a fickó azonnal készségessé vált. Leküldött egy orvost, hogy vizsgálja meg a kétlábút (mellesleg Kóbort is). A külvilági valamelyest erőre kapott az elmúlt két napban, viszont újabb erőszakos kitörésre nem került sor. Különösebb gond nélkül sikerült a partra vinniük. Meredten bámulta Kóbort lapos arcából, ő pedig jól tudta, ez a tehetetlen harag pillantása. Elmerengve érintette meg Heg fejét... A kétlábú csak a legjobb alkalmat várta, hogy még több kárt tegyen benne.

Néhány perccel később az utazók khertés vontatta kocsikon gurultak a kövezett úton a városfal irányába. Katonák törtek nekik utat a tömegben. Írnok Zsaqeramaphan integetett – a jóképű hős. Kóbor mostanra pontosan ismerte, miféle félénk bizonytalanság lapul meg benne. Meglehet, egész életének ez a nap a csúcspontja.

Vickvrakkheg még akkor sem tudott volna ennyire nyitott lenni, ha szeretett volna. Heg egyik dobhártyája megsérült, így a heves mozdulatoktól elfelejtette, hol is tartott gondolatmenetében. Csak kuporgott a kocsi üléseiben, és balra-jobbra tekintgetett.

A külső öböl alakjától eltekintve a hely egyáltalán nem hasonlított ötven évvel ezelőtti emlékképeire. Ötven év alatt a világ nagy részén nem sok minden változott. Egy ennyi idő után visszatérő zarándok még akár unalmasan egysíkúnak is találhatja a dolgokat. De itt... ez már-már ijesztően hatott.

Újdonság volt a nagy hullámtörő gát. Kétszer annyi móló nyújtózott a vízbe, mellettük olyan felségjelzéseket viselő soktestű hajók, amelyeket még soha nem látott a világnak ezen a részén. Az út ugyan korábban is megvolt, de sokkal keskenyebben, harmadannyi leágazással. A falak korábban inkább arra szolgáltak, hogy odabenn tartsák a khertéseket és a barombékákat, semhogy megakadályozzák holmi támadók bejutását. A fekete kő most tíz lépés magasan húzódott végig, ameddig csak Kóbor ellátott... Ráadásul legutóbb csak egy-két katona lézengett – most mindenütt ott voltak. Nem jó az efféle változás. Hegnek összerándult a gyomra – a katonák és a harc egyáltalán nem jelentettek jót.

Áthaladtak a városkapun, majd a hektárokon át tartó piac útvesztője mellett vonultak el. A sikátorok alig ötven láb szélesek voltak, ott még keskenyebbek is, ahol szövetvégek, bútorok bemutató példányai és friss gyümölccsel teli ládák foglalták a helyet. Gyümölcsök, fűszerek és bútorlakk illata ülte meg a levegőt. Annyira nagy volt a zsúfoltság, hogy az alkudozás már-már orgiaszámba ment, a szédelgő Kóbor pedig kis híján el is ájult. Aztán egy keskenyebb, favázas házak sorai között kanyargó szerpentinre értek. Nagy erődítmény magaslott a háztetők fölé. Tíz perccel később a várudvaron voltak.

Leszálltak, és a főkamarás intézkedett, hogy tegyék a kétlábút egy hordágyra.

– Faragó király fogad most minket? – kérdezte Írnok.

– Királynő! – nevetett a hivatalnok. – Faragó több mint tíz éve nemet váltott.

Kóbor fejei meglepetten néztek fel. Ez meg mégis mit jelentsen? A falkák idővel sok mindenben megváltoznak, de még soha nem hallotta, hogy Faragó ne férfi lett volna. Majdnem elkerülte a figyelmét, amit a főkamarás ezután mondott.

– Sőt! Az egész tanácsnak látnia kell... amit hoztak. Jöjjenek beljebb!

Egy intéssel megálljt parancsolt az őröknek.

Végigmentek egy olyan széles folyosón, hogy kis híján két falka is egymás mellett állhatott benne. Elöl haladt a kamarás, mögötte az utazók és az orvos a külvilági hordágyával. A magas falakat ezüstkérges steppelés díszítette. Sokkal fényűzőbb volt, mint korábban... és ez is nyugtalanította Kóbort. Alig egy-két szobrot láttak, azok is évszázadokkal korábban készültek.

Viszont voltak képek. Megbotlott, amikor megpillantotta az elsőt, és hallotta, ahogy mögötte eláll Írnok lélegzete. Kóbor a világon mindenütt látott már műalkotásokat: a trópusi csődületek az elvont falfestményeket, a pszichotikus színek foltjait kedvelték. A déltengeri szigetlakok soha nem jöttek rá a perspektíva titkára – akvarelljeiken a messzi dolgok egyszerűen valahol a kép felső felében úsztak. A Hosszútó Köztársaságban jelenleg a valóságábrázoló irányzat volt divatban, különösen az egész falkának rálátást kínáló multiptichonok.

Azonban ezekhez hasonlót még soha nem látott. A falakat mozaikok díszítették, minden egyes kerámia négyzetlap oldalanként úgy negyedhüvelyknyi lehetett. Színek helyett csupán a szürke négy árnyalatát használták a készítésüknél. Néhány lépésnyi távolságból nem látszott már a szemcsésség, és... Kóbor még soha nem látott ilyen tökéletes tájképeket. Mindegyik Faragóháza környéki hegycsúcsokról nyíló látképeket ábrázolt. A színek hiányát leszámítva akár ablakok is lehettek volna a falakon. Az összes képet négyszögletes keret zárta be alul, de a fenti zárások szabálytalanok voltak – a mozaikok egyszerűen megszakadtak a láthatárnál. Ahol az eget kellett volna látni, ott a folyosó steppelt mintájú fala állt.

– Erre, cimbora! Azt hittem, Faragóval szeretne találkozni. – A megjegyzést Írnoknak címezték. Zsaqeramaphan sorban ült a tájképek előtt, tagjai a különböző mozaikoknál foglaltak helyet, végig a folyosón. Egyik fejét elfordítva a kamarásra nézett. Kásás volt a hangja.

– A lélek végére! Olyan, mint Istennek lenni! Akárha az összes hegytetőn lenne egy tagom, és egyszerre mindent láthatnék.

Mégis talpra kecmergett, és ügetve igyekezett utolérni őket.

*

Kóbor még soha életében nem látott akkora belső teret, amekkorára a folyosó nyílt.

– A Köztársaságban semmi sincs, ami ilyen óriási lenne – mondta látható csodálattal Írnok, ahogy felnézett a három emeletnyi erkélyre. Lenn csak ők voltak meg a külvilági.

– Ugyan! – A kamaráson és az orvoson kívül még öt falka tartózkodott a helyiségben. Mialatt körülnéztek, még néhány felbukkant. A nagyjuk a Köztársaság nemeseinek viseletét hordta – csupa ékszert és prémet. Egy-kettőn a legutóbbi ittjártakor látott dísztelen kabát lógott. Sóhaj. Faragó kicsiny települése előbb várossá, most pedig városállammá nőtt. Kóbor kíváncsi volt rá, vajon van-e még bármiféle valódi hatalma Faragónak. Egyik fejét egyenesen Írnok felé irányozta, és magasbeszéddel azt mondta neki:

– Egyelőre ne mondj semmit a képdobozról!

Zsaqeramaphan egyszerre tűnt zavarodottnak és egy összeesküvés résztvevőjének. Magasbeszéddel válaszolt:

– Igen... igen. Alkudozni akarsz vele?

– Valahogy úgy. – Kóbor szemei ide-oda vándoroltak az erkélyek között. A falkák többsége űzött önteltséggel lépett be. Elmosolyodott az orra alatt. Elég volt egyetlen pillantás a földszintre, hogy önelégültségük darabokra hulljon szét. Felette zümmögő levegővel telt meg a levegő. Egyik se tűnt Faragónak. Persze alig egy-két tagja lehet meg most is az előzőek közül – egyedül viselkedéséből, modorából ismerheti fel. Nem számít. Akadt barátsága, amelyet olyan régóta ápolt, hogy az jóval meghaladta az egyes tagok élethosszát. Másoknál a barát egészen megváltozott egy évtized alatt, nézőpontja átalakult, és a szeretetből ellenségesség lett. Arra számított, hogy Faragó ugyanolyan lesz. Most viszont...

Kurta trombitaszó – szinte már sorakozójel – hangzott fel.

Félresiklott az egyik alsó erkély ajtaja, és belépett egy ötös. Kóboron a rémület ideges rángásokkal teli izgalma futott végig. Ez tényleg Faragó, de egészen... rossz elrendezésben. Egyik tagja annyira megöregedett, hogy a többiek támogatták. Ketten alig nőttek ki a kölyökkorból, egy pedig állandóan nyáladzott. A legnagyobb testűnek pedig fehér volt a szeme vakságában. Ilyesmit tengerparti nyomornegyedben, vagy a vérfertőzés legutolsó nemzedékénél lehet látni.

Lenézett Kóborra, és úgy mosolyodott el, mintha ő megismerné a zarándokot. Amikor megszólalt, a vak tagjával beszélt. Hangja tisztán, határozottan csendült.

– Kérlek, folytasd, Árusítoló!

– Parancsa szerint, Őfelsége – bólintott a kamarás. A földszintre, a külvilágira mutatott. – Ez az oka ennek a sietve összehívott találkozónak.

– Szörnyeket a cirkuszban is láthatunk, Árusítoló. – A legfelső erkélyen helyet foglaló, túlcicomázott falkától eredt a megjegyzés. A mindenhonnan felhangzó kiáltozásból ítélve véleménye nem örvendett népszerűségnek. Az egyik alsó erkélyről egy falka átugrott a korláton, és megpróbálta elhessegetni az orvost a külvilági hordágya mellől.

A kamarás csendet kérve emelte fel egyik fejét, majd szigorú tekintettel mérte végig a földszintre leugrott alakot.

– Kérlek, Skrupiló, légy türelemmel! Mindenkinek lesz alkalma szemügyre venni.

„Skrupiló” zsörtölődve sziszegett erre, ám elhátrált tőle.

– Nagyszerű. – Árusítoló teljes figyelmét Kóborra és Írnokra irányította. – Barátaim, hajótok megelőzött minden északról érkező hírt. Rajtam kívül senki más nem ismeri történeteteket... s én is csupán az öblön át sivítva érkezett őrjeleket hallottam. Azt állítjátok, hogy ez a lény az égből hullott alá?

Így szólították fel, hogy kezdjenek hozzá az elbeszéléshez. Kóbor hagyta, hadd beszéljen Írnok Zsaqeramaphan. Ő imádta a helyzetet. Beszámolt a repülő házról, előadta a rajtaütés, a gyilkosságok és a megmentés történetét. Megmutatta nekik látószerszámát, és közölte, hogy a Hosszútó Köztársaság megbízottja. Ugyan miféle kém tenne ilyesmit? A tanácsban részt vevő összes falka a külvilágit nézte, ki rettegve, ki – mint ahogy Skrupiló – meg veszekedett kíváncsisággal. Faragó két fejjel figyelt. A többi akár aludhatott is volna. Olyan fáradtnak tűnt, amilyennek Kóbor érezte magát. Saját fejeit mancsain nyugtatta. Heg fájdalmát hullámzó lüktetésnek érezte – sokkal könnyebb lenne minden, ha elaltatná ezt a tagját, csakhogy akkor nem sokat értene abból, ami itt elhangzik. Hé, ez talán nem is annyira rossz ötlet!

Heg elszenderedett, mire alábbhagyott a fájdalom.

Néhány percen át folytatódott még a beszélgetés, bár Vickvrakk hármasa alig fogott fel valamit belőle. A hangszínekből azért kivett egyet s mást. Skrupiló – a földszinten tartózkodó falka – többször is türelmetlenül panaszkodott. Árusítoló egyetértése jeléül hozzáfűzött valamit. Az orvos a háttérbe vonult, mire Skrupiló odalépett Vickvrakk külvilágiához.

Kóbor felrázta magát, hogy teljesen éber legyen.

– Csak óvatosan! A lény egyáltalán nem barátságos.

– A barátod már figyelmeztetett erre – morogta Skrupiló. Megkerülte a hordágyat, miközben meredten bámult a külvilági barna, szőrtelen arcára. Az szenvtelenül nézett vissza rá. Skrupiló finoman lehúzta a külvilági pokrócát. Még mindig semmi.

– Látjátok? – mondta a falka. – Tudja, hogy nem akarok ártani neki.

Kóbor nem szólt semmit: nem kívánta kijavítani.

– Tényleg kizárólag azokon a hátsó mancsokon jár? – kérdezte egy másik tanácsadó. – El tudjátok képzelni, milyen, ahogy fölénk magasodik? Egy kis döccenőtől hanyatt esne! – Nevetés. Kóbor emlékezett arra, felmagasodva mennyire hasonlított a lény egy mantiszra. Ezek itt nem látták még mozogni.

Skrupiló felhúzta egyik orrát.

– Mocskos. – Körbeállta a külvilágit. Kóbor tudta, ez felzaklatja a kétlábút. – Ugye tudjátok, hogy ezt a nyílvesszőt el kell távolítani belőle? A vérzés már szinte teljesen megszűnt, de ha azt szeretnénk, hogy sokáig életben maradjon, akkor orvosi ellátásra van szüksége. – Megvetően pillantott Írnokra és Kóborra, mintha őket kellene hibáztatni azért, hogy nem hajtottak végre műtétet egy ikertestű hajón. Felfigyelt valamire, mert azonnal hangnemet váltott.

– A falkák falkájára! Nézzétek a mellső mancsát! – Kioldotta a lény elülső lába körüli köteleket. – Két ilyen mancs olyan jó lenne, mint öt száj. Képzeljétek el, mire lehet képes egy egész falkányi ilyen lény!

Odalépett az ötcsápos mancshoz.

– Csak... – óvatosan, akarta mondani Kóbor. A külvilági minden átmenet nélkül bunkóvá formázta csápjait. Mellső lába lehetetlen szögben csapott le, ahogy mancsával lesújtott Skrupiló fejére. Nem lehetett túl erős az ütés, de pontosan a dobhártyát célozta meg vele.

– Aú! Jaú! Vau! Vau! – táncolt hátra a falka.

A külvilági kiabált. Csupa szájzaj: gyenge és mély. A hátborzongató hangra mindenki, még Faragó is felkapta fejeit. Kóbor mostanra már rengetegszer hallotta. Kétsége sem volt felőle... ez a külvilágiak falkaközi beszéde. Néhány másodperc múlva a hang ütemes harákolássá változott, majd fokozatosan elhallgatott.

Egy hosszú pillanatig senki nem szólt. Aztán Faragó egy része talpra állt. Skrupilóra nézett.

– Jól vagy? – Ez volt az első alkalom, hogy a találkozó kezdete óta megszólalt.

Skrupiló a homlokát nyalogatta.

– Igen. Csak sajog.

– A kíváncsiságod egy nap a vesztedet okozza majd!

A másik méltatlankodva prüszkölt egyet, egyúttal láthatóan hízelgett neki a jóslat.

Faragó királynő végigtekintett tanácsadóin.

– Ez nagyon fontos kérdés. Skrupiló szerint egyetlen külvilági tag olyan ügyes lehet, mint nálunk egy egész falka. Valóban így van?

A kérdést inkább Kóbornak, mint Írnoknak címezte.

– Igen, Őfelsége. Ha azokat a köteleket számára elérhető közelségben csomóztuk volna össze, könnyedén kioldozhatta volna magát. – Tisztában volt azzal, merre tart a beszélgetés. Három napja volt rá, hogy maga is eljusson odáig. – A hangok, amelyeket hallat, számomra összehangolt beszédnek tűnnek.

Felerősödött a zsongás, ahogy a többiek követték a gondolatmenetet. Egy artikulált hangadásra képes falkatag gyakorta tudott félig-meddig értelmesen beszélni, azonban ez általában a mancsügyesség rovására ment.

– Igen... egy olyan lény, amilyenhez fogható nem található a világunkon. A hajója a mennyek tetejéről szállt le. Ha egyetlen tag majdnem olyan eszes, mint közülünk egyvalaki egésze, kíváncsi vagyok egy ilyen falka gondolkodására. – Vak tagja úgy forgatta körbe a fejét, akárha látna. Két másik megtörölte a nyáladzó pofáját. így nem lehetett felnézni rá.

Skrupiló nyújtotta ki egyik fejét.

– Fikarcnyi hangot sem hallok felőle. Nincs elülső dobhártyája. És váll felőli dobhártyának se látom jelét – mutatott a lény sebe körül felszakadt ruhára. – Még az is lehet, hogy egymagában képes falkaészt használni... És talán a külvilágiak ennél sohasem többek.

Kóbor elmosolygott az orra alatt – ez a Skrupiló goromba barom, de a hagyományokra fittyet hány. A tudósok évszázadok óta vitatkoztak arról, mi a különbség a személyek és az állatok között. Az állatok egy részének nagyobb agya volt – némelyiknek ügyesebb a mancsa, szája, mint egy falkatagnak. Kelet szavannáin akadtak olyan lények, amelyek személyeknek tűntek és csoportokban rohantak, viszont a gondolkodásuk legjobb esetben is sekélyesnek mondható. A farkasalmoktól és a bálnáktól eltekintve csakis a személyek alkottak falkákat. A gondolkodás tagok közötti összehangoltsága tette őket felsőbbrendűekké. Skrupiló elmélete eretnekség.

– De a rajtaütés során hallottunk gondolkodási hangokat, méghozzá nagyon erős hangokat – szólalt meg Zsaqeramaphan.

– Lehet, hogy ez itt olyan, mint a mi szoptatott kölykeink, képtelen gondolkodni...

– De még így is közel olyan okos, mint egy egész falka – fejezte be sötéten Faragó. – Ha nem okosabbak nálunk, akkor megtanulhatjuk kezelni az eszközeiket. Lehetnek bármennyire nagyszerűek, előbb-utóbb egyenrangúakká válhatunk velük. De ha ez itt csak egy szuperfalka egyik tagja... – Egy pillanatig senki nem szólt semmit, csupán a tanácsosok töprengésének fojtott alsó hangjai hallatszottak. Ha a külvilágiak szuperfalkákat alkotnak, és megölték a küldöttüket – akkor még az is lehet, hogy semmit sem tehetnek önmaguk megmentésére.

– Szóval, a legfontosabb most az, hogy megmentsük ezt a lényt és összebarátkozzunk vele, ismerjük meg valódi kilétét. – Fejeit lehajtotta, és úgy tűnt, elmerült önnön gondolataiban... vagy egyszerűen csak fáradt volt. Hirtelen jó néhány közülük a kamarás felé fordult.

– Vidd a lényt mellettem lévő páholyba!

Árusítoló meglepetten pattant fel.

– Tiltakozom, Őfelsége! Láttuk, hogy ellenséges. És orvosi ellátásra van szüksége.

Faragó elmosolyodott, és bársonyos hangon folytatta. Kóbor jól emlékezett erre a hangszínre.

– Tán elfelejted, hogy értek a műtétekhez? Tán elfelejted... hogy én vagyok Faragó?

Árusítoló megnyalta ajkait, és a többi tanácsosra sandított.

– Nem, Őfelsége – mondta pillanatnyi szünetet követően. – Úgy lesz, ahogy kívánja.

Kóbor pedig legszívesebben ujjongott volna. Lehet, hogy még mindig Faragó irányítja ezt a helyet.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Kóbor másnap hátát hátnak vetve üldögélt szállása lépcsőjén, amikor Faragó felkereste. Egyedül érkezett, olyan egyszerű zöld kabátokban, amilyenekre még legutóbbi látogatásából emlékezett.

Nem hajolt meg, és nem is ment elé, hogy fogadja. A királynő hűvösen végigmérte, és alig néhány lépésnyi távolságban helyet foglalt.

– Hogy van a kétlábú? – kérdezte Faragótól.

– Kivettem a nyílvesszőt, és összevarrtam a sebet. Szerintem életben marad. Tanácsadóim elégedettek voltak: a lény nem úgy viselkedett, mint valami értelmes lény. Még azután is küzdött, hogy lekötözték, mintha fogalma sem lenne egy műtét mibenlétéről... Mi újság a fejeddel?

– Amíg nem mozgok sokat, addig semmi gond. – Többi része – vagyis Heg – az ajtó mögött, a ház homályba boruló mélyén pihent. – Azt hiszem, a dobhártya rendben gyógyul. Néhány nap, és teljesen felépülök.

– Ez jó hír. – A roncsolt dobhártya folyamatos mentális problémákat jelentett, esetleg új tagot tett szükségessé, és fájdalmat hozott magával, míg az elhallgattatott, magányos példányt fel nem használták valamire.

– Emlékszem rád, zarándok! A tagjaid egytől egyig kicserélődtek, de kétségkívül az egykor itt járt Kóbor vagy. Ismertél néhány kitűnő történetet. Nagyon élveztem a látogatásodat.

– Én pedig élveztem a találkozást a nagy Faragóval. Ez az oka, hogy visszatértem.

Fintorogva döntötte oldalvást egyik fejét.

– Az egykori nagy Faragóval, nem pedig ezzel a mostani ronccsal?

Kóbor vállat vont.

– Mi történt?

A királynő nem felelt azonnal. Egy pillanatig csak ültek ott és nézték a várost. Borús volt a délután, eső közeledett. Ajkát-szemét hűvösen szurkába a csatorna felől érkező szél. Faragó megborzongott, és kissé felborzolta szőrét.

– Hatszáz éven át őriztem a lelkemet – szólalt meg végül. – Méghozzá mellső mancsokkal számolva. Azt hiszem, nyilvánvaló, mi történt velem.

– Soha eddig nem jelentett gondot a korcsosulás. – Kóbor nem szokott ennyire keresetlenül fogalmazni. Volt a királynőben valami, ami egyenességre késztette.

– Persze, egy átlagos vérfertőzéses néhány évszázad alatt züllik le az én állapotomra, és már jóval előtte gyengeelméjű. Nekem sokkal ügyesebb módszereim voltak. Tudtam, kit kell pároztatni kivel, mely kölyköket kell megtartani, és melyeket kell másokra bízni. Vagyis mindig is az én testem őrizte az emlékeimet, a lelkem pedig tiszta maradt. De mégsem értettem meg eleget... vagy a lehetetlennel próbálkoztam. Egyre nehezebb és nehezebb lett választani, míg végül döntenem kellett az ész és a testi fogyatékosságok között. – Letörölte a nyálat, és a vakon kívül összes többi tagja a városa felé fordult, hogy végigtekintsen rajta. – Tudod, ezek a nyár legszebb napjai. Zöld téboly az élet, ahogy igyekszik kiszorítani a meleg utolsó morzsáját is az évszakból. – Valóban úgy tűnt, a zöld ott van mindenütt, ahol csak lehet: a hegyoldalon és a városban toll-levelűek, a közeli lankákon páfrányok, hanga kapaszkodik felfelé, a csatorna túlpartján álló hegyek szürke koronája irányába.

– Imádom ezt a helyet.

Soha nem gondolta volna, hogy Faragóházi Faragót kell majd vigasztalnia.

– Csodát vittél itt végbe. A világ másik feléig vezető úton mindvégig hallottam hírét... és lefogadom, hogy a környékbeli falkák fele a rokonod.

– I-igen, egy kéjenc se álmodhatna ennél nagyobb sikerről. Nem szenvedtem hiányt szeretőkben, még olyankor sem, amikor nem láttam hasznát a kölyköknek. Néhanapján arra gondolok, az utódaim számítanak a legnagyszabásúbb kísérletemnek. Skrupiló és Árusítoló jobbára az én leszármazottaim... ahogyan Nyúzó is.

Húha! Kóbor ez utóbbiról nem tudott.

– Az utolsó néhány évtizedben többé-kevésbé beletörődtem a sorsomba. Nem sikerült túljárnom az örökkévalóság eszén. Nemsokára engedem, hogy lelkem szabadon távozzon. Egyre nagyobb teret hagyok a tanácsnak. Hogy is nevezhetném magaménak a birtokot, ha többé már nem vagyok önmagam? Visszatértem a művészethez... Láttad a monokróm mozaikokat?

– Igen. Csodaszépek.

– Majd megmutatom a képszövőszékemet. Maga a munka unalmas, de szinte önműködően megy. Remek feladat ez lelkem utolsó éveire. De most... te meg a külvilágid mindent megváltoztattatok. A fenébe is! Bárcsak száz évvel ezelőtt történt volna! El se hinnéd, mi mindent műveltem volna vele! Tudod, játszadoztunk egy kicsit a „képdobozotokkal”. A mi világunkon nem létezik ilyen részletgazdag kép. Kicsit emlékeztetnek a mozaikjaimra... a nap olyan rajta, akár egy fénybogár. Színes pontok milliói alkotják az egyes képeket, a mozaikcsempék olyan aprók, hogy Írnok látószerszámainak egyike nélkül még észrevenni se lehet őket. Éveket dolgoztam néhány tucat mozaikon. A képdoboz számolatlanul, ezrével ontja magából őket, olyan gyorsan, hogy egészen úgy néz ki, mintha mozognának. A külvilágiaid nyomán az életem munkája kevesebbet ér egy szoptatós kölyök bölcsőbeli kapirgálásánál.

Faragóháza királynője halkan sírdogált, de a hangja haragról árulkodott.

– Most pedig az egész világ megváltozik, de egy olyan roncsnak, mint nekem, már túl késő!

Kóbor szinte anélkül küldte előre egyik tagját felé, hogy végiggondolta volna. Illetlenül közel ment: nyolc lépésnyi választotta el tőle, öt. Gondolataik egyszerre elhomályosultak egymás zavaró hatása miatt, de érezte, ahogy a királynő lehiggad.

Faragó kásás hangon nevetett fel.

– Köszönöm... Különös, hogy épp te rokonszenvezel velem. Életem legnagyobb problémája egy zarándoknak nem jelent semmit.

– Fájdalmaid voltak – csak ennyit tudott kinyögni.

– Viszont ti, zarándokok, egyre csak változtok, változtok és változtok... – Kóbor közelébe küldte egyik részét. Alig valami választotta el őket attól, hogy érintkezzenek, és így még nehezebben ment a gondolkodás.

Kóbor lassan beszélt, minden egyes szóra külön összpontosított, remélte, hogy nem felejti el, amit mondani szeretne.

– Mégis megőrzők valamiféle lelket. A zarándoknak fennmaradó részeknek osztozniuk kell egyfajta jellegzetes szemléletben.

– Előfordul, hogy csatazajban, vagy egy meghitt pillanatban érkezik a nagy ötlet. Ez is egy ilyen alkalom volt. – És... és szerintem maga a világ is lélekváltozás előtt áll, most, hogy kétlábúak potyognak az égből. Mikor adja fel Faragó a régit, ha nem most?

Faragó elmosolyodott, mire a zűrzavar felhangosodott, mégsem lett kellemetlen.

– Nem... gondoltam... rá így. Itt a változás ideje...

Kóbor besétált a királynő közepébe. A két falka egy pillanatig csak állt a helyén, nyakukkal ütköztek egymásnak, gondolataik édes fejetlenségbe vegyültek. Legutolsó tiszta emlékképük az volt, ahogy felbotorkálnak a lépcsőn, be a zarándok kunyhójába.

*

Ugyanaznap délután Faragó elvitte a képdobozt Skrupiló laboratóriumába. A helyiség tulaja Árusítóiéval együtt már ott tartózkodott, amikor megérkezett. Írnok Zsaqeramaphan is jelen volt, de az udvariasság megkövetelte távolságnál messzebb állt a többiektől. A királynő valamilyen vitát zavart meg. Néhány nappal ezelőtt az efféle civakodás egyszerűen elkedvetlenítette volna. Most viszont... betámogatta sántikálóját a helyiségbe, és nyáladzója szemével végignézett a többieken, majd elmosolyodott. Évek óta nem érezte magát ilyen jól. Meghozta a döntését, és cselekedett is, most pedig új kalandok várják.

A jöttére Írnok felderült.

– Megnézte Kóbort? Hogy van?

– Jól van, jól, nagyon jól. – Hoppá, nem kell nekik megmutatni, mennyire jól is van valójában! – Szóval teljesen fel fog épülni.

– Őfelsége, nagyon hálás vagyok magának és az orvosainak! Vickvrakkheg remek falka, én pedig... mármint, még egy zarándok sem váltogathatja nap mint nap a tagjait, akár a ruhákat.

Faragó egy könnyed intéssel jelezte, tudomásul vette. A helyiség közepére ment, és letette az ott álló asztalra a külvilági képdobozát. Leginkább egy nagy, rózsaszín párnához hasonlított... lógó füllel, a tetején hímzett furcsa állatalakkal. Másfél napi játék után egész ügyesen bánt már vele, hogy kinyissa. Mint mindig, most is megjelent a kétlábú arca, amint szájzajokat hallat. Milliónyi színes „csempének” kellett tökéletes összhangban váltakoznia és mozognia egy efféle káprázat létrehozatalához. Ugyanakkor minden egyes alkalommal pontosan ugyanúgy zajlott le. Elfordította a vásznat, hogy Skrupiló és Árusítoló is láthassa.

Zsaqeramaphan odaoldalazott a többiekhez, és egy pár fejet nyújtogatva igyekezett minél alaposabban megvizslatni a tárgyat.

– Továbbra is úgy gondolja, hogy a doboz egy állat? – kérdezte Árusítolótól. – Meg kellene próbálnia édességgel etetni, hátha elárulja nekünk a titkait, hm?

Faragó elmosolyodott. Írnok nem egy zarándok – a zarándokok túlságosan is rá vannak utalva a másik fél jóakaratára ahhoz, hogy egyfolytában csipkelődjenek a hatalom birtokosaival.

Árusítoló egyszerűen nem vett róla tudomást. Összes tekintete a királynőre szegeződött.

– Őfelsége, kérem, ne bántódjon meg! Újra meg kell kérnem... a tanácsnak meg kell kérnie magát. Ez a képdoboz túlságosan jelentős ahhoz, hogy egyetlen falka szájában maradjon, még ha az olyan kiváló falka is, mint maga. Kérem! Bízza csak ránk, többiekre, legalább akkor, amikor alszik!

– Nem bántódtam meg. Ha ragaszkodsz hozzá, ott lehetsz a vizsgálataimnál. Ezen felül nem engedek. – Ártatlan pillantást vetett Árusítolóra. Kitűnő kémfőnök, középszerű hivatalnok és tehetségtelen tudós. Egy évszázaddal ezelőtt a hozzá hasonlókat kiküldte volna a földet túrni, már ha egyáltalán úgy dönt az ifjú falka, hogy itt marad.

Egy évszázaddal ezelőtt semmi szükség nem volt kémfőnökökre, és elég volt egyetlen hivatalnok is. Mennyire megváltozott minden! Gondolatban máshol járva böködte orrával a képdobozt – lehet, hogy újabb változás veszi mindjárt kezdetét.

Skrupiló komolyan vette Írnok kérdését.

– Három lehetőséget látok, uram. Az első, hogy ez varázslat.

– Arusítoló fájdalmas fintorral húzódott el tőle. – Elképzelhető, hogy a doboz annyira felette áll mindannak, amit ismerünk, hogy valóban varázslat. Azonban ezt az egy eretnekséget Faragó soha nem fogadta el, ezért tisztelettel, ezt elhagyom – villantott kaján mosolyt Faragóra. – A második, hogy egy állat. Amikor Írnok először késztette beszédre, a tanács néhány tagja így vélekedett. Azonban ránézésre kitömött párnának látszik, még az oldalára is odahímeztek egy kedves alakot.

Ami még fontosabb, tökéletes megismételhetőséggel reagál az ingerekre. Ezt pedig felismerem. Egy gép viselkedik így.

– Ez a harmadik lehetőség? – kérdezte Írnok. – De ami gép, annak vannak mozgó alkatrészei, és eltekintve a...

Faragó megemelte velük szemben egyik farkát. Skrupiló órákig képes ezt folytatni, és látta, hogy Írnok is hasonló fajta.

– Én azt mondom, derítsünk ki valamivel többet, azután bocsátkozzunk találgatásokba! – Megérintette a doboz oldalát, épp úgy, ahogy az eredeti bemutatón Írnok tette. A külvilági arca eltűnt a képről, helyét szemkápráztató színes minta vette át. Hangzagyvalék következett, aztán semmi, csak a középső hangfekvéses zümmögés, amelyet a doboz mindig kiadott magából, amikor nyitva volt a fedele. Tudták, hogy mély fekvésű hangokat is meghallott, az aljánál lévő négyszögletes tömbjével pedig tapintott. Ám maga a tömb is valamiféle képvászon lehetett: egyes parancsok nyomán az érintési pontok hálózata egészen új alakot vett fel. Amikor először tettek ilyet, a doboz nem volt hajlandó újabb parancsokat elfogadni. Árusítoló egészen biztos volt abban, hogy „megölték a kicsi külvilágit”. Azonban becsukták és újra kinyitották a dobozt... és megint úgy viselkedett, mint a kezdet kezdetén. Faragó szinte teljesen meg volt róla győződve, hogy bármit mondhatnak, bárhogy is nyúlhatnak hozzá, így nem tudnak kárt okozni ennek a valaminek.

A szokásos sorrendben ismét megpróbálkozott a jelekkel. Az eredmény igencsak látványos volt, ráadásul pontosan ugyanolyan, mint korábban. Ám ha bárhogy megváltoztatják a sorrendet, eltérő eredményt kapnak. Faragó nem tudta eldönteni, egyetértsen-e Skrupilóval. A doboz egy gépezet ismételhetőségének megfelelően viselkedett, ám válaszainak változatossága sokkal inkább egy állatéra emlékeztetett.

Írnok és Skrupiló a háta mögött előreküldte egy-két tagját. Fejüket magasan a levegőbe emelték, ahogy igyekeztek rálátni a vászonra. Gondolataik zümmögése egyre csak hangosodon és hangosodott. Faragó igyekezett visszaemlékezni arra, mit is akart tenni ezután. Végül aztán egyszerűen túl sok lett a zaj.

– Kérlek titeket, húzódjatok már hátrébb! Nem hallom a saját gondolataimat! – Ez nem egy kórus!

– Elnézést...! így jó? – Úgy ötlépésnyit mehettek hátrébb. Faragó bólintott. A két falka tagja alig húszlábnyira volt egymástól. Skrupiló és Írnok is tényleg nagyon szerette volna látni a vásznat. Árusítoló illő távolságból, arcán éber lelkesedéssel figyelte az eseményeket.

– Van egy ötletem – szólalt meg Írnok. Beszéde kissé összefolyt, ahogy erejét megfeszítve összpontosított Skrupiló gondolatai közepette.

– Amikor megérintjük a négy/három négyszöget, és azt mondjuk... – Külvilági hangokat hallatott. Egyiket sem jelentett gondot utánozni. – ...akkor a vásznon egy sor kép jelenik meg. Mintha megfelelnének a négyzeteknek. Szerintem választás... szóval, választási lehetőségek elé állítanak minket.

Hmm.

– A végén még a doboz tanít majd minket. – Ha ez egy gépezet, akkor elkél néhány új meghatározás nálunk... – Na jó, játszogassunk egy kicsit vele!

Eltelt három óra. A vége felé még Árusítóié is közelebb küldte egyik tagját a vászonhoz – a helyiségben akkora volt a zaj, hogy az már súrolta az esztelen káoszt. Ráadásul mindenkinek volt valamilyen elképzelése: „mondd ezt!”, „nyomd meg azt!” „amikor utoljára ezt mondta, ezt csináltuk”. Bonyolult, színek szerint rendezett minták tűntek fel, köztük elszórtan olyasmikkel, amik minden bizonnyal az írott nyelv részeit képzeték. Parányi kétlábú alakok szökdécseltek ide-oda a vásznon, ők alakították át a jelképeket, ők nyitottak kicsiny ablakokat... Írnok Zsaqeramaphan ötlete nagyon is helyes meglátásnak bizonyult. Az első képek valóban választási lehetőségek voltak. Ám néhány közülük újabb választási lehetőségek képeihez vezetett. A lehetőségek szétágaztak... akár egy fa, mondta Írnok. Nem volt egészen igaza – előfordult, hogy visszatértek egy korábbi ponthoz. Inkább olyan volt ez, mint egy képletes értelemben vett utcahálózat. Négy alkalommal zsákutcába értek, le kellett zárniuk a dobozt, és újrakezdeni az egészet. Árusítoló vadul rajzolta az útvonalak térképét. Ez nagy segítség lesz – akadtak olyan helyek, amelyeket szeretnének még máskor is felkeresni. Ám még ő is belátta, hogy számtalan másik útvonal is létezett, olyan pontok, amelyeket vak keresgéléssel soha nem találhatnak meg.

Faragó pedig lelke nagyobbik felét odaadta volna azokért a képekért, amelyeket eddig láthatott. Voltak benne csillagtérképek. Kéken és zölden, vagy sávos narancssárgán ragyogó holdak. Külvilági városokat, külvilágiak ezreit ábrázoló, mozgó képek – olyan közel álltak, hogy egymáshoz értek. Ha falkában jártak, hát azok a falkák a világon mindennél, még a trópusokon lévőknél is nagyobbak voltak... És az is lehet, hogy ez a kérdés egyáltalán nem is érdekes – álmában sem gondolta volna, hogy léteznek ilyen városok.

Végül aztán Zsaqeramaphan elhátrált. Összebújtak a tagjai. A hangja reszketett.

– E-egy egész világegyetem van benne. Örökkön-örökké követhetjük, és soha nem derül ki...

Faragó a másik kettőre pillantott. Árusítóién most az egyszer egyáltalán nem látszott szokásos önteltsége. Minden ajkát tintafoltok csúfították. Körülötte vázlatok – némelyik világosabb, némelyik kevésbé – tucatjaival teliszórt írópadok. Ledobta a tollat, és azt lihegte:

– Szerintem fogjuk, amit összegyűjtöttünk, és tanulmányozzuk azt! – Nekilátott összegyűjteni és takaros halmokba rendezni a lapokat. – Holnap, egy jó alvás után tiszták lesznek a fejeink, és akkor...

Skrupiló hátrahúzódott, és nyújtózott egyet. Szemei egészen véresek voltak már.

– Rendben. De Árusítoló barátom, hagyd csak azokat a vázlatokat! – Fejével a lapok irányába bökött. – Látod azt, meg azt? Ezzel az összevissza tapogatózással nyilvánvalóan sok értelmetlen eredményre, zsákutcába jutunk. Előfordul, hogy a képdoboz egyszerűen nem engedelmeskedik tovább nekünk, de sokkal többször kapjuk azt a képet, hogy semmiféle választási lehetőségünk nincs, csak néhány külvilági egy erdőben táncol és ritmushangokat hallat. Aztán ha azt mondjuk... – azzal megismételte a sorozat egy részletét – ...azt a képet kapjuk a botok halmairól. Az elsőben egy van, a másodikban kettő és így tovább.

Ezt Faragó is megértette már.

– Úgy van. És előjön egy alak, rámutat az egyes halmokra, és rövid hangot ad ki magából minden egyes halomnál. – Skrupilóval csak bámulták egymást, ugyanazt a csillogást látták a másik szempárjaiban: a tanulás izgalmát, ahogy rendre bukkannak ott, ahol eddig csak zűrzavart találtak. Száz éve annak, hogy utoljára átélte ezt.

– Bármi is legyen ez... megpróbál megtanítani minket a kétlábúak nyelvére.

*

A következő néhány napban Johanna Olsndotnak rengeteg ideje volt gondolkodni. Mellkasában-vállában fokozatosan enyhült a fájdalom – ha óvatosan mozdult, csak lüktető, érzékeny résznek érzékelte. Kivették a nyílvesszőt, és összevarrták a sebet. Amikor lekötözték, és meglátta szájukban a késeket, karmukon az acélt, attól tartott, hogy most végezni fognak vele. Aztán vágni kezdtek – fogalma sem volt arról, hogy létezhet ekkora fájdalom.

Megborzongott, ahogy eszébe jutott a gyötrelem. Viszont nem támadtak rémálmai miatta, nem úgy mint...

Anya és Apa meghaltak – saját szemével látta őket odaveszni. Na és Jefri? Jefri talán életben van még. Néhanapján egy egész délutánt is végigreménykedett. A hajó alatt, a földön lévő hibernáltakat látta elégni, de akik benn voltak, talán épségben átvészelték. Aztán eszébe jutott, ahogy a támadók válogatás nélkül mindent lángba borítottak és szétszabdaltak, meggyilkoltak a hajó körül.

Rab volt. Ám fogvatartói egyelőre épségben akarták tudni. Az őröknél nem látott fegyvert... csak fogaikat és tüskéiket. Amikor csak tehették, igyekeztek minél messzebb kerülni tőle. Pontosan tudták, hogy Johanna nagyon is árthat nekik.

Egy nagy, sötét fülkében tartották. Amikor egyedül volt, fel-alá sétálgatott benne. Ezek a kutyalények barbárok. Az érzéstelenítés nélküli műtétet feltehetően nem is kínzásnak szánták. Nem látott egyetlen repülőgépet sem, ahogy az elektromosság használatára se utalt semmi. A mellékhelyiség márványtömbbe faragott rés. Olyan mély volt, hogy alig lehetett hallani az alján a loccsanást. Attól még bűzlött. Ezek itt annyira elmaradottak, mint Nyjorán a legsötétebb korban. Soha nem ismerték a technológiát, vagy ha igen, hát teljes egészében elfeledték. Kis híján elmosolyodott. Anya nagyon szerette a hajóroncsokról, elveszett kolóniákon rekedt hősnőkről szóló regényeket. A trükk általában az volt, hogy újra fel kellett találni a megfelelő technológiát és megjavítani az űrhajót. Anya annyira rajong... rajongott a tudománytörténetért – imádta a részletes leírásokat ezekben a történetekben.

Hát, Johanna most élőben tapasztalja meg az egészet, csakhogy van itt egy igen fontos eltérés a regényekhez képest. Szeretett volna megmenekülni, viszont vágyott a bosszúra is. Ezek a lények egyáltalán nem hasonlítottak az emberekre. Tulajdonképpen nem is emlékezett arra, hogy olvasott volna bármiféle hozzájuk hasonlóról. Az adatolvasójában utánanézett volna a fajnak, csakhogy azt elvették tőle. Ha! Hadd játszadozzanak csak vele! Hamar belefutnak a csapdáiba, és azon kapják magukat, hogy teljesen letiltja magát a rendszer.

*

Először csak a pokrócok tartották melegen. Aztán adtak neki ruhákat is: a szabásuk a kezeslábasáét követte, viszont steppelt, bélelt anyagból készültek. Meleg és tartós öltözék volt, a varrása olyan szép, hogy el sem hitte, gép nélkül lehetséges ilyesmi. így kényelmesen sétálgathatott a szabad levegőn. A fülkéje melletti kert volt a hely legjobb része: körülbelül száz méterszer száz méteres, a hegyoldal lankáját követő négyzet. Rengeteg virág és hosszú, tollszerű levelekkel borított fa nőtt rajta. Kövezett ösvény kanyargóit ide-oda a mohlepte gyepen. Ha elengedte magát, akkor kifejezetten békés helynek találta, kicsit olyannak, mint a kiskertjüket a Straumon.

Voltak falak is, ám a kert magasabbik végéből átlátott felettük. Erre-arra fordultak, egyes helyeken látta a másik oldalukat is. Az ablakrésekről a történelemleckéi jutottak az eszébe. Nyilakat, golyókat lehetett kilőni rajtuk, anélkül hogy az ember maga is célponttá válna közben.

Ha sütött a nap, Johanna szeretett ott üldögélni, ahol igazán átható volt a toll-levelek illata, és az alacsony falszakasz felett elnézve az öblöt figyelhette. Még mindig nem tudta pontosan, mi is az, amit lát. Volt ott egy kikötő – az árbocok erdeje egészen hasonlított Straum csónakkikötőire. A városnak széles utcái voltak, de cikcakkban kanyarogtak, mellettük csálén álltak a házak. Itt-ott tető nélküli, kőből készült útvesztőkké váltak – idefentről látta a mintázatot. Aztán még egy fal húzódott végig a látképen: a kóválygó építménynek se vége, se hossza nem volt. A háttérben húzódó hegyeket szürke szikla és hófoltok koronázták.

A városban könnyen megfigyelhette a kutyalényeket. Külön-külön már-már össze lehetett volna keverni őket – kígyónyakú, patkányfejű fajtából való – kutyákkal. Ám távolról szemlélve azonnal kiviláglott valódi természetük. Mindig kis létszámú, legfeljebb hat főből álló csoportokban közlekedtek. A falkán belül érintkeztek, finom kecsességgel működtek együtt. Azonban egyetlen csoportot sem látott tíz méternél közelebb menni a többihez. Innen, a messzeségből a falka tagjai összeolvadni látszottak... könnyedén azt képzelhette, hogy egyetlen soktagú szörnyeteget lát gyanakodva bandukolni előre, ügyelve arra, nehogy túl közel kerüljön egy másik hasonlóhoz. Mostanra kikerülhetetlen volt a következtetés: egy falka, egy elme.

Annyira gonosz elmék, hogy nem bírják elviselni egymás közelségét.

*

A kertben töltött ötödik alkalom volt minden eddigi közül a legszebb – kényszerítő erővel fordította az öröm felé. A virágok bolyhos magvakat permeteztek a levegőbe. Az ereszkedő nap fénye megcsillant rajtuk, ahogy ezrével lebegtek a szellőben: akár a csomók valamilyen láthatatlan szirupban. Elképzelte, mit művelne itt Jefri: először a felnőttek méltóságát utánozná, aztán egyik lábáról a másikra ugrálna. Végül leszaladna a hegyoldalon, úgy igyekezne minél több repülő pamacsot elkapni. Csak nevetne és nevetne...

– Mondd csak, hogy vagy? – szólalt meg egy gyerekhang a háta mögött.

Johanna olyan gyorsan pattant fel, hogy kis híján felszakadt a sebe. Na persze, egy falka állt ott. Ők voltak azok – vagy ő volt az? –, akik kivágták belőle a nyílvesszőt. Rühes egy csapat. Az ötös a földre kuporodott, készen arra, hogy szükség esetén elmeneküljön. Majdnem annyira meglepettnek tűntek, mint Johanna.

– Mondd csak, hogy vagy? – hallatszott újra, pontosan ugyanazzal a hanghordozással, mint az előbb. Akár hangfelvétel is lehetett volna, csakhogy az egyik állat volt az, aki a vállán, farán és fején található zümmögő bőrfoltokkal létrehozta a hangot. Johanna jól ismerte már ezt a papagájkodást. De most... a szavak egészen illettek a helyzethez. A hang nem a sajátja volt, azonban hallotta már korábban ezt a rigmust. Kezét csípőre téve, meredten nézte a falkát. Két állat bámult rá vissza – a többiek mintha a látványt csodálták volna. Egy pedig idegesen nyalogatta a mancsát.

A hátsó kettőnél ott volt az adatolvasója! Egyszerre megértette, honnan szedték ezt a kántáló hangú kérdést. Ahogy azt is, milyen választ várnak.

– Jól vagyok, te hogy vagy? – mondta.

A falka szeme már-már vígjátékba illő módon kerekedett el.

– Jól vagyok, ez jó dolog! – fejezte be a játékot, majd heves hurukkolást hallatott. Valaki a hegy aljából felelt neki. Egy másik falka tartózkodott ott: meglapult a bokrok között. Johanna tudta, ha ennek a közelében marad, a másik nem jön közelebb.

Vagyis a Tüskések – mindig a mellső lábukon lévő karmok jutottak eszébe, amikor rájuk gondolt: azokat soha nem fogja elfelejteni – a Rózsaszín Olifánttal játszadoztak, és a kelepcék nem állították meg őket. Jefrinek soha nem sikerült ilyen jól teljesítenie. Egyértelmű volt, hogy az óvodai mód nyelvi programjai közé keveredtek. Sejthette volna, hogy így lesz. Amikor az adatolvasó kellően butácska válaszokkal találkozott, viselkedésében alkalmazkodott ehhez, és először fiatal gyerek felhasználók számára, majd – ha ez nem működött –, még samnorskot sem beszélő, egészen kicsik számára alkalmas felületre váltott. Johannának csak alig kell együttműködnie velük, és megtanulhatják a nyelvét. Szeretné ezt?

A falka egy kicsit közelebb jött, de legalább ketten állandóan szemmel tartották. Már nem tűnt úgy, hogy bármikor elinalnának. A legközelebbi a hasára ereszkedett, és felnézett rá. Ha nem látszottak a karmai, nagyon aranyosnak, gyámoltalannak tűnt.

– A nevem... – Johanna rövid hurukkolást hallott, a felhangjai mintha egyenesen a fejében zümmögtek volna. – Mi a neved?

Tudta, hogy ez is a nyelvi program része. Egyszerűen lehetetlen, hogy ez a lény minden egyes szót értsen, amit kimond. Ezt a „nevem, neved” párt rengetegszer ismételték a gyerekek a programban. Előbb-utóbb még egy zöldség is megértené a lényegét. Ezzel együtt a Tüskések kiejtése annyira tökéletes...

– A nevem Johanna – mondta.

– Zsohanna – felelte a falka Johanna hangján, hibásan ejtve ki a szót.

– Johanna – javította. Azzal meg se próbálkozott, hogy kimondja a Tüskések nevét.

– Szia, Johanna! Játsszunk névadós játékot! – Ez is előre megírt szöveg volt, még a butácska lelkesedést is utánozták. Johanna leült. Ha Tüskések megtanulják a samnorskot, azzal kétségkívül a hatalmukba kerül... viszont ez volt az egyetlen módja, hogy ő is megtudjon valamit róluk, az egyetlen módja, hogy kiderítsen valamit Jefriről. És ha végeztek Jefrivel is? Hát, akkor kideríti, miként árthat nekik annyira, amennyire megérdemlik.

TIZENHARMADIK FEJEZET

A sarki nyár hosszú napfényes időszaka előbb Faragóházán, majd – néhány nappal később – Nyúzó Rejtek-szigetén is véget ért. Először csak éjféltájt akadt némi félhomály, amikor még a legmagasabb, gömbölyű hegy is árnyékba burkolózott. Aztán gyors ütemben növekedett a sötét órák hossza. A nappal bírókra kelt az éjszakával, és az éjszaka állt nyerésre. Az alacsonyan fekvő völgyekben növő toll-levelűek őszi színeket vettek fel. Aki nappal végignézett valamelyik fjordon, narancssárgát láthatott a hegyek lábánál, majd a hanga zöldje észrevétlenül belevegyült a zuzmó világosabb, és a csupasz szikla sötétebb szürkéjébe. A hófoltok várták, mikor érkezik el az ő idejük – már nem tart soká.

Tirathekt minden egyes napnyugtakor – napról napra néhány perccel korábban – bejárta Nyúzóvára védműveit. Három mérföldes út volt. Az alsóbb szinteket vonalba rendeződött falkák őrizték, idefenn viszont csak néhány őrszem álldogált. Ahogy odaért, katonákra jellemző pontossággal léptek arrébb. Ez több is volt katonás mozgásnál – félelmet látott a tekintetükben. Ezt nehéz megszokni. Szinte azóta, hogy az eszét tudta – vagyis húsz éve Tirathekt életét a másoktól való félelem, a szégyen és a lelkiismeret-furdalás uralta, egyfolytában keresett valakit, akit követhetne. Ez most mind a visszájára fordult. Nem mintha előrelépésnek számítana. Most már belülről látta, miféle gonosznak adta át magát. Pontosan értette, miért tartottak tőle az őrszemek. Számukra ő volt Nyúzó.

Természetesen soha egyetlen jelét sem adta, hogy efféle gondolatok járnak a fejeiben. Élete a csalás sikerességén múlt. Tirathekt sok munkát fektetett természetes, félénkségről árulkodó szokásai leküzdésébe.

Mióta Rejtek-szigetre érkezett, egyszer se kapta magát azon, hogy régi, szégyenlős módján lehorgasztja fejeit és lehunyja szemeit.

Helyette a Nyúzó-féle szúrós tekintet állt rendelkezésére... és használta is. A fal tetején pontosan olyan hajthatatlanul és fenyegetően vonult végig, mint egykor Nyúzó. Épp ugyanazzal a szigorú pillantással, minden fejét előreszegezve nézett végig birtokán – illetve korábbi énje birtokán –, mint aki tanítványai kicsinyes elméi számára felfoghatatlan látványt vesz szemügyre éppen. Soha még csak sejteniük sem szabad ezeknek a napnyugtai körutaknak a valódi okát. Egy ideig egészen olyanok voltak az éjjelek és a nappalok, mint a köztársaságban. Akár még oda is képzelhette volna magát, a mozgalom meg a parlamenti arénabeli mészárlás előtti időkbe, mielőtt átvágták a torkait, és Nyúzó részeit összepárosították lelke csonkjával.

A kőfüggönyökön túl, az arany és rozsdabarna mezőkön parasztokat látott, amint a földeket, a nyájakat ügyelték. Nyúzó jóval a látóhatáron túl is rendelkezett területekkel, de élelemből soha nem szorult behozatalra. A raktárakat megtöltő gabonát és húst a szorostól legfeljebb kétnapi járóföldre lévő területen állították elő. Egyértelmű volt a stratégiai szándék – ezzel együtt is kellemes esti látképet kínált a vidék, egyúttal előhívta otthona és iskolája emlékét.

A nap oldalvást siklott be a hegyek közé – hosszúra nyúlt árnyékok söpörtek végig a megművelt földeken. Nyúzóvára szigetté vált az árnyak tengerében. Tirathekt valósággal érezte a hideg szagát. Ma éjjel újra kivirágzik a dér. Holnap hamis hó borít majd mindent, ami csak napkelte után egy órával fog eltűnni. Szorosabbra vonta magán a hosszú kabátokat, és odasétált a keleti őrszemhez. A szoros túloldalán az egyik közeli hegycsúcsot még mindig nap sütötte. Ott ért földet a külvilági hajó. Továbbra is ott volt, de mostanra fa és kő mögé került. Acél közvetlenül a leszállás után építkezni kezdett. A Rejtek-sziget északi csücskében található kőbányákban nagyobb volt a nyüzsgés és a munka, mint Nyúzó idején bármikor. A központi szárazföldre követ hordó bárkák folyamatos forgalmat bonyolítottak a szorosban. Acél építkezése most is megállás nélkül folyt tovább, pedig már nem volt éjjel-nappal világos. A visszarendelései és kisebb szemléi szigorúbbak voltak, mint Nyúzóéi.

Acél nagyúr egy gyilkos – még ennél is rosszabb, egy bábjátékos. Ám a külvilágiak leszállása óta Tirathekt tudta, hogy valami más is igaz még rá: halálosan retteg. Minden oka megvolt rá. S bár azok, akiktől félt, végül akár mindnyájukkal végezhetnek, a lelke mélyén Tirathekt sok sikert kívánt nekik ehhez. Acél meg a nyúzóistái figyelmeztetés nélkül, inkább mohóságukban, mint félelmükben támadták meg a csillaglakókat. Tucatjával ölték le őket. Ezek a gyilkosságok bizonyos szempontból még annál is rosszabb dolgok voltak, mint amit a mozgalom vele tett. Ő saját szabad akaratából csatlakozott Nyúzó követőihez. Néhány barátja még figyelmeztette is a mozgalom viselt dolgaira. Komor történetek keringtek Nyúzóról, és nem mindegyik számított állami propagandának. Tirathekt viszont annyira szeretett volna követni valakit, szerette volna átadni magát Valami Nagyobb Célnak... Felhasználták őt, épp úgy, ahogy egy tényleges, kézzel megragadható eszközt. Mindazonáltal el is kerülhette volna ezt a sorsot. A csillaglakóknak nem akadt semmilyen választásuk – Acél egyszerűen lemészárolta őket.

Vagyis most a félelem hajtotta. Az első három napban tetőt húzatott a repülő hajó fölé – egyszerre sutácska tanyaház jelent meg a hegycsúcson. Nem kell már sok hozzá, és a külvilági járművet kőfalak rejtik majd el. A végén még a Rejtek-szigetinél is nagyobb lesz ez az új erőd. Acél pontosan tudta, ha aljas tette nem kerül az életébe, akkor a nyomán a világon a leghatalmasabb falka lesz belőle.

Pontosan ezért maradt itt Tirathekt, ezért folytatta a színjátékot. Egyszer véget kell, hogy érjen. Ez így nem mehet örökké. Előbb vagy utóbb a többi töredék is eléri Rejtek-szigetet – Tirathekt elpusztul, Nyúzó pedig teljes egészében életre kelhet majd. Még az is lehet, hogy addig se húzza ki. Két tagja valóban Nyúzóból származott. A Gazda elszámította magát, amikor azt hitte, uralma alá hajthatja a másik hármat. Ehelyett az ő lelkiismeretüké lett a másik kettő zsenialitása. Szinte mindenre, az összes húzásra, az összes árulásra emlékezett, amelyről egykor Nyúzó tudott. A kettős korábban soha nem tapasztalt erőt nyújtott neki. Gondolatban felnevetett. Tulajdonképpen megkapta azt, amit oly gyermeteg módon várt a mozgalomtól – a nagy Nyúzó pedig épp azt a hibát követte el, amit gőgjében lehetetlennek tartott.

Amíg sikerül neki ellenőrzése alatt tartania a másik kettőt, addig van még esélye. Amikor minden része ébren volt, nem akadt sok gondja – továbbra is nőnek érezte magát, továbbra is tisztábban emlékezett a köztársaságbeli életére, mint a Nyúzó-féle emlékképekre. Amikor aludt, akkor más volt a helyzet. Akadtak rémálmok is. Az okozott kínok emléke egyszerre kellemesnek tetszett. Az alvás közbeni szexnek nyugtatnia kellene – Tirathektnél azonban közelharc volt. Sajgó, összeszabdalt testtel ébredt, mintha egy erőszaktevővel birkózott volna. Ha a kettős bármikor elszabadulna, ha bármikor is férfiként ébredne... Csak néhány pillanatukba telne lerántani a leplet, alig valamivel többe legyilkolni a hármast, és egy kezelhetőbb falkába illeszteni Nyúzó tagjait.

Mégis itt maradt. Acél szerette volna arra használni a külvilágiakat meg a hajójukat, hogy az egész világon elterjessze Nyúzó rémálmát. Csakhogy a terve gyenge lábakon állt, mindenfelől veszélyek fenyegették.

Ha tehetne egyáltalán valamit a terv és a nyúzó-mozgalom elpusztítására, megtenné.

*

A vár túlsó oldalán egyedül a nyugati tornyot érte még napfény. Az ablakrésekben egyetlen fej sem látszott, mégis kinéztek rajtuk: Acél figyelte az odalenn, a védműveken lévő Nyúzó-töredéket – ahogy magát nevezte, az alakulóban lévő Nyúzót. Az összes parancsnok elfogadta. Ami azt illeti, közel akkora ámulattal viseltettek iránta, mint az eredeti Nyúzó iránt. Bizonyos értelemben mindnyájan Nyúzó művének számítottak, éppen ezért nem volt meglepő, hogy a Gazda jelenlétében borzongtak a félelemtől. Még Acél is érezte ezt. A formázása során Nyúzó arra kényszerítette a születőben lévő Acélt, hogy próbáljon meg végezni vele – minden egyes alkalommal elkapta, és a leggyengébben teljesítő tagjait megkínozta. Acél pontosan tudta, miféle kondicionálás húzódik meg emögött, és ez segített neki szembeszállni vele. Azt mondta magának, hogy a Nyúzótöredék csak még nagyobb veszélyben van emiatt: hiszen, ahogy megpróbálja legyőzni a félelmét, Acél esetleg elszámolhatja magát, és a szükségesnél erőszakosabban cselekedhet.

Előbb-utóbb döntenie kell. Ha nem öli meg, mielőtt a többi töredék megérkezik Rejtek-szigetre, akkor újra itt lesz Nyúzó egésze. Ha két tag képes így meghatározni az Acél-féle állami-rányitást, akkor hat teljesen eltörölné. Valóban holtan akarja látni a Gazdát? Ha pedig így van, létezik-e teljesen biztonságos mód erre? Mialatt a fekete kabátot viselő falkát figyelte, gondolatai könnyedén rebbentek ide-oda a téma felett.

Hozzászokott már, hogy nagyban játsszon. Erre született. Egész élete félelem, halál és győzelem. Ám a tétek még soha nem voltak akkorák, mint most. Nyúzó közel állt ahhoz, hogy hatalmába kerítse a földrész legnagyobb országát, és világuralmi terveket szövögetett...

Acél nagyúr a szoros túlsó oldalán lévő hegyoldalra, az építés alatt álló új várra nézett. Ebben a mostani játszmában a diadalt hamar követné a világ meghódítása, a kudarc elképzelhető következményeként pedig a világ pusztulása merült fel.

Nem sokkal a rajtaütést követően meglátogatta a repülő hajót. Még gőzölgött a föld. Olyan volt, mintha óráról órára forróbb lenne. A nagy szárazföldön lakó parasztok a földben felébresztett démonokról beszéltek – Acél tanácsadói maguk se találhattak volna ki ennél jobbat.

A fehérkabátosok csak bélelt csizmában tudtak odamenni. Acél a gőzzel mit sem törődve csizmát húzott, és besétált az íves hajótest alá. A feneke távolról hasonlított egy hajó aljára, már ha nem vett tudomást a résekről. A közepe táján akadt egy tőgyszerű kitüremkedés – közvetlenül alatta olvadt szikla fortyogott. A kiégett koporsók a hajó hegy felőli oldalán álltak. Számos holttestet elvittek boncolásra. Tanácsadói az első órákban tele voltak légből kapott ötletekkel: a mantisznép csatából menekülő harcos faj, ide jöttek eltemetni a halottaikat...

Mind ez idáig senki nem tudott alaposan körülnézni a járműben.

A szürke lépcsőfokok olyan anyagból készültek, amely szilárdságban megfelelt az acélnak, mégis pehelykönnyű volt. Azonban felismerhetően lépcső volt ez, még akkor is, ha a magassága nagy egy átlagos falkatag számára. Felkapaszkodott rajta, Schrecket és a többi tanácsadóját pedig odakinn hagyta.

Bedugta egyik fejét a fedélközi nyíláson... majd fájdalmas fintor kíséretében rögvest vissza is rántotta. Pusztító volt az akusztika. Most már értette, miről panaszkodtak a fehérkabátosok. Hogy bírták ezt elviselni a külvilágiak? Egyesével kényszerítette be magát a nyílásba.

Visszhangok üvöltöttek rá... ez még a párnázatlan kvarcnál is rosszabb volt. Elcsendesedett, ahogy oly gyakran tette ezt egykor a Gazda jelenlétében. A visszhangok ereje alábbhagyott, bár továbbra is mintha hordák rohangáltak volna a falakon körbe-körbe. Még a legjobb fehérkabátosai sem bírták ezt öt percnél tovább. Erre kihúzta magát. Fegyelem. A csend nem feltétlenül azonos a megalázkodással – vadászat közben is szükséges. A bömbölő mormogással mit sem törődve körülnézett.

A fény a mennyezeten húzódó kékes sávokból származott. Ahogy hozzászoktak a szemei, látta, miről beszéltek az emberei: a jármű belseje összesen két helyiségből állt. Ő a nagyobbikban tartózkodott... talán rakodótér lehet? A szemközti falon kapu látszott, mögötte a másik szoba. A falakon nyoma sem volt illesztésnek. Találkozási pontjaik szöge nem egyezett a külső hajótest formájával – holttereknek kell itt lenniük. Szellő járt rendszertelenül a helyiségben, mégis sokkal melegebb volt, mint kinn. Soha nem járt még ilyen helyen, ami ennyire árasztotta volna magából a hatalmat és a gonoszságot. Minden bizonnyal csak a hangtani adottságai miatt. Behoznak majd néhány hangelnyelő párnázást, egy-két oldalsó visszaverő felületet, és azonnal elmúlik ez az érzés. Mégis...

A szoba tele volt koporsókkal. Ezek nem égtek meg. Minden bűzlött a külvilágiak testszagától. A sötétebb sarkakat penészfoltok lepték be. Az efféle apróságok egészen megnyugtatóan hatottak: a külvilágiak épp úgy lélegeztek és izzadtak, mint az összes többi élőlény, és minden csodaszámba menő találmányuk ellenére sem sikerült tisztán tartaniuk az odújukat. Acél a koporsók között bóklászott. Rácsos polcokon álltak. Amikor a kintiek is itt voltak, zsúfolásig kitölthették a teret. A sértetlen koporsók elsőrendű munkának, igazi csodának számítottak. Az oldalukon lévő réseken meleg levegő áramlott ki. Beleszimatolt: összetett, kissé émelyítő szag, de nem a halálé. És nem is a mindent átható és mindent megülő mantiszveríték szagának forrása.

Minden egyes koporsó tetején volt egy ablak. Mennyi erőfeszítés az egyes tagok maradványai előtti tisztelet lerovására! Felugrott az egyikre, és lepillantott. A holttest tökéletes állapotban maradt – a kék fénytől az egész olyannak látszott, mintha meg lenne fagyva. Egy másik fejet is a doboz pereme fölé emelt, hogy kettős képet kapjon a bent lévő lényről. Sokkal kisebb volt annál a kettőnél, akikkel a hajó alatt végeztek. Még annál is, akit elfogtak. Néhány tanácsadója szerint a kis méretűek kölykök voltak, az is lehet, hogy még szopós korban. Jogos felvetés – a foglyuk soha nem hallatott gondolkodási hangokat.

Részben fegyelmezettsége bizonyítására hosszan meredt a külvilági bizarr, lapos arcára. Elméje visszhangja állandó fájdalomként jelentkezett – rágta a figyelmét, követelte, hogy távozzon végre innen. Folytassa csak! Átélt ő már ennél rosszabbat is, a kinti falkáknak pedig tudniuk kell, hogy Acél mindnyájuknál erősebb. Képes legyűrni a fájdalmat és megérteni az egészet... aztán véresre dolgoztatja őket, hogy párnázzák ki a helyiségeket, és vizsgálják meg a tartalmukat.

Úgyhogy Acél már-már semmire sem figyelt, meredten bámulta az arcot. A falakból áradó üvöltés mintha kissé halkult volna. Mennyire csúf! Hogy képes ez a lény enni? A kinti elszenesedett tetemeket már szemügyre vette, látta, milyen kicsi az állkapcsuk, és milyen véletlenszerűen formátlanok a fogaik.

Eltelt néhány perc – a zaj és a csúf látvány álomszerűén keveredett össze egymással... és révületében Acél új, rémálomba illő iszonyattal volt kénytelen megismerkedni: az arc megmozdult. Apró változás, nagyon-nagyon lassan zajlott le. De az arc percek alatt más kifejezést öltött.

Acél leesett a koporsóról – a falak rettegést ordítottak vissza. Néhány másodpercig úgy hitte, belepusztul a zajba. Aztán csendes gondolatokkal összeszedte magát. Visszakapaszkodott a ládára. Minden szemével figyelte a kristály túloldalát, várakozott, akár egy vadászó falka... A változás szabályszerű volt. A ládában lévő külvilági lélegzett, de ötvenszer lassabban, mint egy rendes tag. Odament egy másik ládához, figyelte a benne lévő lényt. Valahogy mind éltek. A ládákban egyszerűen csak lelassult az életük.

Szinte kábán nézett fel a ládák közül. Csupán a hangok keltette érzékcsalódás volt, hogy a helyiségből áradt a gonoszság... és egyúttal a megcáfolhatatlan igazság is ez volt.

A mantiszforma külvilági a trópusoktól igen távol szállt le – meglehet, elmaradott vadonnak hitte a sarkvidék északnyugati részét. Mantiszkölykök százaival megrakott hajón érkezett. Ezek a koporsók olyanok, akár a lárvák tokjai: földet ér a falka, felneveli a kicsiket... méghozzá a civilizáció figyelő tekintetétől minél távolabb. Acél érezte, ahogy a gondolattól felborzolódik a szőre. Ha nem csaptak volna le meglepetésből a mantiszfalkára, ha Acél katonái nem lettek volna annyira agresszívek... Ez lett volna a világ vége.

Kitámolygott a fedélzeti nyíláson, s közben félelmei mind hangosabban és hangosabban verődtek vissza a falakról. így is megállt egy pillanatra az árnyak és az ordítások között. Amikor tagjai lemasíroztak a lépcsőn, nyugodtan mozgott, minden egyes kabátja takarosan a helyén. Tanácsadói hamarosan tudomást szereznek a veszélyről, de őrajta soha nem látnak félelmet. Könnyedén sétált elő a hajótest alól, végig a gőzölgő réten. De még ő sem bírta megállni, hogy ne vessen egy röpke pillantást az égre. Ez egyetlen hajó, egyetlen falkányi külvilágival. Bal-szerencséjére összeakadt a mozgalommal. A veresége még így is részben a véletlennek volt köszönhető. Hány másik hajó száll még le, vagy szállt le máris? Van-e még elég ideje tanulni ebből a győzelemből?

*

Elméje újra visszatért a jelenhez, sasbérces, vár feletti kilátópontjára. Az első találkozása a hajóval immár a számos tízzel ezelőtti múlt. A fenyegetés továbbra is fennáll, ám most már jobban értette, és – mint valamennyi valódi, nagy fenyegetés – ez is sokkal kecsegtette.

A mellvéden az alakulóban lévő Nyúzó siklott végig az egyre mélyülő alkonyban. Acél követte tekintetével a fáklyák alatt elsétáló falkát, egészen addig, amíg egyesével eltűnt a lefelé vezető lépcsőn. A Gazdából borzasztóan sok volt benne – rengeteget megértett a külvilágiak leszállásának következményeiből, méghozzá mindenki más előtt.

Még egy utolsó pillantást vetett a sötétbe boruló hegyekre, majd megfordult, és elindult a lefelé a csigalépcsőn. Sokáig kellett menni a szűk helyen; a kilátópont egy negyvenlábnyi magas torony tetején volt. A lépcsősor alig tizenöt hüvelyk széles, a mennyezet alig harminc hüvelyknyire húzódott a fokok felett. Körös-körül hideg kő, olyan közel, hogy semmiféle visszhang nem zavarhatta össze a gondolatokat... ám egyúttal olyan közel is, hogy az elme hosszú szállá keskenyedett. A csigalépcsőn kicsavarodott, elnyújtott testtartást kellett felvenni, így a támadók könnyű célpontot jelentettek a sasbércen álló védő számára.

Ilyen a katonai célokat szem előtt tartó építészeti megoldás. Acél kellemes élményként gondolt a szűk sötétség megmászására.

A lépcsősor nyilvános, tíz láb széles folyosóra nyílt, ötvenlábanként hátranyíló fülkékkel. Schreck és egy testőr várták.

– A legújabb hírek Faragóházáról – szólalt meg Schreck. Selyempapír íveket tartott.

Az elején súlyos hibának tűnt elveszíteni a másik külvilágit Faragóházával szemben. Csak fokozatosan ébredt rá, hogy ez még jól is elsülhet. Faragóházában már voltak beépített emberei. Első gondolata az volt, hogy megöleti a másik külvilágit – nem jelentett volna gondot ezt megoldani. Ám az északra csordogáló értesülések kifejezetten érdekesnek bizonyultak. Faragóházán akadt néhány zseniális fő. Olyan meglátásokkal álltak elő, amelyek mind Acél, mind a Gazda – a Gazda töredéke – figyelmét elkerülték. így aztán Faragóháza gyakorlatilag Acél második külvilágit vizsgáló laborjává lett, a mozgalom ellenségei pedig éppúgy őt szolgálták, mint bármelyik másik eszköz. A sors fintora akaratlanul is mosolyt csalt az ajkára.

– Kitűnő, Schreck! Vigye be az odúmba! Hamarosan én is ott leszek. – Az egyik falifülkébe intette a fehérkabátost, és elsietett mellette. A mai munkának kiváló jutalma lenne egy konyak mellett elolvasni a jelentést. Addig is várnak rá a további feladatok és örömök.

*

A Gazda több mint egy évszázaddal ezelőtt fogott hozzá a vár építéséhez Rejtek-szigeten – és még mindig gyarapodott. A legelső alapokban, ahová egy közönséges uralkodó a tömlöcöket helyezte volna, ott voltak Nyúzó első laborjai. Sok közülük semmiben sem különbözött egy tömlöctől... és annak is tekintették a lakói.

Acél egy tízen legalább egyszer felkereste az összest. Most a legalsó szinteket vette sorra. Őrsége fáklyáinak fénye elől zsábárok menekültek mindenfelé. Rothadó hús szaga érződött. Acél mancsai megcsúsztak a kövön lévő csúszós foltokban. Rendszeres időközönként lyukakat fúrtak a padlóba. Mindegyikben épp egy tag fért el, ha lábát szorosan a testéhez húzta. Apró szellőzőnyílásokkal ellátott fedél takarta őket. Egy átlagos tag körülbelül három nap alatt bolondult meg ilyen elszigeteltségben. Az így kapott „nyersanyagot” üres falkák létrehozatalára lehetett felhasználni. Általában nem sokkal voltak okosabbak egy zöldségnél, de a mozgalom nem is akart tőlük ennél többet. Néhanapján pedig rendkívüli eredmények születtek ezeknek a gödröknek a segítségével: példának okáért Schreck. Néhányan úgy hívták, Színtelen Schreck. Közönyös Schreck. Egy falka, akinek nem fájt semmi, aki nem vágyott semmire. Hűsége, akár egy óraműé, csak hús-vér alkotóelemekből épült fel. Nem volt zseni, de Acél az egész keleti tartományt odaadta volna még öt olyanért, mint ő. A további, ehhez hasonló sikerek ígérete pedig arra sarkallta, hogy újra meg újra megtöltse az elkülönítőket. A rajtaütés után maradt roncsok nagyját így használta fel...

Visszakapaszkodott a felső szintekre, ahol az igazán érdekes kísérletek folytak. A világ megigézett borzalommal figyelte Rejtek-szigetet. Hallottak már az alsó szintekről. Azonban a többség nem is sejtette, ezek a sötét helyek milyen kis szerepet játszanak a mozgalom tudományos munkájában. Egy lélek szétboncolásához többre van szükség a vérelvezető lefolyókkal ellátott padoknál. Az alsó szintekről származó eredmények csupán az első lépéseket jelentették Nyúzó intellektuális küldetésének útján. Nagy kérdésekkel szembesít a világ, olyan dolgokkal, amelyek évezredek óta foglalkoztatják a falkákat. Hogyan gondolkodunk? Miért hiszünk? Miért zseniális az egyik falka, és miért egy tökfilkó a másik? Nyúzó előtt a filozófusok folytattak minderről végtelen vitákat, és soha nem kerültek közelebb az igazsághoz. Még Faragó is csak körbetáncolta ezeket a témákat, de nem volt hajlandó feladni a hagyományos etikai megfontolásokat. Nyúzó készen állt arra, hogy megkapja a válaszokat. Ezekben a laborokban magát a természetet fogták vallatóra.

Végigsétált egy száz lépés széles helyiségen. A tetejét kőoszlopok tucatjai tartották. Mindenfelé sötétbe boruló válaszfalak, parányi kerekekre szerelt palalapok álltak. Az üreget bármilyen minta szerint, útvesztőszerűen lezárhatták. Nyúzó a gondolkodás összes testhelyzetével kísérletezett. Az őt megelőző évszázadokban csupáncsak néhány hatékony testhelyzetet ismertek: az ösztönösen összedugott fejeket, a gyűrűt formázó őrszemet, különféle munkavégzésre szolgáló helyzeteket. Nyúzó tucatjával próbált ki újakat: csillagokat, kettős gyűrűket, hálózatokat. A többségük hasznavehetetlennek bizonyult, és zavart eredményezett. A csillagban csak egyetlen tag hallhatta a többieket, ők pedig csakis azt az egyet. Gyakorlatilag minden gondolatnak azon a központi tagon kellett keresztülhaladnia. Ő maga semmilyen értelmes dologgal nem tudott hozzájárulni az egészhez, ugyanakkor az összes tévképzete és hibás értelmezése javítás nélkül került át a többiekhez. Az eredmény részeg ostobaság lett... Persze a kísérletről tájékoztatták a világot.

Azonban a többi között akadt legalább egy – továbbra is titkos –, amelyik különös módon bevált: Nyúzó nyolc falkát helyezett el körben a padlón és ideiglenes emelvényeken, palafalakkal elzárta őket egymástól, aztán az egyes falkák tagjait összekapcsolta három másikban található társaikkal. Tulajdonképpen egy nyolc falkából álló falkát hozott létre. Acél még mindig ezzel kísérletezett. Ha az összekötő elemek kellően kompatibilisek voltak (és ennek megállapítása és biztosítása jelentette a legnagyobb nehézséget), akkor az így kapott lény sokkal okosabb lett egy gyűrűben álló őrszemnél. Sok szempontból nem volt annyira okos, mint egy darab, fejeit összedugó falka, ugyanakkor alkalmanként káprázatos meglátásokkal állt elő. Mielőtt elindult Hosszú-tóba, a Gazda kidolgozott egy tervet a főterem átépítésére, hogy a tanács üléseit ilyen testhelyzetben is megtarthassák. Acél nem erőltette ezt az ötletet – túlságosan is kockázatosnak ítélte meg. Az ő uralma a többiek felett korántsem volt annyira teljes, mint egykor Nyúzóé.

Nem érdekes. Akadtak más, jóval jelentősebb kutatási témák is. Az előtte található helyiségek számítottak a mozgalom valódi szívének.

Acél lelke is itt született – Nyúzó összes nagy alkotása itt vette kezdetét. Acél az elmúlt öt évben folytatta ezt a hagyományt... és még tökéletesítette is.

Végigsétált a különálló lakrészeket összekapcsoló folyosón. A számuk arany berakással készült. Mindegyiknél benyitott az ajtón, és részben belépett rajta. A személyzet épp a küszöbön hagyta az előző tízről szóló jelentését. Acél gyorsan átfutotta, majd egyik orrát átdugta az erkélyen, megnézni a benti kísérletet. Az erkélyeket gondosan kipárnázták, és függönyt is húztak eléjük, hogy mindent megfigyelhessen, míg őt magát nem látják.

Nyúzó egyetlen gyengesége – Acél véleménye szerint – a felsőbbrendű lény megteremtésének igénye volt. A Gazda határtalan magabiztosságában meggyőződéssel vallotta, hogy egy efféle siker bármikor felhasználható a saját lelke esetében is. Acél nem dédelgetett efféle illúziókat. Közhelyszámba ment, hogy a teremtmények – diákok, hasadással létrejött gyermekek, örök-befogadottak – meghaladják a tanáraikat. Erre ő, Acél, a legjobb példa, noha a Gazda ezt még nem tudta.

Ő maga eltökélte, hogy olyan lényeket hoz létre, amelyek mind felsőbbrendűek lesznek, de csak egyféleképpen... míg a többi szempontból alakíthatóak és selejtesek. A Gazda távollétében egy sor kísérletbe kezdett bele. A semmiből kezdte: falkatagságtól független öröklődési vonalakat állapított meg. Ügynökei olyan kölyköket vásároltak vagy loptak, amelyekben benne volt a lehetőség. Nyúzóval ellentétben, aki a természetet utánozva meglévő falkákba olvasztotta bele a kölykőket, Acél teljes egészében újszülöttekből állította össze a sajátjait. Kölyökfalkái nem rendelkeztek egyetlen emlékkel vagy lélektöredékkel sem – Acél a kezdet kezdetétől teljesen ellenőrzése alatt tartotta őket.

Persze az efféle összeállítások jobbára hamar kimúltak. A kölyköket még azelőtt el kellett választani a szoptatós dajkáktól, mielőtt nekiláttak volna részt venni a felnőtt tudatának formázásában. Az így kapott falkát kizárólag írott nyelvvel és beszéddel tanították. így minden átadott ismeretet ellenőrizhettek.

Megállt a harminchármas ajtó előtt: Amdiranifani kísérleti példány, matematikai kiválóság. Nem az egyetlen próbálkozás ezen a téren, azonban messze a legsikeresebb. Acél ügynökei az elvont gondolkodás képessége után kutatva átvizsgálták a mozgalmat. Még ennél is tovább mentek. A világ leghíresebb matematikusa a Hosszútó Köztársaságban élt. Épp hasadni készült – számos kölyke született egy matematikai tehetséggel megáldott szeretőtől. Acél elraboltatta őket. Olyan jól illettek más szerzeményeihez, hogy úgy döntött, alkot egy nyolcast. Ha minden jól megy, értelmi képességeit tekintve egészen rendkívüli lesz.

Intett az őrségének, takarják el a fáklyákat. Kinyitotta a harminchármas számú ajtót, és egyik tagjával puha léptekkel az erkély széléhez lopakodott. Lenézett, de közben gondosan lecsendesítette a homlok felőli dobhártyát. A tetőablak homályos volt, ám még így is látta az összebújt kölyköket új barátjukkal. A mantisszái. A véletlen hatalma, másnak nem nevezhette ezt: a kitartó, gondosan dolgozó kutató jutalma. Két problémája volt a kezdet kezdetén. Az első már egy éve erősödött: Amdiranifani lassanként elhalványult, tagjai kezdtek a teljesen újszülöttekből álló falkák szokott autizmusába merülni. A másik az elfogott külvilágié – hatalmas fenyegetés volt, hatalmas rejtély és hatalmas lehetőség. Miképpen lehetne kapcsolatba lépni vele? Kommunikáció nélkül igencsak korlátozott eszközök álltak rendelkezésére a befolyásolásához.

Azonban egy hozzá nem értő szolga egyetlen szándékolatlan húzással megmutatta mind a két probléma megoldásának módját. Most, hogy szeme hozzászokott a félhomályhoz, Acél már látta a külvilágit a kölykök halma alatt. Amikor meghallotta, hogy a lény összekerült az egyik kísérlettel, minden képzeletet felülmúló harag lett rajta úrrá – a szolgát, aki a hibát elkövette, újrahasznosították. Közben viszont teltek a napok. Amdiranifani nagyobb elevenséget kezdett mutatni, mint bármikor azóta, hogy a kölyköket elválasztották az anyatejtől. Nemsokára – más külvilágiak felboncolásából, valamint ennek megfigyeléséből – egyértelmű lett, hogy a mantisznép nem alkot falkákat. Acél egy teljes külvilágival rendelkezett.

A külvilági álmában mocorgott, és mély hangú zajokat adott ki a szájával – egész egyszerűen képtelen volt másféle hangokat hallatni. A kölykök megmozdultak, hogy igazodjanak az új testhelyzethez. Ők is aludtak, félig megformált gondolatok keringtek a tagjaik között. Legalacsonyabb hangjaikkal tökéletesen utánozták a külvilágit... Ez volt mind közül a legnagyobb diadal. Amdiranifani kísérleti példány a külvilági beszédét tanulta éppen. Egy újszülöttekből álló falkának ez csupán a falkák közötti beszéd egy újabb formájának számított, s úgy tűnt, mantisz barátja sokkal érdekesebb az erkélyeken meg-megjelenő tanítóknál. Nyúzó töredéke szerint a testi érintkezéssel volt magyarázható mindez, és a kölykök úgy kezelték a külvilágit, mint egy pótszülőt, függetlenül attól, milyen gondatlan is volt.

Valójában nem számított. Még egy fejet odatolt az erkély pereméhez. Csendben álldogált ott, egyik tagja sem közvetített gondolatokat egyenesen a másikhoz. A levegőben kölykök és mantiszveríték halvány szaga érződött. Ők ketten számítottak a mozgalom legnagyobb kincseinek: a túlélés kulcsának, satöbbi, satöbbi. Acél mostanra már tudta, hogy a leszálló hajó nem egy megszálló flotta részeként érkezett. A látogatók sokkal inkább rosszul felszerelt, felkészületlen menekültek voltak. Egyetlen hír sem szólt más leszállásokról, márpedig a mozgalom kémei messzire eljutottak.

Nem sokon múlt, hogy győztek a külvilágiak felett. Egyetlen fegyverükkel közel egy teljes ezreddel végeztek. Megfelelő szájban egy ilyen fegyver egész hadseregeket legyőzhet. Biztos volt benne, hogy a hajóban nagyobb erejű gyilkoló szerszámok is találhatók... amelyek még mindig működőképesek.

Várj és figyelj! – tanácsolta magának Acél. Mutassa csak meg Amdiranifani, miféle eszközökkel lehet irányítani ezt a külvilágig Jutalomnak ott van az egész világ.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Anya néha azt szokta mondani, hogy „egy hordónyi kutyakölyöknél is szórakoztatóbb”. Jefri Olsndot soha nem büszkélkedhetett egyszerre egy háziállatnál többel, és csak egyetlen egyszer volt kutyája. Most azonban pontosan értette, miről is beszélt Anya. A nyolc kölyök már a legelső naptól fogva lenyűgözte, még amikor annyira fáradt és rémült volt, akkor is. És Jefri is őket. Egészen ellepték, húzkodták a ruháját, kikötötték a cipőjét, beültek az ölébe, vagy egyszerűen csak szaladgáltak körülötte. Három-négy mindig őt bámulta. Szemük teljesen barna vagy rózsaszín volt, és valahogy túl nagynak tűnt a fejükhöz képest. A kezdet kezdetétől őt utánozták. Ügyesebbek voltak a straumli énekesmadaraknál – bármit mondott, azt visszhangozták... esetleg később visszajátszották neki. Amikor pedig sírt, sokszor a kölykök is így tettek, és odabújtak hozzá.

Akadtak más kutyák is, nagyobbak, ruhában: magasan a falakon nyíló ajtókon át jöttek be a szobába. Ételt engedtek le, néha furcsa hangokat adtak ki magukból. De az ételnek borzasztó volt az íze, és hiába kiáltozott Jefri, nem feleltek semmit, még csak nem is utánozták.

Eltelt két nap, egy hét. Mindent alaposan szemügyre vett a szobában. Tulajdonképpen nem volt tömlöc – az nem ilyen nagy. Ráadásul a raboknak nem szoktak háziállatot adni. Tudta, hogy ez a világ civilizálatlan, nem része a birodalomnak, még az is lehet, hogy a hálón sincs rajta. Ha Anya vagy Apa vagy Johanna nincs a közelben, előfordulhat, hogy nincs itt senki, aki megtanítsa a kutyákat samnorskul beszélni! Akkor Jefri Olsndotra vár a feladat, hogy megtanítsa a kutyákat, és megkeresse a családját... így tehát, amikor a sarki erkélyeken megjelentek a fehér kabátos kutyák, Jefri kérdéseket kiabált feléjük. Nem sok foganatja volt. Még a vörös sávos sem válaszolt. Viszont a kölykök igen! Együtt kiáltoztak vele, hol a szavait visszhangozták, hol értelmetlen hangokat hallattak.

Jefrinek nem kellett sok idő, hogy rájöjjön, a kölykök egyetlen elmének engedelmeskednek. Amikor körülötte rohangáltak, egy-kettő mindig valamivel arrébb üldögélt, kecses nyaka ide-oda ingott... a szaladgálok pedig mintha mindig pontosan tudták volna, mit is láttak a többiek. Ha akár egyetlen egy is riaszthatta a többieket, semmit nem dughatott a háta mögé. Egy ideig azt hitte, valamilyen módon beszélnek egymással. Csakhogy ennél többről volt szó: valahányszor megfigyelte őket, amint kibogozzák a cipőjét, esetleg rajzolnak valamit... a fejek, szájak és mancsok annyira tökéletesen mozdultak együtt, akár az ujjak az ember kezén. Jefri nem fogalmazta meg ennyire világosan mindezt – azonban néhány nap alatt a fejében az összes kölyök együtt jelentett egyetlen barátot. Ezzel egyidőben felfigyelt arra, hogy a kölykök összekeverik a szavait... és néha új jelentésben használják őket.

– Te játszómmal. – A beszéd olcsó hangösszevágásnak tűnt, viszont általában a bútor körüli vad fogócska bevezetéséül szolgált.

– Te rajzolómat. – A palatábla véges-végig beborította a fal legalsó méterét. Ehhez hasonló kijelzőt Jefri még soha életében nem látott: koszos volt, pontatlan, törölni sem lehetett teljesen, ahogy tárolni sem a rá rajzoltakat. Jefri imádta. Arca, keze, és Kölykök szájának nagy része csupa krétafolt lett. Lerajzolták egymást, és önmagukat is. Kölykök nem készített olyan tiszta és arányos rajzokat, mint ö – a kutyáinak nagy feje és mancsa volt, a testük pedig teljesen összemosódott. Amikor lerajzolta Jefrit, a keze mindig nagy volt, és minden egyes ujjat gondosan ábrázolt.

Jefri lerajzolta a családját, és megpróbálta megértetni Kölykökkel a dolgot.

A napfény napról napra magasabban írta le körét a falakon. Most már előfordult, hogy teljesen sötét lett a helyiségben. Naponta legalább egyszer falkák jöttek beszélni Kölykökkel. Ez az egyik dolog, ami miatt a kicsik hajlandók voltak eltávolodni tőle. Ott ültek az erkélyek alatt, rikácsoltak, kuruttyoltak a felnőtteknek. Ez egy tanóra! Tekercseket eresztettek le Kölyköknek, hogy nézze meg, és visszahúzták azokat, amikre jeleket tett.

Jefri csendben figyelte az órákat. Nyugtalanul fészkelődött, de többé már nem kiabált a tanároknak. Már csak egy keveset kell kihúzni, és tényleg elbeszélgethetnek Kölykökkel. Már csak egy kevés, és Kölykök kiderítheti neki, hol is van Anya, Apa és Johanna.

*

Előfordul, hogy nem a rettegés és a fájdalom a legjobb eszköz – ha működik, akkor a megtévesztés mind közül a legízlésesebb és legkevésbé költséges befolyásolási lehetőség. Amint Amdiranifani folyékonyan beszélte a mantisz nyelvet, Acél elmagyaráztatta vele Jefri szüleinek és alomtestvérének „tragikus halálát”. A Nyúzótöredék ellenezte ezt, azonban Acél mihamarabbi és feltétlen irányítást akart elérni.

Most úgy tűnt, a töredéknek esetleg mégis igaza lehetett – legalább azzal kellett volna kecsegtetnie, hogy az alomtestvér még életben van. Acél komolyan nézett az Amdiranifani kísérleti példányra.

– Miben segíthetünk?

A fiatal falka bizalommal pillantott fel rá.

– Jefrit rettenetesen felzaklatta a szülei és a „nővére” dolga. – Amdiranifani rengetegszer, gyakorta feleslegesen használt mantisz szavakat: például a nővért az alomtestvér helyett. – Nem eszik valami sokat. Nem akar játszani. Nagyon szomorú leszek ettől.

Acél folyamatosan figyelte a túloldali erkélyt. Ott volt a Nyúzótöredék. Nem rejtőzködött, noha arcainak nagy részét nem érte gyertyafény. Mind ez idáig kivételesen jók voltak az észrevételei. Ám a tekintete épp olyan volt, mint régen, amikor egy hibás lépés csonkítást vagy még annál is rosszabbat jelentett. Hát legyen! Soha nem volt még ekkora a tét – ha a torkát fojtogató félelem sikerre vezetheti, akkor örömmel fogadja. Elfordította fejeit az erkély irányából, és összes arcára a Jefri szomorú helyzete miatti együttérző figyelem kifejezését vette fel.

– Egyszerűen meg kell értetned ezzel... vele. Senki nem tudja visszahozni az életbe a szüleit, sem a „nővér”-ét. Viszont azt tudjuk, kik a gyilkosaik. Minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy megvédelmezzük magunkat tőlük. Mondd el neki, ez mennyire nehéz!

Faragóháza évszázadok óta létező birodalom. Ha összecsapunk, nem tudjuk felvenni velük a harcot. Ezért van szükségünk minden segítségére, amit csak nyújtani képes. Meg kell tanítania nekünk, miként lehet használni a szülei hajóját.

A kölyökfalka leeresztette egyik fejét.

– Igen. Megpróbálom, de... – A Jefri mellett álló három tag mély hangú morranásokat hallatott. A mantisz csak ült ott lehajtott fejjel – csápos mancsait a szeme elé emelte. Jó néhány napja így viselkedett már, és a visszahúzódása csak egyre rosszabb lett. Most vadul megrázta a fejét, a szokottnál valamivel magasabb regiszterben adott ki éles hangokat magából.

– Jefri azt mondja, nem érti, miként működnek a dolgok a hajón. Egyszerűen csak kicsi... – a falka kereste, miként fordíthatná le – ...igazán nagyon fiatal. Tudja, mint én.

Acél megértően bólintott. Ez nyilvánvalóan a külvilágiak egyszemélyes létének következménye, de így is furcsa. Minden egyes példány teljes kölyökként kezdi az életet. Minden egyes példány olyan, mint Acél kölyökfalkás kísérletei. A szülői ismereteket falkaközi beszédnek megfelelő módon közvetítették. Ennek köszönhetően a lényt könnyen az orránál fogva lehetett vezetni, most viszont ez átkozottul terhesnek bizonyult.

– De talán így is van, amit el tud magyarázni.

Újabb morranások a mantisztól. Acélnak meg kellene tanulnia a nyelvet. A hangkészletében nincs semmi nehézség – ezek a szánalmas lények a szájukkal beszéltek, akár egy madár, vagy egy erdei csiga. Egyelőre kénytelen volt Amdiranifanit igénybe venni. Jelen pillanatban megfelelt ez a felállás – a kölyökfalka megbízott benne. Újabb szerencsés véletlen. A legújabb kísérletek körében Nyúzó eredeti rettegés/szeretet ötvözete helyett Acél kipróbálta a szeretetet – némi esély mutatkozott arra, hogy jobban beválik az előbbinél. Óriási szerencsével Amdiranifani belekerült a szeretetes csoportba. Még az oktatói is kerülték a negatív megerősítést. A falka mindent elhitt, amit Acél mondott neki... és így – remélte – a mantisz is.

Amdiranifani fordított:

– Van még valami; erről már korábban is kérdezett. Jefri tudja, miként lehet felébreszteni a hajón lévő többi gyereket – a kifejezés szó szerinti jelentése, „kölykök falkáját”. – Meglepettnek tűnik, Acél nagyúr.

Bár álmában többé már nem kerültek elő a rémületet keltő szörnyelmék, Acél inkább nem kért abból, hogy még száz másik külvilági rohangásszon errefelé.

– Nem sejtettem, hogy ennyire egyszerű őket felébreszteni... Azonban most nem volna célszerű. így is gondot okoz olyan élelmet találni, amelyet Jefri megehet. – Valóban ez a helyzet: a lény hihetetlenül finnyás volt. – Attól tartok, nem tudnánk másoknak is ételt biztosítani.

Újabb morgások. Újabb éles kiáltások Jefri részéről. Végül:

– Van itt még valami, nagyúr. Jefri szerint a hajó „ultrahullámú adó”-jával segítséget kérhetnénk másoktól, akik olyanok, mint a szülei.

A Nyúzótöredék egyszerre előtűnt az árnyak közül. Két fej lefelé nézett, a mantiszra, míg egy harmadik jelentőségteljesen Acélra pillantott. Ő nem tett semmit – holmi szedett-vedett falkákkal ellentétben képes volt megőrizni a hidegvérét.

– Ezt érdemes megfontolnunk. Beszélgess még erről Jefrivel! Addig nem akarom megpróbálni, amíg nem vagyunk biztosak benne, hogy nem ártunk ezzel a hajónak.

Ez gyenge volt. Látta, ahogy a töredék pofája megrándul, mint aki elnyom egy mosolyt.

Mialatt beszélt, Amdiranifani fordított. Jefri szinte azonnal válaszolt.

– Ja, ezzel semmi gond. Külön hívásra gondolt. Jefri szerint a hajó jeleket ad le... teljesen magától... amióta csak leszállt.

Acél pedig eltűnődött, hallott-e már valaha ilyen édes ártatlansággal előadni halálos fenyegetést.

*

Most már a szabadba is kiengedték őket játszani. Amdi korábban ideges lett a gondolatra, hogy kimennek. Nem szokta meg, hogy ruhát viseljen. Egész életét – mind a négy évet – abban az egy nagy szobában töltötte. Olvasott már a kinti világról, és kíváncsi is volt rá, mégis kissé tartott tőle. Viszont az embergyerek láthatóan vágyott rá. Napról napra visszahúzódóbb lett, a sírása egyre halkult. Általában a szülei vagy a nővére után bánkódott, de néha azért zokogott, mert ilyen mélyen a föld alá zárták.

Úgyhogy Amdi beszélt Acél úrral, így most majd’ minden nap kijutottak a levegőre, legalább az egyik belső udvarra. Jefri az elején csak ült egy helyben, nem is nézett igazán körbe. Viszont Amdi hamar rákapott arra, hogy a szabad ég alatt legyen, és rávette, hogy minden egyes alkalommal egy kicsivel többet játsszanak a barátjával.

A tanárok és őrök falkái a sárguló moha sarkainál álltak, és figyelték őket. Amdi – majd idővel Jefri is – remekül szórakoztak azon, hogy nyaggatták őket. Benn, a szobában, ahol a látogatók az erkélyeken jelentek meg, nem tűnt fel nekik, de a felnőttek többsége ideges lett Jefri mellett. A fiú kétszer akkora volt, mint egy szokott módon a lábán álló falkatag. Amikor megközelített egy falkát, az rendszerint összebújt és eloldalgott. Nem szívesen néztek fel rá. Amdi vélekedése szerint eléggé bután viselkedtek. Jefri annyira magas és vézna: úgy nézett ki, mint aki bármelyik pillanatban felborulhat. Futás közben pedig úgy tűnt, mintha egyfolytában el akarna esni, de sosem sikerülne igazán megállnia a lábán. Éppen ezért az elején a fogócska vált Amdi kedvenc játékává. Valahányszor ő volt a fogó, addig mesterkedett, amíg sikerült áthajtania Jefrit a legkimértebbnek látszó fehérkabátoson. Ha Jefrivel elég ügyesen csinálták, három résztvevős fogócskává tudták változtatni a játékot, amelyben Amdi a fiút kergette, a fehérkabátos pedig igyekezett mindkettejüktől kellő távolságot tartani.

Néha megsajnálta az őröket és a fehérkabátosokat. Annyira mereven és felnőttesen viselkedtek. Hát nem értették, mennyire jó dolog, ha van egy barát, akihez egészen közel lehet menni, akit megérinthet?

Mostanra jobbára éjszaka volt. A napfény déltájban maradt egy-két órát. Előtte és utána elég világos volt a félhomály, hogy a csillagok és a sarki fény elhalványuljanak, viszont ahhoz nem elég erős, hogy a színek is megmutatkozzanak benne. Noha Amdi egész életét zárt térben töltötte, átlátta a helyzet geometriáját, és szerette nézni a fény változásait. Jefrinek nem volt éppen ínyére a tél sötétje... egészen addig, amíg le nem esett az első hó.

Amdi megkapta az első kabátját. Acél úr különleges ruhát is készíttetett az embergyereknek: az egész testét beborító, nagy, buggyos öltözéket, ami még melegebben tartotta a testét, mint egy jó irha.

Az udvar egyik felén alig hat hüvelyk mély volt a hó, máshol viszont Amdi fejét is ellepő halmokba hordta össze a szél. A falakon szélfogókba tűzött fáklyák égtek – fényük aranyosan csillant a havon. Ismerte a havat... de még soha nem látta. Imádta ráloccsantani az egyik kabátjára. Bámulta, egyre csak bámulta, hátha megfigyelheti a hópelyheket anélkül, hogy a lélegzete elolvasztaná őket. Az éppen látásélessége határán táncoló hatszögletű mintázatok egészen megbabonázták.

Ám a fogócska többé már nem volt jó játék – az ember átrohanhatott olyan hókupacokon, amelyeknél Amdinak úsznia kellett a fehér izében. Akadt más is, amire csak az ember volt képes: csodálatos dolgok. Golyókat tudott gyúrni a hóból, aztán eldobni őket. Az őröket ez nagyon bosszantotta, főleg amikor Jefri megdobálta néhányukat. Ez volt az első alkalom, hogy egyáltalán dühösnek látta őket.

Amdi hógolyókat kerülgetve, bosszúságában vonítva rohangászott az udvar széljárta felén. Az emberi kéz akkora, de akkora csalás volt! Nagyon szeretne magának egy párt... négy párt! Három oldalról körbevette, és egyenesen az embernek rohant. Jefri gyorsan a mélyebb hóba hátrált, de már későn. Amdi egyszerre ütközött neki lenn és fenn, és épp egy hókupacba döntötte a kétlábút. Játékból verekedni kezdtek, lecsapó szájak és karmok Jefri keze és lába ellenében. De most már Amdi került felülre. Az ember kamatostul visszakapta a hógolyókat, amikor nagy adag havat dugott be a ruhája gallérja mögé.

*

Előfordult, hogy csak ültek, és nézték az eget, de olyan sokáig, hogy teljesen elzsibbadt a fenekük és a mancsuk. A legnagyobb hókupac mögött foglaltak helyet, ahol árnyékba kerültek a vár fáklyái elől, egyúttal tisztán ráláttak az égen szikrázó fényekre.

Amdit először megigézte a sarki fény. Még a tanárai között is akadt néhány, aki ugyanígy viselkedett. Azt mondták, a világnak ez a része az egyik legalkalmasabb hely az égi ragyogás megfigyelésére. Néhanapján annyira halvány volt, hogy a hóról sziporkázva visszaverődő fáklyafény is elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy elhalványuljon. Máskor egyik látóhatártól a másikig ért: rózsaszínt idéző szegéllyel nyesett zöld fény kanyargóit, mintha lassú szél fodrozná.

Jefrivel mostanra egészen könnyen ment a beszélgetés, bár kizárólag a fiú nyelvén. Az ember képtelen volt a falkaközi beszéd hangjait kiadni – még azt is alig lehetett felismerni, amikor Amdi nevét ejtette ki. Viszont ő egész jól értett samnorskul – vicces volt, egy titkos nyelv, amit csak ők ketten ismertek.

Jefrit különösebben nem nyűgözte le a sarki fény.

– Otthon sokszor van ilyen. Egyszerűen csak olyan fény, ami... – Új szót mondott arra, hogy honnan származik, aztán Amdira sandított. Mulatságos volt, hogy az ember nem bírt egyszerre egynél többfelé nézni. Állandóan mozgott a szeme meg a feje... – tudod, olyan helyekről, ahol dolgokat készítenek. Azt hiszem, a gáz és a hulladék szivárog ki, aztán megvilágítja a nap, esetleg... – ezt a részt nem értette.

– Helyek, ahol dolgokat készítenek?

Az égben? Amdinak volt egy földgömbje – ismerte a világ méretét és tájolását. Ha a sarki fény visszavert napfény, akkor mérföldek százaival lehet a talaj felett! Egyik hátát Jefri kabátjának vetette, és igen emberi füttyentést hallatott. A földrajzi ismeretei nem értek fel a mértaniakhoz, de azért:

– A falkák nem dolgoznak az égben, Jefri. Még repülő csónakjaink sincsenek.

– Öhm, ez igaz, ti nem... Akkor nem tudom, mi az. De nem tetszik. Eltakarja a csillagok fényét. – Amdi tudott a csillagokról: Jefri mesélt már róluk neki. Valahol odakinn éltek a szülei barátai.

Jefri perceken át nem szólalt meg. Többé már nem az eget nézte. Amdi valamivel közelebb férkőzött, és közben az égen tekergőző fényt figyelte. Mögöttük a fáklyák sárga fénye rajzolt peremet a szél formázta hóbucka gerincének. Megpróbálta elképzelni, mi járhat a másik fejében.

– A csónakról való kommegységek tényleg nem elég jók ahhoz, hogy segítséget hívj?

– Nem, már mondtam, hogy nem – csapott a földre Jefri. – Csak rádiók. Azt hiszem, beüzemelhetem őket, de ugyan mi haszna? Az ultrahullámú felszerelés továbbra is a hajón van, ráadásul túl nagy ahhoz, hogy mozdítható legyen. Egyszerűen nem értem, Acél úr miért nem enged fel a fedélzetre... Tudod, nyolc éves vagyok. Simán kitalálnám. Anya mindent beállított, mielőtt, mielőtt... – Szavai a jól ismert, kétségbeesett csendbe torkolltak.

Amdi a vállához dörgölte az egyik fejet. Volt egy elmélete Acél úr vonakodásának okáról. Ezt a magyarázatot eddig nem mondta el Jefrinek.

– Lehet, hogy attól tart, egyszerűen csak elrepülsz, és itt hagysz minket.

– Ez hülyeség! Soha nem hagynálak itt! Azon kívül nagyon, de nagyon nehéz a hajóval repülni. Egyáltalán nem arra tervezték, hogy leszálljon egy világon.

Jefri egészen különös dolgokat tudott mondani – előfordult, hogy Amdi egyszerűen félreértette... de néha szó szerint érthető igazságok hangzottak el. Tényleg voltak az embereknek olyan hajói, amelyek soha nem értek földet? Akkor hová mentek velük? Szinte érezte, ahogy új viszonyrendszerek állnak össze az elméjében. Acél úr földgömbje nem az egész világot, hanem a dolgok valódi rendjében szemlélve valami egészen kicsinyt ábrázolt.

– Tudom, hogy nem hagynál itt minket. De megértheted, hogy Acél úr azért tarthat ettől. Még beszélni sem tud veled máshogy, csak rajtam keresztül. Meg kell mutatnunk neki, hogy megbízhat bennünk.

– Lehet.

– Például az jól jönne, ha mi ketten beüzemelnénk ezeket a rádiókat. Azt tudom, hogy a tanáraim nem jöttek rá a működésükre. Acél úrnál is van egy, de szerintem ő se érti.

– Jó. Ha a másikat bekapcsoljuk...

Aznap délután az őrök pihenőt kaptak – a rájuk bízott két személy korán bejött a hidegről. Az őrök nem firtatták szerencséjük okát.

*

Acél odúja eredetileg a Gazdáé volt. Egészen más, mint a vár gyűléstermei. Kórusokon kívül kizárólag egyetlen falka fért egy-egy helyiségbe. Nem mintha kicsi lett volna a lakosztály: a fürdőt leszámítva öt szoba volt benne. Azonban a könyvtáron kívül a méretük egyetlen esetben sem haladta meg keresztben a tizenöt lábat. A mennyezet mindenütt alacsonyan, kevesebb, mint öt láb magasan húzódott – sehol egy hely a látogatók erkélyének. Állandóan szolgák várakoztak a lakosztállyal közös falon osztozó két folyosón. Az étkezőben, a hálószobában és a fürdőben is volt egy-egy kis tolóajtó, épp csak akkora, hogy parancsokat lehessen adni, ételt-italt, vagy tisztálkodó olajat nyújtsanak be rajta.

A főbejáratot kívülről három katonafalka őrizte. A Gazda persze soha nem lakna olyan odúban, amelynek csak egy kijárata van. Acél nyolc titkos nyílást fedezett fel (hármat a hálószobában). Ezeket kizárólag belülről lehetett kinyitni – abba az útvesztőbe vezettek, amelyet Nyúzó a vár falainak tömör sziklájában alakított ki. Senki, még a Gazda sem tudta, pontosan mekkora is ez a labirintus. A távozása óta eltelt években Acél átépíttette egyes részeit – elsősorban az odújából kivezető útvonalakat.

A lakhely majdhogynem bevehetetlen volt. Még ha a vár el is esne, a helyiség éléskamrája fél évre elegendő készletet rejtett – a szellőzését kiterjedésében a Gazda titkos folyosóival vetekedő csatornahálózat biztosította. Mindent összevetve, Acél elfogadható biztonságban érezte magát itt. Mindig fennállt a lehetősége annak, hogy nyolc titkos kijáratnál több is létezik, például egy olyan, amelyiket kívülről is lehet nyitni.

Na, és természetesen a kórus szóba sem jöhetett, sem itt, sem máshol. Acél falkán kívüli szexet csakis egyes példányokkal élt... azt is kísérletei részeként – egyszerűen túlságosan veszélyes volt másokéval vegyíteni a saját lényét.

Vacsora után a könyvtárba ment. Megpihent egy kicsit az íróasztala mellett. Két tagja konyakot szürcsölt, míg egy harmadik déli füvekre gyújtott. Volt ebben élvezet, de gondos számítás is: Acél tisztában volt vele, mely tagoknak miféle kicsapongások segítenek, hogy képzelete a lehető legjobb teljesítményt nyújtsa.

Azt egyre világosabban látta, a jelenlegi játszmában legalább annyira fontos szerephez jut a képzelet, mint a nyers értelem. Az asztal, amelyet közrefogott, tele volt térképekkel, délről érkezett jelentésekkel, belső biztonsági feljegyzésekkel. Azonban a rengeteg selyempapírban, akár egy csontcsiga a fészkében, úgy hevert ott a külvilági rádió. Kettőt sikerült megszerezniük a hajóból. Felvette az izét, egyik orrát végigfuttatta a sima, lekerekített lapokon. Ezt a kecsességet csakis a lehető legjobb, gőzzel hajlított és bordázatra ragasztott furnérlemezzel lehetett visszaadni... azt is hangszereknél, esetleg szobroknál. Viszont a mantisz azt állította, a segítségével mérföldek tucatjain át lehet beszélgetést folytatni, olyan gyorsan, akár egy napsugár. Ha ez így van... Acél azon merengett, mégis hány vesztes csatát lehetett volna megnyerni a segítségükkel, hány új hódítást lehetne biztonságban levezényelni. Ráadásul amennyiben elsajátítanák a távolbeszélők készítésének módját... A mozgalomnak a földrész minden szegletében szétszórtan létező alárendelt szervezetei olyan közel kerülnének, akár az odúja melletti őrök. A világon semmilyen erő nem tudna ellenállni nekik.

Felvette a Faragóházáról érkezett utolsó jelentést. Sok szempontból több sikert értek el az ottani mantisszái, mint Acél a magáéval. Úgy tűnt, az övék felnőttebb. Ami még ennél is fontosabb, volt egy csodaszámba menő könyvtára, amelyet szinte úgy lehetett faggatni, akárha élne. Három másik „adatolvasó” volt még. A fehérkabátosai a hajó körül, az összeégett roncsok között találták meg mindazt, ami maradt belőlük. Jefri úgy vélte, a hajó „processzorai” kicsit olyanok, mint egy „adatolvasó”, „csak hülyébbek” (Amdi leginkább így tudta lefordítani), azonban idáig a „processzoroknak” semmi hasznát nem látták.

Az „adatolvasó” segítségével Faragó személyzetének számos tagja mégis elsajátította már a mantiszbeszédet. Minden nap olyan sokat ismertek meg a külvilágiak kultúrájából, amennyire Acéléknak tíz se lenne elég. Elmosolyodott. Mit sem sejtettek arról, hogy minden jelentős dolgot hűségesen jelentenek Rejtek-szigetnek... Egyelőre meghagyta nekik a játékszerüket és a mantiszukat – sok olyat észrevettek, ami elkerülte volna a figyelmét. Ezzel együtt is kárhoztatta a szerencsét.

Átlapozta a jelentést... Remek. A faragóházi külvilági továbbra sem hajlandó együttműködni az ottaniakkal. Érezte, ahogy mosolya vigyorrá szélesedik: apróság csak, a lény falkákra használt szava. A jelentésben megpróbálták átírni. Nem is ez számított – a fordítása „karmosak” vagy „tüskések” volt. A mantisz kivételesen erősen rettegett a katonák mellső mancsán viselt tüskeszerű szerelékektől. Acél töprengése közepette ápolt karmainak fekete lakkrétegét nyalogatta. Nagyon érdekes. A karmok persze fenyegetést is jelenthettek, ugyanakkor a személy részét képezték. A tüskék mechanikus meghosszabbításaik voltak, s meglehet, még félelmetesebbek. Ilyesféle nevet kivételesen jól működő gyilkos szervezetnek szokás adni... de az összes falka együttesének soha. Elvégre a falkák fajába beletartoztak a gyengék, a szegények, a jólelkűek, a gyermetegek... illetve az olyanok, mint Nyúzó és Acél. Nagyon figyelemre méltó dolgot árult el a mantiszok lelkületéről, hogy a falkák jellemző vonásául a lény a tüskéket választotta.

Elhátrált íróasztala mellől, és végignézett a könyvtár falaira körbe felfestett látképen. A vártoronyból nézett ki így a környék. A festékréteg mögött csillám, kvarc és rostszálak csíkozták a falat – a visszhangok homályosan érzékeltették, a kövön, a semmin átnézve mit is lehetne hallani. A várban ritkaságnak számítottak az együttes audiovizuális alkotások, és ezt különösen nagy gonddal, jól készítették el – Acél érezte, ahogy a szemlélése közepette megnyugszik. Egy pillanatig szabadjára engedte képzeletét.

Tüskések. Ez tetszik.

Ha a külvilági így tekintett rájuk, akkor ez épp a megfelelő név volt a fajára. Szánalmas tanácsadói – és néha még a Nyúzótöredék is – továbbra is rémülettel tekintettek a csillagok közül érkezett hajóra. Kétségkívül olyan hatalom lapult abban a hajóban, amivel a világon semmi nem érhet fel. Ám az első riadalmat követően Acél megértette, hogy a külvilágiaknak nincs természetfeletti adományuk. Egyszerűen csak – abban az értelemben, amely Faragó nyomán oly fontossá vált – továbbfejlődtek világa tudományos ismereteinek jelenlegi szintjénél. Tény, hogy a külvilági civilizáció jelen pillanatban halálos, ismeretlen tényező. Nagyon is elképzelhető, hogy képes hamuvá perzselni ezt a világot. Azonban minél többet látott belőle Acél, annál világosabbá vált előtte a külvilágiak lényük alapvető jellegéből fakadó alsóbbrendűsége. Micsoda bizarr korcsok, értelmes egyesek egész faja! Minden egyes külvilágit úgy kell felnevelni a semmiből, akár egy teljes egészében újszülött falkát. Az emlékeket kizárólag hang és írás révén lehet továbbadni. Az összes lény egészként növekedett, öregedett, sőt így is halt meg. Acél akarata ellenére beleborzongott a gondolatba.

Első téves elképzelései, kezdeti félelmei óta hosszú utat járt be.

Több mint harminc napja azon mesterkedett, miként lehet a csillaghajót felhasználni a világuralmi törekvéseihez. A mantisz szerint a hajó más hajóknak ad le jelzéseket. Ettől aztán néhány szolgája maga alá vizelt rémületében. Na és? Előbb vagy utóbb tehát újabb hajók érkeznek. A világuralom többé már nem számított célszerűnek... Itt volt az ideje nagyobb dolgokat célba venni, olyasmiket, amikről még maga a Gazda sem álmodott. Ha megfosztjuk őket a technológiai fejlettségüktől, a mantiszok egészen véges, törékeny lények. Minden bizonnyal könnyű lenne leigázni őket. Ezt láthatóan még ők maguk is felismerték. Tüskéseknek nevez minket. Hát így is lesz.

Egy napon tüskések járnak majd a csillagok között, és uralkodni is fognak.

Ám addig igen veszélyes évek várnak rájuk. Mint egy újszülött kölyöknél, elég egy enyhébb csapás, és minden bennük rejlő lehetőség elvész. A mozgalom – az egész világ – fennmaradása felsőbbrendű értelmükön, képzelőerejükön, fegyelmükön és cselszövésükön múlik. Szerencsére mindig is ezek számítottak Acél igazi erősségeinek.

A gyertyafényben és az elméjére boruló enyhe ködben álmodozott... Értelem, képzelőerő, fegyelem és cselszövés. Hajói csinálja, tényleg rávehetné a külvilágiakat, hogy semmisítsék meg az összes ellenségét – utána pedig felkínálják neki a torkukat? Vakmerő, szinte minden józan ésszel szembeszálló elképzelés, de talán megoldható. Jefri azt állította, tudja, hogyan kell üzemeltetni a hajó jeladóját. Egymagában? Acél kételkedett ebben. A külvilágit teljesen félrevezette, viszont az nem volt különösebben rátermett. Amdiranifani esetében már más a helyzet. Megmutatkozott rajta minden vérvonalainak a zsenialitása. Ráadásul megfogant benne a hűség és önfeláldozás alapértéke is, amit a tanítói beléneveltek, habár egy kissé túlságosan is... vidám volt. Engedelmességében nem lehetett érzékelni a félelemből táplálkozó erőt és készenlétet. Nem érdekes. Eszközként minden másnál hasznosabb. Értette Jefrit, és úgy tűnt, még magánál a mantisznál is jobban érti a külvilági eszközöket.

Vállalni kell a kockázatot. Felengedi őket a hajóra. Az önműködően leadott vészjelzés helyett az ő üzenetét továbbítják majd. S mégis, mi legyen ez? Talán nem akadt még falka, amelyik ennél jelentősebb és veszedelmesebb dolgot készült kimondani.

*

Háromszáz lépésre onnan, a kísérleti szárny mélyén egy fiút és egy falka kölyköt váratlan szerencse ért: nyitva maradt ajtóra és lehetőségre találtak, hogy Jefri kommegységével játszhassanak.

A telefon bonyolultabbnak bizonyult az átlagnál. Kórházi és terepmunkára tervezték, arra, hogy hangtovábbítás mellett szerkezetek távvezérlésére is alkalmas legyen. Némi próbálgatással fokozatosan leszűkítették a lehetőségeik számát.

Jefri Olsndot a készülék oldalán megjelenő számokra mutatott.

– Azt hiszem, ez azt jelenti, hogy egy sávon vagyunk valamilyen vevővel.

Idegesen pillantott az ajtóra. Valami azt súgta neki, valójában nem lenne szabad itt lenniük.

– Ugyanaz a minta, mint azon a rádión, amit Acél úr vitt el – közölte Amdi. Egyetlen feje sem figyelte az ajtót.

– Fogadok, ha itt megnyomjuk, hallani lehet majd a rádiójából, amit mondunk. Abból pedig tudni fogja, hogy segíthetünk... Na, mit csináljunk?

Amdi három tagja körbe-körbe rohangászott a helyiségben, akár a kutyák, amelyek képtelenek a beszélgetésre összpontosítani. Jefri mostanra tudta, ez annak felel meg, amikor egy ember elfordítja tekintetét, és dúdolni kezd gondolkodás közben. Pillantásának szöge is gesztusnak, ez alkalommal csintalan mosolynak számított.

– Szerintem meg kellene lepnünk. Mindig olyan komoly.

– Az igaz. – Acél úr nagyon szertartásos volt. Persze az összes felnőtt ugyanígy viselkedett. A Fenti Labor néhány idősebb tudósára emlékeztette őt.

Amdi megragadta a rádiót, és tekintete azt jelezte, „ezt figyeld!”. Orrával bekapcsolta a „beszéd”-gombot és hosszan be-leüvöltött a hangszóróba. Távolról falkabeszédre emlékeztetett. Amdi egyik tagja Jefri fülébe fordított. Az emberfiú érezte a torkából feltörni készülő kuncogást.

*

Acél nagyúr egészen beleveszett a tervezgetésbe. A füvek és az erős ital nyomán képzelete szabadon lebegett, a lehetőségekkel játszadozott. Mélyen belefúrta magát a bársonypárnákba, élvezte az odú biztonságát. A megmaradt gyertyák gyenge fénybe borították a falfestmény tájképét, megcsillantak a bútorok lakkozott felületein. Már majdnem összeállt a történet, amit a külvilágiaknak tervez mondani...

A hang az asztalán egészen halkan kezdte, még az álmodozása alatt. Jobbára mélyen szólt, bár akadtak benne a gondolkodás tartományában érzékelhető felhangok: mintha egy másik elme szeletei lettek volna. Egyre erősödő jelenlétnek tűnt.

Valaki van itt, az odúmban!

A gondolat Nyúzó gyilkos pengéjeként hasított belé. Acél tagjai a füst és az ital bódulatában összerándultak a vakrémülettől.

A téboly közepette megszólalt egy hang. Nehezen lehetett érteni, hiányoztak belőle a szokott beszédben mindig meglévő hangszínek.

– Acél nagyúr! Üdvözli a falkák falkája, a Mindenható Úristen!

Acél egy része már kinn is termett a központi nyíláson, és tágra nyílt szemmel meredt a folyosón lévő őrökre. A katonák jelenléte némi megnyugvást és jeges szégyent hozott.

Ez ostobaság!

Egyik fejét az asztalán lévő külvilági eszköz felé fordította. Visszhangok mindenütt, ám az eredetük a távolbeszélő... Most nem hallatszott semmiféle falkabeszéd, csupán a magas hangú hangszeletek, értelmetlen bugyborgás a gondolkodás középső sávjában. Várjunk csak! Egészen a háttérben, nagyon halkan és mélyen... köhögő mordulások, amelyekben felismerte a mantisznevetést.

Acél ritkán engedte szabadjára haragját. Az eszközének és nem cselekedetei meghatározójának kellene lennie. Ám ahogy meghallotta a nevetést, és eszébe jutott, mi is hangzott el az előbb... Érezte, ahogy először egy, aztán egy másik tagja is elborul vérengző indulatában. Szinte gondolkodás nélkül nyúlt hátra és zúzta össze a „kommegység”-et. Azonnal elhallgatott.

Villámló szemmel nézett végig a folyosón vigyázzban várakozó őrökön. Elmezajuk elhalkult elfojtott félelmükben.

Valaki az életével lakói ezért.

*

Acél úr a rádióval elért sikerük utáni napon találkozott Amdival és Jefrivel. Meggyőzték. Átmennek a központi szárazulatra. Jefri megmentőket hívhat!

Acél még a szokottnál is szertartásosabban viselkedett – egyfolytában arról beszélt, mennyire fontos segítséget keríteni, védekezni egy Faragóházából érkező újabb támadás ellen. Viszont egyáltalán nem látszott mérgesnek Amdi kis tréfája miatt. Jefri csendes megkönnyebbülésében nagyot sóhajtott. Odahaza Apa szíjat hasított volna a hátából egy ilyenért. Amdinak valószínűleg igaza van. Acél úr a sok felelőssége és a rájuk leselkedő veszélyek miatt ilyen komoly. De különben nagyon kedves alak.

Rejtjel: 0

Kapta: Jeladó03 adóvevő állomás, Jeladó

Nyelvi útvonal: tűznyelv→felhőjel→triszkvélin, SjK egységek

[A tűznyelv és a felhőjel felsőkívüli kereskedelmi nyelv. A fordítás csupán a szöveg értelmének lényegét adja át.]

Küldi: Tárgyalási Törekvések Vállalat, Tűzfelhő Csillagköd [Felsőkívüli katonai [?] szervezet. Ismert kora ~ 100 év]

Téma: Ok az aggodalomra

Összefoglaló: három egyrendszeres civilizáció láthatóan odaveszett Kulcsfogalmak: csillagközi léptékű katasztrófák, csillagközi léptékű hadakozás?, Straumli Birodalom perverzitása

Terjesztési kör:

Háborúfigyelők érdeklődési csoport

Fenyegetések érdeklődési csoport

Homo Sapiens érdeklődési csoport

Dátum: 53, 57 nappal a Straumli Birodalom bukása után.

Üzenet szövege:

Nemrégiben egy félreeső civilizáció bejelentette, új hatalmat hozott létre a Transzcendenciában. Ezt követően „ideiglenesen” lekapcsolódott az ismert hálóról. Az eset óta körülbelül egymillió üzenet született a Fenyegetésekben erről – rengeteg feltevés és találgatás arról, hogy egy másodosztályú perverzitás jött létre –, ugyanakkor a korábbi „Straumli Birodalom” határain túlra nyúló hatásoknak semmilyen jelét nem lehetett tapasztalni.

A Tárgyalási Törekvések vanyol folderés vitákra szakosodott Éppen ezért sem a természetes fajokkal, sem a Fenyegetések csoporttal nem szoktak érintkezni üzleti érdekeink.

Elképzelhető, hogy ez az állapot már nem sokáig marad így: hatvanöt órával ezelőtt három, a Straumli Birodalom közelében található felsőkívüli elszigetelt civilizáció megszűnését érzékeltük. Kettő ezek közül enabenned vallási kutasz volt, a harmadik egy pentrági üzem. Korábban a Straumli Birodalom jelentette első számú hálókapcsolatukat. Éppen ezért a Straum leválása óta – eltekintve attól, hogy mi időről időre hívójelet adtunk ki feléjük – ők sem érintkeztek a hálóval.

Három küldetést indítottunk útnak, hogy átrepüléseket végezzenek a területen. A jelfelderítés széles sávú kommunikációt tárt fel, amely inkább idegi irányításra, mint helyi hálózati forgalomra emlékeztetett. Számos új, nagy méretű építmény tűnt fel. Összes járművünk odaveszett, mielőtt részletes adatokat küldhetett volna vissza. Tekintettel a telepek hátterére, arra a következtetésre jutottunk, hogy nem a transzcendenciába lépés szokásos utóhatásaival van dolgunk.

Az itt közölt megfigyelések megfelelnek egy Transzcendenciából érkező másodosztályú – jóllehet, titokban végrehajtott – támadásnak. Legvalószínűbb forrása a Straumli Birodalom által létrehozott új hatalom. Nyomatékosan kérünk a Kívülnek ezen a részén lévő minden egyes felsőkívüli civilizációt, tanúsítson fokozott éberséget! Nekünk, nagyobbaknak kevés félnivalónk van, ám a veszély így is világosan látható.

Rejtjel: 0

Kapta: Jeladó03 adóvevő állomás, Jeladó

Nyelvi útvonal: tűznyelv→felhőjel→triszkvélin, SjK egységek

[A tűznyelv és a felhőjel felsőkívüli kereskedelmi nyelv. A fordítás csupán a szöveg értelmének lényegét adja át.]

Küldi: Tárgyalási Törekvések Vállalat, Tűzfelhő Csillagköd

[Felsőkívüli katonai [?] szervezet. Ismert kora – 100 év]

Téma: Elérhető új szolgáltatás

Összefoglaló: a Tárgyalási Törekvések hálózati jeladó szolgáltatást kínál

Kulcsfogalmak: egyedi díjszabások, értelmes fordítóprogramok, eszményi választás a FelsőKívül civilizációi számára

Terjesztési kör:

Kommunikációs Költségek érdeklődési csoport

Vegyesfelvágott adminisztrációs csoport

Dátum: 61, 00 nappal a Straumli Birodalom bukása után.

Üzenet szövege:

A Tárgyalási Törekvések büszkén jelenti be a kifejezetten a Felső-Kívülben található helyekre szabott adóvevő réteg szolgáltatását [a díjszabások táblázatba foglaltan a jelen üzenet szövege után találhatók]. A zóna helyzetéről szóló programok kitűnő minőségű fordítást és adatforgalmi irányítást kapnak. Közel száz éve már, hogy a galaxisnak ebben a részében bármelyik felsőkívüli civilizáció ilyesféle kommunikációs szolgáltatás biztosításával foglalkozott. Tisztában vagyunk vele, hogy unalmas a munka, és a gyűrározás nincs arányban az erőfeszítéssel, azonban az élőhelyünket jelentő zónának megfelelő protokollok mindnyájunknak előnyt jelentenek Részletek alább, a szintaxis 8139... [A felhőjel: triszkvélin fordítóprogram kihagy a szintaxis 8139-es sorának kezelésénél.]

Rejtjel: 0

Kapta: Jeladó03 adóvevő állomás. Jeladó

Nyelvi útvonal: tűznyelv→felhőjel→triszkvélin, SjK egységek

[A tűznyelv és a felhőjel felsőkívüli kereskedelmi nyelv. A fordítás csupán a szöveg értelmének lényegét adja át.]

Küldi: Transzcendens Meghiúsulások Szakszervezet, Felhőközpont

Téma: Élet-halál kérdés

Összefoglaló: a Tárgyalási Törekvések hálózati támadás révén áldozatul esett a straumli perverzitásnak. A vészhelyzet elmúltáig használják a középkívüli jeladókat!

Kulcsfogalmak: hálózati támadások, csillagközi léptékű hadakozás, straumli perverzitás

Terjesztési kör:

Háborúfigyelők érdeklődési csoport

Fenyegetések érdeklődési csoport

Homo Sapiens érdeklődési csoport

Dátum: 61, 12 nappal a Straumli Birodalom bukása után.

Üzenet szövege:

FIGYELEM! A magát Tárgyalási Törekvésekként azonosító oldal jelenleg a straumli perverzitás irányítása alatt áll. A Törekvések kommunikációs szolgáltatást kínáló friss hirdetése halálos veszélyt hordoz magában. Megalapozottan állítjuk, hogy a perverzió tudatos és okos hálózati csomagokat használva támadta és bénította meg a Törekvések védelmét. Úgy tűnik, a Törekvések nagy része a straumli hatalom közvetlen irányítása alatt áll. Azokat a részeket, amelyek a kezdeti támadásban nem fertőződtek meg, a többi rész pusztította el: az átrepülések számos csillagosodást mutatnak.

Mit tehetünk: ha az elmúlt ezer percben bármiféle felsőkívüli protokollcsomagot kaptak a „Tárgyalási Törekvésektől”, azonnal töröljék. Ha már feldolgozták őket, akkor a feldolgozó oldalt és az összes helyi hálózatba kötött oldalt azonnal meg kell semmisíteni, méghozzá fizikálisán. Tisztában vagyunk azzal, hogy ez naprendszerek elpusztítását jelenti, azonban a másik lehetőség elfogadhatatlan. Mindenkit transzcendens támadás ért.

Amennyiben túlélik az első veszélyt (a következő nagyjából harminc órát), akkor nyilvánvaló óvintézkedésekkel viszonylagos biztonság érhető el: tilos elfogadni felsőkívüli protokollcsomagokat. A legkevesebb, amit tehetnek, hogy minden kommunikációt középkívüli helyeken irányítanak keresztül, ahol le-majd visszafordítják az adott környéken használatos kereskedőnyelvre.

Hosszútávon: egyértelmű, hogy kivételesen erős másodosztályú perverzitás tűnt fel a galaxis lakhelyünknek számító vidékén. A következő jó tizenhárom évben a környékünkön minden fejlett civilizáció nagy veszélyben lesz.

Ha sikerül azonosítanunk a jelenlegi perverzitás hátterét, felderíthetjük gyenge pontjait és a megvalósítható védelmet.

A másodosztályú perverzitások kivétel nélkül mindig olyan torz hatalmat jelentenek, amely szimbiotikus struktúrákat alakít ki a Felső-Kívülben... ugyanakkor eredetüket illetően óriási a változatosság. Egyesek közülük a színről rég távozott hatalmak rosszul előadott viccei. Mások újonnan transzcendenssé lett csoportok fegyverei, amelyeket soha nem hatástalanítottak megfelelően.

A jelenlegi veszély közvetlen forrása jól dokumentált: nemrégiben a Közép-Kívülből felkapaszkodott faj, a Homo sapiens alapította a Straumli Birodalmat. Hajlunk elfogadni az [...] üzenetekben ismertetett elméletet, nevezetesen, hogy a straumer kutatók kísérleteket folytattak valamivel Rövidúton, s hogy a recept egy régebbi korból való, saját magát felállító rendszerű gonosz volt. Lehetőség: valami egykori nyomoronc használati utasításokat helyezett el a neten (vagy egy elveszett archívumban) utódai számára. Ennek megfelelően a Homo sapiensszel kapcsolatos minden értesülés érdekel minket.

Amdi másnap élete addigi leghosszabb útjára indult. Viharkabátokba bugyolálva mentek el a széles, kövezett utakon a vár mögötti szorosig. Acél úr három khertés vontatta szekérkordén haladt az élen. Csodálatosan festett vörös csíkos kabátjában. Kétoldalt fehér prémes őrök gördültek mellette, a sort a fancsali Tirathekt zárta. Amdijefri még soha nem látott ilyen erős sarki fényt: összességében még az északi láthatár feletti teliholdnál is ragyogóbban világított. Az épületek ereszeiről jégcsapok – a fényben csillámló, zöld-ezüst oszlopok – lógtak, némelyik egészen a földig ért.

Aztán csónakokon ültek, áteveztek a szoroson. A víz fagyott, fekete kőként vetett hullámokat a hajótestek körül.

A másik oldalra érve fölébük magasodott a Csillaghajódomb: nagyobb volt, mint amekkorára várat lehet emelni. Minden egyes perc új képeket, új világokat hozott.

Fél órába tellett felkapaszkodni a domb tetejére, pedig khertések húzták a kordékat, és senki nem gyalogolt. Amdi minden irányba figyelt, ámultán nézte a sarki fénytől megvilágított, előttük elterülő tájat. Jefri először ugyanilyen izgatottnak tűnt, ám ahogy a dombtetőre értek, megállt körülnézni, és fájdalmas erővel ölelte magához barátját.

*

Acél úr fedelet épített a csillaghajó köré. Odabenn állott, és valamivel melegebb volt a levegő. Jefri megtorpant a pókhálószerű lépcső tövében, és felnézett a hajó nyitott ajtajából áradó fényre. Amdi érezte, ahogy megborzong.

– Fél a saját repülő szerkezetétől? – kérdezte Tirathekt.

Amdi mostanra kiismerte már Jefri félelmeinek nagy részét, és tisztában volt kétségbeesése mértékével is.

Én hogyan érezném magamat, ha Acél urat megölnék?

– Nem, nem fél. Csak az emlékek miatt van. Hogy mi történt itt.

– Mondd meg neki, hogy visszajövünk még ide! – mondta halkan Acél. – Nem kell ma bemennie.

A javaslat hallatán Jefri csak a fejét rázta, de képtelen volt azonnal válaszolni.

– Folytatnom kell. Bátornak kell lennem. – Elindult lassan a lépcsőn, megállt minden egyes fokon, hogy Amdi biztosan teljes egészében ott legyen mellette. A kölyköket egyfelől gyötörte a Jefri iránti aggodalom, másfelől legszívesebben semmivel sem törődve befutottak volna ebbe a csodálatos rejtélybe.

Aztán átbújtak a fedélzeti nyíláson, és megérkeztek a kétlábúak furcsa világába. Erős kék fény, olyan meleg, mint a várban... és titokzatos formák tucatjai. Elsétáltak a nagy helyiség túlsó végébe, Acél úr pedig bedugta néhány fejét a bejáraton. Gondolkodásának hangjai visszhangot vertek körülöttük.

– Béleltettem a falakat, Amdi, de még így is egyszerre csak egy tud közülünk idebenn tartózkodni.

– I-igen. – Minden visszhangzott, és Acél elméje furcsamód ádáz zajokat adott ki.

– A te dolgod idebenn az, hogy megvédd a barátodat, és tájékoztass engem mindarról, amit látsz.

Elhátrált, hogy végül csak egy fej nézett be rájuk.

– Igen. Igen! Úgy lesz. – Ez volt az első alkalom, hogy Jefrin kívül bárki másnak valóban szüksége volt rá.

*

Jefri némán bóklászott az alvó barátaival teli szobában. Többé már nem sírt, nem is abban a csendes visszahúzódásban szemlélődött, ami gyakran erőt vett rajta. Olyan volt az egész, mintha nem egészen tudná elhinni, hol van. Finoman végigfuttatta ujjait a dobozokon, nézte a bennük lévő arcokat.

Milyen sok ismerős!, gondolta. Várják, hogy felébresszék őket. Milyenek lesznek?

– A falak? Ilyenre nem emlékszem... – érintette meg az Acél parancsára felakasztott vastag bélést.

– Hogy jobb legyen a hely hangzása – közölte Amdi. Elhúzta a lapokat, kíváncsi volt, mi található mögöttük: zöld fal, olyan mintha egyszerre lenne kő és acél... amelyet szürkeség parányi dudorai és ujjai borítanak.

– Ez mi?

Jeff hátranézett a válla felett.

– Pfuj! Penész. Tovább terjedt. Örülök, hogy Acél úr eltakarta. – Az embergyerek arrébb ment. Amdi még maradt egy pillanatig, jó néhány fejével egészen megközelítette az anyagot. A penész és a gomba állandó gondot jelentett a várban – mindenki ilyet takarított... Amdi véleménye szerint természetellenes módon. Ügyes és kedves dolognak találta a gombát, olyasminek, ami még a legkeményebb sziklán is megél. Ez itt pedig kivételesen furcsának tűnt. Néhány telep közel fél hüvelyk magasra nőtt, mégis porlott, akárha megszilárdult füst lenne.

Hátranéző tagja látta, hogy Jefri léptei a belső kabinba vezetnek. Kelletlenül utána eredt.

*

Az első alkalommal csak egy órát maradtak a hajóban. Jefri minden irányba néző varázsablakokat kapcsolt be. Amdinak csak úgy guvadt a szeme – ez itt egyenesen a mennyországba vezető kirándulás volt.

Jefri egészen másképp értékelte. Görbe háttal rogyott az egyik függőágyba, és meredten bámulta a vezérlést. Arcáról lassacskán leolvadt a feszültség.

– Hát... tetszik itt – kezdte óvatosan, halkan Amdi.

Jefri enyhén hintázott a hevederben.

– ...igen – sóhajtotta. – Annyira tartottam tőle... pedig azzal, hogy itt vagyok, közelebb érzem magamat... – Keze kinyúlt, hogy végigsimítson a függőágy közelében csüngő panelon. – Apa tette le a földre. Pont itt ült. – Megfordult és a felette lévő, pislákoló pultra nézett. – Anya pedig egészen beállította az ultrahullámút... Mindent megcsináltak. Most pedig csak mi ketten vagyunk itt, Amdi. Még Johanna is elment... Rajtunk múlik az egész.

Vrinimi osztályozási rendszer: szervezeti TITOK. Terjesztése a helyi háló egyes számú körén kívül tilos!

Jeladó00 adóvevő állomás keresési napló:

Kezdete: Szervi naptár 52090. év, 01. 17., dokki idő szerint 19:40:40 [128, 13 nappal a Straumli Birodalom bukása után].

Kapcsolati réteg 14-es szintaxisa szerinti üzeneti hurok a kijelölt felügyelet alá eső irányon. Jelerősség és jel-zaj szint megfelel a korábban érzékelt irányjeladásnak.

Nyelvi útvonal: samnorsk, SjK: jeladói egységek

Küldi: Jefri Olsndot nem tudom hol van ezből

Téma: Üdv! Jefri Olsndotnak hívnak. A hajónk megsérült és segítségre van szükségünk. kKérem, válaszoljanak.

Összefoglaló: Elnézést, ha egy része nem jó. Ez a bilentyűzt HÜLYE!!

Kulcsfogalmak: Nem tudom

Terjesztési kör:

Jeladó mindenki

Üzenet szövege:

[üres]

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Két szkródutas a homokos tengerparton játszott.

– Szerinted veszélyben van az élete? – kérdezte a karcsú zöld száras.

– Kinek? – mondta a másik, akinek kékes színű volt a tövében a héj.

– Jefri Olsndotnak, az embergyereknek.

Kékhéj magában felsóhajtott, és faggatni kezdte a szkródját. Azért szokás tengerpartra járni, hogy elfeledkezzünk a mindennapok szorongásairól, de Zöldszár nem volt hajlandó elereszteni őket. Lefuttatott egy keresést „veszély Jefrire” szavakkal.

– Persze, hogy veszélyben van, te tökfej! Nézd csak meg a legutolsó üzenetét.

– Ó! – Zöldszár hangjából ki lehetett hallani a szégyent. – Elnézést a részleges emlékezésért. – Épp csak annyi volt az emlékezetében, hogy aggódjon miatta, és semmi több. Egy időre elhallgatott – egy-két pillanat múlva Kékhéj hallotta, amint örömében dúdolni kezd. A hullámok folyamatosan érkeztek, és átcsaptak rajtuk.

Kékhéj kinyílt a víz felé, megízlelte a sodrás erejében kavargó életet. Csodaszép tengerpart volt ez. Minden bizonnyal egyedülálló... márpedig egészen kivételesnek számított, hogy a Kívülben bármiről ezt állítsák. Amikor testükről visszahúzódott a tajték, láthatták a Dokk egyik végétől a másikig húzódó indigókék eget és az űrhajók csillanását. A vízvonal emelkedésekor a két utas elmerült a kavargó hűsben, nyüzsögtek körülöttük a korallformák és a kis otthonukat itt felépítő, dagályról dagályra tevékeny lények. A „tetőzésnél” úgy egy órán át nem mozdult a tenger medrének görbülete. Aztán kitisztult a víz, és nappal látni lehetett az üveges tengerfenék foltjait... rajtuk keresztül pedig, ezer kilométerrel lejjebb, Felszín formáit.

Kékhéj igyekezett, hogy egyáltalán ne foglalkozzon semmivel. Minden egyes békés elmélkedéssel eltöltött órával néhány újabb természetes emlék halmozódik fel... De mindhiába. Most Zöldszárhoz hasonlóan ő is képtelen volt elhessegetni aggodalmait. Kis szünet után megszólalt:

– Néha azt kívánom, bár kis utas lennék! – Egy helyben tölteni egy egész életet, épp csak a legszükségesebb szkróddal.

– Igen – mondta Zöldszár. – De mi úgy döntöttünk, barangolni fogunk. Ezzel együtt jár, hogy feladunk néhány dolgot. Előfordul, hogy olyasmire kell emlékeznünk, ami csak egyszer vagy kétszer történik. Máskor nagy kalandokba keveredünk: örülök, hogy elvállaltuk a megmentési szerződést, Kékhéj.

Vagyis ma egyiküknek sem volt igazán hangulata a tengerhez. Kékhéj leeresztette a szkród kerekeit, és kicsit közelebb gurult Zöldszárhoz. Mélyen a szkród mechanikai memóriájába pillantott, az általános adatállományokban keresett. Rengeteg mindent tároltak a katasztrófákról. Bárki is készítette az eredeti szkródadatbázisokat, a háborúkat, csapásokat és perverzitásokat nagyon fontosnak tartotta. Izgalmas események, amelyekbe bele lehet halni.

Azonban Kékhéj azt is láthatta, hogy az efféle katasztrófák viszonylag kicsiny részét képezték csupán a civilizált életnek.

Évezredenként csak egyszer fordult elő nagy léptékű perverzitás. Balszerencséjükre épp egy ilyen közelében voltak. Az elmúlt tíz hétben a FelsőKívül tucatnyi civilizációja esett le a hálóról, ahogy elnyelte őket az immár straumli mételynek nevezett szimbiotikus kevercs. A fenti kereskedelem megbénult. Hajójuk refinanszírozása óta Zöldszárral számos munkájuk akadt már, de csakis Közép-Kívülbe.

Mindketten nagyon körültekintően jártak el, de most – ahogy Zöldszár fogalmazott – meglehet, elkerülhetetlenül utolérte őket a nagyság. A Vrinimi Szerv titkos küldetést akart indítani a Kívül fenekére. Mivel Zöldszárral már tudtak a titokról, természetes volt, hogy az ő nevük merül fel a küldetés végrehajtóiként. A Sávon kívül II jelen pillanatban a vrinimi kikötőben állt, és fenékcirkálóhoz szükséges fejlesztéseken esett át, óriási mennyiségű antennadrónt kapott. A Sk II értéke egy csapásra tíz-ezerszeresére növekedett. Még alkudozni se kellett hozzá...! És ez volt a legfélelmetesebb az egészben. Minden egyes kiegészítés egyértelműen létfontosságú volt az úthoz. Egészen a Lomhaság pereméig merészkednek. Ez még eszményi körülmények között is lassú és fárasztó feladat, csakhogy a legutolsó jelentések a zónahatárok elmozdulásáról számoltak be. Némi balszerencsével még az is lehet, hogy a rossz oldalon lyukadnak ki, ahol a végleges sebesség a fényé. Amennyiben így történne, az új torlókanál jelentené egyedüli reményüket.

Kékhéj számára teljesen elfogadható üzleti körülménynek számított mindez. Mielőtt találkozott Zöldszárral, hajózott már fenékcirkálókon, egyszer-kétszer még meg is feneklett velük. Viszont...

– Én is legalább annyira kedvelem a kalandokat, mint te – kezdte, valamivel mogorvábban, mint eddig. – Elutazni a fenékre, szophontoszokat menteni ki vad akármik karmai közül: még az is lehet, hogy ésszerű az egész, már ha elég pénz kapcsolódik hozzá. De... mi a helyzet akkor, ha a straumer hajó tényleg olyan fontos, amilyennek Ravna gondolja? Ennyi idő után ez nevetséges, mégis sikerült meggyőznie a Vrinimi Szervet erről a lehetőségről. Ha tényleg van ott valami, ami árthatna a straumli mételynek...

Amennyiben a métely csak feltételezné ugyanezt, tízezer hadihajóból álló flottát küldene az úti céljuk felé. Odalenn, a fenéken alig lennének jobbak egyszerű járműveknél, ám ettől Zöldszár és ő a végén éppúgy halottak maradnának.

Némi ábrándos dúdolástól eltekintve Zöldszár meg sem szólalt. Talán elvesztette a beszélgetés fonalát? Aztán a vízen át meghallotta a hangját, a megnyugtató vigasztalást.

– Tudom, Kékhéj, ebbe bele is halhatunk. Mégis szeretném megpróbálni. Ha biztonságos, akkor hatalmas hasznot szerzünk belőle. Ha utazásunkkal kárt okozhatunk a mételynek... hát akkor ez borzasztóan fontos. Segítségünkkel civilizációk tucatjai menekülhetnek meg... csak úgy mellékesen, utasokkal teli partok milliói.

– Ugyan! Nem a szkród, hanem a szár beszél belőled.

– Meglehet. – A kezdete óta figyelték a métely fejlődését. Minden nap megerősítést nyert rémületük és együttérzésük, míg végül természetes elméjükbe is átszivárgóit. Éppen ezért Zöldszár (és – nem tagadhatta – Kékhéj is) erősebben érezte a métely fenyegetését, mint az új szerződésük jelentette veszélyeket. – Meglehet. A mentési akcióval kapcsolatos aggodalmaim továbbra is analitikai jellegűek. – Továbbra is a szkródjára korlátozódtak. – Viszont... szerintem, ha itt maradhatnánk egy éven át, ha addig várhatnánk, amíg valóban átérezzük mindazt, amiről szó van... Azt hiszem, akkor is amellett döntenénk, hogy megyünk.

Kékhéj ingerlékenyen gurult fel-alá. Páfránylevelei között ott kavargott a homok. Zöldszárnak igaza volt, igaza volt. De ezt nem mondhatta ki – a küldetés továbbra is rémülettel töltötte el.

– Gondold csak meg, párom! Ha ez valóban ennyire fontos, akkor még az is lehet, hogy segítséget kapunk. Tudod jól, a Szerv épp a küldöttként működő egységgel tárgyal. Egy kis szerencsével transzcendens hatalom tervezte kíséretet kapunk.

A kép hatására Kékhéj kis híján elnevette magát. Két kicsi szkródutas, amint elindul a Kívül fenekére... körülöttük a Transzcendenciából származó segítség.

– Nagyon remélem, hogy így lesz.

*

Nemcsak a szkródutasok reménykedtek ebben. A tengerpart egy másik szakaszán Ravna Bergsndot az irodájában lapított. Micsoda hajmeresztő húzás a sorstól, hogy még a legnagyobb katasztrófák is lehetőségeket nyitnak meg tisztességes emberek számára! A Tárgyalási Törekvések elestével véglegesítették áthelyezését a marketingre. A métely terjedésével és a felsőkívüli kereskedelem összeomlásával a Szerv még inkább érdekeltté vált abban, hogy információs szolgáltatást nyújtson a straumli perverzitásról. Egyszerre kivételesen felértékelődött az emberekkel kapcsolatos ügyek terén mutatott „különleges” szakértelme... mit sem számít, hogy maga a Straumli Birodalom csupán kis részét alkotta annak, amivé a métely mostanra vált. Az a kevés, amelyet önmagáról mondott, gyakorta samnorskul hangzott el. Grondrot és a céget továbbra is alapvetően érdekelte Ravna elemzése.

Azért más haszna is volt annak, hogy ide került. Megtalálták a menekültek hajójának „itt vagyok” jelzését, aztán – kilencven nappal később – üzenetet fogtak az egyik emberi túlélőtől, Jefri Olsndottól. Alig negyven üzenetváltás történt eddig, de ennyi is elég volt ahhoz, hogy megismerkedjenek a tüskésekkel, Acél úrral és a gonosz Faragóházával.

Ennyiből is kiderült, hogy ha Ravna nem tud segíteni, egy kis emberi élet ér majd véget. Ironikus, de természetes is: az idő nagy részében ez az egyetlen élet nagyobb terhet jelentett számára a perverzitás összes borzalmánál, még a Straumli Birodalom bukásánál is. A hatalmaknak hála Grondr támogatta a gyerek megmentésére indítandó csapat ötletét: ezzel lehetőség nyílt megtudni valami fontosat a straumli perverzitásról. A tüskei falkák is mintha érdekelték volna – a csoporttudat röpke jelenségnek számított a Kívülben. Grondr titokban tartotta az egészet, és rávette az ő főnökeit, hogy támogassák az ötletet. De előfordulhat, hogy még ez a segítség sem elegendő. Ha a menekültek hajója valóban olyan fontos, amilyennek Ravna gondolta, akkor bárki is lesz a megmentő, hatalmas veszedelmek várnak rá.

Végignézett a tengerparton. Amikor a hullámok visszahúzódtak a homokról, láthatta a szkródutasok fröccsenő vízből kikandikáló páfrányleveleit. Annyira irigyelte őket – ha a feszültség már túlságosan gyötörte őket, egyszerűen lekapcsolhattak mindent. A szkródutasok számítottak a Kívül egyik leggyakoribb szophontoszának. Rengeteg változatuk volt ismert, ám az elemzés megerősítette a mondákat: nagyon-nagyon régen egyetlen fajnak számítottak. Valamikor a hálón kívüli múltban tengerpartok tönk nélküli lakói voltak. Önmaguktól kifejlődött bennük az értelem olyan formája, amelyben szinte egyáltalán nem létezett rövid távú emlékezet. Üldögéltek a hullámverésben, és olyasmin gondolkodtak, ami semmilyen nyomot nem hagyott az elméjükben. Erre egyedül hosszú időszakon át ismétlődő ingerek voltak képesek. Ám értelmük és emlékezetük kétségkívül túlélési értékkel bírt: ez tette lehetővé a számukra, hogy kiválasszák a bábszerű magjaik kibocsátására legalkalmasabb helyet, egy olyan pontot, amely biztonságot és élelmet jelent a következő nemzedéknek.

Aztán valami ismeretlen faj belebotlott az álmodókba, és úgy határozott, „kisegíti” őket. Valaki mozgó emelvényre, a szkródra tette őket. A kerekekkel ide-oda járkálhattak a tengerpartokon, páfrányleveleikkel és csápjaikkal foghattak és eszközöket használhattak. A szkród mechanikus rövid távú emlékezetével lehetőségük nyílt olyan gyorsan tanulni, hogy nem haltak bele újdonsült mozgékonyságukba.

Ravna tekintete elvándorolt a szkródutasokról. Valaki épp errefelé lebegett a fák felett. A küldöttként működő egység. Ki kellene hívni esetleg Zöldszárt és Kékhéjt a vízből? Nem. Hadd élvezkedjenek még egy kicsit! Ha nem sikerül megkapnia a különleges felszerelést, később nehéz idők várnak rájuk...

Azonkívül jobb is, ha nincsenek szemtanúk.

Karba tette a kezét, és kihívóan pillantott az égre. A Vrinimi Szerv megpróbált szót érteni ebben a kérdésben a Vénséges Vénnel, azonban a hatalom mostanság kizárólag küldöttként működő egységén keresztül mutatkozott hajlandónak dolgozni... ő pedig ragaszkodott ahhoz, hogy személyesen találkozzanak.

Néhány méterre onnan ért földet, és meghajolt. Féloldalas mosolya teljesen tönkretette a hatást.

– Pham Nuwen, szolgálatára.

Ravna válaszképpen biccentett, majd bevezette a férfit irodája hűvösébe. Ha a fickó azt gondolta, a személyes találkozótól cserben hagyja a bátorsága és ereje, hát akkor igaza volt.

– Köszönjük, hogy eljött, uram. A Vrinimi Szervezetnek fontos kérése van vezető... – Tulajától? Gazdájától? Irányítójától?

Pham Nuwen hanyagul nyújtózva egy székbe vetette magát. A vándortársaságos éjszaka óta kerülte Ravnát. Grondr szerint Vénséges Vén Jeladón tartotta, hogy az archívumokban turkáljon az emberiségre és eredetére vonatkozó adatok után. Jogosnak tűnt, most, hogy Vénséges Vént sikerült rávenni, korlátozza hálóhasználatát. A küldött elvégezhette a helyi adatfeldolgozást, vagyis emberi értelmet használva kereshetett, összefoglalhatott, majd csupán azt küldte el, amire Vénséges Vénnek valóban szüksége volt.

Ravna a szeme sarkából figyelte, miközben úgy tett, mintha az adatolvasóját tanulmányozná. Pham arcán ott ült régi, lusta mosolya. Ravna azon töprengett, lesz-e bármikor is elég bátorsága megkérdezni tőle, a... viszonyukból... mennyi volt emberi. Vajon érzett egyáltalán bármit is iránta a férfi? A fenébe is, egyáltalán jó volt neki?

Transzcendens nézőpontból szemlélve Pham nem biztos, hogy több egyszerű adatsűrítőnél és robotkarnál... azonban Ravna szemszögéből nagyon is emberi volt.

– Ööö, igen. Hát... a Szerv továbbra is figyelte a straumli menekültek hajóját, bár a vezetője közben elveszítette iránta az érdeklődését.

Pham szemöldöke udvarias érdeklődése jeleként megemelkedett.

– Ó?

– Tíz nappal ezelőtt az egyszerű „itt vagyok” jelet új üzenet szakította meg. Úgy tűnik, a legénység egyik életben maradt tagja küldte.

– Gratulálok! Ezt még előlem is sikerült titokban tartaniuk.

Ravna nem harapott rá a csalira.

– Minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy mindenki elől titokban tartsuk, uram. Ennek okát magának is ismernie kell.

Az eddig érkezett üzeneteket kitette közéjük a levegőbe. Maroknyi hívás és válasz, tíz napra elosztva. Pham számára lefordították triszkvélinre, így eltűntek az eredeti helyesírási hibák, ám a hangvétele változatlanul jól érzékelhető volt. A párbeszéd szervi oldaláért Ravna felelt. Olyan volt ez, mintha egy sötét szobában kellene beszélgetnie valakivel, akivel eddig még soha nem találkozott. Sok mindent nem esett nehezére elképzelni: a nagybetűvel írt részek és felkiáltójelek mögötti éles, csivitelő hangot. Videofelvétele nem volt a gyerekről, azonban Sjandra Kei emberiséget bemutató archívumán keresztül a marketing előásta a szüleit ábrázoló képeket. Jellegzetes straumer arcok, ám a szemük a Linden klánokra jellemző barna. A kis Jefri magas lehet, vékony és sötét bőrű.

Pham Nuwen tekintete végigsiklott a szövegen, majd láthatóan megállapodott az utolsó néhány soron.

Szerv [17]: Mennyi idős vagy, Jefri?

Célpont [18]: Nyolc. Mármint nyolc éves vagyok. ELÉG NAGY VAGYOK MÁR, DE SEGÍTSÉG KELL.

Szerv [18]: Segítünk. Olyan gyorsan megyünk, ahogy csak tudunk, Jefri.

Célpont [19]: Bocsánat, tegnap nem tudtam beszélni. Tegnap megint fenn voltak a dombon a rosszak. Nem volt biztonságos az űrhajóhoz jönni.

Szerv [19]: Közel vannak a rosszak?

Célpont [20]: Igen, igen. A szigetről látom őket. Most Amdival vagyok a fedélzeten, de ahogy feljöttünk ide, mindenütt halott katonák voltak. Faragó gyakran üt rajtuk.

Anya meghalt. Apa meghalt. Johanna meghalt. Acél úr megvéd, amennyire csak tud. Azt mondja, bátornak kell lennem.

Pham mosolya egy pillanatra eltűnt.

– Szegény gyerek – mondta halkan. Aztán vállat vont, és rámutatott az egyik üzenetre.

– Hát, örülök, hogy a vrinimik küldenek valakit a megmentésére. Ez igazán nagylelkű maguktól.

– Aligha, uram. Kérem, vessen egy pillantást a hatostól ti-zennégyesig terjedő üzenetekre! A fiú a hajó automatikája miatt panaszkodik.

– Na ja, úgy beszél róla, mintha a hajnalkorból származna: billentyűk és videó, hangfelismerés sehol. Egészen barátságtalan kezelőfelület.

Úgy néz ki, a becsapódás szinte mindent kinyírt, mi?

Szándékosan értetlenkedett, de Ravna elhatározta, végtelen türelemmel kezeli.

– Tekintettel a jármű származási helyére, ez nem biztos. – Pham csak mosolygott, úgyhogy Ravna folytatta a szájbarágást.

– A processzorok nagy valószínűséggel Felső-Kívülben, esetleg Transzcendenciában készültek, és a jelenlegi környezetben szinte teljesen letompultak.

– Épp a szkródutasok elméletének megfelelően, igaz? – sóhajtotta a férfi. – Még mindig abban reménykedsz, hogy ez a láda valami hatalmas titkot rejt magában, amivel egy csapásra meg lehet szabadulni a mételytől?

– Pontosan! Nézd, Vénséges Vén valamikor nagyon kíváncsi volt minderre. Most miért ez a teljes érdektelenség? Van valami oka, hogy a hajó nem lehet a perverzitás elleni harc kulcsa? – Grondr ezzel magyarázta Vénséges Vén új keletű közönyösségét. Ravna Bergsndot egész életében hatalmakról szóló történeteket hallgatott, de mindig igen távolról. Itt viszont borzasztóan közel állt ahhoz, hogy közvetlenül tegyen fel kérdéseket egynek. Nagyon különös érzés volt.

Pham kis szünet után így szólt:

– Nem. Nem túl valószínű, de előfordulhat, hogy igazad van.

Ravna csak most, hogy kifújta a levegőt, vette észre, hogy visszatartotta a lélegzetét.

– Jó. Akkor van értelme mindannak, amit kérdeztünk. Tegyük fel, a hajón van valami, amire a perverzitásnak szüksége van, vagy valami, amitől tart! Akkor feltehető, hogy tud a létezéséről... még az is lehet, hogy figyelemmel követi a fenéknek azon a részén áthaladó ultrameghajtású forgalmat. A megmentésre induló kutatók egyenesen odavezethetik. Ebben az esetben a küldetésen résztvevők számára elindulni egyenértékű lenne az öngyilkossággal... és növelhetné a métely erejét.

– Ezért?

Ravna lecsapta adatolvasóját, ahogy a türelemre vonatkozó elhatározása semmivé vált.

– Ezért a Vrinimi Szerv Vénséges Vén segítségét kéri, hogy olyan felfedezőcsapatot alakíthassunk ki, amelyet a métely nem tud feltartóztatni.

Pham Nuwen csak a fejét ingatta.

– Ravna, Ravna! Itt most a Kívül fenekére induló kutatócsapatról van szó. Nem foghatja egy hatalom odalenn is a kezedet. Ott még egy küldöttként működő egység is szinte csak önmagára számíthatna.

– Ne légy nagyobb barom, mint amekkora egyébként is vagy, Pham Nuwen! Odalenn a perverzitás is épp ilyen hátránnyal indul. Mi Transzcendenciában készült és efféle mélységekre tervezett felszerelést kérünk, méghozzá kellő mennyiségben.

– Barom? – Pham Nuwen kihúzta magát, de ajkán még ott játszott a mosoly árnyéka. – így szoktál beszélni egy hatalommal?

Tavaly még inkább meghaltam volna, mintsem hogy bármiféle módon beszéljek egy hatalommal.

Hátradőlt, és megmutatta a férfinak a saját hanyag mosolyát.

– Kedves uram, magának közvetlen kapcsolata van egy istenséghez, de hadd avassam be egy titokba: tudom, mikor élő a kapcsolat és mikor nem!

Udvarias érdeklődés:

– Ó? Hogyan?

– Pham Nuwen önmagában okos és igen öntelt fickó, aki nagyjából annyira kifinomult, mint egy fejberúgás. – Felidézte az együtt töltött alkalmat. – Tulajdonképpen aggódnom sem kell addig, amíg a beképzeltség és az okoskodó megjegyzések megvannak.

– Hm. Egy helyen hibádzik ez az érvelés. Ha Vénséges Vén közvetlenül vezérel, akkor éppoly könnyedén játszhatja a barmot, mint – itt oldalra döntötte fejét – álmaid férfiját.

Ravna a fogát csikorgatta.

– Ez igaz, csakhogy a főnökömtől kaptam egy kis segítséget. Engedélyezte, hogy jelentéseket kapjak az adóvevő használatról.

– Az adatolvasójára pillantott. – A Vénséges Véned jelen pillanatban kevesebb mint tíz kilóbitet kap másodpercenként egész Jeladóból... ez pedig azt jelenti, barátom, hogy jelen pillanatban nem vagy távvezérelt üzemmódban. Ma minden otrombaság az igazi Pham Nuwentől ered.

A vörös hajú felkuncogott. Egyértelmű volt, hogy kissé feszeng ebben a helyzetben.

– Megfogtál. Kiküldetésben vagyok, már azóta, hogy a Szerv rávette Vénséges Vént, húzódjon vissza. De szeretném, ha tudnád, hogy a tíz kB/s minden egyes morzsája ezt az elbűvölő beszélgetést közvetíti. – Elhallgatott, mint aki valahová máshová fülel éppen, majd integetni kezdett. – Vénséges Vén üdvözöl.

Ravna akarata ellenére felnevetett – volt valami bizarr ebben a helyzetben, és a gondolatban is, hogy egy hatalom ilyen banális viccre ragadtassa magát.

– Rendben, örülök, hogy, ööö, be tud szállni. Nézd, Pham, transzcendens szemszögből nézve nem kérünk sokat, viszont ez egész civilizációkat menthet meg a pusztulástól. Adj nekünk néhány ezer hajót! Egyszer használatos robotok is kiválóan megfelelnek erre.

– Vénséges Vén képes ennyit készíteni, de nem lennének sokkal jobbak az itt gyártottaknál. A zónákat becsapni... – Elhallgatott: meglepettnek tűnt önnön szóhasználatán. – Becsapni őket nem könnyű feladat.

– Jó. Mennyiség vagy minőség. Megfelel nekünk bármelyik, amelyikről Vénséges Vén úgy gondolja...

– Nem.

– Pham! A Vénséges Vén néhány napnyi munkájáról beszélünk. Mostanáig ennél jóval többet fizetett ki a métely tanulmányozására. – Az egyetlen vad éjszakájuk is ennyibe kerülhetett... de ezt nem mondta ki hangosan.

– Igen, és a vrinimik el is költötték a nagyját.

– Azoknak az üzletfeleknek a kártalanítására, akiket félrelöktél. ..! Pham, legalább azt mondd meg, hogy miért!

A férfi arcáról leolvadt a lusta mosoly. Tekintete Ravna adatolvasójára rebbent. Nem, Pham Nuwent most nem szállták meg. A nőnek eszébe jutott az arca, ahogy Jefri Olsndot levelét olvasta – a sok gőg mögött egy tisztességes emberi lény bújt meg.

– Megpróbálom. De ne feledd, habár Vénséges Vén részét képeztem, emberi korlátoknak megfelelően emlékezem és magyarázok! Igazatok van, a perverzitás tönkreteszi a Kívül tetejét. Úgy ötven civilizáció is odaveszhet, mire ez a hatalom belefárad abba, hogy mindenkivel kicsesszen... utána pedig ennek a katasztrófának még jó néhány ezer éven át fennállnak majd a „visszhangjai”: megmérgezett csillagrendszerek, vérszomjas eszméket ápoló mesterséges fajok. De... és utálom, hogy ezt így kell mondanom... és akkor mi van? Vénséges Vén végiggondolta ezt a problémát, több mint száz napon át visszavisszatért rá. Az nagyon hosszú idő egy hatalomnál, különösen Vénséges Vénnél. Már több mint tíz éve létezik – elméi sebesen haladnak olyan... változások irányába, amelyek után már semmiképp sem lehet majd kapcsolatba lépni vele. Miért kellene törődnie ezzel?

Ez a bevett iskolai beszédtémák közé tartozott, azonban Ravna nem bírt magával. Ez most valóságos helyzet.

– Csakhogy a történelemben egymást érik az olyan esetek, ahol a hatalmak kívüllakó fajoknak segítettek, néha még egyéneknek is. – Már megkereste azt a kívüllakó fajt, amelyik létrehozta Vénséges Vént. Gázhólyagos lények voltak. A hálón folytatott levelezésük még Jeladó legjobb értelmezését követően is jobbára halandzsának tűnt. Úgy látszott, nincs semmiféle különleges eszközük a hatalom befolyásolására. Nem létezett más út, csak a közvetlen megkeresés.

– Nézd, fordítsuk inkább meg a dolgot! Még a közönséges embereknek sincs szükségük külön magyarázatra ahhoz, hogy segítsenek olyan állatokon, amelyeknek fájdalmaik vannak.

Pham mosolya lassan visszatért.

– Nagyon szereted a hasonlatokat. Ne feledd el, hogy egyetlen analógia sem tökéletes, és minél bonyolultabb az automatika, annál összetettebbek a felmerülő indítékok! De... na jó, mit szólsz ehhez a hasonlathoz: Vénséges Vén alapvetően egy tisztességes fickó, akinek van egy jó otthona a város valamelyik jó környékén. Egy nap észreveszi, hogy valaki a szomszédjába költözött: egy ápolatlan alak, akinek a tanyája felett mérgező iszap bűze lengedez. Vénséges Vén helyében te is aggódnál, nem? Körülnéznél a saját ingatlanod alatt. El is beszélgetnél az új fickóval, kiderítenéd, honnan jött, megpróbálnál rájönni, mi is folyik itt. A Vrinimi Szerv ennek a vizsgálatnak látta egy részét. Egyszóval felismered, hogy az új szomszéd ártalmas az egészségre. Gyakorlatilag arról van szó, hogy az életmódjának része a mocsaras terület megmérgezése, hogy aztán megegye az így keletkezett iszapot. Ez aztán bosszantó helyzet. Büdös, és rengeteg ártatlan állatnak okoz kárt. Azonban némi vizsgálódást követően egyértelmű, hogy az ingatlanodra nem lesz hatása, és ráveszed a szomszédot, igyekezzen csökkenteni a bűzt. Egyébként pedig mérgező iszapot enni önpusztító életmódnak számít. – Elhallgatott. – Ha már analógiákat használunk, akkor szerintem ez egész jóra sikeredett. Némi kezdeti titokzatosságot követően Vénséges Vén azt állapította meg, hogy ez a perverzitás megfelel a szokott mintázatok egyikének, annyira kicsinyes és közönséges, hogy még az olyan lények is látják gonosz voltát, mint te meg én. így vagy úgy, de százmillió éve szivárog már felfelé a kívüllakók archívumaiból.

– A fenébe! Én összehívnám a szomszédjaimat, és kikergetném a beteges fickót a városból.

– Szó esett már erről, csakhogy ez nagy költséggel járna... és igazi személyeknek is baja eshetne közben. – Könnyedén talpra állt, és búcsúzóul még rámosolygott. – Hát körülbelül ennyit szerettünk volna mondani.

Kisétált a fák alól. Ravna felpattant, hogy utána eredjen.

– Magánjellegű tanácsom: ne vedd a lelkedre, Ravna! Tudod, láttam már mindent. A Lomhaság fenekétől a transzcendens hatalmak belső működéséig minden zónának megvannak a maga külön kellemetlenségei. A perverzitás egész alapja... képzeld el, ahogy szeretnéd, termodinamikailag, közgazdaságilag, akárhogy... szóval az alapja a Kívül tetejének kitűnő minőségű kommunikációja és gondolkodása. Még csak meg sem piszkálta a középkívüli civilizációkat. Idelenn túl nagy a kommunikációs késés és a költség, ráadásul még a legjobb felszerelés sem rendelkezik értelemmel. Itt állandó flottára, titkosrendőrségre, sutácska adóvevő állomásokra van szükség az irányításhoz... Majdnem annyira nehézkes lenne, mint egy kívüllakó birodalom, és egyik hatalomnak se származna haszna belőle. – Megfordult, és meglátta a nő komor arcát. – Hé, épp azt magyarázom, hogy a csinos kis hátsód biztonságban van! – Odanyúlt, hogy megpaskolja.

Ravna félresöpörte a kezét, és hátralépett. Eddig keresett valamilyen okos érvet, amivel gondolkodásra késztethetné – megtörtént már, hogy a küldöttként működő egységek megváltoztatták vezetőjük döntését. Ezek a félig-meddig alakot öltött elképzelések most mind elpárologtak, és csak azt tudta mondani:

– Na és a te hátsód mennyire van biztonságban, hm? Azt mondod, Vénséges Vén csomagol, készen áll, hogy elmenjen oda, ahová az egyszeri hatalmak szoktak. Téged is magával visz majd, vagy talán lekapcsol, elaltat, mint valami háziállatot, aki mostanra már teherré vált?

Ostoba próbálkozás volt, Pham Nuwen csak nevetett rajta.

– Újabb hasonlatok? Nem... nagy valószínűséggel egyszerűen itt hagy. Mint valami robotszondát, amely utolsó használatát követően szabadon repül tovább. – Ez is egy hasonlat volt, csak olyan, ami már kedvére való. – Ami azt illeti, ha ez elég hamar következik be, én még akár hajlandó is lennék csatlakozni ehhez a mentőexpedícióhoz. Nagyon úgy tűnik, Jefri Olsndot egy középkori kultúrába került. Fogadni mernék, nincs a Szervben senki, aki nálam jobban ismerne egy ilyen helyet. Ráadásul a fenéken aligha akadna jobb tiszt a legénységednek egy régi cseng hóinál.

Könnyeden beszélt, mintha a bátorság és a tapasztalat természetes adottsága lenne... még ha mások esetleg gyáva, hitvány fráterek is voltak.

– Igazán? – Ravna csípőre tette a kezét, és fejét oldalra hajtotta. Ez azért mégiscsak sok volt, hiszen a férfi egész létezése puszta ámítás. – Te vagy a kis herceg, aki ármányok és merényletek között nőtt fel, aztán elrepült a csillagokba a Cseng Hóval... Elgondolkodtál már egyáltalán bármikor is ezen a múlton, Pham Nuwen? Vagy ez olyasmi, amit Vénséges Vén tapintatosan megakadályoz? A Vándortársaságban eltöltött mesebeli esténk után én megtettem. Tudod mit? Alig néhány dologban lehetsz biztos. Valóban a Lomha Zónában élhettél űrutazóként... méghozzá két vagy három űrutazóként, mivel a testek egyike sem volt teljes. Te meg a cimboráid valahogy megölettétek magatokat a Lomhaság alsó részében. Miben is lehetsz még biztos? Ja, igen, a hajódnak nincs kinyerhető memóriája. Egyetlen nyomtatott másolatot találtunk, amely valamelyik földi ázsiai nyelven íródott.

Ennyi. Ennyi. Vénséges Vénnek ebből kellett felépítenie valamit, amikor összerakta ezt a csalást.

Pham mosolya kissé megmerevedett. Mielőtt még megszólalhatott volna, Ravna folytatta:

– De ne őt hibáztasd! Hiszen sietnie kellett, nem? Meg kellett győznie a vrinimiket és engem, hogy valódi vagy. Feltúrta az archívumokat, összecsapott neked valami zagyvalék valóságot. Talán egy egész délutánjába is beletelhetett... hálás vagy az erőfeszítéséért? Innen is egy kicsi meg onnan is egy kicsi. Tudod, tényleg létezett Cseng Ho. A Földön, ezer évvel az űrutazást megelőzően. És lenniük kellett Ázsiából származókkal teli kolóniáknak is, bár erre nyilvánvalóan következtetett csak. Vénséges Vénnek tényleg remek a humorérzéke.

Az egész életedből valamiféle fantasztikus románcot csinált, még az utolsó, tragikus kimenetelű út is benne van. Ami ezt illeti, ebből sejtenem kellett volna. Különféle Nyjora előtti mondák ötvözetével van dolgunk.

Fújt egyet, de nem hagyta abba:

– Nagyon sajnállak téged, Pham Nuwen. Amíg nem kezdesz igazán elgondolkodni önmagadon, te lehetsz a legmagabiztosabb fej az egész űrben. De az a sok szakértelem, a sok eredmény... Szemügyre vetted már bármikor alaposabban? Fogadok, hogy nem. Nagy harcosnak, tapasztalt pilótának lenni... ezekhez milliónyi gyakorlati ismeret kell, egészen le a tudatosság szintje alatti kinesztetikus dolgokig. Vénséges Vénnek a csalásához csak a felső szinteken volt szüksége emlékekre meg rámenős személyiségre. Nézz csak a felszín alá, Pham! Szerintem a nagy semmit találod ott.

A hozzáértésről szóló álom túlságosan is élesen áll szemben a valósággal.

A vörös hajú karba tette a kezét, és egyik ujjával dobolt a ruháján. Amikor Ravna végül kifogyott a mondanivalóból, mosolya kiszélesedett, egészen leereszkedőnek tűnt.

– Jaj, Ravna, te buta! Még most sem fogod fel, mennyivel többre képesek a hatalmak. Vénséges Vén nem holmi középkívüli zsarnokság, ahol felszínes emlékekkel végeznek agymosást az áldozataikon. Még egy transzcendens csalásának is nagyobb a mélysége, mint amilyennek az emberi elme érzékeli a valóságot. S ugyan honnan tudnád, hogy ez valóban csalás? Átnézted Jeladó archívumait, és nem találtál semmiféle Cseng Hót. – Az én Cseng Hómat. Elhallgatott. Visszaemlékezett? Megpróbált visszaemlékezni? A nő egy pillanatra riadalmat látott megvillanni az arcán. Aztán már nyoma sem volt, csupán a lusta mosoly maradt a helyén. – Képes-e bármelyikünk is elképzelni Transzcendencia archívumait, mindazt, amit Vénséges Vénnek tudnia kell az emberiségről? A Vrinimi Szervnek valójában hálásnak kellene lennie neki, amiért elé tárta származásom történetét. Ezt önmaguktól soha nem derítették volna ki. Nézd, tényleg sajnálom, hogy nem segíthetek. Lehet, hogy ez hiábavaló erőfeszítés, de szeretném tudni, hogy azok a srácok megmenekültek. Viszont a métely miatt ne fájdítsd a fejedet! Mostanra kis híján elérte legnagyobb kiterjedését. Még ha sikerülne is elpusztítanotok, semmivel sem tennétek jobbá a helyzetét azoknak a szerencsétlen flótásoknak, akiket már magába nyelt. – Felnevetett. Kissé túlságosan is hangosan. – Hát, mennem kell. Ma délután el kell még végeznem néhány másik feladatot is Vénséges Vénnek. Nem tetszett neki ez a személyes találkozó, de én ragaszkodtam hozzá. A kiküldetés előnyei. Mi ketten... mi ketten remekül éreztük magunkat egymás társaságában, és arra gondoltam, jó lenne beszélgetni egy kicsit. Nem akartalak felbosszantani.

Bekapcsolta az agravját, és fellebegett a homokról. Egyet intett csak. Ravna felfelé bámult, és válaszul felemelte a kezét. Pham alakja egyre kisebb és kisebb lett, halvány fénykoszorúra tett szert, ahogy kilépett a Dokk belélegezhető légköréből, és beindult az űrruhája.

Ravna még figyelte néhány másodpercig, míg ő is csak egy lett az indigókék égen közlekedő forgalom résztvevői közül.

Fenébe! Fenébe! Fenébe!

Háta mögött kerekek alatt ropogott a homok. Kékhéj és Zöldszár kigördültek a vízből. Szkródjuk oldalán csillogott a víz, és cakkos szélű szivárvánnyá változtatta díszítésre szolgáló csíkjaikat. Eléjük sétált.

Hogy mondjam el nekik, hogy nincs segítség?

Mivel olyasvalaki képviselte, mint Pham Nuwen, Vénséges Vén egészen másnak tűnt, mint amit még a Sjandra Kein, a különböző órákon képzelt el. Szinte már azt hitte, pusztán beszélgetéssel sikerülhet elérnie valamit nála. Egy vicc ez az egész! Az előbb viszont épp csak egy pillanatra, de a színfalak mögé láthatott: egy olyan lényt vehetett szemügyre, aki úgy játszik a lelkekkel, ahogy egy programozó valami tetszetős grafikával, egy olyan lényt, aki annyival felette állt, hogy csupán közönyössége óvhatta meg tőle Ravnát.

Örvendezz, Ravna lepke! A láng fénye csak megszédített.

TIZENHATODIK FEJEZET

A következő néhány hét egészen jól telt. A Pham Nuwen-féle kudarc ellenére Kékhéj és Zöldszár továbbra is hajlandó volt elrepülni a mentőakcióra. A Vrinimi Szerv beletett még némi anyagi erőforrást az expedícióba. Ravna minden egyes nap közvetített kirándulást tett a javítóműhelybe. Lehet, hogy a Sávon kívül II nem kap semmiféle transzcendens kiegészítést, ám az átépítése végén egészen rendkívüli hajónak számít majd. Jelenleg struktorok arany ködében lebegett, ahogy a parányi robotok milliárdjai a fenékcirkálók jellegzetes alakjába növesztették a hajótest egyes részeit. Ravnának néha egy törékeny szender jutott az eszébe a jármű láttán... máskor pedig egy mélytengeri hal. Az átépítés után rengetegféle környezetben ép maradhat. Megvoltak rajta az ultrameghajtás vezérsíkjai, azonban a hajótestet átformálták, és darázsderekat, a torlókanalas járművek szokásos formáját kapta. A fenékcirkálóknak vészesen közel kell merészkedniük a Lomha Zónához. Távolról nagyon nehéz volt érzékelni a zóna felszínét, és még nehezebb feltérképezni – ráadásul előfordultak rövid ideig tartó pozícióváltások is. Nagyon is lehetséges, hogy a fenékcirkáló csapdába esik egy-két fényévnyire a Lomhaságon belül. Akkor hálát rebeghetnek a torlókanálért és a hibernációs felszerelésért. Persze, mire az utasok visszatérnek a civilizációba, egészen elavulhatnak az ismereteik, de legalább visszajöhetnek.

Ravna lebegtette nézőpontját, végighaladt vele a hajótestből sugárirányban szétfutó meghajtási vezérsíkokon. Szélesebbek voltak a Jeladóba érkező hajók többségén láthatóknál. Közép vagy Felső-Kívülben nem ez az eszményi forma, de a megfelelő – vagyis alsó-kívüli – számítógépekkel minden másnál gyorsabban repülhet a fenéken.

Grondr engedélyezte, hogy munkaideje felét a tervnek szentelhesse, és néhány nap után Ravna rájött, itt nem csupán szívességről van szó. Erre a feladatra ő számított a legalkalmasabbnak. Ismerte az embereket, és értett az archívumok kezeléséhez. Jefri Olsndotnak napról napra biztatásra volt szüksége. Ráadásul mindaz, amit a fiú mondott neki, haladéktalan jelentőséggel bírt. Még ha minden a tervek szerint alakul is – ha a perverzitás teljesen kimarad az egészből –, ez a mentőakció akkor is bonyolult feladat. A fiú meg a hajója mintha egy igen véres háború kellős közepén lenne éppen. A kihozatalukhoz azonnali helyes döntésekre, és az ezeknek megfelelő cselekvésre lesz szükség. Működőképes és használható fedélzeti adatbázis, valamint egy stratégiai program kell a hajóra. Ugyanakkor a fenéken szinte semminek az üzemelésére nem lehet számítani, korlátozott lesz a memóriakapacitás is. Ravnára hárult, hogy eldöntse, a könyvtárnak mely részeit kell a hajóra vinni, neki kellett megtalálni a helyben elérhető anyagok és a Jeladóról ultrahullámon hozzáférhető tárházak közötti egyensúlyt.

Grondr bármikor fogadta a hívását a helyi hálón, gyakorta valós időben is. Szerette volna, hogy a küldetés sikerrel járjon.

– Ne aggódjon, Ravna! Ehhez rendeljük a J00 egy részét. Ha az antennarajuk megfelelően működik, az utasoknak harminc kB/s-es kapcsolata lesz Jeladóval. Maga lesz itt az első számú kapcsolattartójuk, hozzáférést biztosítunk magának a legjobb stratégáinkhoz. Ha... semmi nem avatkozik közbe, gond nélkül levezénylik a mentőakciót.

Ravna még négy héttel ezelőtt sem merészelt volna ennél többet kérni. Most azonban:

– Uram, jobb ötletem van. Küldjön el a szkródutasokkal!

Grondr szájszervének valamennyi része egyszerre csattant össze.

Ravna olyanoknál, mint Egravan, látott már ekkora meglepődést, de a higgadt Grondrnál még soha. A ‘kalir egy pillanatig csak hallgatott.

– Nem. Itt van szükségünk magára. Maga a legjobb eszköz a józanság megőrzésére, ha az emberiséggel kapcsolatos kérdésekről van szó. – A straumli perverzitás iránt érdeklődő hírcsoportokban naponta több mint százezer üzenetes forgalom zajlott, ennek úgy a tizede az emberekre vonatkozott. Sok ezer üzenet felmelegített régi elmélet, esetleg nyilvánvaló képtelenség, vagy feltehetően hazugság volt. A marketing automatikája egész ügyesen szűrte az ismétléseket, és még az ostobaságok egy részét is megfogta, de ha az emberi természetről esett szó, Ravnának nem akadt párja. Idejének körülbelül a felét az efféle elemzések terelgetésével, az archívumokba érkező, emberiséggel kapcsolatos kérdések kezelésével töltötte. Ha elmegy a szkródutasokkal, akkor ennek a feladatnak az ellátása gyakorlatilag lehetetlenné válik.

A következő néhány napban egyre csak rágta a főnöke fülét. Bárki is repül oda a mentőakcióban, azonnal jó viszonyt kell kialakítania az emberekkel... ami azt illeti, embergyerekekről van szó. Jefri Olsndot nagy valószínűséggel még soha nem találkozott szkródutassal. Az érvnek valódi súlya volt, és fokozatosan kétségbeesésbe hajszolta Ravnát – azonban önmagában még nem érte volna el, hogy a vén Grondr meggondolja magát. Ehhez valamilyen külső hatásra volt szükség. Ahogy teltek-múltak a hetek, a métely terjeszkedése lelassult. Amint a tapasztalatból eredő bölcsesség – és Pham Nuwenen keresztül Vénséges Vén is – állította, természetes határai lehetnek annak, meddig képes a perverzitás növelni érdekeltségeit. A felsőkívüli kommunikációs forgalomból lassanként eltűnt a pánik. A pletykák, az elnyelt térségekből érkező menekültek száma kezdett fokozatosan a nullához közelíteni. A megmételyezett területeken lévők eltűntek, azonban ezt mostanra inkább temetőben, mint fertőző rothadásban bekövetkező halálnak érzékelték. A métellyel foglalkozó hírcsoportok továbbra is rengeteget fecsegtek a katasztrófáról, azonban kitartóan növekedett a terméketlen ismételgetés szintje. Egyszerűen túl kevés új esemény történt. A következő tíz évben a megmételyezett körzetben arat majd a halál. Idővel újrakezdődik a betelepedés, gyanakvóan tapogatózva a romok között, az információs csapdák és a hátramaradt fajok körül. De mindez még igen messze van, jelen pillanatban Jeladó mételyének „kifulladása” egyre kevésbé számított érdekes hírnek.

A marketing pedig a straumer menekülteket szállító hajó iránt még inkább érdeklődött. A stratégiai programok – Grondrról már nem is beszélve – egyáltalán nem hittek abban, hogy a hajó titka árthatna a mételynek, azonban nagy eséllyel kereskedelmi előnyhöz juttathatja őket, amikor a perverzitás végül ráun transzcendens játékára. Azon kívül a tüskés csoporttudatok felkeltették a figyelmüket. Nagyon is helyénvaló volt hát, hogy minden lehető erőfeszítést megtegyenek, és Ravna feladja munkáját a Dokkban, hogy terepre menjen.

Úgyhogy csodák csodájára megmentésről, kutatásról, kalandról szóló gyermekkori álmodozása végül valóra válik.

Ami még ennél is meglepőbb, csak félig tölt el rémülettel a lehetőség!

Célpont [56]: Boscánat nem rítam egy ideig. Nem érzem jól magam sokszor. Acél úr szerint beszélnem kéne veletek.

Azt mongya, több barát kell, hogy jobban erezzem magam. Amdi is ezt mongya és ő a legjob barátom... mint egy falka kutya, csak okos és vicces. Jó lenne küdeni képeket. Acél úr igyekszik válaszokat mind a kérdésekre. Minden tőle telhetőt megtesz hogy segíccsen, de nemsokára viszajönnek a rossz falkák. Amdival megpróbáltam azt, amit montatok a hajóval. Bocsánat, még minnig nem működik... Utálom ezt a hülye billentyűzetet...

Szerv [57]: Szia, Jefri. Amdinak és Acél úrnak igaza van. Mindig szívesen beszélgetek, és ettől jobban érzed majd magadat... Egyes találmányok segítséghetnek Acél úrnak. Kigondoltunk néhány újítást az íjaihoz és a lángszóróihoz. Leküldünk néhány erődépítési tervrajzot. Kérlek, közöld Acél úrral, hogy nem mondhatjuk el neki, miként kell repülni a hajóval! Még egy tapasztalt pilótának is veszélyes lenne megpróbálkoznia vele...

Célpont [57]: Ya, még Apának is nehezen ment, ikocxljikersw-89iou43e5 szerintem Acél úr eccerűen nem érti, és egészen kéccsébe esett kezd lenni... Nincs monnyuk valami más, amit a régben csináltak? Olyan bombák meg repülőgépek, amiket itt is lehet készíteni... ?

Szerv [58]: Léteznek más találmányok, azonban Acél úrnak hosszú időbe telne elkészíteni őket. Az űrhajónk hamarosan indul Jeladóból, Jefri. Jóval azelőtt ott leszünk, hogy más találmányok segíthetnének...

Célpont [58]: Jöttök? Végre jöttök!!! Mikor indultok? Mikor értek ide???

Ravna általában billentyűzeten írta meg a Jefrinek szóló üzeneteket... így valamelyest átérezhette a srác helyzetét. Úgy látszott, kitart, noha még mindig akadtak napok, amikor egyáltalán nem írt (elég különös volt arra gondolni, egy nyolc évessel összefüggésben felmerülhet a „szellemi depresszió” fogalma). Máskor mintha hisztériás rohamot kapott volna a billentyűzet előtt, és Ravna huszonegyezer fényéves távolságból láthatta a billentyűkre lecsapó apró öklök nyomát.

A kijelzőre mosolygott. Ma végre mást is tud írni, nem csak homályos ígéreteket: megvolt az indulásuk kijelölt időpontja. Jefri örül majd az 59-es számú üzenetnek. „Hét nap múlva tervezünk indulni – gépelte. – Az utazás nagyjából harminc napot vesz majd igénybe.” Ezt nevezheti véglegesnek? A zónahatárokkal foglalkozó hírcsoportok legutóbbi posztjai szerint szokatlanul tevékeny volt a fenék. A tüskések világa annyira közel esett a Lomha Zónához... Ha a „vihar” erősödik, az utazási idő látja a kárát. Körülbelül egy százaléknyi esély van arra, hogy több mint hatvan napba telik az út. Hátradőlt. Ezt tényleg el akarja mondani? A fenébe. Jobb, ha őszinte – az időpontok befolyásolhatják a Jefrit segítő helybelieket. Elmagyarázta a sok feltételt és körülményt, aztán azzal folytatta, hogy beszámolt a hajóról és mindazokról a csodálatos dolgokról, amiket magukkal visznek. A fiú általában nem írt sokat (kivéve, amikor Acéltól származó információkat továbbított), viszont egyértelműen szerette, ha hosszú leveleket kap Ravnától.

A Sávon kívül Il-n az utolsó szilárdsági ellenőrzéseket végezték éppen. Ultrameghajtását átépítették és ki is próbálták már – a szkródutasok elvitték néhány ezer fényévnyire, hogy beüzemeljék az antennarajt. Az is remekül működött. Az utazás nagyobbik felében fenntarthatja a kapcsolatot Jefrivel. A hajót tegnap óta folyamatosan élelmiszerrel és egyéb fogyasztható cikkekkel töltötték fel. (Ez egészen úgy hangzott, mint valami középkori kaland egyik részlete. Viszont amikor olyan mélyre szeretne menni valaki, hogy a valósággrafikonokra sem alapozhat már, akkor mindenképpen kell magával vinnie némi ellátmányt.) Valamikor a holnapi nap során Grondr alárendeltjei berakodják a hajó rakterébe azokat a kütyüket, amelyek igencsak jó szolgálatot tesznek majd a mentés során. Ejtsen szót ezekről is? Akad közöttük, ami esetleg félelmetesnek tűnhet Jefri helyi barátai számára.

* * *

Aznap este tengerparti bulit tartott a szkródutasokkal. Így nevezték, bár inkább az emberi változatnak felelt meg, mint egy valódi utasfélének. Kékhéj és Zöldszár egészen kigurultak a vízből, odáig, ahol száraz és meleg volt a homok. Ravna üdítőket helyezett el Kékhéj teherkendőjére. Üldögéltek a parton, és csodálták a naplementét.

Jobbára ünneplésről szólt ez... amiért Ravna megkapta az engedélyt, és az Sk II-vel tarthat, s hogy a hajó szinte készen állt az indulásra. Azonban:

– Valóban örül, hogy utazhat, úrnőm? – kérdezte Kékhéj. – Mi ketten jó pénzt szerzünk ezzel, de maga...

– Kapok kiküldetési díjazást – nevetett Ravna. Rengeteg győzködésébe tellett már az is, hogy elmehessen. Nem sok lehetősége maradt a fizetésről alkudozni. – És igen. Valóban örülök neki.

– Örömmel hallom – mondta Zöldszár.

– Nevetek – közölte Kékhéj. – A páromnak külön örömöt jelent, hogy az utasunk nem valami goromba alak lesz. A hitelesítményesekkel megtett utat követően szinte már nem is kedveltük többé a kétlábúakat. Viszont most nincs mitől tartani. Olvasta az elmúlt tizenöt órában a Fenyegetéseket? A métely nem növekszik tovább, élei határozott körvonalat öltöttek. A perverzitás eléri középső életszakaszát. Akár jelen pillanatban is kész vagyok indulni.

Kékhéj imádott a tüskei „falkákról”, illetve a Jefri és a többi túlélő kihozatalával kapcsolatos lehetséges forgatókönyvekről találgatásokba bocsátkozni. Zöldszár itt-ott közbevetett egy-egy ötletet. Már nem viselkedett annyira szégyellősen, mint korábban, de még mindig lágyabbnak, bátortalanabbnak tűnt a párjánál. Pedig magabiztosságának valamivel több köze volt a valósághoz. Ő örült, hogy még egy hétig itt maradnak. Még mindig akadt néhány szilárdsági vizsgálat, amelyet el kellett végezni az Sk-n... továbbá Grondrnak sikerült megszerveznie, hogy velük együtt csaléteknek szánt hajók kis flottája is elinduljon. Eddig ötven készült el. A hét végére száz is lesz belőlük.

A Dokk belebegett az éjszakába. A vékonyka légkör miatt gyors volt az alkonyat, viszont egészen látványos színekben pompázott. A tengerpart és a fák csillámlottak a vízszintes sugarakban. Az esti virágok illata a sós tengeri levegővel keveredett. A víz túloldalán minden élesen fénylett és sötétlett: vrinimi alkotások, vagy talán a hivatalos dokki felszerelés körvonalai... Ravna sosem tudhatta meg, melyik. A nap a tenger mögé siklott. Narancs és vörös terjedt szét a hátsó láthatáron, tetején szélesebb zöld sávval, ami talán ionizált oxigén lehetett.

Az utasok nem fordították meg szkródjukat, hogy jobban láthassák – amennyire ezt megítélhette, még az is lehet, hogy mindvégig arra néztek –, viszont a beszélgetést abbahagyták. Ahogy a nap lenyugodott, a hullámtörők ezernyi szilánkra, a tajtékon átszüremlő zöld és sárga csillanásokra szabdalták a képét. Úgy vélte, a másik kettő most legszívesebben odakint lenne. Épp elégszer látta már őket napnyugtakor, ahogy szándékosan oda ülnek, ahol a legerősebb a hullámverés. Amikor a víz visszahúzódott, száraikat és páfrányleveleiket – akár az esdeklők keze – felfelé kinyújtva tartották. Ilyen alkalmakkor szinte megértette a kis szkródutasokat – egész életüket az efféle ismétlődő pillanatok megjegyzésével töltötték. Elmosolyodott a zöld félhomályban. Aggódni, tervezgetni lesz még idő később is.

Húsz percen át üldögélhettek így. A tengerpart szelíd ívén parányi tüzeket pillantott meg az egyre növekvő sötétségben: kijöttek bulizni az irodából. Valahonnan egészen közelről homokon lépdelő lábak ropp-roppja hallatszott. Megfordult, és meglátta Pham Nuwent.

– Erre! – kiáltott a férfinak.

Pham feléjük botorkált. Legutóbbi találkozásuk óta alig futottak össze – Ravna néhány csípős megjegyzése igencsak az elevenébe találhatott. Most az egyszer remélem, hogy Vénséges Vén elfeledtette vele. Phamban megvolt az lehetőség arra, hogy valódi személy legyen – nem volt bölcs dolog őt bántani, csak mert a vezetője elérhetetlen.

– Foglalj helyet! Fél óra, és felkel a galaxis.

A szkródutasok zörögtek: annyira belemerültek a napnyugtába, hogy csak most figyeltek fel a látogatóra.

Pham Nuwen egy-két lépésnyire Ravna elé ment, és csípőre tett kézzel bámulta a tengert. Hátrasandított a nőre; a zöld alkony hátborzongatóan ádázzá varázsolta arckifejezését. Rávillantotta jól ismert, féloldalas mosolyát.

– Azt hiszem, tartozom egy bocsánatkéréssel.

Vénséges Vén végül engedi, hogy csatlakozz az emberi fajhoz?

Azért Ravna meghatódott. Elszakította tekintetét a férfiétól.

– Szerintem én is neked. Ha Vénséges Vén nem akar segíteni, akkor nem akar segíteni. Nem lett volna szabad elveszítenem a hidegvéremet.

Pham Nuwen halkan felnevetett.

– Nyilvánvalóan te követted el a kisebbik hibát. Még mindig azon töprengek, hol rontottam el, és... nem hiszem, hogy van időm megtudni.

Visszanézett a tengerre. Ravna felállt, és odalépett hozzá. Közelről egészen üvegesnek látszott a szeme.

– Mi a gond? – A fenébe is, Vénséges Vén, ha most akarod elhagyni, akkor ne darabokban tedd!

– Te a transzcendens hatalmak nagy szakértője vagy, nem?

Újabb szarkazmus.

– Hát...

– Szoktak a nagyfiúk háborúzni?

Ravna vállat vont.

– Szóbeszédek mindenről keringenek. Úgy véljük, léteznek ellentétek, de annál nehezebb megfogni őket, hogy ezt háborúnak nevezzük.

– Többé-kevésbé igazad van. Létezik küzdelem, de sokkal többoldalú, mint amit idelenn látni lehet. Az együttműködésből származó haszon általában olyan nagy, hogy... Részben ezért nem vettem komolyan a perverzitást. Ráadásul szánalmas: egy nyifogó korcs, amely belepiszkít a saját odújába. Egy ilyen még akkor se tudna végezni más hatalmakkal, ha ezt akarná. Még egymillió év is kevés lenne hozzá...

Kékhéj odagördült melléjük.

– Ő ki, úrnőm?

Ez pontosan az a fajta, utasoknál előforduló kijelentés volt, ami megakasztja a beszélgetést, ő pedig még nem szokta meg. Ha Kékhéj egyszerűen szinkronba kerülne a szkródja memóriájával, máris tudná. Ám aztán szöget ütött fejébe a kérdés. Ki is ez? Az adatolvasójára sandított. Azóta, hogy Pham Nuwen megérkezett, folyamatosan az adóvevő állapotát mutatta. És... a hatalmakra, három adó-vevőt sajátított ki egyetlen üzletfél!

Ravna gyorsan hátralépett.

– Maga!

– Én! Újra szemtől szemben, Ravna. – A sokatmondó vigyor Pham önelégült mosolyának gúnyos átirata volt. – Elnézést, ma éjjel nem lehetek olyan elbűvölő. – Sután rácsapott a mellkasára.

– Ennek az akárminek az alapvető ösztöneit használom éppen... Túlságosan leköt az életben maradás.

Nyál csörgött le a férfi állán. Pham tekintete hol a nőre rebbent, hol tompán meredt maga elé.

– Mit művel Phammal?!

A küldöttként működő egység felé lépett, de megbotlott.

– Helyet csinálok – szólalt meg Pham Nuwen hangja.

Ravna kimondta Grondr telefonkódját. Semmi válasz.

A küldöttként működő egység a fejét ingatta.

– A Vrinimi Szerv jelen pillanatban igen elfoglalt, igyekeznek rávenni, hogy szálljak le a felszerelésükről. Megpróbálnak elég bátorságot összekaparni és ledobni engem a hálóról. Nem hiszik el, amit hajtogatok. – Felnevetett: röpke, fuldokló hang tört elő torkából. – Nem számít. Most már tudom, hogy az itteni támadás csak pusztító erejű figyelemelterelés volt... Ehhez mit szól, kicsi Ravna? Tudja, a métely nem egy másodosztályú perverzitás. A hátramaradt időmben csak találgatni tudok, mi lehet... Valami nagyon öreg, nagyon nagy Akármi is, élve fal fel éppen.

Kékhéj és Zöldszár odagurultak Ravna közelébe. Páfrányleveleik halk surrogó zajt csaptak. Néhány ezer fényévnyire onnan, már jócskán a Transzcendenciában, egy hatalom az életéért küzdött. Ők pedig nem láttak mást, csak egy nyáladzó, holdkórossá vált férfit.

– Úgyhogy ez a bocsánatkérésem, kicsi Ravna. Feltehetően az se mentett volna meg, ha segítek maguknak. – Hangja elfúlt, és hörögve levegőt vett. – Azonban a mostani segítségnyújtásom része a... a bosszú olyan indíték, amit megért. Lehívtam ide a hajójukat. Ha sietnek, és nem használnak agravot, talán túlélik a következő órát.

– Túlélni? – Kékhéj hangja egyszerre csendült félénken és kérkedőn.

– Idelenn csak hagyományos támadás jöhet szóba, annak pedig nyoma sincs sehol.

Egy dühöngő őrült a csendes, lágy éjszakában. Ravna adatolvasója – Vénséges Vén sávszélesség-eltérítésétől eltekintve – semmi szokatlant nem jelzett.

Pham Nuwen köhögve felnevetett.

– Ó, ez mennyire hagyományos, viszont igen okos! Néhány grammnyi önsokszorozó, hetek alatt beszivárogtatott rendezetlenség. Most már virágzik, épp egy időben az itt látható támadással... A kinövés néhány órán belül elpusztul, de előtte még Jeladó összes nagy értékű, felsőkívüli automatikájával végez... Ravna! Vigyék a hajót, máskülönben a következő ezer másodpercben meghalnak. Vigyék a hajót! Ha életben maradnak, menjenek a fenékre! Hozzák el a...! – A küldöttként működő egység kihúzta magát, és még egyszer, utoljára felvillantotta zöldes mosolyát. – Ez pedig az ajándékom magának, a lehető legjobb segítség, amit még adhatok.

A mosoly eltűnt. Az üveges tekintet helyébe ámulat költözött... és egyre növekvő rettegés. Pham Nuwen nagy levegőt vett, s épp csak egy elvakkantott ordításra tellett tőle, mielőtt összeesett. Arcra bukott, görcsösen rángatózott, és fuldokolt a homokban.

Ravna újra elkiáltotta Grondr kódját, majd odaszaladt a férfihoz. Átfordította a hátára, és igyekezett biztosítani a levegő útját. A roham másodperceken át nem akart szűnni, Pham tagjai összevissza csapdostak. Mialatt megpróbálta lefogni, Ravna jó néhány telitalálatot kapott. Aztán a férfi teste elernyedt, ő pedig éppen csak érezte, hogy a másik lélegzik.

– Valahogy megragadta az Sk II-t – mondta éppen Kékhéj. – Négyezer kilométerre van innen, és egyenesen a Dokk felé tart. Ajjaj! Tönkrementünk. – Engedély nélkül elrepülni a Dokk közelében a jármű elkobzását vonta maga után.

Ravna valamiért úgy gondolta, ez többé már nem számít.

– Van bármiféle támadásra utaló jel? – kérdezte a válla fölött. Visszaeresztette Pham fejét, miután megbizonyosodott arról, hogy a légutak akadálymentesek.

Véletlenszerű levélsusogás a szkródutasok között. Zöldszár:

– Valami különös zajlik. Felfüggesztették a szolgáltatást a központi állomásokon. – Ezek szerint Vénséges Vén még mindig adásban van? – A helyi háló kifejezetten akadozik. Rengeteg automatika, sok alkalmazottat különleges szolgálatra rendelnek éppen.

Ravna visszabillent. Az ég esti sötétségbe burkolózott, amelyet csak tucatnyi fénypont tört meg: a Dokk felé kormányzott hajók. Minden egészen a megszokott módon zajlik. Azonban az adatolvasóján pontosan az látszott, amit Zöldszár mondott.

– Ravna, most nem tudok beszélni. – hangzott fel mellette a levegőben Grondr kattogó hangja. Ez a társprogramja lesz.

– Vénséges Vén elfoglalta Jeladó nagyobbik részét. Ügyeljen a küldöttként működő egységre! – Kicsit későn szólt emiatt! – Az adóvevő állomásokon túli felügyeleti korláttal megszakadt a kapcsolatunk.

Folyamatos program-és hardver-gondokkal küzdünk. Vénséges Vén szerint megtámadtak minket. – Öt másodperces szünet. – A belső védelmi határvonalnál flottamozgásokra utaló jeleket tapasztalunk.

Az alig fél fényévnyire volt innen.

– Bipa! – Ez Kékhéj volt. – A belső védelmi vonalnál! Hogy lehet, hogy nem vettétek észre, amikor bejöttek? – Tengelye körül forogva gördült ide-oda.

Grondr társprogramja nem vett tudomást a kérdésről.

– Legalább háromezer hajó. Az adó-vevők megsemmisülése bármik...

– Ravna, a szkródutasok ott vannak maga mellett? – Még mindig Grondr hangja volt az, de jóval pattogósabban, jóval nagyobb indulattal beszélt. Maga az eredeti szólalt meg.

– I-igen.

– A helyi háló összeomlik. A létfenntartó rendszerek leállnak. A Dokk nemsokára lezuhan. Erősebbek lennénk a támadó flottánál, csakhogy belülről rohadunk... feladó haldoklik. – Élesebben, koppanóbban kezdett beszélni: – De a vrinimik nem halnak meg, a szerződés pedig szerződés! Mondja meg az utasoknak, hogy kifizetjük őket...! Valahogy, valamikor kifizetjük. Követeljük... kérjük... induljanak el a szerződésben rögzített útra! Ravna?

– Igen. Hallják.

– Akkor menjenek!

Azzal a hang elhallgatott.

– A Sk kétszáz másodpercen belül itt van – szólalt meg Kékhéj.

Pham Nuwen közben lecsillapodott és levegőhöz jutott. Mialatt a két utas egymásnak csicsergett, Ravna körülnézett... és egyszerre ráébredt, a halálról és pusztulásról szóló jelentések mind a messzeségből érkeztek. A tengerpart és az ég közel ugyanolyan békés volt, mint eddig. A nap utolsó sugarai már nem érintették a hullámokat. A tajték halvány sávnak látszott a gyenge zöld fényben. Itt-ott sárga lámpák égtek a fák között és a távolabbi tornyokon.

Ugyanakkor nyilvánvalóan szétszaladt már a riadó híre. Hallotta a bekapcsolódó adatolvasókat. A parton gyújtott tüzek közül néhány elaludt, a körülöttük lévők beszaladtak a fák közé, esetleg felfelé lebegtek, ahogy elindultak a távolabb fekvő irodák irányába. A tenger mentén végighúzódó kikötőhelyekről űrhajók szálltak fel, egyre magasabbra és magasabbra zuhantak, míg végül megcsillantak a már láthatatlan napfényben.

Ez volt Jeladó utolsó békés pillanata.

Ragyogó sötétség foltja terjedt széjjel az égen. Elállt a lélegzete egy ennyire torz fény láttán, amit észre se szabadott volna vennie. Sokkal inkább valahol elméje hátsó részének, mint a szemének fénylett. Később képtelen lett volna megmondani, pontosan mitől is volt kétségkívül más, mint sötétség.

– Ott egy másik! – mondta Kékhéj. A körülbelül egyfoknyi átmérőjű fekete paca Dokk látóhatárának közelében tűnt fel.

– De mi ez? – Ravna nem volt a háborúk megszállottja, azonban jó adag kalandos történetet elolvasott. Hallott már antianyag-bombákról és relativisztikus sebességű, mozgási energiát használó lövedékekről. Az efféle fegyverek messziről élénken fénylő pontoknak, esetleg összehangolt villódzásnak látszhattak. Esetleg közelebbről: egy világroncsoló izzón ragyogna végig a bolygó ívén, vízként loccsanva végig magán a felszínen, de csak lassan, nagyon lassan. Olvasmányai efféle látványra készítették fel. Amit most megpillantott, sokkal inkább tűnt a látása hibájának, mint a háború megnyilvánulásának.

Csak a hatalmak tudják, a szkródutasok mit láthattak, de:

– A központi adóvevő állomások... azt hiszem, épp elporlanak – közölte Kékhéj.

– De hát azok fényévekre vannak innen! Semmiképpen nem vehetjük észre innen... – Újabb paca jelent meg, és még csak nem is Ravna látómezejében. A szín helyét keresve lebegett. Pham Nuwen teste újból megvonaglott, de nem valami erősen. Nem jelentett gondot lefogni, viszont... vér szivárgott a szájából. Inge háta átázott valamitől, aminek bomlásszaga volt.

– Az Sk száz másodperc múlva itt van. Rengeteg az idő, még rengeteg az idő. – Kékhéj előre-hátra gurulgatott mellettük, és közben igyekezett megnyugtatni őket, amivel csak azt árulta el, ő maga mennyire ideges. – Igen, úrnőm, fényévekre. És évek múlva a kiégésüket jelentő villanás bevilágítja majd az eget mindazoknak, akik még esetleg életben lesznek itt. Ám az elporlásnak csak töredéke gerjeszt fényt. A többi részét fénynél gyorsabban haladó hullámfront teszi ki, méghozzá akkora, hogy a közönséges anyagra is hatással van... Az optikai idegeket ingerli a többletterhelés... Annyira, hogy a saját idegrendszerünk is vevőkészülékként működik. – Megpördült. – De ne aggódjon! Kemények és gyorsak vagyunk. Máskor is kihúztuk már magunkat a csávából. – Volt valami bizarrul mulatságos abban, ahogy egy rövid távú emlékezettel nem rendelkező lény villámgyors reflexeivel kérkedik. Ravna nagyon remélte, hogy a szkródja valóban képes erre.

– Nézzétek! – zümmögött fel fájdalmasan hangosan Zöldszár hangja.

A tenger vonalát még soha nem látta ennyire visszahúzódni.

– Lezuhan a tenger! – kiáltotta Zöldszár. A víz pereme száz métert, kétszázat is hátrébb vonult már. A zölddel rajzolt látóhatár lebukni készült.

– A hajó még mindig ötven másodpercre van. Elérepülünk. Gyerünk, Ravna!

Ravna bátorsága ezt a pillanatot választotta, hogy kilehelje lelkét. Grondr azt mondta, le fog zuhanni a Dokk! A környékükön zsúfolásig megtelt most az ég, ahogy emberek tucatjai igyekeztek biztonságba jutni. Száz méterre tőlük a homok is megmozdult, lavina zúdult a tátongó űr felé. Eszébe jutott az, amit Vénséges Vén mondott, és tudta, a levegőbe emelkedett személyek rettenetes hibát követtek el. A gondolat félresöpörte riadalmát.

– Ne! Keressünk inkább egy magasabban fekvő helyet!

Az éjszaka már egyáltalán nem volt csendes. Harangzúgásra emlékeztető nyöszörgés kelt a tenger irányából, és terjedt mindenfelé.

Az alkonyati szellő olyan szélviharrá erősödött, hogy a fákat a víz felé hajlította, ágakat és homokot sodort el mellettük.

Ravna még mindig térdelt, és Pham ernyedt karját szorította. Nem lélegzett, szívverése sem volt. Szeme üvegesen meredt a semmibe. Vénséges Vén ajándéka. Rohadjon el az összes hatalom! A válla alatt megragadta a férfit, és a hátára emelte.

Émelyegni kezdett, kis híján kicsúszott a test a kezéből. Pham inge alatt üregeket tapintott ott, ahol egybefüggő húsnak kellett volna lennie. Az oldalán valami nedves és büdös csörgött lefelé. Félig cipelte, félig vonszolta a testet, ahogy feltápászkodott.

Kékhéj azt kiáltotta:

– ...órákba telik elgurulni. – Felemelkedett a földről és agravját, szembefordította a széllel. Szkród és utasa egy pillanatra részeg módjára megtántorodott... aztán visszacsapódott a talajra, és kénytelen-kelletlen pörögni kezdett a szélnek megfelelően a nyögő-zúgó lyuk felé, ami egykor a tenger volt. Zöldszár sietett a víz felőli oldalára, hogy elállja a pusztulásba vezető utat. Kékhéj felegyenesedett, és mindketten visszagurultak Ravnához. A szélben alig lehetett hallani a hangját.

– ...agrav ...nem műk...! – És vele együtt maga a Dokk szerkezete sem.

Lábbal, kerékkel törtek utat maguknak, úgy távolodtak a mindent magába szippantani igyekvő tengertől.

– Keressetek egy helyet, ahová leszállhat az Sk!

A fasor mostanra dombok fűrészfogszerű sorává változott. Szemük előtt és talpuk alatt alakult át a táj. Mindenhonnan a nyöszörgő hangot lehetett hallani, egyes helyekről annyira hangosan, hogy Ravna a cipője talpán át érezte a rezgését. Megroskadó térségeket kerülgettek, ahogy mindenfelé víznyelők nyíltak. Az éjszaka többé nem volt sötét – akár a vészvilágítás kapcsolt be, akár a tönkremenő agrav mellékhatásának számított, kék ragyogás vette körül a lyukakat. Átpillantottak rajtuk, és ezer kilométerrel lejjebb meglátták Felszín felhő borította éjjelét. A köztes űr korántsem volt üres. Fénylő kísértetalakokat pillantottak meg: sok milliárd tonna víz és föld... és haldokló, repülő személyek százai. A Vrinimi Szerv most fizette meg az árát, hogy a Dokkot agravval készítették, és nem állították állandó orbitális pályára.

Valahogy sikerült előrébb jutniuk. Nem sok hiányzott hozzá, hogy Pham Nuwen túl nehéz legyen ehhez a cipelés/vonszoláshoz – Ravna legalább annyit tántorgott jobbra-balra, amennyit előre haladt. Közben viszont könnyebb volt a férfi, mint hitte volna. A maga módján ez is rémítőnek hatott: netalán már a magasabban fekvő helyek sem azok többé?

Az agravok többsége egyszerűen tönkrement, azonban néhány pusztító erővel megszaladt: föld és facsoportok szakadtak ki a buckák tetejéből és indultak egyre gyorsulva felfelé. A szél ide-oda, fel-le csapkodott... viszont veszített az erejéből, zaja mintha távolról hallatszott volna. A Dokkot beborító mesterséges légkör hamarosan megszűnik. Ravna túlnyomásos zsebruhája már néhány perce bekapcsolt, de most ez is rakoncátlankodni kezdett. Még néhány perc, és éppúgy vége lesz, ahogy az agravoknak... és neki magának is. Átszaladt a fején a félig meg-formázódott kérdés, vajon hogyan sikerült ezt elérnie a mételynek. Vénséges Vénhez hasonlóan valószínűleg ő is úgy hal meg majd, hogy soha nem tudja meg.

Fúvókák csóváját pillantotta meg – maradtak még itt hajók. A nagyjuk a bolygókörüli pálya felé igyekezett, esetleg egyenesen ultrameghajtásra váltott, azonban akadt néhány, amelyik ott függött a darabjaira hulló táj előtt. Kékhéj és Zöldszár ment elöl. Ravna álmában sem hitte volna, hogy így is lehet használni a harmadik tengelyt: taszigálva, löködve kapaszkodtak fel olyan lankákon, amelyeken neki alig sikerült feljutnia Phammal, a hátát lehúzó terhével.

Egy dombtetőre értek, de nem sokáig lehettek ott. Ez valamikor az irodai erdő része volt. A fák most úgy meredeztek minden irányba, akár a szőr egy loncsos kutyán. Talpa alatt érezte a talaj lüktetését. Most mi történik? A szkródutasok a csúcs egyik oldalától a másikig gurultak. Vagy itt mentik meg őket, vagy sehol. Ravna térdre rogyott, Pham súlyának nagyját a földre eresztette. Innen messzire elláthattak. A Dokk lassan libbenő zászlóra emlékeztetett, és a szövet minden egyes roppant méretű libbenésére darabok szakadtak le belőle. Mindaddig, amíg az agravegységek között fennmaradt némi együttműködés, megőrizte síkbeli jellegét. Most ez is eltűnőfélben volt. Kicsinyke erdőfoltjukat mindenütt víznyelők vették körül. Ravna észlelte, ahogy a láthatáron a Dokk másik vége leválik, és lassan oldalra fordul: száz kilométer hosszan, tíz kilométer szélesen söpört végig a mentéshez érkezett hajókon.

Kékhéj a bal oldalának nyomódott. Zöldszár a jobbnak. Ravna kifordult, Pham súlyát részben a szkródok testére helyezte. Ha mind a négy nyomásálló öltözéket egyesítik, kicsiholhatnak belőlük még néhány másodpercnyi eszméletet.

– Az Sk: lehozom! – mondta Kékhéj.

Valami tényleg ereszkedett lefelé. Hajófúvóka világította be kékesfehéren a talajt, éles és gyorsan változó árnyakat vetítve mindenre. Káros az egészségre közel 1 g-s mezőben lebegő rakétahajtómű közelében tartózkodni. Egy órával ezelőtt a manővert lehetetlenség lett volna végrehajtani, vagy ha mégis sikerül, akkor főbenjáró bűnnek tekintik. Most viszont nem számított, ha a fúvóka átlyukasztja a Dokkot, esetleg porhanyósra süt egy szállítmányt a galaxis túlsó feléről.

Ezzel együtt... ugyan hol tudná letenni Kékhéj? Vándorló szirtek és tölcsérszerű mélyedések vették körül őket. Az izzó fény előttük ereszkedett le, ő pedig lehunyta a szemét... mire az egész elhalványult.

– Menjünk együtt! – Kékhéj kiáltását alig lehetett hallani a megosztott légkörükben.

Erősen kapaszkodott az utasokba, ők pedig lemásztak/gurultak a kis dombról. A Sávon kívül II az egyik dolina közepén lebegett. Fúvókája lángját sehol se lehetett látni, azonban a nyílás oldalán felcsapó ragyogás éles körvonalakat rajzolt a hajónak, és tollszerű, fehér ívekké változtatta ultrameghajtásának vezérsíkjait. Fénylő szárnyú, óriási szender... épp csak egy karnyújtásnyival távolabb a kelleténél.

Ha a ruháik kitartanának addig, eljuthatnának a lyuk pereméig. És aztán? A vezérsíkok nem engedték, hogy a hajó száz méternél közelebb jöjjön. Egy jó erőben lévő – és kellően őrült – ember megpróbálhatja elkapni az egyiket, hogy aztán végigmásszon rajta.

Azonban a szkródutasoknak megvolt a maguk külön bejáratú tébolya: pontosan akkor, amikor a fény – a visszavert fény – elviselhetetlenül erős lett már... a fúvóka csóvája kialudt. Az Sk átzuhant a lyukon. Ez mit sem számított, az utasok haladtak tovább előre.

– Gyorsabban! – mondta Kékhéj. Ravna most már megsejtette, mit terveznek. Végtagok és kerekek suta keverékéhez képest egészen fürgén kapaszkodtak az elsötétült nyílás pereméhez. Érezte, ahogy a föld megindul a lába alatt, aztán már zuhantak is.

A Dokk sok száz – egyes helyeken néhány ezer – méter vastag volt. Most áthullottak rajta, estükben látták a belső pusztulás hátborzongató villódzásait.

A következő pillanatban már át is jutottak, de még mindig nem érkeztek meg sehova. A páni rémület egészen elpárolgott belőle.

Elvégre ez pusztán szabadesés, mindennapos esemény, és jóval békésebb látványt kínált a darabokra hulló Dokknál. Most már könnyű volt Pham Nuwenbe és az utasokba kapaszkodni, s még közössé tett légkörük is valamivel sűrűbbnek tűnt, mint eddig. íme, a légüres tér és a szabadesés! Eltekintve egy-egy elszabadult agravtól, minden ugyanakkora gyorsulással zuhant lefelé, és a roncsok békében elnyugodtak egymás mellett. Még négy-öt perc, és továbbra is szinte merőlegesen lefelé haladva megérkeznek Felszín légkörébe... A belépési sebességük másodpercenként alig három vagy négy kilométer lesz. Elégnek majd? Meglehet. A felhők szintjei felett itt-ott ragyogó villanások pislantak.

Körülöttük jobbára sötét volt a törmelék: árnyak a felettük lévő tűzijáték előterében. Ám a közvetlenül alattuk lévő maradvány nagy volt és négyszögletes... az Sk, orral előre! A hajó velük együtt zuhant. Néhány másodpercenként halvány, vörös fénnyel fel-fellobbant valamelyik manőverező rakéta. A jármű közeledett feléjük. Ha van fedélzeti nyílása az orrán, akkor épp rajta kötnek ki majd.

Pislákolva bekapcsoltak, és beragyogták őket a dokkolófények. Tízméternyi távolság. Öt. Volt is egy nyílás, sőt nyitva állt! Egészen megszokott zsilipet látott benne...

Bármi is ütközött nekik, nagy volt. Elmosódott körvonalú műanyagdarabot látott feltűnni a válla fölött. Az elszabadult törmelék lassan forgott, éppen csak súrolta őket... de ennél több nem is kellett. Pham Nuwent kirántotta valami a kezéből. A test beleveszett az árnyékba, majd egyszerre erős fénybe borult, ahogy a hajó reflektora keresésére indult. Ezzel egy időben kiszaladt minden levegő Ravna tüdejéből. Mostantól csupán három túlnyomásos zsebmezőjük volt, azok is akadozva működtek csak – ennyi nem elég. Ravna érezte, ahogy cserben hagyja az eszmélete, beszűkül a látómezeje.

Annyira közel voltunk.

Az utasok szétkapcsolódtak. Belekapaszkodott a szkródok testébe, így lebegtek hosszú láncban be a hajó zsilipajtaján. Kékhéj szkródja nekiütközött, ahogy az utas a nyíláshoz rögzítette magát. A rándulástól Ravna megpördült, felfelé rántotta Zöldszárt. Olyanná vált minden, akár egy álomban. Hol volt a rémület, amikor igazán szüksége lenne rá? Tartsd, tartsd, tartsd! – ezt énekelte egy halk hang, mindaz, ami az öntudatából maradt. Ducc, zötty. Az utasok húzták-vonták. Vagy talán a hajó az, ami mindnyájukat rángatja. Bábok voltak, egyetlen zsinóron táncikáltak.

...látótere alagútjának mélyén egy utas ragadta meg Pham Nuwen bucskázó alakját.

Ravna nem is vette észre, hogy elveszítette az eszméletét, pedig a következő, amit érzékelt, hogy levegőt vesz és hányástól fuldokol... mindezt egy zsilipben. Körülötte mindenhol nyugtatólag ható, szilárd, zöld falak. Pham Nuwen egy elsősegélyládához szíjazva hevert a másik fal tövében. Arca kékes színben játszott.

Esetlenül átpréselte magát a nyíláson a férfi fala irányába. Kusza rendetlenség uralkodott a hajón, éles ellentétben azoknak a személyszállító és szerencsejáték-hajóknak a belrendjével, amelyeken eddig megfordult. Ráadásul ezt utasok tervezték. Tapadós foltok tarkították a falakat – Zöldszár egy ilyen csomóhoz erősítette szkródját.

Gyorsultak, nagyjából egyhuszadnyi g-vel.

– Még mindig lefelé tartunk?

– Igen. Ha lebegnénk vagy emelkednénk, azonnal ütköznénk. – Bele a még mindig lefelé záporozó roncsokba. – Kékhéj épp azon van, hogy kivigyen minket. – Együtt repültek a többi darabbal, de közben igyekeztek kilebegni alóluk... mielőtt még Felszínt érnek. Időről időre megzörrent-koppant valami a hajótesten. A gyorsulás néha abbamaradt, esetleg irányt változtatott. Kékhéj kerülgette a nagy törmelékdarabokat.

...nem teljes sikerrel. Hosszan tartó, csikorgó zaj támadt, a végén csattanással, mire a helyiség lassan megfordult Ravna körül.

– Biiipa! Most vesztettük el az egyik ultrameghajtási vezérsíkot – csendült fel Kékhéj hangja. – Két másik már sérült. Kérem, úrnőm, szíjazza be magát!

Száz másodperccel később érték el a légkört. Alig érzékelhető zümmögés hangzott fel a hajótesten túl. Egy ilyen járműnél ez a halál zajának számított. Csak annyira lehetett vele vitorlázni a levegőben, amennyire egy kutya képes volt átugrani a holdat. A zaj egyre hangosabb lett. Kékhéj gyakorlatilag alámerült, úgy próbált meg annyira mélyre menni, hogy kikerülje a hajót körülvevő törmeléket. Még két vezérsík tört le. Aztán következett a gyorsulás a központi tengely mentén. A Sávon kívül II ívet írt le, ahogy kijött a Dokk halálos árnyékából, és ment, egyre kijjebb és kijjebb, orbitális pályára tartva.

*

Ravna Kékhéj páfránylevelei fölött átleskelődve nézte a kinti térre nyíló ablakokat. Az előbb haladtak el Felszín terminátorvonalánál – épp a bolygó körüli pályán keringtek. Újra szabadesésben zuhantak, csakhogy ez a röppálya úgy kanyarodott vissza önmagába, hogy nem csapódott bele közben nagy, kemény dolgokba... például Felszínbe.

Nem tudott sokkal többet az űrutazásról annál, ami egy sokszor utazó, a kalandos történetek iránt rajongó személytől elvárható. Ám az nyilvánvaló volt, hogy hajszál híján csodának számított, amit Kékhéj az előbb tett. Amikor Ravna megpróbált köszönetét mondani neki, az utas előre-hátra gördült a ragadós foltok között, és közben halkan zümmögött magában. Zavarban volt? Vagy egyszerűen csak utasokra jellemzően figyelmetlen?

Megszólalt Zöldszár:

– Tudja, a hosszú távú kereskedelem az életünk. – Kissé félénken, kissé büszkén csendült a hangja. – Ha óvatosak vagyunk, az élet jobbára békésen, nyugodtan halad, de attól még lesznek nehéz helyzetek.

Kékhéj minden pillanatban gyakorol, beprogramoz a szkródjába minden trükköt, ami csak az eszébe jut. Egy igazi mester.

A mindennapi életben a határozatlanság uralta az utasok cselekedeteit. De válságos pillanatokban nem tétováztak, és mindent egy lapra tettek fel. Ravna kíváncsi lett volna, mégis mennyi ebből az utasát felülbíráló szkród.

– Morc – kezdte Kékhéj. – Egyszerűen csak későbbre halasztottam a nehezét. Jó néhány vezérsíkunkat tönkretettem. Mi a helyzet akkor, ha nem javítják ki önmagukat? Akkor mit teszünk? Felszín körül minden elpusztult. Száz bolygóátmérőnyi körzetben mindenhol törmelék van. Nem olyan sűrűn, mint a Dokk környékén, viszont sokkal nagyobb a sebessége. – Nem lehet sokmilliárd tonna törmeléket szerteszét szalajtani a bolygó körül, aztán biztonságos pályagörbéket várni.

– Ráadásul a perverzitás teremtményei bármelyik pillanatban itt lehetnek, hogy felfalják mindazokat, akik túlélték az eddigieket.

– Hörg. – Zöldszár csápjai vicces kuszaságban dermedtek meg. Egy másodpercig csak magában csicsergett. – Igazad van... elfelejtettem. Azt hittem nyílt térségre találtunk, de...

Nyíltnak nyílt, viszont egy céllövölde kellős közepén van.

Ravna ismét a parancsnoki pult ablakaira pillantott. Most a nappali oldalon jártak, körülbelül ötszáz kilométerre Felszín első számú óceánja fölött. A párás kék láthatárig sehol egyetlen villanás, ragyogás sem látszott az égbolton.

– Semmilyen harcot nem látok – szólalt meg reményteljesen.

– Sajnálom. – Kékhéj jelentősebb nézetre váltott. Jobbára Ravna számára értelmezhetetlen, navigációs és ultraletapogatású adatokból állt. Tekintete megakadt egy orvosi adatokat mutató kijelzőn: Pham Nuwen ismét lélegzett. A hajó sebésze úgy vélte, megmenthető. Azonban akadt ott egy kommunikációs státuszt jelző ablak is – ezen szörnyen világosan látszott a támadás. A helyi háló üvöltő töredékek százaira hullott szét. A bolygófelszínről csak automaták hangjai érkeztek, azok is orvosi segítséget kértek. Grondr odalenn volt. Ravna valamiért úgy sejtette, még az ő marketinges személyzete sem élte túl. Bármi is csapott le Felszínre, még pusztítóbb volt, mint a Dokkban bekövetkezett üzemzavar. A bolygóközeli térben alig néhány túlélő maradt a hajókban és lakókörnyezetek maradványaiban, többnyire halálos pályagörbéken. Nagy léptékű, összehangolt segítség nélkül perceken, legfeljebb órákon belül odavesznek. A Vrinimi Szerv igazgatói többé nem léteztek, elpusztultak, mielőtt még rájöhettek volna, pontosan mi is történt.

Grondr azt mondta: „Menj!”

A naprendszerben harcok dúltak. Ravna látta a vrinimi védelmi erők üzeneteit. Irányítás és összehangolás nélkül is akadt, aki szembeszállt a perverzitás flottájával. Csatáik fénye jóval a vereség után, jóval azt követően ér ide, hogy az ellenség személyesen is itt lesz már.

Mennyi időnk lehet még? Percek?

– Biipa! Ezeket a nyomokat nézze meg! – szólalt meg Kékhéj.

– A perverzitásnak közel négyezer járműve van. Megkerülik a védőket.

– Viszont mostanra már szinte senki sincs itt – közölte Zöldszár. – Remélem, nem haltak meg mind!

– Mind nem. Több ezer hajót látok távozni: megy mindenki, aki tud, és aki teheti. – Kékhéj előregurult, aztán hátra. – Sajnos! Mi is józanul gondolkodunk... de nézze csak meg ezt a kárjelentést! – Az egyik ablak megnövekedett: tele volt színes mintákkal, ami nagyjából semmit nem jelentett Ravnának. – Két vezérsík még mindig törött, javíthatatlan. Három részben kijavítva. Ha nem gyógyulnak meg, itt ragadunk. Ez elfogadhatatlan! – zümmögött fel élesen hangzója. Zöldszár odahajtott hozzá, és egymásra zörgették páfrányleveleiket.

Teltek-múltak a percek. Amikor Kékhéj újra samnorskul szólalt meg, már jóval halkabban beszélt.

– Egy vezérsík elkészült. Talán, talán, talán... – Megnyitotta a szabad szemmel látható nézetet. Az Sk épp Felszín déli sarka fölött siklott át, vissza az éjszakába. Pályájukkal a Dokk törmelékének nagy része fölébe kellene érniük, azonban folyamatosan rázkódtak, ahogy a hajó kerülgette a maradványokat. A rendszerben vívott csata iszonyatának kiáltásai elhalkultak.

A Vrinimi Szervezet egyetlen roppant méretű, rángatózó tetem volt... és hamarosan itt szimatol majd a gyilkosa.

– Kettő elkészült. – Kékhéj egészen elcsendesedett... – Három!

Három készült el! Tizenöt másodperc az átkalibráláshoz, aztán ugrunk!

Hosszabbnak tűnt... ám aztán minden ablak átváltott a szabad szemmel látható nézetre. Felszín és a napja sehol. Körülöttük mindenütt csillagok és sötétség.

*

Három órával később Jeladó százötven fényévnyire volt mögöttük. Az Sk beérte a menekülő hajók legfőbb csoportját. Az archívumok és a turizmus miatt kivételesen sok csillagközi hajó tartózkodott Jeladónál. Tízezer jármű foglalta el körülöttük néhány fényévnyi távolságban a teret. Ám a galaktika síkjától ennyire távol ritkán akadnak csillagok, úgyhogy legalább százórányi repülés várt még rájuk a legközelebbi menedékhelyig.

Ravna számára új csata vette kezdetét. A pult túloldaláról méregette Kékhéjt. A szkródutas rezgett, páfránylevelei úgy csavarodtak magukra, ahogy még soha nem látta tőlük.

– íme, itt van, Bergsndot úrnőm! Magaspont kedves civilizáció, és néhány kétlábú is akad közöttük. Biztonságos. Közelben van. Megszokhatja. – Elhallgatott. Olvas az arckifejezésemben. – De... de ha ez nem fogadható el, akkor tovább visszük. Adjon nekünk lehetőséget, hogy szerződést köthessünk a megfelelő rakományra, és...! És visszavisszük egészen Sjandra Keiig. Ehhez mit szól?

– Nem. Van már egy szerződése, Kékhéj. A Vrinimi Szervezettel kötötte. Mi hárman... – és mindaz, ami Pham Nuwenből lesz – ... a Kívül fenekére megyünk.

– Hitetlenkedésemben a fejemet ingatom! Tény, kaptunk előzetes foglalót. Azonban most, hogy a Vrinimi Szervnek vége, nincs senki, aki teljesítené a megállapodásban foglaltakat. Ennek megfelelően miránk sem vonatkozik többé.

– A Vriniminek nincs vége. Hallottátok Grondr’kalirt. A Szervnek fiókirodái voltak... vannak a Kívül minden részében. A kötelezettség még most is érvényes.

– Ez csak formalitás. Mindketten tudjuk, hogy azok a fiókirodák soha nem tudnák kifizetni az utolsó részletet.

Ravna erre nem tudott mit mondani.

– Kötelezettséget vállaltak – bökte ki, de szavaiból hiányzott a megfelelő erély. Soha nem volt valami jó a kérkedésben.

– Úrnőm, valóban a Szerv etikáját követi, vagy csak egyszerű emberségből beszél?

– Hát... – Ravna soha nem értette meg a Szerv erkölcsiségét. Ez volt az egyik oka, hogy gyakornokidejét követően inkább visszatért volna Sjandra Keire, és amiért a Szerv óvatosan kezelte az emberi fajt. – Nem számít, melyikből! A szerződés áll. Örömmel tettek neki eleget, amikor biztonságosnak tűnt. Hát, most halálosra fordultak a dolgok... csakhogy ez a lehetőség is része volt a megállapodásnak. – Ravna Zöldszárra nézett. Eddig egy szót sem szólt, még csak a leveleit sem zörgette párjának. Páfrányleveleit szorosan központi szára mellett tartotta. Esetleg...

– Ide hallgassanak, a szerződéses kötelezettségen kívül van még más oka is. A perverzitás sokkal erősebb, mint ahogy azt bárki gondolta róla. Ma megölt egy hatalmat. És a Közép-Kívülben tevékenykedik... Az utasoknak messzire nyúlik vissza a történelmük, Kékhéj, számos faj létezésénél is messzebbre. A perverzitás olyan erős is lehet, hogy véget vet ennek.

Zöldszár feléje gördült, és kissé kinyílt.

– Maga... maga tényleg úgy véli, találhatunk valamit azon a hajón, a fenéken, valamit, amivel árthatnánk egy olyasvalaminek, ami még a hatalmak között is hatalomnak számít?

Ravna hallgatott egy ideig.

– Igen. És közvetlenül a halála előtt Vénséges Vén is így vélte.

Kékhéj még szorosabbra csavarodott önmagán. Aggodalmában?

– Úrnőm, mi kereskedők vagyunk. Sokáig élünk és messzire is eljutottunk már... és azzal maradtunk életben, hogy csak a saját dolgunkkal törődtünk. Gondolhatnak a viráglelkűek, amit akarnak, a kereskedők nem indulnak kalandos küldetésekre. Amit kér... az lehetetlen: hogy egyszerű kívüllakók próbáljanak meg legyőzni egy hatalmat.

Viszont a szerződéssel vállaltátok ezt a kockázatot. Ezt viszont nem mondta ki hangosan. Zöldszár talán igen. A páfránylevelei zörögtek, Kékhéj pedig válaszképpen csivitelt valamit. Zöldszár egy pillanatig nem szólt semmit, majd tett valami furcsát a tengelyeivel, és levált a ragadós foltról. Kerekei a semmiben forogtak, ahogy lassú ívet leírva lebegett előre, míg végül fejjel lefelé fordult, és lenyúlt páfrányleveleivel, hogy végigsimítson Kékhéjon. Közel öt percen át csörögtek oda-vissza. Kékhéj lassan kicsavarodott, páfránylevelei megnyugodtak, és azok is simogatni kezdték a párját.

Végül megszólalt.

– Rendben... Egy küldetés. De jól jegyezze meg! Soha többet!

II. RÉSZ

TIZENHETEDIK FEJEZET

A tavasz nedvesen, hidegen és gyötrelmesen lassan köszöntött be. Az elmúlt nyolc napon végig esett. Johanna annyira vágyott valami másra, legyen az akár újra a tél sötétje.

Az egykori mohából lett sarat dagasztotta. Kora délutánra járt az idő – a félhomály még vagy három órán át kitart. Hegesegg szerint, ha nem lenne ilyen felhős az ég, mostanság már látnának némi napfényt is.

Néha az jutott eszébe, soha többé nem látja a napot.

A vár udvara egy domboldalon terült el. Sár és sivár hó borította a dombot, halmokba torlódott a fából készült épületek falainál. Múlt nyáron pompás kilátás nyílt innen. Télen pedig a sarki fény kéken és zölden ömlött végig a havon, megcsillant az öböl befagyott vizén, és kirajzolta az égre a távoli hegyeket. Most sűrű ködpára volt az eső – még a várost se látta a falakon túl. A felhők alacsony, rojtos mennyezetként húzódtak a feje felett. Tudta, a bástyák kőfalain őrök állnak, ma azonban minden bizonnyal a rések mögött összebújva figyelnek. Egyetlen állatot, egyetlen falkát se lehetett látni. A tüskések világa kihaltnak számított Straumhoz képest... de nem hasonlított a Felső Laborhoz sem. Felső Labor egy vörös törpe körül keringő, levegőtlen kő volt. A tüskések világa élt, mozgott – néha olyan szépnek és barátságosnak tűnt, akár egy straumli üdülőhely. Johanna belátta, hogy az emberi faj jobbára ennél kevésbé kellemes világokon telepedett meg... kétségkívül kellemesebb Nyjoránál, s talán épp olyan szép, mint a Vén Föld.

Johanna odaért a bungalójához. Egy pillanatra megállt kifelé hajló falai alatt, és végignézett az udvaron. Igen, ez a hely egy kissé emlékeztet a középkori Nyjorára. Ám a hercegnők korából származó történetekből nem derült ki, milyen kérlelhetetlen is egy efféle világ. Ameddig csak ellátott, mindenütt és mindig esett. Megfelelő technológia nélkül még a hideg eső is halálosnak számíthat. Akárcsak a szél. A tenger pedig nem olyan, ahová egy kis délutáni vitorlázásra ki lehet futni – a hideg felmagasló halmaira gondolt, az eső ismétlődő rohamaira.... Még a város körüli erdők is veszedelmesnek látszottak. Nem volt nehéz besétálni oda, csakhogy nem voltak rádiójeladók, sem farönköknek álcázott helyek, frissítőkkel. Aki egyszer eltévedt, az egyszerűen meghalt. A nyjorai mesék most egészen sajátos értelmet nyertek előtte – nem kellett nagy képzelőerő ahhoz, hogy kitalálja a szél, az eső és a tenger elementáljait. Ilyen volt a technológia kora előtti élmény: még ha nincsenek is ellenségeid, maga a világ is végezhet veled.

Márpedig neki voltak ellenségei. Számosán. Kinyitotta a parányi ajtót, és belépett.

*

Egy falka tüskés ült a tűz körül. Talpra állt, kisegítette Johannát viharkabátjából. Többé már nem húzódott el az apró fogakkal teli pofák elől. Ismert segítőinek egyike volt az – szinte elhitte, hogy a szájak kezek, ahogy ügyesen kibújtatták karját az olajos bőrből készült ruhából, amit aztán felakasztottak a tűz mellé.

Johanna ledobta csizmáját és nadrágját, majd átvette a felé nyújtott bélelt köntöst.

– Vacsorát! Most! – mondta a falkának.

– Rendben.

Leült a tűz mellé, egy párnára. A tüskések tulajdonképpen primitívebbek voltak a nyjorai embereknél. A tüskések világa nem holmi elbukott kolónia. Még mondájuk se volt, hogy vezesse őket. A higiénia csak elszórtan létezett. Faragó előtt a tüskés orvosok eret vágtak betegeiken/áldozataikon... Most már tudta, lakhelye fényűzőnek számít a tüskések között. A vastagon lakkozott fa nem volt megszokott.

Az oszlopokra és falakra festett minták sokórányi munka eredményeként kerültek oda.

Johanna állát a tenyerén nyugtatva meredt a lángokba. Éppen csak a szeme sarkából látta, ahogy a falka körbetáncolja a tűzrakó helyet, és kondérokat akaszt fölé. Ez itt alig törte a samnorskot – nem vett részt Faragó adatolvasóval kapcsolatos vizsgálatában. Hegesegg jó pár héttel ezelőtt megkérte, engedje meg, hogy beköltözzön ide... van-e jobb módja a tanulási folyamat felgyorsításának? Beleborzongott az emlékbe. Tudta, hogy a heges csak egy tag, de valahányszor meglátta „Kóbort”, apja gyilkosát látta elégedetten és jóllakottan üldögélni, aki igyekezett elbújni három másik, kisebb termetű társa mögött. Belemosolygott a lángokba, ahogy felidézte, mekkorát vágott Hegeseggre a felvetés hallatán. Elvesztette az önuralmát, de megérte. Senki más nem jött elő többé azzal, hogy „barátok” osztozzanak vele ezen a házon. Majd’ minden este hagyták, hadd legyen egyedül. Néha pedig... Apa és Anya olyan közelinek tűntek, mintha csak odakinn várnának arra, hogy észrevegye őket. Hiába látta meghalni, lénye egy része nem volt hajlandó elengedni őket.

A szokásos ábrándképbe főzés illatai surrantak be. Ma este babos hús volt az ennivaló, hozzá némi hagymával. Meglepetés. Jó volt az illata – nagyra értékelte volna a változatosságot. Azonban Johanna hatvan napja nem látott friss gyümölcsöt. Sózott hús és zöldségek – ez a téli koszt. Ha itt lenne Jefri, szörnyen hisztizne. Hónapok teltek el azóta, hogy Faragó északi kémeitől megjött a hír: Jefri odaveszett a rajtaütésben... Már túltette magát rajta. Tényleg. Bizonyos szempontból pedig jóval... egyszerűbb lett minden azzal, hogy egyedül van.

A falka egy tálnyi babos húst tett elé, mellé valamiféle késsel.

Hát, ez van. Johanna megfogta a görbe nyelet (oldalvást kanyarodott, hogy a tüskés szájak is tartani tudják), és belevágott.

*

Alig maradt már belőle, amikor udvarias kaparászás hallatszott az ajtón. Szolgálója hurukkolt valamit. A látogató válaszolt, majd egész jó samorsksággal (és olyan hangon, ami hátborzongatóan emlékezetett az övére) így szólt:

– Üdvözletem, a nevem Írnok. Szeretnék kicsit csevegni, oké?

A szolgáló egyike felé fordult – a többiek az ajtót figyelték.

Írnok volt az, akit magában Fontoskodó Bohócnak hívott. A rajtaütésnél ott volt Hegeseggel, de annyira ostoba volt, hogy aligha kellett tartania tőle.

– Oké – mondta, és megindult az ajtó felé. Szolgálója (őre) számszeríjakat vett a szájaiba, és mind az öt tag felsurrant a lépcsőn a padlásra – idelenn egyszerre csak egy falkának jutott hely.

A látogató érkezésével együtt a hideg és nedves szél is bejött a helyiségbe. Johanna visszahúzódott a tűz túloldalára, mialatt Írnok levette felleghajtóit. A falka tagjai úgy rázták meg magukat, ahogy a kutyák szokták: zajos, mulatságos látvány... ja, és senki nem akar a közelében lenni, amikor ez megtörténik.

Végül aztán Írnok odakocogott a tűzrakó helyhez. A felleg-hajtók alatt a szokásos kengyelekkel ellátott, a váll mögött és a farnál nyitott kabátokat viselt. De Írnok esetében láthatóan kitömték őket a váll fölött, hogy a tagok vaskosabbnak és erősebbnek látsszanak annál, amilyenek a valóságban. Egyikük beleszagolt Johanna táljába, míg a többi fej erre-arra tekintgetett... de soha, egyszer se néztek egyenesen rá.

Lepillantott a falkára. Még mindig nehezére esett egyszerre egynél több arcnak beszélni – általában annak válaszolt, amelyik visszanézett rá.

– Na? Miről jöttél beszélgetni?

Az egyik fej rápillantott. Megnyalta az ajkát.

– Oké. Igen. Gondoltam, megnézem, hogy vagy. Mármint...

– Hurukk. Szolgálója válaszolt az emeletről, minden bizonnyal beszámol arról, milyen hangulatban volt eddig. Írnok kihúzta magát.

Hat fejéből négy nézett Johannára. A másik két tagja ide-oda sétált, mintha valami fontos dolgon elmélkedne éppen.

– Nézd, te vagy az egyetlen ember, akit ismerek, de mindig is szívesen figyeltem meg mások viselkedését. Tudom, hogy nem vagy itt boldog...

Fontoskodó Bohóc a nyilvánvaló megállapításához is mesterien értett.

– ...és megértem. De minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy segítsünk. Mi nem azok a rossz emberek vagyunk, akik megölték a szüléidét és a testvéredet.

Johanna megkapaszkodott az alacsony mennyezetben, és előredőlt.

Csupa gonosztevő – történetesen ugyanazok az ellenségeink, csak ennyi.

– Ezt tudom jól, és együtt is működöm. Ha nem tettem volna, még mindig az adatolvasó óvodai módjával szórakoznátok. Megmutattam nektek az olvasási leckéket. Ha szorult belétek egy kis ész, nyárra meglesz a puskapor. – Az olifánt afféle családi játék volt, kedvenc alvóka, amit már évekkel ezelőtt le kellett volna tennie. Viszont volt benne történelem... a sötét kor hercegnőinek és királynőinek történetei; hogyan küzdöttek és hogyan igázták le a dzsungelt, hogy újjáépítsék a városokat, aztán az űrhajókat. Eldugott hivatkozási útvonalakon félig elrejtetten ott voltak az egyenletek, a technológia története is. A puskapor az egyik legegyszerűbb találmánynak számított. Ha az idő jobbra fordul, indítanak néhány terepkutató expedíciót – Faragó ismerte a ként, de a városban nem volt belőle nagy mennyiségben. Ágyút készíteni már nehezebb ügy. Na persze...

– Akkor aztán az ellenségeiteknek vége. Megkapjátok tőlem, amit akartok. Miért panaszkodsz akkor?

– Panaszkodni? – Fontoskodó Bohóc fejei egymást váltva bólogattak. Az efféle megosztott gesztusok az arckifejezések megfelelőinek számíthattak, bár Johanna a javukat még nem ismerte. Ez talán feszengést jelentett.

– Nem panaszkodni jöttem. Pontosan tudom, hogy segítesz nekünk. De, de... – Most már három tagja járkált fel-alá. – Egyszerűen csak arról van szó, hogy kevesen látnak át olyan sok mindent, mint én, kicsit talán úgy, mint régen Faragó. Én... már láttam, milyen szót használtok rá... „műkedvelő”, igen, az vagyok. Tudod, olyan, aki mindent tanulmányoz, és mindenhez van tehetsége. Csak harminc éves vagyok, de a világon szinte az összes könyvet elolvastam, és... – A fejek bólogattak, talán bátortalanul? – ...még írni is tervezek egyet, mondjuk a kalandod igaz történetét.

Johanna azon kapta magát, hogy mosolyog. Általában barbár idegeneknek, testükben és lelkűkben is embertelen lényeknek látta a tüskéseket. Ám ha lehunyta a szemét, szinte már azt képzelhette, Írnok is egy straumer. Anyának akadt néhány barátja, akik ugyanilyen meggondolatlanul és ártatlan meggyőződéssel beszéltek, száz meg száz nagyszabású, de soha meg nem valósuló tervet dédelgető férfiak és nők. A Straumon unalmas veszedelemnek tartotta őket, akiket messzire került. Most viszont... hát, Írnok bolondsága már-már olyan volt, mintha otthon lenne megint.

– Azért vagy itt, hogy engem tanulmányozz a könyvedhez?

Újabb váltakozó bólogatás.

– Hát, igen. És még azért is, mert a többi tervemről akartam beszélni veled. Tudod, mindig is olyan feltalálóféle voltam. Persze ez most már nem jelent valami sokat. Olyan, mintha minden, amit csak ki lehet találni, már benne lenne az adatolvasóban. A legjobb ötleteim köszöntek vissza benne. – Felsóhajtott, illetve olyan zajt adott ki, mint egy sóhaj. Most épp az adatolvasó egyik tudós hangját utánozta. A hang volt a legegyszerűbb a tüskése számára – egészen összezavarta az embert.

– A lényeg, hogy eltöprengtem azon, miként lehetne továbbgondolni néhány ötletet... – Írnok tagjai közül négy hasra feküdt a tűzrakó hely melletti pádon. Úgy tűnt, hosszú beszélgetésre készül. A maradék kettő megkerülte a tüzet, és átadott neki egy rézkarikával összefűzött papírhalmot. Míg a lángok túloldalán lévők egyike tovább beszélt, a kettő gondosan átlapozta, és mutogatta, hová érdemes néznie.

Ami azt illeti, Írnoknak rengeteg ötlete volt: pányvára kötött madarak repülő hajók felhúzásához, óriási lencsék, amelyek összegyűjtik a nap fényét, az ellenségeikre irányítják és felgyújtják őket. Néhány rajzon úgy látszott, Írnok vélekedése szerint a légkör túlnyúlik a holdon. A tüskés zsibbasztó részletességgel mutatta be az egyes elképzeléseket: gondosan elmagyarázta a rajzokat, és lelkesen paskolgatta Johanna kezét.

– Látod már a lehetőségeket? Az én egyedi szemszögem az adatolvasó bizonyítottan működő találmányaival ötvözve. Ki tudja, hová vezethet mindez?

Johanna felkuncogott, ahogy elképzelte Írnok óriásmadarait, amint kilométeres átmérőjű lencséket cipelnek a holdra. A tüskés ezt beleegyezésnek vette.

– Igen. Zseniális, ugye? A legújabb ötletem: ha nem lett volna az adatolvasó, soha eszembe sem jutott volna. Ez a „rádió”, ez nagyon gyorsan és nagyon messzire küldi el a hangot, ugye? Miért ne ötvözhetnénk a mi tüskés gondolataink erejével? Egy falka képes lenne egy személyként gondolkodni, ööö, kilométerek százairól is.

Ennek már majdnem volt értelme! Viszont ha a puskaporhoz hónapokra van szükség – még a megfelelő keverék ismeretében is –, vajon hány évtizednek kell eltelnie addig, amíg a falkáknak rádiójuk lesz? Írnok kiforratlan ötletek bámulatos tárháza. Több mint egy órán át hagyta, hogy a szavai átmossák. Esztelenség volt, de kevésbé idegen tőle, mint mindaz, amivel a múlt évben találkozhatott.

Végül aztán Írnok mintha kifogyott volna a szóból – hosszabbak lettek a szünetek, és egyre többször érdeklődött Johanna véleménye iránt. Majd azt mondta:

– Hát ez tényleg remek volt, oké?

– Hú, igen, káprázatos!

– Tudtam, hogy tetszeni fog. Azt hiszem, te épp olyan vagy, akár a mi népünk. Nem vagy csupa harag, legalábbis nem egyfolytában. ..

– Ezzel meg mit akarsz mondani?

Johanna eltolt magától egy puha pofát, és felállt. A kutyalény hátradőlt a farára, hogy felnézzen rá.

– Hát... tudom, sok mindent utálhatsz. De te mintha folyton haragudnál ránk, pedig mi vagyunk azok, akik segíteni szeretnének neked! Munka után itt maradsz, nem akarsz beszélni senkivel... bár most értettem meg, hogy ez a mi hibánk. Azt akartad, jöjjünk el ide, viszont túlságosan büszke vagy ahhoz, hogy ezt ki is mondd. Ahogy mondtam, könnyen kiismerem mások viselkedését. A barátom, akit te Hegeseggnek nevezel, igazán rendes fickó. Ezt egészen őszintén mondhatom neked, és tudom, hogy újdonsült barátomként hiszel majd a szavaimnak. Nagyon szívesen eljönne ő is meglátogatni... gah!

Johanna lassan megkerülte a tűzrakó helyet, így a két tag kénytelen volt elhátrálni előle. Most Írnok minden része felfelé nézett rá: egymás fölött, tágra nyílt szemmel nyújtogatták a nyakukat.

– Én nem vagyok olyan, mint ti. Nekem nem kell sem a beszélgetés, sem a te hülye ötleteid! – Belevágta Írnok jegyzettömbjét a tűzbe. A tüskés a pereméhez ugrott, és kétségbeesetten nyújtózott az égő lapok után. A többségét sikerült kihúznia, és a melleihez szorította.

Johanna nem állt meg, egyre csak ment előre, és közben a lábai felé rugdosott. Írnok hátrált és hátrált, közben mindjobban széthúzódott.

– Hülye, mocskos mészárosok! Nem vagyok olyan, mint ti!

– Tenyerével rácsapott az egyik tetőgerendára. – Az emberek nem szeretnek állatokként élni. Mi nem fogadunk be gyilkosokat! Mondd meg Hegeseggnek, mondd meg neki! Ha át merészel jönni egy kis beszélgetésre, hát, be...betöröm a fejét! Betöröm az összeset!

Írnok mostanra egészen a falnak préselődött. Fejei vadul forogtak ide-oda. Rengeteg hangot adott ki. Egy részét samnorskul, de túlságosan magasan ahhoz, hogy Johanna megérthesse. Egyik szája rátalált az ajtó fogantyújára. Belökte, és felleghajtóiról megfeledkezve mind a hat tagja kiszaladt a homályba.

Johanna letérdelt, és kidugta fejét az ajtónyíláson. Szélfútta vízpermetből állt a levegő. Arca egy pillanat alatt annyira megdermedt és elázott, hogy nem is érezte már a könnycseppeket, Írnok csupán az egyre sötétedő szürkületbe olvadó hat árnyékká vált, amelyek lefelé igyekeztek a hegyoldalon, és sietségükben néha fel is buktak. Egy pillanat, és már ott sem volt. Nem látott már mást, csak a közelben álló kunyhók elmosódott körvonalait, és a tűz nyomán körülötte kiömlő sárga fényt.

Különös. A rajtaütés után rémületet érzett. A tüskések megállíthatatlan gyilkosok voltak. Aztán a hajón, amikor megütötte Hegesegget... Az egész olyan csodálatos volt – a falka összeesett, ő pedig egyszerre megtudta, hogy szembeszállhat velük, hogy csontjukat törheti. Nem kell kiszolgáltatottnak lennie... Ma este pedig ismét okosabb lett. Nem is kell hozzájuk érnie, úgy is árthat nekik. Legalábbis néhányuknak. Az utálata is elég volt, hogy megfutamítsa Fontoskodó Bohócot.

Behátrált a füstös melegbe, és bezárta az ajtót. Diadalmat kellene éreznie.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Írnok Zsaqeramaphan senkinek nem mesélt arról, hogy felkereste a kétlábút. Persze Árusítóié őre mindent hallott. Lehet, hogy nem beszéli jól a samnorskot, de a beszélgetés menetét biztosan megértette. Előbb-utóbb mások is hallani fognak róla.

Néhány napig búslakodott, sok órát töltött jegyzetfüzete maradványai fölé görnyedve, ahogy igyekezett újra elkészíteni az ábrákat. Jó időbe telik, mire újra odamerészkedik az adatolvasóhoz, különösen, amikor Johanna is ott van. Írnok pontosan tudta, a külvilág szemében szeleburdinak tűnik, pedig a valóságban rengeteg bátorságot kellett összeszednie, hogy így besétáljon Johannához. Egyszerűen tudta, hogy zseniális ötletei vannak, azonban egész életében mást mondtak neki azok, akikbe nem szorult semmiféle képzelőerő.

Sok szempontból igen szerencsésnek nevezhette magát. Hasadt falkaként született Rangathirban, a köztársaság keleti határán. Szülője egy gazdag kereskedő. Zsaqeramaphanban szülője tulajdonságai közül néhányat magában hordozott, ám a mindennapi üzletmenethez szükséges álmosító türelem nem tartozott közéjük. Testvérfalkája azonban igenis rendelkezett vele – a családi üzlet egyre gyarapodott, és az első néhány évben testvére nem sajnálta tőle a vagyonát. Írnok a kezdet kezdetétől értelmiséginek számított. Elolvasott mindent: természettörténetet, életrajzokat, ivadéktenyésztést. Végül aztán az övé lett Rangathirban a legnagyobb könyvtár: több mint kétszáz kötet.

Már akkor is világrengető ötletei voltak, olyan elképzelések, amelyek – ha megfelelően hajtják végre őket – a keleti tartományok leggazdagabb kereskedőivé tették volna őket. Sajnálatos módon a balszerencse és testvére képzelőerejének hiánya kudarcra ítélték első gondolatait. A testvére végül kivásárolta az üzletet, Zsaqeramaphan pedig a fővárosba költözött. Ez így volt a legjobb. Addigra hat tagra növelte magát – többet kellett látnia a világból. Azonkívül... ötezer kötetre rúgott az ottani könyvtár, az egész történelem és az egész világ tapasztalata! Jegyzetfüzetei már önmagukban is könyvtárszámba mentek. Az egyetemi falkák mégsem voltak képesek időt szakítani rá. A természet-történetről írt összefoglaló vázlata egyetlen könyvárust sem érdekelt, pedig még fizetett is egyes rövid részletek megjelentetéséért. Egyértelmű, hogy a tények és tettek világában kell előbb sikert aratnia, és ötletei csak akkor kaphatják meg a nekik kijáró figyelmet. Ezért vállalta el a kémfeladatot – maga a parlament mond majd köszönetét neki, amikor visszatér Nyúzó Rejtek-szigetének titkaival.

Ez közel egy évvel ezelőtt volt. Ami azóta történt – a repülő házzal, Johannával és az adatolvasóval – még a legvadabb álmain is túltett (márpedig Írnok elismerte, hogy azok már így is igen szélsőségesek).

Az adatolvasó könyvtárában milliószám álltak könyvek. Johanna segítségével tovább finomíthatná az elképzeléseit, és együtt elsöpörnék a nyúzóizmust a világról. Visszaszerzik a lány repülő házát. Még az ég sem szabhat nekik határt.

Úgyhogy amikor az egészet visszautasították... kénytelen volt magába szállnia. Lehet, hogy Johanna egyszerűen csak azért volt mérges rá, mert megpróbálta megmagyarázni Kóbor viselkedését. Ha Johanna nyitna felé, megkedvelné – ebben Írnok egészen biztos volt. Na persze... az is elképzelhető, hogy az ötletei mégsem annyira jók, legalábbis az emberekéihez képest.

*

Egészen elkedvetlenedett erre a gondolatra. Viszont befejezte az ábrák újrarajzolását, még néhány új ötlete is támadt közben. Érdemes lenne kerítenie némi selyempapírt.

Benézett Kóbor, és rávette, hogy menjen el a városba.

Zsaqeramaphan tucatnyi magyarázatot is kiötlött arra, miért nem vesz többé részt a megbeszéléseken Johannával. Mialatt lefelé tartottak a Vár utcán a kikötő irányába, kipróbált kettőt-hármat.

Nem kellett sok idő hozzá, és barátja feléje fordította egyik fejét.

– Minden rendben, Írnok. Örömmel köszöntünk majd újra, amikor úgy érzed, itt az ideje.

Írnok mindig is jól értett ahhoz, hogy megítélje mások viselkedését – különösen azt tudta ügyesen megállapítani, ha leereszkedően beszéltek vele. Minden bizonnyal a homlokát ráncolta, mert Kóbor folytatta:

– Komolyan mondom. Még Faragó is érdeklődött felőled. Tetszenek neki az ötleteid.

Akár vigasznak szánt hazugságok voltak ezek, akár nem, Írnok felderült.

– Valóban? – A manapság ismert Faragó szomorú látványt nyújtott, ám a történelemkönyvek Faragója Zsaqeramaphan nagy hősei között szerepelt.

– Senki nem haragszik rám?

– Hát, Árusítoló egy kissé zabos. Nagyon ideges, mivel ő felel a kétlábú biztonságáért. De te csak olyasmivel próbálkoztál, amit mindnyájan szerettünk volna megtenni.

– Na igen. – Még ha nem is lett volna adatolvasó, még ha Johanna Olsndot nem is a csillagok közül jött volna, akkor is ő lenne a világon a legérdekesebb lény: egy falkaelmének megfelelő szellem egyetlen testben. Oda lehet sétálni hozzá, meg lehet érinteni, anélkül hogy bármiféle zavarodottságot érezne. Először ijesztő volt, de hamarosan mindnyájan érezték a vonzerejét. A falkák számára a közelség mindig esztelenséget jelentett... akár szexről, akár csatáról volt szó. Micsoda lehetőség volna egy barát mellett üldögélni a tűznél, és közben értelmes beszélgetést folytatni vele! Faragónak az volt az elmélete, hogy a kétlábúak civilizációja természeténél fogva hatékonyabb lehet bármelyik falkákra épülőnél, az együttműködés olyan egyszerű az embereknek, hogy sokkal gyorsabban tanultak és építettek, mint a falkák. Az elmélet egyedüli gyengeségét Johanna Olsndot jelentette. Ha ő közönséges ember, akkor már az is meglepő, ha a faj egyáltalán alapvető együttműködésre képes. Néha barátságosan viselkedett... általában a Faragóval folytatott találkozókon. Úgy tűnt, tisztában van azzal, hogy Faragó gyenge és beteges. Többnyire viszont leereszkedően, maró gúnnyal beszélt, és láthatóan sértette a legjobb igyekezetük is... Néha pedig olyan volt, mint tegnap éjjel.

– Mi újság az adatolvasóval? – kérdezte pillanatnyi szünet után.

Kóbor vállat vont.

– Mint eddig. Faragó meg én már egész jól olvasunk samnorskul. Johanna megtanította nekünk... bár el kell mondanom, engem inkább Faragó révén... szóval azt, hogy miként használhatjuk ki az adatolvasó képességeit. Olyan sok minden van benne, ami megváltoztatja a világot. Ám egyelőre arra kell összpontosítanunk, hogy „puskaporát és „ágyú”-kat készítsünk. Ez, maga az elkészítése az, ami lassan zajlik.

Írnok sokat tudóan bólogatott. Az ő életének is ez volt a központi problémája.

– A lényeg, hogy ha mindezt a nyár közepére véghezvisszük, jövő télre talán sikerül szembeszállnunk Nyúzó seregével, és visszaszerezhetjük a repülő házat. – Kóbor egyik arctól a másikig tartó vigyorra húzta a száját. – Aztán pedig, barátom, Johanna szólhat a barátainak, hogy küldjenek segítséget... mi pedig egész életünkben tanulmányozhatjuk a külvilágiakat. El is zarándokolhatok más csillagok körüli világokba.

Erről az elképzelésről beszéltek már korábban. Kóbornak még hamarabb eszébe jutott, mint Írnoknak.

Lekanyarodtak a Vár utcáról a Peremsorra. Írnok egészen fellelkesült, amikor úgy döntöttek, felkeresik a könyvárust – csak segíthet nekik valahogy. Az elmúlt néhány napban nem tapasztalt érdeklődéssel nézett körül. Faragóháza egész komoly méretű város volt, majdnem akkora, mint Rangathir... Falai között, és a közvetlen közelében álló házakban körülbelül húszezer falka élt. Ma kicsit hűvösebb volt, mint az elmúlt néhány napban, viszont nem esett. Hűvös, tiszta szél söpört végig a piac utcáján, penész és csatorna, fűszerek és friss fűrészáru enyhe szagát hozva magával. Sötét fellegek borították az eget, és köddel terítették be a kikötőt. A tavasz egyértelműen itt volt a levegőben. Írnok játékosan rugdosta a járdaszegély menti, kásás havat.

Kóbor az egyik mellékutcára vezette. Nagy volt a zsúfoltság, ismeretlenek kerültek egészen közel egymáshoz, hogy néha alig hétnyolc méter választotta el őket. A könyvárus melletti bódéknál még ennél is rosszabb volt a helyzet. A nemezből készült elválasztok egyáltalán nem voltak vastagok, és úgy látszott, Faragóházán akkora az érdeklődés az irodalom iránt, amekkorát Írnok még sehol máshol nem tapasztalt. Mialatt az árussal alkudozott, alig hallotta a gondolatait. A kereskedő vastagon bélelt emelvényen foglalt helyet – őt egyáltalán nem zavarta a zsivaj, Írnok egészen összedugta fejeit, úgy összpontosított az árakra és az árura. Életének korábbi szakaszából eredően egészen ügyes volt az ilyesmiben.

Végül megkapta a papírját, méghozzá elfogadható áron.

– A Falkapalánkon menjünk vissza! – mondta. Ez volt a hosszabbik út, a piac közepén keresztül. Ha jó hangulatban volt, Írnok egészen kedvelte a tömeget – nagyon szerette megfigyelni a falkákat. Faragóháza nem olyan nagyvilági hely, mint a Hosszútó mentén álló városok, viszont mindenhonnan érkeztek ide kereskedők. Számos falkát látott, fejükön a trópusi közösség főkötőivel. Az egyik kereszteződésnél kelethoni vöröskabátosok beszélgettek barátságosan egy munkavezetővel.

Amikor a falkák ennyire közel és ilyen számban kerültek egymáshoz, a világ egy kórus peremén látszott billegni. Mindenki egészen magába zárkózott, igyekezett épségben megőrizni a gondolatait. Minduntalan megbotlottak a saját lábukban. És néha felerősödtek a háttérben lévő gondolathangok, egy pillanatra a falkák valahogy összehangolódtak. A tudat megingott, és szívdobbanásnyi időre sokakkal lépett egységre: szuperfalka, aki akár istenség is lehetett. Zsaqeramaphan megremegett. Ebben állt a trópusok vonzereje. Az ottani sokaságok csődületek voltak, roppant méretű falkaelmék, amelyek épp olyan buták, mint amennyire erős bennük a révület. Ha igazak a történetek, egyes déli városokban szünet nélkül zajlott az orgia.

Közel egy órája járkáltak már a piacon, amikor rátört a gondolat. Írnok minden átmenet nélkül megrázta a fejét. Megfordult, és szoros alakzatban vonult vissza a Falkapalánkról, be egy mellékutcába. Nyomában Kóbor.

– Eleged lett a tömegből? – kérdezte.

– Támadt egy ötletem – mondta. Sűrű tömegben nem meglepetés, de ez egy nagyon érdekes ötlet... Percekig nem szólt többet. A mellékutca meredeken haladt felfelé, aztán előre-hátra kanyargóit végig a várdombon. Amikor a lankán haladt, városi polgárok otthonai szegélyezték. A kikötői oldalon a következő szerpentinkanyar utáni házak meredek cseréptetőire láttak rá. Nagy, elegáns, mézeskalácsfestésű házak voltak. Csak néhánynak az aljából nyílt bolt az utcára.

Írnok lelassított, és széthúzódott annyira, hogy ne taposson önmagára. Megértette, hogy egészen elhibázta a dolgot, amikor ötletadóként kívánt fellépni és együtt dolgozni Johannával. Az adatolvasóban egyszerűen túl sok volt a találmány. De még mindig szükségük volt rá, elsősorban Johannának. A gond csak az, hogy ezt még ők maguk sem tudták. Végül azt mondta Kóbornak.

– Nem lepett meg, hogy a nyúzóisták még nem támadták meg a várost? Mi ketten úgy megszégyenítettük Rejtek-sziget urait, ahogy még soha senki. Kezünkben teljes vereségük kulcsa.

Johanna és az adatolvasó.

Kóbor tétovázott.

– Ühüm. Én úgy véltem, a hadseregük nem áll rá készen. Hiszen ha nem így lett volna, réges-rég bevették volna Faragóházát.

– Meglehet, de nagy árat fizettek volna érte. Most már megéri. – Komoly pillantást vetett Kóborra. – Nem, szerintem más oka volt... Náluk van a repülő ház, viszont fogalmuk sincs arról, hogyan használják. Élve akarják visszaszerezni Johannát... majdnem annyira, amennyire minket akarnak megölni.

Kóbor keserűen felmordult.

– Ha Acél nem akart volna lemészárolni mindent, ami két lábon jár, rengeteg segítsége lehetne most.

– Ez igaz, és ezt a nyúzóistáknak is tudniuk kell. Lefogadom, az itt lakók között mindig is akadtak kémeik, de most még többen vannak. Láttad azt a sok kelethoni falkát? – Kelethon a nyúzóista eszmék melegágya volt. Már a mozgalom előtt is kemény népek lakták, akik rendszeresen áldozták fel az ivadékaik közül azokat, akik nem ütötték meg a mércét.

– Egyet biztosan. Egy munkavezetővel beszélgetett.

– Úgy van. Ki tudja, mi érkezik ide különleges céllal jött falkának álcázva magát? Az életemet teszem rá, hogy Johanna elrablását tervezik. Ha rájönnek, mit tervezünk közösen, még az is lehet, hogy egyszerűen megpróbálják megölni. Hát nem érted? Figyelmeztetnünk kell Faragót és Árusítóiét, meg kell szerveznünk, hogy keressék a kémeket.

– És ehhez elég volt egyetlen séta a Falkapalánkon? – Írnok nem tudta megállapítani, ámulat vagy hitetlenkedés csendül a hangjában.

– Hát, ööö, nem. Nem ilyen közvetlenül jött a gondolat. Viszont ésszerű, nem?

Percekig nem szóltak semmit, csak gyalogoltak előre. Idefenn erősebb volt a szél, és szebb a kilátás. Ahol nem a tenger hullámzott, erdőség végtelen szürkéje és zöldje terült el. Minden teljesen békésnek tűnt... mert ez a játszma a titkokról szól. Szerencsére Írnok igen ügyes volt az efféle játszmákban. Elvégre nem épp a köztársasági politikai rendőrség bízta meg Rejtek-sziget felmérésével? Sok tíznapi türelmes győzködésébe tellett, de a végén igen lelkesek voltak. „Bármit, amit csak talál, szívesen megnézzük.” Egész pontosan ezt mondták.

Kóbor téblábolt az úton, láthatóan eléggé meghökkent Írnok felvetésén. Végül azt mondta:

– Azt hiszem, van valami, amit... tudnod kell, valami, aminek teljesen titokban kell maradnia.

Lelkemre ígérem!

– Kóbor, nem fecsegek el titkokat. – Írnok kissé sérelmezte ezt... a bizalom hiányát, no meg, hogy a másik olyasmire jöhetett rá, ami az ő figyelmét elkerülte. Ez utóbbinak nem lenne szabad bántania őt. Arra már rájött, hogy Kóbor és Faragó egymásba bolondultak. Ki tudná megmondani, mit árult el a királynő, vagy mi szivárgott át kettejük között?

– Rendben... olyasmibe botlottál bele, amit nem szabad világgá kürtölni. Tudod, hogy Árusítoló felelős Faragóháza biztonságáért?

– Persze. – Ez a feladat együtt járt a főkamarási poszttal. – Az itt császkáló idegenek számát látva nem mondhatnám, hogy jól végzi a munkáját.

– Ami azt illeti, csodálatos hatékonysággal végzi a munkáját. Árusítolónak még Rejtek-sziget vezetőségében is vannak emberei... alig egy lépésre magától Acél nagyúrtól.

Írnok érezte, ahogy elkerekedik a szeme.

– Igen, nyilvánvaló a számodra, hogy ez mit jelent. Árusítóién keresztül Faragó egyértelműen ismer mindent, amit csak a tanácsuk tervez. Ügyes félretájékoztatással úgy vezethetjük a nyúzóistákat körbe-körbe, akár a barombékákat ritkításkor. Johanna mellett talán ez Faragó legnagyobb előnye.

– Hát... – Fogalmam se volt erről. – Ezek szerint a tehetetlen helyi biztonsági erők csak álca.

– Nem egészen. Biztosnak és okosnak kell látszania, és épp annyi kihasználható gyengeséget mutatnia, hogy a mozgalom nyílt támadás helyett inkább a kémkedést válassza. – Elmosolyodott. – Azt hiszem, Árusítoló igencsak megbántódik majd a kritikád hallatán.

Írnok erőtlenül felnevetett. Legyezgette ez a hiúságát, bár egészen összezavarodott. Árusítoló minden bizonnyal a ma élő legnagyobb mesterkém... ugyanakkor ő, Írnok Zsaqeramaphan, kis híján átlátott rajta. A várba visszavezető úton szinte végig hallgatott, ám a gondolatai vadul kergették egymást közben. Kóbor nem is sejtette, mennyire igazat beszélt az előbb – a titoktartás létfontosságú. A felesleges megbeszéléseket még régi barátok között is kerülni kell. Úgy van! Felajánlja a szolgálatait Árusítóiénak. Új szerepe talán a háttérbe kényszeríti, de igazán ott lehet segíteni. És előbb-utóbb Johanna is észreveszi, mennyire hasznos tud lenni.

*

Lefelé az éj kútjában.

Nem kellett kinéznie az ablakon ahhoz, hogy ez a kép éljen a fejében. Jeladó messzire esett a galaktika korongjától. Az Sk arrafelé ereszkedett... egyre mélyebbre a Lomhaságban.

Viszont megmenekültek. Az űrhajó ugyan megnyomorodott, de óránként közel ötven fényéves sebességgel hagyták el a rendszert. Minden egyes órával lejjebb jártak a Kívülben, és növekedett a mikrougrások kiszámításához szükséges idő, egyúttal csökkent a relatív sebességük. Mindazonáltal haladtak. Mostanra igencsak benne jártak a Kívül középső sávjában. Üldözőknek pedig nyomát se látták, hála az égnek! Bármi is vitte a mételyt Jeladóra, nem a kifejezetten az Sk-ra vonatkozó ismeret volt az.

Remény. Ravna érezte, ahogy egyre gyarapszik benne. A hajó orvosi automatikája szerint Pham Nuwent meg lehet menteni, és van agyi tevékenysége. A hátában tátongó rettentő sebek Vénséges Véntől származó beépítések voltak, szerves szerkezetek, amelyek révén Pham szoros kapcsolatban állhatott Jeladó helyi hálózatával... és azon keresztül magával a fenti hatalommal. Amikor pedig a hatalom valamilyen módon meghalt, a Phamban lévő felszerelés bomlásnak indult roncshalmazzá vált. Vagyis Phamnak, az embernek még mindig léteznie kell. Nagyon bízom benne, hogy még létezik! A sebész szerint három napba telik, mire annyira meggyógyul a háta, hogy megkísérelhetik újjáéleszteni.

Addig is... Ravna egyre többet tudott meg a feje fölött végigsöpört végpusztulásról. Zöldszár és Kékhéj húsz óránként néhány fényévet szökkent oldalvást a hajóval, bele az ismert háló valamelyik nagyobb fővonalába, hogy elszippantsák a Híreket. Bevett gyakorlat volt ez a néhány napnál hosszabb ideig tartó utazásokon – egyszerű módszer, amivel a kereskedők és utazók figyelemmel kísérhették az útjuk sikeres befejezésére hatást gyakorló eseményeket.

A Hírek – vagyis a hangoztatott vélemények túlnyomó többsége – szerint Jeladó maradéktalanul odaveszett. Jaj, Grondr. Jaj, Egravan és Szaraié! Meghaltatok? Megszálltak?

Az ismert háló egyes részei ideiglenesen elérhetetlenné váltak – az extragalaktikus kapcsolatok között egyeseket évekbe telik, mire helyreállítanak. Évezredek óta most először fordult elő, hogy egy hatalmat egyértelműen megöltek. Tízezrével keringtek a támadás indítékaival kapcsolatos állítások, tízezrével a jóslatok arról, mi történik ezután. Ravnának beállította a hajót, hogy szűrje meg ezt az üzenetlavinát, így próbálta lepárolni a találgatás velejét.

Amelyik magából Straumli Birodalomból jött, pontosan annyi értelmet hordozott, mint bármelyik másik: a perverzitás igája alá kerültek ünnepélyesen hangoztatták örömüket az új kor kapcsán, amikor egy transzcendens létező a Kívülben élő fajokkal lép házasságra. Ha Jeladót el lehet pusztítani – ha végezhetnek egy hatalommal –, akkor semmi nem állíthatja meg a győzelmet.

Néhány üzenet írója úgy vélte, Jeladó annak az erőnek volt ősi célpontja, ami megrontotta a Straumli Birodalmat. A támadás talán nem több egy réges-régi háború lezárásánál, elfeledett fajok leszármazottainak satnya kis sorscsapásánál. Ha így van, elképzelhető, hogy a Straumli Birodalom rabjai egyszerűen elsorvadnak, és újra feltűnik az eredeti emberi kultúra.

Számos bejegyzés azt sugallta, a támadással Jeladó archívumait kívánták elrabolni, de csak egy-kettő állította, hogy a métely valamilyen ereklyét kívánt visszaszerezni, vagy éppen a jeladóiakat igyekezett megakadályozni egy ilyen tárgy megkaparintásában. Az efféle felvetések az elméletek gyártása iránt kóros rajongást mutató civilizációktól származtak, abból a fajtából, amelyik egészen túltöltődik a hírcsoportok automatikájától. Ravna azért ezeket is gondosan végigolvasta. Egyikben sem szerepelt az Alsó-Kívülben található tárgy – ha mondtak is bármit, akkor épp azt, hogy a métely Felső-Kívülben, vagy Alsó-Transzcendenciában kutat valami után.

A mételyből is érkezett hálózati forgalom. A fontos protokollokat közlő üzenetekkel legfeljebb az öngyilkos hajlamúak foglalkoztak, és senki nem kapott pénzt azért, hogy továbbküldje őket. Ám a rémület és a kíváncsiság néhányukat egészen széles körben elterjesztette. Ott volt például a mételyi „videó”: közel négyszáz másodpercnyi pánérzékelési adat, tömörítés nélkül. A hihetetlenül drága üzenet lehetett a háló történetének legtöbbször továbbküldött üzenete. Kékhéj közel két napon át tartotta az Sk-t a fővonalon, hogy letölthessék.

A perverzitás rabjai mind embernek látszottak. A Birodalomból származó hírek közel fele videofelvétel volt, bár egyik se olyan hosszú, mint ez – mindegyiken emberek beszéltek. Ravna újra meg újra végignézte a hosszút: még a beszélőt is felismerte. Øvn Nilsndot a Straumli Birodalom legjobb skífutója volt. Most semmilyen címmel nem rendelkezett, talán még neve sem volt. Olyan irodából beszélt, amely korábban kert lehetett. Ha Ravna a kép széléhez lépett, a válla felett lenézhetett a talajig. A város úgy nézett ki, mint a korábbi Straumli Központ. A nővérével évekkel ezelőtt erről a városról, az emberiség Transzcendenciába vezető kalandjának szívéről álmodoztak. A központi tér a nyjorai Hercegnők Mezejének másolata volt, a kivándorlási hirdetésekben pedig azt állították, mehettek a straumerok bármilyen messzire, a Mező közepén álló szökőkútban mindig folyik majd a víz, mindig jelzi majd a hűségüket az emberiség kezdeteihez.

Most nem volt ott semmilyen szökőkút, Ravna pedig kiüresedettnek, halottnak érezte Nilsndot tekintetét.

– Ez az ember itt a Segítő Hatalomként beszél – kezdte a korábbi hős. – Azt szeretném, hogy mindenki láthassa, még egy harmadosztályú civilizációért is mennyi mindent megteszek. Nézzék a segítségemet...! – A kép az ég felé lendült. Napnyugta volt, a sorba állított agravépítmények megaméterről megaméterre csüngtek a fényben.

Ravna még soha életében nem látta, hogy az agravanyagot ekkora mértékben használták volna fel, beleértve a Dokkot is. A Közép-Kívülben egyszerűen nem akad világ, amelyik bármikor is megengedhette volna magának, hogy ilyen tételben hozzon be belőle. –

Amit fölöttem látnak, az csupán a felvonulási terület és a munkásszállás ahhoz az építkezéshez, amelyhez hamarosan hozzákezdek a straumli rendszerben. Elkészültekor öt naprendszer alkot majd egyetlen lakóhelyet, bolygóik és a többi rendszerbeli anyag szétosztva támogatják az életet és a technológiát. Ilyet ebben a mélységben még sosem lehetett látni... és a Transzcendenciában is csak ritkán. – A kép visszatért Nilsndotra: egyetlen ember, egy isten szócsöve. – Maguk között biztos van, aki berzenkedik a gondolat ellen, hogy felajánlják magukat nekem. Hosszú távon ez tulajdonképpen nem számít. Senki nem képes ellenállni a hatalmam és a kívüllakó fajok kezéből létrejött szimbiózisnak. Most azonban azért szólok, hogy csillapítsam ezeket a félelmeket. Amit a Straumli Birodalomban látnak, legalább akkora öröm, mint amekkora csoda. Soha többé nem fordulhat elő, hogy a transzcendencia miatt fajok maradnak hátra a Kívülben. Akik csatlakoznak hozzám... és idővel mindenki csatlakozik majd... azok a hatalom részei lesznek. Hozzáférnek majd a csúcsról és az Alsó-Transzcendenciából származó behozott árukhoz. Saját technológiájukkal tarthatatlan mennyiségig szaporodhatnak. Elnyelnek mindent, ami szembeszáll velem. Elhozzák az új biztonságot és állandóságot.

A harmadik vagy negyedik alkalommal, amikor megnézte, Ravna igyekezett kizárni a szavakat, és Nilsndot arckifejezésére összpontosított, összevetette a személyi adatolvasójában tárolt beszédekkel. Volt is eltérés – nemcsak a képzelete játszott vele. Az, akit látott, lélekben halott volt. A métely valamiért nem törődött azzal, hogy ez nyilvánvaló... lehet, hogy nem is az, csak az embereknek, márpedig belőlük egyre kevesebb akad a nézők között. A felvétel Nilsndot fekete tucatarcára, szokásosnak számító ibolyakék szemére közelített.

– Maguk között van, aki nem érti, miként lehetséges ez, miért telhettek évmilliárdok anarchiában, bármiféle hatalom efféle segítsége nélkül. A válasz... bonyolult. Mint minden jelentékeny fejlődés esetében, ennek is magas a küszöbe. Az egyik oldalán lehetetlenül valószínűtlennek, a másikon elkerülhetetlennek tűnik. A segítség szimbiózisa a köztem és a segítségemet élvező lények közötti hatékony, nagy sávszélességű kommunikáción múlik. A lényeknek, mint például annak is, amelyiken keresztül most szavaimat intézem magukhoz, olyan gyorsan és megbízhatóan kell felelnie, akár egy kéznek, vagy egy szájnak. Szemüknek-fülüknek fényéves távolságból kell jelenteniük. Ezt igen nehéz volt elérni... különösen azért, mert a rendszernek gyakorlatilag a helyén kell lennie, mielőtt üzemelhetne. Azonban most, a szimbiózis beköszöntével a fejlődés sokkal gyorsabban zajlik majd. Szinte bármelyik faj átalakítható, hogy fogadni tudja a segítségemet.

„Szinte bármelyik faj átalakítható.” A szavak ismerős archoz kötődtek, ráadásul Ravna anyanyelvén hangzottak el... de az eredete szörnyen messze volt.

Rengeteg elemzés született. Létrejött egy egész hírcsoport: a Métely Fenyegetése a Fenyegetésekből, a Homo Sapiens és a Szoros Csatolású Automatika érdeklődési csoportból vált ki. Nem akadt manapság még egy, de még öt másik csoport se, amelyik akkora forgalmat bonyolított volna, mint ez. A galaxisnak ebben a részében az üzenetforgalom jelentős része ehhez az új csoporthoz kapcsolódott. Több adatot küldtek el szerencsétlen Øvn Nilsndot beszédjével kapcsolatban, mint amennyiből az eredeti állt. Az ellentmondásokból és a flémelésből ítélve, igen alacsony volt a jel-zaj aránya.

Rejtjel: 0

Kapta: Sk fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: düjton^-triszkvélin, SjK egységek

Küldi: Khurvark Egyetem

[saját állítása szerint űrlakóhelyi egyetem Közép-Kívülben]

Téma: Métely videója

Összefoglaló: Az üzenet hamis

Terjesztési kör:

Háborúfigyelők érdeklődési csoport

Holvannakmost érdeklődési csoport

Métely Fenyegetése

Dátum: 7, 05 nappal Jeladó bukása után

Üzenet szövege:

Nyilvánvaló, hogy ez a Segítő hazudik. Gondos kutatást folytattunk le a kérdésről. Noha a neve nem jelenik meg, a beszélő magas rangú tisztviselő a korábbi straumli államban. Miért – ha a „Segítő” egyszerűen távirányítású robotokként üzemelteti az embereket – tehát miért tartották fenn a korábbi társadalmi berendezkedést? A válasz még egy gyengeelméjűnek is egyértelmű: a Segítőnek nem áll módjában tudatos lények nagy tömegét távirányítással vezérelni. A Straumli Birodalom bukása minden bizonnyal abból állt, hogy a civilizáció hatalmi szervezetének kulcselemeit a maga irányítása alá hajtotta. A faj többi tagja számára minden megy tovább a maga útján. Következtetésünk: ez a szimbiózis a Segítővel csupán egy újabb messianisztikus vallás, egy újabb elszabadult birodalom, amely mentséget keres kegyetlenkedéseire, és megkísérli becsapni mindazokat, akiket nem tud a közvetlen kényszer eszközével befolyásolni.

Senki ne engedje félrevezetni magát!

Rejtjel: 0

Kapta: Sk fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: optima→düjton→triszkvélin, SjK egységek

Küldi: Racionális Vizsgálódás Szervezete

[nagy valószínűséggel egyetlen rendszer a Közép-Kívülben, Sjandra Keitől 7500 fényévnyire, forgásiránnyal ellentétesen.]

Téma: Métely videója beszélgetés, Khurvark Egyetem 1

Kulcsfogalmak: [feltehetően trágárság] vesztegesd az értékes időnket

Terjesztési kör:

Racionális Vizsgálódás Szervezete

Igazgatóság

Métely Fenyegetése

Dátum: 7, 91 nappal Jeladó bukása után.

Üzenet szövege:

Ki is vezet félre kit? [feltehetően trágárság] [feltehetően trágárság] Barmok, akik nem követik a hírek minden egyes beszélgetését, ne beszéljék tele a fülemet a [egyértelmű trágárság] szemetükkel! Szóval úgy vélik, a „Segítő szimbiózisa” a Straumli Birodalom csalása? És mégis, maguk szerint mi okozta Jeladó bukását? Ha még nem sikerült kibújniuk a saját seggükből [←feltehetően sértés], egy hatalom állt szövetségben Jeladóval. Ez a hatalom mostanra meghalt. Mit gondolnak, talán öngyilkosságot követett el? Nézzzék csak meg, agyatlan [←feltehetően sértés]! Soha egyetlen hatalom sem bukott még el a Kívülből érkezett dolgokkal szemben. A métely valami új és igen érdekes jelenség. Azt hiszem, itt az ideje, hogy a Khulvark Egyetemhez hasonló [trágárság] barmok megmaradjanak a fecsegő csoportoknál, és hagyják, hogy mi, többiek, értelmes beszélgetést folytathassunk.

Néhány üzenet pedig nyilvánvaló sületlenség volt. A háló egyik sajátossága: a többszörös, automatikusan készülő fordítások gyakorta elfedték a résztvevők elemi idegenségét. A fesztelen stílusú, bőbeszédű üzenetek mögött távoli világok húzódtak meg, amelyek oly mértékig belevesztek a távolság és a másféleség ködébe, hogy lehetetlen volt kommunikálni velük... még úgy is, hogy beletelt némi időbe, mire ez a tény világossá vált. Mint például:

Rejtjel: 0

Kapta: Sk fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: arbwyth→kereskedő24→csergvelen→triszkvélin,

SjK egységek

Küldi: Ködbeli Pödrölt

[Talán egy magányos, Jupiter típusú rendszerben élő, lebegő lények szervezete. Igen ritkán indul tőlük üzenet.]

Téma: Métely videója beszélgetés

Kulcsfogalmak: Hatlábúság mint kulcsfogalom

Terjesztési kör:

Métely Fenyegetése

Dátum: 8, 68 nappal Jeladó bukása után

Üzenet szövege:

Nem volt még alkalmam megtekinteni a Straumli Birodalomból származó híres videót másként, csak beidézve. (A hálóra nyíló egyetlen kapcsolatom igen költséges.) Igaz, hogy az embereknek hat lábuk van? A beidézésből nem sikerült egyértelműen eldöntenem. Ha ezeknek az embereknek három pár lábuk van, akkor véleményem szerint könnyen megmagyarázható...

Hatlábúság? Három pár láb? Nagy valószínűséggel a fordítások egyike sem felelt meg annak, amire ez az összezavarodott pödrölti gondolt. Ravna nem is olvasta tovább a posztot.

Rejtjel: 0

Kapta: Sk fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: triszkvélin, SjK egységek

Küldi: Hanza

[Jeladó bukása előtt nincs rá utalás. Feltételezhető forrása nincs. Olyasvalakiről van szó, aki nagyon óvatos.]

Téma: Métely videója beszélgetés, Khurvark Egyetem 1

Terjesztési kör:

Métely Fenyegetése

Háborúfigyelők érdeklődési csoport

Dátum: 8, 68 nappal Jeladó bukása után

Üzenet szövege:

A Khurvark Egyetem szerint a métely csalás, mert a korábbi államirányítás egyes elemei továbbra is léteznek még Straumon. Létezik másik magyarázat is arra, amit tapasztaltunk. Tegyük fel, hogy a métely valóban egy hatalom, és a hatékony szimbiózisról szóló állításai nagyjából-egészéből igazak! Ez azt jelenti, hogy a „segítség” alatt álló lény nem több egy távolról vezérelt eszköznél, az agya csupán a kommunikációt támogató helyi processzor. Ki szeretné, hogy így segítsenek neki? Kérdésem nemcsak költői – épp elég széles körű az olvasottság ahhoz, hogy akadjon olyan, aki igennel felelne rá. Azonban a természetes fejlődési úton létrejött tudatos lények többsége tiltakozna a felvetés ellen. A métely minden bizonnyal tisztában van ezzel. Úgy vélem, a métely nem csalás... azonban a Straumli Birodalomban fennmaradó kultúra eszméje igenis az. A métely finoman azt a benyomást akarta kelteni, hogy csak néhányan válnak rabszolgákká, és a civilizációk egésze fennmarad. Helyezzük emellé a mételynek azt az állítását, miszerint nem lehetséges az összes fajt távvezérelni! A ki nem mondott üzenet az, hogy hatalmas gazdagság várhatja mindazokat a fajokat, amelyek társulnak ezzel a hatalommal, azonban a fajok biológiai és szellemi szükségleteiről nem kell lemondaniuk.

Vagyis marad a kérdés: pontosan mennyire ellenőrzi a métely a leigázott fajokat? Nem tudom. Meglehet, a métely uralta Kívülben nem maradt egyetlen öntudattal rendelkező elme sem, nem találunk ott mást, csakis távvezérelt eszközök millióit. Annyi bizonyos, hogy a métely olyasmit akar tőlünk, amit még nem képes elvenni.

És így tovább. Üzenetek tízezrei, nézőpontok százai. Nem véletlenül nevezték a millió hazugság hálójának. Ravna nap mint nap beszélt erről Kékhéjjal és Zöldszárral, úgy igyekezett megérteni, eldönteni, melyik értelmezést fogadja el.

Az utasok jól ismerték az embereket, de még ők se látták egyértelműen Øvn Nilsndot arcán a halottságot. Zöldszár elég sok időt töltött már emberek között ahhoz, hogy tudja, Ravnát semmilyen válasz nem nyugtatná meg. Előre-hátra gördült a Hírek ablaka előtt, végül egyik páfránylevelével megérintette az embert.

– Talán Sir Pham meg tudja mondani, ha felépült.

Kékhéj sürgölődött közben.

– Ha igazad van, akkor ez azt jelenti, hogy a métely nem törődik azzal, mit tudnak az emberek és mindazok, akik közel állnak hozzájuk – állapította meg hűvös tárgyilagossággal. – Ez bizonyos szempontból érthetőnek tűnik, de... – Hangzója egy pillanatig szórakozottan zümmögött. – Nem hiszek ennek az üzenetnek. Négyszáz másodpercnyi szélessáv, olyan adatgazdag, hogy sok különféle fajnak ad minden érzékszervre kiterjedő benyomást. Ez hatalmas mennyiségű információ, és még csak tömörítést se használtak hozzá... Talán csaliról van szó, amit mi, szerencsétlen kívüllakók küldünk tovább, vissza a fészkeinkbe.

– Ez a gyanú is feltűnt a Hírekben. Csakhogy az üzenetben nem találtak semmilyen egyértelmű mintázatot, sem olyasmit, ami a hálózati automatikához szólt. Az efféle finom mérgek talán működnek a Kívül tetején, de idelenn nem. Ez pedig egy sokkal egyszerűbb magyarázat igazságát vetette fel, olyat, ami még a Nyjorán vagy a Vén Földön is teljesen elfogadható és megalapozott lett volna: a videó már helyükön lévő ügynököknek szóló utasításokat tartalmazott.

*

Árusítóiét jól ismerték Faragóházán... bár jobbára nem a megfelelő okokból. Körülbelül egy évszázada létezett már: Faragó hozta létre két stratégájának összeolvasztásával. Első évtizedeiben ő irányította a város fűrészmalmait. Eközben a vízimalom-kereket néhány okos újítással felfejlesztette. Árusítóiénak is voltak romantikus kapcsolatai... leginkább politikusokkal és beszédírókkal. A pótlásként belekerült tagok nyomán egyre többet foglalkozott a közfeladatokkal. Az elmúlt harminc évben az övé volt az egyik legerősebb hang Faragóháza tanácsában – az utolsó tízben főkamarásként tevékenykedett. Mindkét szerepben a céhek és a becsületes kereskedés mellett állt ki. A szóbeszédek szerint, ha Faragó bármikor is lemondana vagy teljesen meghalna, Árusítok* lenne a tanács következő vezetője. Sokan vélték úgy, egy efféle katasztrófa esetén még ez lenne a legjobb megoldás... bár Árusítoló dagályos beszédei így is a tanács csapásainak számítottak.

Ez volt a közvélekedés róla. Aki jártas volt a biztonsági kérdésekben, rájöhetett arra is, hogy a kamarás irányítja Faragó kémeit. A malmokban és a kikötőben minden bizonnyal források tucatjaival rendelkezett. Azonban Írnok most már azt is tudta, hogy még ez is csak álca. Micsoda eredmény... ügynökök Nyúzó belső körének tagjai között, akik ismerik Nyúzó terveit, félelmeit, gyengeségeit, és képesek hatást gyakorolni ezekre! Árusítoló egész egyszerűen elképesztő volt. Írnok sajnálkozva volt kénytelen elismerni a másik hamisítatlan zsenialitását.

Viszont... ez az ismeret még nem biztosította a győzelmet.

Nyúzónak nem kell minden ármányát közvetlenül a csúcsról irányítania. Az ellenség alacsony szintű műveleteinek egy része ismeretlenül, és igen sikeresen mehet végbe... elég csak egyetlen nyílvessző, hogy végleg végezzen Johanna Olsndottal.

Itt bizonyíthatta az értékét Írnok Zsaqeramaphan.

Azt kérte, hadd költözzön a bástyakörbe, a második emeletre. Az engedéllyel nem volt gond – új lakhelye kisebb volt, falain elnagyolt a bélés. Egy szem lőrés kínált unalmas kilátást a várföldekre. Írnok új céljára ennél keresve sem találhatott volna jobb helyet. A következő néhány napban egyfolytában a folyosókon ődöngött. Tizenöt hüvelyk szélesen, harminc hüvelyk magason keresztül-kasul behálózták a falakat. Szinte bárhová eljuthatott, anélkül, hogy kintről megláthatták volna. Puhán, egyes sorban lépdelt egyik alagúttól a másikig, előbukkant néhány pillanatra az egyik sáncon, hogy a mellvéd fogától lőrésig, lőréstől fogáig surranjon, egyik feje itt, a másik ott bukkanjon elő.

Persze őrökbe is belefutott, de Zsaqeramaphannak engedélye volt a falakon tartózkodni... és korábban gondosan tanulmányozta, merre vezet az útjuk. Tudták, hogy itt van, de Írnok biztosra vette, fogalmuk sincs erőfeszítésének nagyságáról. Nehéz, rideg munka volt ez, de megérte.

Életének célja, hogy valami látványosat és értékeset tegyen. A gond csak az, hogy ötletei általában annyira mélyek, hogy más falkák – még azok is, akiket roppantul tisztelt – nem értették meg. Ez jelentette a gondot Johannánál is. Hát, még néhány nap, és aztán odamehet Árusítolóhoz, majd...

Mialatt sarkok mögül, lőrésekből leskelődött, Írnok két tagja lekucorodva jegyzetelt. Tíz nappal később annyit gyűjtött össze, hogy azzal még Árusítóiéra is jó benyomást tehetett volna.

*

Árusítóié hivatalát segédek és őrök szobái vették körül. Titkos ajánlatot itt nem lehetett tenni. Azonkívül pedig korábban már megjárta azzal, hogy nyíltan ment oda valakihez... Nyomozása tizenegyedik napjának estéjén Írnok odaállt a fiatoronyra, és várakozott. Eltelt egy óra. Elcsitult a szél. A kikötő felől sűrű eső érkezett. Lassan hullámzó tengeri tajtékként lepte el a régi falat. Minden nagyon-nagyon elcsöndesedett... épp úgy, mint ahogy a sűrű ködben szokott. Írnok kedvetlenül szimatolgatott az emelvényen – ami azt illeti, nagyon rozoga állapotban volt már. Karmai alatt elmállott a habarcs. Talán erőfeszítésbe se tellett volna egyenesen kihúzni néhány követ a falból. A fenébe! Meglehet, Árusítoló szakít a szokásaival, és nem jön ma fel ide.

De Írnok várt még fél órát... és türelme elnyerte jutalmát. Az acél pendülését hallotta a csigalépcsőn. Gondolatok zaja nem ütötte meg a fülét – ahhoz túlságosan sűrű volt a köd. Eltelt egy perc. Felpattant a csapóajtó, és előbukkant belőle egy fej.

Árusítoló meglepetése még a ködben is éles sziszegésnek hangzott.

– Nyugalom, uram! Csak én vagyok, a hű Zsaqeramaphan.

A fej egészen kibújt.

– Ugyan mi dolga idefenn egy hű polgárnak?

– Az, hogy találkozzak önnel itt, a titkos hivatalában – nevetett Írnok. – Jöjjön csak fel, jó uram! Ekkora ködben elég itt a hely mindkettőnknek.

Árusítoló tagjai egymás után kapaszkodtak fel a csapóajtón. Valaki csak üggyel-bajjal jutott ki rajta, ahogy kése, ékszerei megakadtak a keretben – nem éppen a legkarcsúbb falkáról volt szó. A biztonsági főnök a fiatorony túlsó végében sorakozott fel: testtartása gyanakvásról árulkodott. Egyáltalán nem emlékeztetett a nyilvános találkozásaik során megismert nagyképű, leereszkedő modorú falkára. Írnok magában elmosolyodott. Kétség sem férhet hozzá, felhívta magára a figyelmét.

– Igen? – kérdezte színtelen hangon Árusítoló.

– Jó uram, szeretném felajánlani szolgálataimat. Azt hiszem, az, hogy itt vagyok, önmagában jelzi, milyen értékes lehetek Faragó biztonsága szempontjából. Rátermett szakértőn kívül ugyan ki más állapíthatta volna meg, hogy ezt a helyet használja titkos odúdként?

Árusítoló feszültsége láthatóan enyhült valamelyest. Fanyarul elmosolyodott.

– Ugyan ki? Épp azért jövök ide, mert a régi falnak ezt a szakaszát egyáltalán nem lehet látni a várból. Itt... tanácskozhatok a hegyekkel, és nem kell törődnöm a hivatalnokok csip-csup ügyeivel.

Zsaqeramaphan bólintott.

– Megértem, jó uram. Azonban egy apróságban téved. – A biztonsági erők parancsnokának háta mögé mutatott. – Ebben a ködben nem látszik, ám a vár kikötő felőli oldalán van egy pont, ahonnan rálátni a fiatornyára.

– Na és? Ugyan ki látna bármit is a... Ó, a köztársaságból hozott látószerszámok!

– Pontosan – Írnok az egyik zsebéhez nyúlt és előhúzott egy „távcsövet”. – Az udvar túloldaláról is felismertelek. – A látószerszámokkal Írnok híressé válhatott volna. Faragót és Skrupilót is egészen lenyűgözték. Sajnálatos módon az őszinteség úgy kívánta, hogy beismerje, egy rangathiri feltalálótól vásárolta. Mit se számít, hogy ő volt az, aki felismerte a találmány értékét, hogy a segítségével megmentette Johannát. Amikor ráébredtek, hogy nem tudta, pontosan hogyan működnek a lencsék, elfogadták azt, amelyet ajándékba adott nekik... és átadták a saját üvegfúvóiknak. Mindenesetre még most is ő a legjobb látószerszám-használó a világnak ezen a részén.

– Nemcsak önt figyeltem, uram. Ez csupán aprócska részét teszi ki a vizsgálódásomnak. Az elmúlt tíz napban rengeteg órát töltöttem a várfalakon.

Árusítoló szája sarka felfelé görbült.

– Nocsak.

– Azt hiszem, nem sokan vettek észre, és nagyon ügyeltem, hogy senki ne lásson meg, amikor a látószerszámot használom. A lényeg – elővette könyvét egy másik zsebből –, hogy alaposan lejegyeztem mindent. Tudom, ki mikor és hová megy a világos órákban. Képzelje el, mire képes az eljárásom nyáron! – A könyvet a padlóra helyezte és átcsúsztatta Árusítolónak. O kis szünetet követően előreküldte egyik tagját, és odahúzta magához. Nem tűnt túlságosan lelkesnek.

– Kérem, értse meg, jó uram! Tudom, hogy elmondja Faragónak, ami a legbelsőbb nyúzó-tanácskozásokon történik. A forrásai nélkül tehetetlenek lennénk ezek ellen, de...

– Ki beszélt neked erről?

Írnok nagyot nyelt.

Bökd ki!

Erőtlenül elmosolyodott.

– Senkinek nem kellett elmondania. Értek hozzá, akárcsak ön. És tudom, hogyan kell titkot tartani. De gondolja csak el! Akadhatnak a várban mások is, akik képesek erre, és néhányan közülük talán árulók.

A magas rangú forrásaitól nem biztos, hogy hallhatna róluk. Képzelje csak el, micsoda károkat okozhatnak! Szüksége van a segítségemre. Az én megközelítésemmel mindenkit figyelemmel tud kísérni. Örömmel képeznék ki egy csapat vizsgálót. Még a városban is tevékenykedhetnénk, és a piaci tornyokból figyelnénk.

A kamarás oldalazni kezdett a mellvéd mentén – szórakozottan rugdosta az elrohadt habarcsban lévő köveket.

– Tetszetős az ötlet. Bár megjegyzem, Nyúzó összes emberét ismerjük. Gondosan tápláljuk is őket... hazugságokkal. Érdekes hallani, ahogy a fenti forrásainktól visszaérkeznek a hazugságok.

– Kurtán felkacagott, és elgondolkodva nézett ki a mellvéden. – De igazad van. Ha szem elől tévesztettünk valakit, aki hozzáférhet a kétlábúhoz, vagy az adatolvasóhoz... az katasztrofális lenne.

– Újabb fejeket fordított Írnok felé. – Áll az alku. Adhatok neked négy-öt személyt, hogy ööö, kiképezd őket a módszeredre.

Írnok képtelen volt parancsolni az arcának – nem sok választotta el, hogy lelkesedésében ugrándozzon, közben tekintetét nem vette le Árusítolóról.

– Nem bánja meg, jó uram!

Árusítoló vállat vont.

– Meglehet. Pontosan kinek meséltél még a vizsgálatodról? Be kell majd vonnunk őket, megesketnünk őket, hogy őrizzék meg a titkot.

Írnok kihúzta magát.

– Nagyuram! Mondtam már, hogy értek az ilyesmihez. Az egészet megőriztem magamnak, arra vártam, hogy lefolytassuk ezt a beszélgetést.

Árusítóié elmosolyodott, és már-már természetes testtartást vett fel.

– Kitűnő. Akkor kezdhetjük is.

Talán a hangja volt az – leheletnyit erősebben csendült a kelleténél –, vagy talán a háta mögött támadó halk zaj. Bármi is volt az oka, Írnok egyik fejét elfordította, és fürge árnyakat látott közeledni a mellvéd erdőség felőli oldala irányából. Túlságosan is későn hallotta meg az érkező elmehangjait.

Nyílvesszők szisszentek, és tűz izzott végig Phanja torkán. Fuldoklott, de egyben tartotta magát, és a mellvédet megkerülve Árusítóié felé rohant.

– Segítsen!

Elpocsékolt levegő volt a kiáltása. Tudta már azelőtt is, hogy a másik késeket húzott elő, és elhátrált.

Árusítóié elhúzódott, ahogy az orgyilkos belevetette magát Írnok közepébe. Zaj és hasadó fájdalom őrülete közepette elhomályosult az értelmes gondolkodás.

Mondd el Kóbornak! Mondd el Johannának!

Végtelen pillanatokon át folytatódott a mészárlás, aztán...

Egyes részei ragadós vörösben fuldokoltak. Más részei megvakultak. Zsaqerama gondolatai szaggatott töredékekben érkeztek. Legalább egy tagja halott volt: Phan lefejezetten hevert a vér egyre terjedő tócsájában. Gőzölgött a hidegben. Fájdalom és hideg és... fuldoklás, köhögés... mondd el Johannának!

Az orgyilkos és a főnöke hátrahúzódott. Árusítoló. Aki felel a biztonságért. Az árulásért felel. Mondd el Johannának! Ott álltak csendben... figyelték, ahogy elvérzik. Túlságosan kényesek ahhoz, hogy összerondítsák a gondolataikat a sajátjaival. Kivárják. Kivárják... amíg elhalkul az elmezaja, aztán befejezik, amit elkezdtek.

Csend. Milyen csend van! A gyilkosok távoli gondolatai. Fuldoklás, nyöszörgés zaja. Soha senki nem tudja meg...

Szinte mindnek vége. Zsa bárgyún meredt a két idegen falkára. Az egyik, lábain acélkarmok, szájában pengék, megindult felé. Ne! Zsa csúszva-farolva ugrott fel a nedvességben. A falka rávetette magát, azonban Zsa már a mellvéden állt. Hátraugrott, és csak zuhant, zuhant...

... és széttört lenn, a mélyben, a köveken. Zsa elvonszolta magát a faltól. Fájdalom hasított a hátába, aztán zsibbadás költözött bele.

Hol vagyok?Hol vagyok?

Mindenütt köd. Magasan felette dörmögés. Apró elméjében kések és tüskék emlékképei kergették egymást. Mondd el Johannának! Emlékezett... valamire... korábbról. Sűrű csalitoson átvezető rejtett ösvényre. Ha elég sokáig megy azon, rátalál Johannára.

Zsa lassan vonszolta magát végig az ösvényen. Valami gond volt a hátsó lábaival – nem érezte őket.

Mondd el Johannának!

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Johanna köhögött – úgy tűnt, a dolgok itt csak rosszabbra fordulhatnak. Tegnapelőtt óta fájt a torka, és el volt dugulva az orra. Nem tudta, féljen-e vagy se. A középkorban mindennapos dolognak számított a betegség.

Na igen, és rengetegen meghaltak benne!

Megtörölte az orrát, és igyekezett arra figyelni, amit Faragó magyarázott.

– Skrupiló már elő is állított némi puskaport. Épp úgy működik, ahogy az adatolvasó megjósolta. Sajnálatos módon nem sok híja volt, hogy elveszítette egyik tagját, amikor megpróbálta egy faágyúban használni. Ha azt az ágyút nem tudjuk elkészíteni, akkor sajnos...

Faragó egy héttel ezelőtt még nem lett volna szívesen látott vendég itt – minden találkozójukat a vár termeiben bonyolították le. Csakhogy Johanna megbetegedett – biztos volt benne, hogy ez egy „megfázás” –, és úgy érezte, nem bírná a szabadban szaladgálást. Azonkívül Írnok látogatását valahogy... szégyellte. Akadtak a falkák között, amelyek egészen rendesek és tisztességesek voltak. Úgy döntött, megpróbálja megtalálni a közös hangot Faragóval... és Fontoskodó Bohóccal is, ha újra felbukkan. Amíg a Hegesegghez hasonlók távol tartják magukat tőle... Kissé közelebb hajolt a tűzhöz, és egy legyintéssel elhessentette Faragó tiltakozását – ez a falka néha egészen olyan volt, mintha a legidősebb nagyanyja lett volna.

– Tegyük fel, hogy sikerül! Nyárig még rengeteg időnk van. Mondd meg Skrupilónak, tanulmányozza alaposabban az adatolvasót, és ne próbálja meg lerövidíteni az útvonalakat! A kérdés az, hogy miként használhatjuk fel ezeket az űrhajóm kiszabadítására.

Faragó felderült. A nyáladzó abbahagyta pofája törölgetését, hogy csatlakozzon a többiekhez a bólogatásban.

– Beszéltem erről Kób... jó néhány fővel, mindenekelőtt Árusítóiéval. Rendes esetben hatalmas probléma lenne eljuttatni egy sereget a Rejtek-szigetre. A tengeren gyors az út, viszont közben akad néhány halálos szoros. Az erdőn át lassú, a másik oldalnak rengeteg ideje lenne felkészülni. Viszont óriási szerencse: Árusítoló talált néhány biztonságos ösvényt. Esetleg odaosonhatunk...

Valaki az ajtót kaparászta.

Faragó felkapta két fejét.

– Ez különös.

– Miért? – érdeklődött oda se figyelve Johanna. Vállára kapta a bélelt paplant, és felállt. Faragó egy párja vele ment az ajtóhoz.

Kinyitotta az ajtót, és belebámult a ködbe. Faragó egyszerre igen hangosan kezdett beszélni, csupa hurukkolással. Látogatójuk visszahúzódott. Valami kétségkívül különös volt, és egy pillanatig képtelen volt rájönni, mi az. Ez volt az első alkalom, amikor teljesen egyedül látott egy kutyalényt. Szinte nem is jutott el a tudatáig ez, mire Faragó nagyobbik fele kiözönlött mellette az ajtón. Aztán Johanna szolgálója odafenn a padláson ordítani kezdett. A hang fájdalmasan hasított a fülébe.

A magányos tüskés sután igyekezett elfordulni a hátsóján, és megpróbálta elvonszolni magát, azonban Faragó addigra már körülvette. Kiáltott valamit, mire vége szakadt a fenti rikácsolásnak. Mancsok dobbantak a fából készült lépcsőfokokon, és a szolgáló felhúzott számszeríjakkal rontott ki a szabadba. A hegy lába felől fegyverek zörgését hallotta, amint őrök szaladtak feléjük.

Johanna Faragóhoz sietett, készen arra, hogy öklével járuljon hozzá a védelemhez. Azonban a falka hozzádörgölőzött pofáival az idegenhez, és a nyakát nyalogatta közben. A következő pillanatban Faragó a kabátjánál fogva elkapta a tüskést.

– Segíts, kérlek, Johanna, vigyük be!

Megemelte a tüskés farát. A ködpára kicsapódott rá, úgyhogy nyirkos volt... és ragadt a vértől.

Aztán már belül is voltak az ajtón, és a tűz melletti párnára fektették a magányos tagot. Azt a fajta lihegő füttyögést hallatta, ami a fájdalom hangja. Felnézett Johannára: a szeme annyira tágra nyílt, hogy körülötte mindenütt látni lehetett a fehérjét. Egy pillanatra azt hitte, tőle rémült meg ennyire, ám ahogy hátralépett, a hang felerősödött, a tüskés a nyakát nyújtotta felé. Inkább letérdelt a párnára. A tüskés a tenyerére fektette a pofáját.

– M-mi az? – Végignézett a testen, a bélelt kabáton. A fara különös szögben állt teste többi részéhez képest, egyik lába ernyedten csüngött a tűz mellett.

– Nahát...! – kezdte Faragó. – Ez itt Zsaqeramaphan egyik része. – Orrát a fityegő láb alá nyomta, és a párnára emelte.

Hangos beszélgetés zajlott az őrök és Johanna szolgálója között. Az ajtón át fáklyákat tartó tagokat látott – társuk vállán nyugtatták mellső lábukat, úgy emelték magasba a fényeket. Senki sem próbált meg bejönni – nem lenne elég hely.

Visszafordult a sebesült felé.

Írnok? Aztán felismerte a kabátot. A fájdalmában még mindig ziháló lény visszanézett rá.

– Nem tudnál keríteni egy orvost?

Faragó ott volt körülötte mindenütt.

– Én orvos vagyok, Johanna – mondta. Az adatolvasó felé biccentett, és halkan így folytatta: – Legalábbis az itteni mérce szerint.

Johanna a vért törölgette a tüskés nyakáról. A szivárgás nem szűnt meg.

– És, meg tudod menteni?

– Ezt a töredéket még talán, de... – Faragó egyik tagja az ajtóhoz ment, és beszédbe elegyedett a kinti falkákkal. – Az embereim keresik a többi részét... Azt hiszem, szinte teljesen meggyilkolták, Johanna. Ha vannak még mások is... hát, még a töredékek is egyben maradhatnak.

– Mondott bármit? – Ezt másvalaki kérdezte, de samnorskul. Hegesegg. A nagy, csúf pofáját bedugta az ajtón.

– Nem – felelte Faragó. – Az elmezaja pedig teljesen zagyva.

– Hadd hallgassam meg! – kérte Hegesegg.

– Maradj csak odakinn, hé! – mindezt Johanna ordította. A karjaiban tartott lény összerándult.

– Johanna! Ő Írnok barátja. Engedd, hogy segítsen! – Míg Hegesegg beoldalgott a szobába, Faragó felkapaszkodott a padlásra, hogy helyet adjon neki.

A lány kihúzta kezét a sebesült tüskés alól, és arrébb húzódott, hogy végül ő maga is az ajtónyílásban kötött ki. Odakinn sokkal több falka volt, mint képzelte, és még soha nem látta őket ilyen közel állni egymáshoz. A sötétlő ködben gyengén fluoreszkáló pontokként ragyogtak a fáklyák.

Tekintete újra a tűzrakó helyhez rebbent.

– Figyellek!

Hegesegg tagjai a párna körül helyezkedtek el. A nagydarab a sebesült tüskés feje mellett nyugtatta a magáét. A sérült még mindig lihegve fütyült. Hegesegg hurukkolt neki valamit. A válasz elnyújtott csivitelés volt – már-már szépen hangzott. A padlásról Faragó is hozzáfűzte a megjegyzését. Hegeseggel beszélgetni kezdtek.

– Na? – kérdezte Johanna.

– Zsa, a töredék... nem tud beszélni – érkezett a királynő válasza.

– Még rosszabb a helyzet – szólalt meg Hegesegg. – Egyelőre nem sikerül semmi értelmeset, még képet sem kapnom tőle. Nem tudom megállapítani, ki ölte meg Írnokot.

Johanna visszalépett a helyiségbe, és lassan a párnához ment. Hegesegg arrébb ment, de a sérült tüskést nem hagyta ott. Odatérdelt a két kutyalény közé, és megsimogatta a hosszú, véres nyakat.

– És Zsa... – igyekezett a lehető legjobban kiejteni a nevét – ...életben marad?

Hegesegg három orrával szimatolta végig a testet. Óvatosan nyomódtak a sebekhez. Zsa megrándult, és fütyülni kezdett... kivéve akkor, amikor a farához értek.

– Nem tudom. Ennek a vérnek a nagy része csak ráfröccsent, feltehetően a többi tagjából. Viszont a gerince eltört. Még ha életben is marad, csak két használható lába lesz.

Johanna eltöprengett, igyekezett tüskés-szemszögből nézni a dolgokat. Nem tetszett neki a látvány. Lehet, hogy ennek így nincs értelme, azonban az ő számára ez a Zsa még mindig Írnok... legalábbis csírájában. Hegesegg számára a lény csak egy töredék, egy újonnan lett holttest egyik szerve. Amely ráadásul sérült. Hegeseggre, erre a nagy, gyilkos hajlamú tagra nézett.

– Mit tesz a fajtád az efféle... hulladékkal?

Három feje felé fordult, és látta, ahogy felborzolódik a nyakán a szőr. Mesterkélt hangja egészen magasra szaladt, és szaggatottá vált.

– Írnok jó barátom volt. Építhetünk egy kétkerekű kordét Zsának. Azzal mozoghatna valamennyit. Igazából falkát lesz nehéz keríteni. Tudod, ilyenkor más töredékeket keresünk. Talán sikerül összetákolnunk valamit. Ha nem... hát, nekem csak négy tagom van. Megpróbálom befogadni majd. – Míg beszélt, egyik tagja megpaskolta a sebesültet. – Nem biztos, hogy sikerül, Írnok nem volt laza lelkű valaki, nem úgy, ahogy egy zarándok. Most pedig egyáltalán nem illeszkedem hozzá.

Johanna a földre huppant. Nem Hegesegg a felelős mindazért a rosszért, ami a világegyetemben előfordul.

– Faragónak kitűnő ivadéktenyésztői vannak. Talán találunk valaki mást, aki illik hozzá. De tudnod kell... felnőtteknek nagyon nehéz újra beleolvadni egy falkába, főleg ha nem beszélő tagok. A Zsához hasonló, magányos töredékek sokszor önszántukból meghalnak inkább. Egyszerűen nem esznek többet. Néha pedig... Menj el valamikor a kikötőbe, nézd meg a munkásokat! Láthatsz néhány nagy falkát is... de az elméjük, akár a félkegyelműeké. Képtelenek együtt maradni. A legkisebb problémára is szerteszaladnak. Ez lesz a balszerencsés, újraalkotott falkákkal... – Hegesegg beszédhangja ide-oda vándorolt két tagja között, majd csöndbe burkolózott. Összes feje Zsa felé fordult, aki közben lehunyta a szemét. Aludt volna? Még mindig lélegzett, de a levegő bugyborgott benne.

Johanna a padlástér csapóajtaja felé pillantott. Faragó kidugta egyik fejét a nyíláson. A fejjel lefelé álló arc ránézett. Máskor egészen mókás lett volna így.

– Hacsak csoda nem történik, Írnok ma meghalt. Értsd meg, Johanna, kérlek! Ám ha a töredék életben marad, feltehetően megtaláljuk a gyilkost.

– Ha nem tud beszélni, akkor hogyan?

– Beszélni nem fog, de meg tudja mutatni. Megparancsoltam Árusítoló embereinek, tartsák a személyzetet a lakónegyedében. Ha Zsa megnyugodott, elvonultatjuk előtte a vár összes falkáját. A töredék nyilvánvalóan emlékszik arra, mi történt Írnokkal, és szeretné jelezni majd neki. Ha a gyilkosok közül bárki a mi emberünk, látni fogja.

– És nagy hűhót csap majd. – Pont, mint egy kutya.

– Úgy van. Szóval a legfontosabb most az, hogy biztonságban legyen... és reménykedjünk, hogy az orvosainknak sikerül megmenteniük.

*

Néhány órával később a régi fal egyik fiatornyán megtalálták Írnok többi részét. Árusítóié szerint úgy tűnt, egy vagy két falka jött elő az erdőből, és felkapaszkodtak a falon, talán azért, hogy felmérjék a várudvart. Minden jel ügyetlen, első próbálkozásra utalt – erről a toronyról semmi értékest nem lehet látni, még napos időben sem. Azonban Írnok számára végzetes balszerencsét hozott. Úgy tűnt, beléjük botlott. Öt tagját lenyilazták, levágták, vagy lefejezték. A hatodik – Zsa – hátát törte a fal tövében lévő rézsút falazáson. Johanna másnap kisétált a fiatoronyhoz. A mellvéden lévő barnás foltokat még a földről is lehetett látni. Nagyon örült annak, hogy nem tud felmenni a tetejére.

Zsa az éjszaka meghalt, bár újabb ellenséges tevékenység nem volt a háttérben – mindvégig Árusítoló védelmét élvezte.

A következő néhány napban Johanna nem beszélt. Éjjelente sírdogált. Az Isten verje meg az „ orvoslásukat”! Felismerték a törött hátat, de a rejtett sérülések, a belső vérzés... az ilyesmit illetően teljességgel tudatlanok voltak. Úgy tűnt, Faragó nagy hírnévre tett szert az elmélete miatt, miszerint a vért a szív keringeti a testben. Még ezer év, és talán már nem csak egy hentes lesz!

Egy ideig mindegyiküket gyűlölte: Hegesegget a régi okokból. Faragót a tudatlanságáért; Árusítolót, amiért hagyta, hogy a nyúzóisták ilyen közel kerülhessenek a várhoz...; és Johanna Olsndotot, amiért elutasította Írnokot, amikor megpróbált barátkozni vele.

Mit mondana most Írnok? Azt szerette volna, ha megbízik benne.

Azt mondta, Hegesegg és a többiek jók. Úgy egy héttel később, az egyik éjjel egészen közel került ahhoz, hogy megbékéljen önmagával. A szalmazsákján hevert, a pléd súlyosan, melegen borult rá. A falakra festett minták elmosódottan csillantak a parázs fényében.

Rendben, Írnok. A kedvedért... megbízom bennük.

HUSZADIK FEJEZET

Pham Nuwen szinte semmire nem emlékezett a halála, a Vénséges Vén végének fájdalma utáni első néhány napból. Szellemalakok, névtelen szavak. Valaki azt mondta, a hajó sebészgépében tartották életben. Semmit nem tudott felidézni belőle. Rejtély volt, és sértő is, hogy miért lélegeztették a testét. Az állati reflexek idővel újraindultak. A test elkezdett saját erejéből lélegezni. Kinyílt a szem. Agykárosodás nincs, mondta Zöldszár (?). Teljesen felépül. A héj, amely egykor egy élőlény volt, nem cáfolta meg.

Mindaz, ami Pham Nuwenből maradt, sok időt töltött az Sk hídján.

A hajó kövér ászkára emlékeztette, még régről. Gyakori látványnak számítottak az apja canberrai várának lovagtermében, a padlón szétterített szalmában. A kisgyerekek játszadoztak velük. Nem is volt valódi lábuk, csak a kitines torból kiálló tucatnyi pelyhes gerinc. Akárhányszor fordították fel őket, a gerincek/ csápok segítségével a bogár megpördült, és már sietett is tovább, mit se törődve azzal, hogy az előző helyzetéhez képest most fejjel lefelé van. Igen, az Sk ultrameghajtási vezérsíkjai erősen hasonlítottak egy ászka gerinceire, bár nem voltak annyira ízeltek. Maga a test pedig kövér és sima volt, a közepén kissé elkeskenyedett.

Vagyis egy ászkában kötött ki végül. Milyen találó ez egy halottnak!

Most pedig a hídon üldögélt. A nő gyakorta elhozta ide – úgy látszott, tisztában van vele, hogy ezzel a kedvére tehet. A falak kijelzők, jobbak bárminél, amit még kereskedőként látott. Amikor az ablakok a hajó külső kameráinak képét mutatták, olyan tiszta képet kínáltak, mint a Cseng Ho flottájába tartozó hajók hídjának kristályponyvája.

Olyan volt az egész, mint valami erősen kezdetleges agyszülemény.

...vagy egy grafikai szimuláció. Ha elég sokáig ült ott, még azt is láthatta, hogy a csillagok mozognak az égen. A hajó másodpercenként körülbelül tíz hiperugrást hajtott végre: ugrás, újraszámolás, újabb ugrás. A Kívülnek ebben a részében minden egyes ugrással egyezred fényévet haladhattak... lehetett volna többet is, ám akkor lényegesen hosszabb lenne az újraszámolási idő. Másodpercenként tíz ugrás óránként több mint harminc fényévet jelentett. Magukat az ugrásokat az emberek nem érzékelhették, köztük pedig szabadesésben voltak, vagyis tartották a Jeladóból távoztukkor szerzett saját sebességüket. így tehát nem jelentkezett a relativisztikus repüléssel együtt járó Dopplerelmozdulás – a csillagok épp olyan tiszták maradtak, ahogyan a sivatag egén, esetleg alacsony sebességű utazás közben lehetne látni őket. Mindenféle teketória nélkül, egyszerűen csak végig-siklottak az égen, a közelebbiek gyorsabban. Fél óra alatt messzebbre jutott, mint a Cseng Hóval fél évszázad alatt.

Zöldszár egy nap benézett a hídra, és nekilátott változtatni az ablakokon. Szokásához híven közben Phamhoz beszélt, úgy csevegett, mintha egy valódi személy hallgatná.

– Látod? A középső a közvetlen alattunk lévő térség ultrahullámú térképe. – Zöldszár csápjával a pult felé intett. A sokszínű képek megjelentek más falakon is. – Ugyanígy a másik öt irányban is.

Pham puszta zajként érzékelte a szavakat, értette, de nem érdekelte. Az utas elhallgatott, aztán a Ravna nevű nő hiábavaló állhatatosságát idézve folytatta.

– Amikor a hajók ugranak... ahogy újra belépnek, afféle ultrahullámú loccsanást keltenek. Ellenőrzőm, követnek-e minket.

Körös-körül színek az ablakokon, még Pham szeme előtt is. Folyamatos volt az átmenet, sehol egy ragyogó folt, sehol egy vonalszerű forma.

– Tudom, tudom – mondta tovább Zöldszár, mint aki valami kérdésre válaszol. – A hajó elemzői még mindig az adatokat gyűrik. De ha valaki száz fényévnél közelebbről követ minket, így azonnal észrevesszük. Ha pedig ennél messzebb vannak... hát, akkor feltehetően nem érzékelhetnek minket.

Nem számít. Pham már azon volt, hogy kizárja a dolgot a fejéből. Csakhogy nem tűntek fel csillagok, amiket nézhetett volna – bámulta a fénylő színeket, és eltöprengett az előbbieken. Töprengeni. Egy vicc: idelenn soha senki nem töprengett el semmin. Talán tízezer űrhajó menekült meg Jeladó bukásából. Az ellenség valószínűleg nem vette számba a távozókat. A Jeladó elleni támadás kicsiny függelék volt Vénséges Vén meggyilkolásához képest. Az Sk szinte biztos, hogy észrevétlenül szökött meg. Miért érdekelné az ellenséget a Vénséges Vén utolsó emlékei, hogy hol húzzák meg magukat? Miért érdekelné, hová tart a kis hajójuk?

Remegés szaladt végig a testén – csak egy állati reflex, bizonyára semmi több.

*

Ravna Bergsndotban lassan, napról napra nőtt a riadalom. Nem valamiféle katasztrófáról volt szó, csupán a remény lassú haláláról. Minden nap igyekezett Pham Nuwen közelében tölteni némi időt, beszélni vele, fogni a kezét. A férfi soha nem reagált, még csak nem is nézett rá – legfeljebb véletlenül. Zöldszár is próbálkozott. Bármennyire is idegen volt, a régi Pham őszintén vonzódni látszott az utasokhoz. Mostanra semmilyen orvosi ellenőrzésre nem volt szüksége, de viselkedése alapján akár egy zöldség is lehetett volna.

Mindeközben pedig egyre lassulva ereszkedtek, mindig valamivel rosszabbul, mint ahogy Kékhéj előre jelezte.

Amikor pedig a Hírekkel foglalkozott... talán ez számított mind közül a legiszonyatosabbnak. Egyre népszerűbb lett a „halál faja”-elmélet. Egyre többen és többen vélték úgy, hogy az emberi faj terjeszti a mételyt.

Rejtjel: 0

Kapta: Sk fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: béloreszk→triszkvélin, SjK egységek

Küldi: Védelmi Szövetség

[A Kívülben a Straumli Birodalom alatt elhelyezkedő öt, sok faj alkotta állam állítólagos együttműködése. A Birodalom bukását megelőzően nincs róla feljegyzés.]

Téma: Métely videója beszélgetés

Terjesztési kör:

Métely Fenyegetése

Háborúfigyelők érdeklődési csoport

Homo Sapiens érdeklődési csoport

Dátum: 17, 95 nappal Jeladó bukása után

Üzenet szövege:

Ez idáig félmillió üzenetet dolgoztunk fel a lény videójával kapcsolatban, és jó részét el is olvastuk már. A többség szem elől téveszti a lényeget. A „Segítő” működésének alapja egyértelmű. A transzcendens hatalom fénysebességen túli kommunikációt használva tevékenykedik egy kívüli fajon keresztül. A Transzcendenciában viszonylag egyszerű ezt megtenni... számos történet ismeretes ottani hatalmak rabjairól. Ám ahhoz, hogy ilyen jellegű kommunikáció a Kívülben is hatékonyan üzemelhessen, egészen alapos átalakításokat kell végrehajtani az irányított faj elméjén. Ez természetes úton nem történhetett meg, és új fajokkal sem lehet gyorsan végrehajtani... mondhat a métely, amit csak akar. A métely megjelenése óta figyelemmel kísértük a Homo Sapiens érdeklődési csoportot. Ugyan hol van ez a „Föld”, amelyről állításuk szerint az emberek származnak? Azt mondják, „a galaxis túlfelén”, mélyen a Lomha Zónában. Még a közvetlen származási helyük, a Nyjora is a Lomhaságtól kézre eső távolságban található. Mi egy másik megoldást vélelmezünk: valamikor régen, még talán a legutolsó sűrű archívumoknál is régebben, csata dúlt a hatalmak között. Megírták ennek az „emberi fajnak” a tervét, benne a kommunikációs interfészekkel. Jóval azután, hogy az eredeti résztvevők és történeteik eltűntek, a faj olyan helyzetbe jutott, ahonnan transzcendenciába kerülhet. Ez a transzcendencia pedig pontosan úgy készült, hogy helyreállítsa a kezdet kezdetén a csapdát létrehozó hatalmat.

A részletek még nem világosak, ám egy efféle forgatókönyv elkerülhetetlen. Az is nyilvánvaló, mit kell tennünk. A Straumli Birodalom áll a métely közepén, és egyértelműen megtámadhatatlan. Azonban léteznek más emberi kolóniák is. Megérjük a hálót, segítsen az azonosításukban! Mi magunk nem vagyunk nagy civilizáció, de örömmel koordináljuk az adatgyűjtést, valamint a métely középkívüli terjeszkedésének megakadályozására szolgáló katonai lépéseket.

Közel tizenhét hete jelezzük már, melyek a szükséges lépések. Ha a kezdet kezdetétől hallgattak volna ránk, összpontosított csapással elpusztíthattuk volna a Straumli Birodalmát. Tán még Jeladó bukása sem tudta felrázni önöket? Barátaim, ha együtt cselekszünk, még van esélyünk.

Halál a férgekre!

A rohadékok még az emberiség lelencségét is kijátszották. A lelenc fajok ritkaságnak számítottak, bár ismeretlennek nem lehetett mondani őket. Most ezek a Halál-a-férgekre barmok valami halálos gonoszságba fordították Nyjora csodáját.

A Halál-a-férgekre volt az egyetlen, amelyik szervezett fajüldözést követelt, de még nagy tiszteletnek örvendő posztolók is olyasmiket mondtak, amik közvetett módon támogathatták az efféle cselekedeteket.

Rejtjel: 0

Kapta: Sk fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: triszkvélin, SjK egységek

Küldi: Sándor Közvetítő Hírszerzés az Állatkertben

[Közismert katonai vállalat Felső-Kívülben. Ha ez színjáték, valaki épp veszélyesen él.]

Téma: Métely videója beszélgetés, Hanza hozzászólás Kulcsfogalmak: a métely korlátozása; a métely keres valamit

Terjesztési kör:

Métely Fenyegetése

Szoros Kapcsolású Automatika érdeklődési csoport

Háborúfigyelők érdeklődési csoport

Dátum: 11, 94 nappal Jeladó bukása után

Üzenet szövege:

A métely elismeri, hogy olyan hatalom, amely szophontoszokat távvezérel a Kívülben. De gondoljuk csak el, milyen nehéz szoros kapcsolású automatikát üzemeltetni néhány milliomod másodpercnél hosszabb késéssel! Az ismert háló pontosan példázza ezt: az egy-két fényévnyi távolságban lévő rendszereknél a késés öt milliomod másodperc, míg ha az üzeneteknek köztes csomópontokon kell áthaladniuk, akkor ez – legalább – több száz másodpercet jelent A csillagközi távolságok között elérhető alacsony sávszélességgel együtt ezzel az ismert háló értesülések és hazugságok cseréjére szolgáló laza fóruma. S ezek a korlátozások elválaszthatatlan részét képezik a Kívül természetének, részét jelentik azoknak a korlátozásoknak, amelyek következtében a hatalmak számára lehetetlenség idelenn létezni.

Következtetésünk szerint még a métely is csak Felső-Kívülben képes szoros kapcsolású ellenőrzésre. A csúcson a métely szophontosz-ügynökei a szó szoros értelmében a végtagjai. Úgy hisszük, a Közép-Kívülben lehetséges a „megszállás”, azonban az irányított elmében jelentős mennyiségű előzetes adatfeldolgozást kell végrehajtani hozzá. Továbbá a kommunikáció biztosításához számottevő külső felszerelésre (az efféle mélységekre jellemző vaskos tárgyakra) is szükség van. A közvetlen, milliomod másodpercről milliomod másodpercre történő ellenőrzés általában nem vezet célra a Közép-Kívülben. Ezen a szinten a harc hierarchikus ellenőrzést is jelent. A hosszú távú műveleteknél megfélemlítést, csalást és árulókat is igénybe kell venni.

Mindezekkel a fenyegetésekkel nektek, a Közép-és Alsó-Kívül lakóinak tisztában kell lennetek.

Ezek a métely eszközei Közép-és Alsó-Kívülben, ezek ellen kell a közeljövőben felvérteznetek magatokat. Mi nem birodalmi hódításokat látunk – nincs benne haszon [táplálék]. Feltehetően még Jeladó elpusztítása sem volt egyéb, csupán az ezzel egy időben Transzcendenciában végrehajtott gyilkosságának mellékszála. A legnagyobb csapások és megpróbáltatások továbbra is a csúcson és Alsó-Transzcendenciában történnek majd. Ám azt tudjuk, hogy a métely keres valamit – egymástól nagy távolságokban hajtott végre támadásokat, ott, ahol jelentős archívumok lehettek a célpontok. Ügyeljetek az árulókra és kémekre!

Még az emberiség támogatói között is akadt, akitől Ravna hideglelést kapott.

Rejtjel: 0

Kapta: Sk fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: triszkvélin, SjK egységek

Küldi: Hanza

Téma: Métely videója beszélgetés, Védelmi Szövetség hozzászólása Kulcsfogalmak: halál faja elmélet

Terjesztési kör:

Métely Fenyegetése

Háborúfigyelők érdeklődési csoport

Homo sapiens érdeklődési csoport

Dátum: 18, 29 nappal Jeladó bukása után

Üzenet szövege:

Begyűjtöttem emberpéldányokat az űrszeletünkben található emberi világokból. Részletes elemzés elérhető a Homo Sapiens érdeklődési csoport archívumában. Következtetéseim: az emberi fiz/pszi korábbi (de kevésbé beható) elemzése helytálló. A fajban nincsenek a távirányításhoz szükséges beépített eszközök. Az élő példányokon végrehajtott kísérletek semmilyen kifejezett engedelmességi hajlamot nem mutattak ki. Szinte semmilyen, mesterséges optimalizálásra utaló jelet nem találtam. (A betegségekkel szembeni ellenállás javítását szolgáló DNS-műtétre utaló jeleket fedeztem fel. A génsodródás ideje alapján a hentesmunka kétezer évvel korábban történt. A Straumli Birodalom lakóinak vére tartalmazott egy optigént, a thiraultot [ez az olcsó orvosi recept számos emlősfaj igényeire alkalmazható].) A faj – a rendelkezésünkre álló példányok mintája alapján – csak nemrég érkezhetett meg a Lomha Zónából, feltehetően egyetlen eredetvilágról.

Végzett más is újbóli tesztelést távolabbi emberi világokon?

Rejtjel: 0

Kapta: Sk fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: béloreszk→triszkvélin, SjK egységek

Küldi: Védelmi Szövetség

[A Kívülben a Straumli Birodalom alatt elhelyezkedő öt, sok faj alkotta állam állítólagos együttműködése. A Birodalom bukását megelőzően nincs róla feljegyzés.]

Téma: Métely videója beszélgetés, Hanza 1

Terjesztési kör.

Métely Fenyegetése

Háborúfigyelők érdeklődési csoport

Homo Sapiens érdeklődési csoport

Dátum: 19, 43 nappal Jeladó bukása után

Üzenet szövege:

Ki ez a „Hanza”? Tárgyilagos, szigorúnak hangzó üzeneteket küld emberpéldányok teszteléséről, viszont saját természetét titokban tartja. Ne tévesszenek meg titeket az önmagukról beszélő emberek! Ami azt illeti, semmilyen módunk nincs a Straumli Birodalomban lakó lények tesztelésére – erről gondoskodik a védelmezőjük.

Halál a férgekre!

És ott volt a kisfiú, csapdában, a kút legalján. Néha semmilyen kapcsolatot nem tudtak teremteni vele. Máskor, amikor sikerült az Sk antennaraját pontosan a megfelelő irányba hangolni, és a zóna szeszélyei is kedvezőek voltak hozzá, Ravna hallhatta a fiú hajóját. A jel még akkor is annyira gyenge és zavaros volt, hogy a gyakorlati adási sebesség csupán másodpercenként néhány bitet jelentett.

Jefri és a gondjai talán a legapróbb lábjegyzetnek számítanak a métely történetében (még annál is kevesebbnek, elvégre senki nem tud róla), azonban Ravna Bergsndot számára jelen pillanatban ezek a beszélgetések jelentették az egyetlen kellemes dolgot az életben.

A fiú magányos volt, bár Ravna úgy vélte, mostanra talán sikerült enyhíteni ezen. Hallott barátjáról, Amdiról, a szigorú Tirathektről és a büszke tüskésekről. Ravna csak mosolygott magában, mosolygott magán. Kabinjának falait őserdő freskója díszítette. A csurgó sötétség mélyén szabályos formájú árnyak húzódtak: óriási mangrovefa gyökerei között épült vár. A freskó híres volt – az eredeti háromezer évvel ezelőtt készült, analóg munka volt. Még ennél is korábbi életet ábrázolt Nyjora sötét korából. Lynnével sokat álmodoztak gyerekkorukban arról, hogy átkerülnek ebbe az időbe. A kis Jefri a valódiból nem tudott kiszabadulni. Faragó hentesei nem jelentettek csillagközi fenyegetést, ám a körülöttük élőkben halálos iszonyatot keltettek. Jefri szerencsére nem látta az öldöklést.

Ez egy igazi középkori világ. Kemény, könyörtelen hely, még úgy is, hogy Jefri jóindulatú társaságba került. Nyjorával való összehasonlítása csak félig-meddig állta meg a helyét. Ezek a tüskések falkatudatúak – ez még a vén Grondr ‘kalirt is meglepte.

Jefri leveleiben jól érzékelhette Acél és emberei rémületét.

Acél úr újra megkérdezte, nincs-e módja, hogy kicsit is repíteni tudjuk a hajónkat. Nem tudom. Szerintem majdnem kényszerleszállást csináltunk. Ágyúk kellenek. Azokkal megmenekülnénk, legalább addig, amíg ideértek. íjaik meg nyilaik vannak, pont mint Nyjorában, de ágyúk nincsenek. Azt kérdezi, meg tudsz tanítani minket ágyút készíteni?

Faragó portyázói hamarosan visszatérnek, és most annyian, hogy lerohanják Acél kicsiny királyságát. Korábban, amikor még úgy vélték, az Sk alig harminc-negyven nap alatt járja meg az utat, ez nem tűnt olyan nagy kockázatnak, de most... Meglehet, Ravna talán arra érkezik meg, hogy Faragó mindenkivel végzett már.

Pham, drága Pham! Ha bármikor is léteztél, most kérlek, térj vissza! Pham Nuwen a középkori Canberrából. Pham Nuwen, a kereskedő a Lomhaságból... Mit kezdene ezzel egy olyan alak, mint te? Hmm?

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Biztos volt ebben... a nagyszájúsága ellenére Kékhéj legalább annyit aggódott, mint maga Ravna. Még ennél is rosszabb volt a helyzet, merthogy igazi szőrszálhasogató fajta. Amikor újra a haladásukról kérdezte, szakkifejezések mögött keresett menedéket.

Végül félbeszakította.

– Nézd, a srác ott ül valamin, ami esetleg az egekig robbanthatja a mételyt, és nincs egyebe, csak íjak meg nyilak. Mennyi időbe telik, mire leérünk oda, Kékhéj?

Idegesen gördült előre-hátra a mennyezeten. A szkródutasoknak reakciós fúvókáik voltak – szabadesésben ügyesebben manővereztek az embereknél. Ragadós foltokat használtak, úgy gurultak végig a falakon. Bizonyos szemszögből egészen aranyos. Most viszont bosszantó.

Legalább beszélgethettek – a híd túlsó végébe pillantott, ahol Pham Nuwen ült a főkijelzővel szemben. A figyelmét, mint mindig, a lassan mozduló csillagok kötötték le. Borostás volt, a vörös szőr erősen elütött a bőrétől – hosszú haja gubancosán, fésületlenül úszott a levegőben. Testileg minden sérüléséből felgyógyult már. A hajó sebésze még azt az izomtömeget is pótolta, amelyet Vénséges Vén kommunikációs felszerelése elbitorolt. Pham most már önállóan öltözött és étkezett, de még mindig külön álomvilágban élt.

A két utas egymással csivitelt. Végül Zöldszár felelt Ravna kérdésére.

– Az igazat megvallva, nem tudjuk pontosan, mennyi idő még. A Kívül minősége az ereszkedésünkkel együtt változik. Ha csak töredéknyivel is, de minden egyes ugrás hosszabb időbe telik az előzőnél.

– Ezt tudom. A Lomha Zóna felé tartunk. De a hajót pontosan ilyen utakra tervezték. Nem lehet bonyolult előre kikövetkeztetni a lassulást.

Kékhéj egyik csápját a mennyezetről a padló irányába nyújtotta. Piszmogott egy kicsit a padlóborítás bordázatával, aztán hangzójából emberi feszengést idéző hang szólalt meg.

– Egyébként igaza lenne, Ravna úrnőm. Azonban most különleges helyzettel állunk szemben... Példának okáért maguk a zónák is változófélben vannak.

– Tessék?

– Nem olyan szokatlan ez. Itt-ott mindig akad apróbb elmozdulás. Ez a fenékcirkálók létezésének egyik oka: nyomon akarják követni az átalakulásokat. Balszerencsénkre a bizonytalanság kellős közepén haladunk át.

Ravna valójában tisztában volt azzal, hogy errefelé, lenn, a fenéken erős a határfelületek közötti turbulencia. Csupán nem gondolt rá olyan hatalmas fogalmakban, mint amilyen „zónaváltozás” – arra se jött rá, hogy annyira komoly a helyzet, hogy rájuk is hatást gyakorol.

– Értem. Akkor mennyire lehet rossz? Mennyire lassíthat le minket?

– Ó, jaj! – Kékhéj a túlsó falhoz gurult. Most a csillagos égen állt. – Bárcsak kis szkródutas lennék! Olyan sok problémát hoz ez a másféle, ez a nagy létezés. Bárcsak régi emlékeken merenghetnék, mélyen a hullámverésben! – Az ott töltött más napokon.

Zöldszár folytatta helyette:

– Nem arról van szó, hogy „milyen magasra emelkedhet a dagály?” Hanem arról, hogy „mennyire lehet rossz ez a vihar?” Jelen pillanatban az elmúlt ezer évben nem volt még ennyire rossz. Viszont figyelemmel kísértük a helyi híreket – a közvélekedés szerint a vihar elérte a csúcspontját. Amennyiben a másik problémánk nem rosszabbodik, körülbelül százhúsz nap múlva kell megérkeznünk.

„A másik problémánk.” Ravna a középső részhez libegett, és felszíjazta magát az egyik nyeregbe.

– Azokról a sérülésekről van szó, amelyeket Jeladóból kifelé menet szereztünk. Az ultrameghajtási vezérsíkokról, igaz? Hogy bírják?

– Úgy tűnik, egész jól. A tervezett csúcssebességnek legfeljebb a nyolcvan százalékával próbálkoztunk ugrani. Másfelől hiányzik a jó diagnosztika. Elképzelhető, hogy viszonylag gyorsan áll be komoly gyengülés.

– Elképzelhető, de nem valószínű – szúrta közbe Zöldszár.

Ravna bólintott. Tekintettel a többi gondjukra, semmi értelme nem volt az ellenőrzésükön kívül eső lehetőségeket mérlegelni. A Jeladón ez még egy harminc-negyven napos útnak tűnt. Most viszont... függetlenül attól, hányszor sugallt ő mást, a kútban lévő fiúnak még feltehetően sokáig bátornak kell lennie.

Hmm. Akkor eljött a B terv ideje. Valami olyasmit kell tenni, amit egy Pham Nuwen-féle javasolna.

Betolta az ajtót, és helyet foglalt Zöldszár mellett.

– Oké, szóval százhúsz nappal számolhatunk. Ha a zóna hullámzása még rosszabb lesz, vagy ha javításra van szükségünk...

– De hol? Ez inkább késlekedést okozhat, nem lehetetleníti el az utat. Az újjáépített Sk elvben még Alsó-Kívülben is javítható. –

Még akár kétszáz nap is lehet. – Kékhéjra sandított, de az utas szokásos helyesbítései és módosításai elmaradtak. – Mindketten láttátok, milyen üzeneteket kapunk a fiútól. Azt állítja, a helyieket nemsokára lerohanják, feltehetően száz napon belül. Valahogy segítenünk kell neki... mielőtt még odaérünk.

Zöldszár úgy zörgette a páfrányleveleit, hogy azt Ravna tanácstalanságként értékelte.

Átnézett a fedélzet túloldalán lévő Phamra, és hajszálnyival megemelte a hangját. Hé, neked kellene ebben szakértőnek lenned!

– Lehet, hogy ti, szkródutasok nem ismeritek fel, de az efféle problémákkal már milliószor szembenéztek a Lomha Zónában. Évekig, évtizedekig tartó utazásba telik megjárni az utat a civilizációk között. Sötét korokba süllyednek. Épp olyan primitívek lesznek, mint ezek a falkalények, ezek a „tüskések”. Aztán mások meglátogatják őket. Rövid időn belül újra ott van a technológia.

– Pham oda se fordította a fejét: csak bámult kifelé, a csillagokra.

A szkródutasok egymásra zörögtek, majd:

– De hogyan tud segíteni nekünk? Hiszen egy civilizációt újjáépíteni évek tucatjaiba kerül!

– Ráadásul a tüskések világán nincs mit újjáépíteni. A gyerek szerint ennek a fajnak nincsenek ősei. Mégis mennyi időbe telik civilizációt alapítani?

Ravna elhessentette az ellenvetéseket. Ne akasszatok meg! Gurul a szekér.

– Nem ez a lényeg. Kapcsolatunk van velük. A fedélzeten van egy jó általános könyvtár. Az eredeti feltalálók nem tudták, merre tartanak: csak tapogatóztak a sötétben. Még Nyjora régész / mérnökeinek is rengeteg mindent újra fel kellett találniuk. Viszont tudunk mindent, ami csak a repülőgépekhez meg a többi ilyesmihez szükséges. Százféle módját ismerjük annak, hogyan lehet ehhez hozzáfogni. – Most, a kényszerrel szembesülve Ravna egyszerre biztos volt benne, hogy képesek ilyesmire. – Tanulmányozzuk a fejlődési útvonalakat, kizárjuk a zsákutcákat. Sőt, mi több, megtalálhatjuk a leggyorsabb módot arra, hogyan lehet eljutni a középkorból egyes megjelölt találmányokhoz, olyanokhoz, amelyekkel le lehet győzni a Jefri barátait támadó barbárokat.

Itt elhallgatott. Vigyorogva nézett Zöldszárra, majd Kékhéjra. Ám egy néma szkródutas a világegyetem talán legközönyösebb közönsége. Még azt is nehéz volt megállapítani, egyáltalán ránéznek-e.

– Igen, értem – szólalt meg kis szünet után Zöldszár. Mivel pedig a Lomha Zónában nagyon gyakori az újrafelfeldezés, a hajó könyvtárában már benne is van ennek a mikéntje.

Ekkor történt. Pham elfordult az ablaktól. Ravnára és az utasokra pillantott. Jeladó óta ez volt az első alkalom, hogy megszólalt. Ráadásul nem valami értelmetlenséget mondott, bár nem sikerült azonnal megérteni.

– Ágyúk és rádiók – közölte.

– Ó... igen. – Ravna viszonozta a tekintetét. Találj ki valamit! Beszéltesd! – Miért pont azok?

A férfi vállat vont.

– Canberránál ez vált be.

Aztán a hülye Kékhéj megszólalt, magyarázott valamit a könyvtári keresésről. Pham csak kifejezéstelen arccal bámult rájuk. Visszafordult, hogy a csillagokat nézze, és a pillanat elszállt.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

– Pham? – szólalt meg a háta mögött Ravna. Az utasok már elmentek, hogy megtegyék a találkozójuk nyomán szükséges, ám egyébként teljesen értelmetlen előkészületeket, de ő még a hídon maradt. Nem felelt, mire a nő lebegve megkerülte, és elállta a csillagok látványát. Pham azon kapta magát, hogy ösztönösen Ravna arcára fókuszál.

– Köszönöm, hogy megszólaltál... Soha nem volt még ekkora szükségünk rád.

Még mindig rengeteg csillagot látott. Teljesen körülvették Ravnát, ahogy lassan mozogtak. A nő oldalvást döntötte a fejét, úgy, ahogy akkor szokta, amikor segítőkész értetlenségét akarta jelezni.

– Segíthetünk...

Nem mondott semmit erre. Egyáltalán miért szólalt meg az előbb? Aztán:

– A halottakon nem lehet segíteni. – Kissé magát is meglepte ezzel. A beszéd is csak egy reflex lehet, éppúgy, ahogy a tekintet, amely követi a másikat.

– Nem vagy halott. Ugyanúgy élsz, ahogy én.

Erre aztán kibuktak Phamból a szavak: sokkal több, mint Jeladó óta összesen.

– Ez igaz. Az öntudat illúziója. Boldog kis automaták futtatják a jelentéktelen programjukat. Fogadni mernék, hogy soha nem jön rá az ember. Hiszen belülről hogy is tudna? Viszont kívülről, Vénséges Vén szemszögéből... – Elfordította a pillantását: egészen beleszédült ebbe a kettős látásba.

Ravna közelebb lebegett, arcát alig néhány centiméter választotta el az övétől. Csak a padlóba dugott lábfeje tartotta egy helyben.

– Drága Pham, tévedsz! Megjártad a feneket és a csúcsot, de a kettő között még nem voltál... „Az öntudat illúziója”. Ez közhely a Kívülben használatos filozófiai rendszerekben. Van néhány szépséges következménye, és akad néhány ijesztő is. Te csak az ijesztőket ismered. Gondold csak végig! Ennek az illúziónak éppúgy érvényesnek kell lenniük a hatalmakra is.

– Nem. Hiszen építhetett olyan eszközöket, mint te meg én.

– Halottnak lenni választás kérdése, Pham. – Kinyúlt, hogy vállára-karjára helyezze a kezét. Phamnak a súlytalanságra jellemző nézőpontváltozása támadt – a „lefelé” mintha oldalra fordult volna, és máris felnézett a nőre. Egyszerre ráeszmélt, mennyire kefeszerű a szakálla, hogy lebeg mindenfelé gubancosán a haja. Felnézett Ravnára, és eszébe jutott mindaz, amit korábban gondolt róla. A Jeladón egészen okosnak látta – vele nem vehette fel a versenyt, de Cseng Ho versenytársainak többségével egy szinten állt. Azonban akadtak más emlékek is: az, ahogy Vénséges Vén tekintett a nőre. Azok minden mást maguk mögé utasítottak, ahogy azt már megszokhatta. Jobbára értelmezhetetlenek, ahogy azt már megszokhatta. Még a hatalom érzéseit is nehéz volt megfejteni... Egy kicsit úgy gondolt Ravnára, mint... kedvenc kutyájára. Vénséges Vén azonnal átlátott rajta. Ravna Bergsndot némileg hajlott arra, hogy befolyásoljon másokat. Vénséges Vént mulattatta/elégedettségére szolgált (?) ez. Azonban a hatalom a nő beszédstílusán, érvein túl nagy adag „jóságot” látott... talán ez lehet az ideillő emberi szó. Vénséges Vén aztán sok szerencsét kívánt neki. A végén még segíteni is próbált rajta. Pham megérzett valamit, de túlságosan is illékony volt a benyomás ahhoz, hogy megragadhassa. Közben Ravna újra megszólalt:

– Borzasztó, ami veled történt, Pham, de mások is átélték már. Olvastam az esetekről. Még a hatalmak sem halhatatlanok. Néhanapján összetűzésbe kerülnek egymással, és az egyik meghal. Előfordul, hogy öngyilkosságot követ el valamelyikük. Létezik egy naprendszer, a történet szerint Istenek Végzete a neve: egymillió évvel ezelőtt a Transzcendenciában volt. Ellátogatott oda egy csapat hatalom. Aztán jött egy zónahullám. A rendszer egyszerre húsz fényév mélyen a Kívülbe került. Ez volt talán a legnagyobb hullám, amiről egyértelmű feljegyzéseink vannak. Az Istenek Végzetében lévő hatalmaknak esélyük sem volt. Mind meghaltak, ki elrohadt, kiből elrozsdált roncsok lettek... ki pedig egyszerű emberi elmék szintjére zuhant.

– Mi... azokkal mi lett?

Ravna tétovázott, majd egyik kezét a tenyerébe fogta.

– Megkeresheted. A lényeg az, hogy előfordul ilyesmi. Az áldozatok számára ez maga a világ vége. Viszont a mi szempontunkból, az emberek oldaláról nézve... Hát, Pham Nuwen, az ember szerencsésnek számít. Zöldszár szerint Vénséges Vén kapcsolódási pontjainak tönkremenetele nem járt nagy mértékű szervkárosodással. Lehet, hogy akadnak nehezen észrevehető sérülések is. Előfordult már, hogy a visszamaradt részek egyszerűen elpusztították magukat, függetlenül attól, mi is maradt meg.

Pham érezte, ahogy könnycseppek buggyannak elő a szeméből. Megértette, hogy a benne lévő halottság részben maga Vénséges Vén halálából ered.

– Nehezen észrevehető sérülések! – Megrázta a fejét, mire a könnyek lebegni kezdtek a levegőben. – A fejem zsúfolásig van Vele, az Ő emlékeivel. – Emlékek? Minden más eltörpült mellettük. De mégsem képes megérteni őket. Nem értette a részleteket. Még magukat az érzéseket sem, legfeljebb bárgyú, semmitmondó leegyszerűsítésekként... öröm, vidámság, ámulat, félelem és jeges-acélos eltökéltség. Ő pedig egészen beleveszett ezekbe az emlékekbe, úgy bolyongott közöttük, akár egy gyengeelméjű egy székesegyházban. Nem értette az egészet, és rettegve hátrált el az ikonok elől.

Ravna egymásba kapaszkodó kezüket tengelynek használva megfordult. Térde finoman az övének ütközött.

– Még mindig ember vagy, még mindig megvannak a saját...

– Elcsuklott a hangja, ahogy meglátta Pham tekintetét.

– A saját emlékeim? – Az értelmezhetetlen tömbök között szétszórtan, ő pedig bele-belebotlott egyik vagy másik részletébe: saját maga öt évesen, ahogy a lovagterem szalmáján üldögél és figyel, mikor tűnik fel egy felnőtt. A királyi család tagjainak nem szabad a koszban játszadozniuk. Tíz évvel később, amint éppen először szeretkezik Cindivel. A következő évben, amikor először lát repülő szerkezetet, az apja felvonulási terén leszálló orbitális komphajót. Az űrben töltött évtizedek.

– Na persze, a Cseng Ho. Pham Nuwen, a Lomhaság nagyszerű kereskedője. Minden emlék megvan. És soha nem tudhatom, hogy nem csupán Vénséges Vén hazugságáról, a jeladóiak megtévesztésére egyetlen délután alatt összeütött csalásról van-e szó.

Ravna az ajkába harapott, de nem szólalt meg. Még most sem akart hazudni. Becsületesebb volt annál.

A másik kezével félresimította a nő haját az arcából.

– Tudom, hogy te is ezt mondtad, Rav. Ne bánkódj miatta! Mostanra magamtól is felébredt volna bennem a gyanú.

– Persze – suttogta Ravna. Aztán egyenesen a szemébe nézett. – Viszont jól figyelj! Úgy mondom ezt, mint egyik ember a másiknak. Most már ember vagy. És lehet, hogy létezett valamikor egy Cseng Ho, és te pontosan az voltál, amire emlékszel. Függetlenül attól, mi volt a múlt, nagyszerű emberré válhatsz a jövőben.

Visszhang-kísértetek, emléknél több, józan értelemnél kevesebb.

Egy pillanatra sajátjánál jóval bölcsebb pillantással nézett a nőre. Szerelmes beléd, te bolond. Majdhogynem kacagás, kedves nevetés.

Átölelte, szorosan magához vonta Ravnát. Annyira valóságos.

Érezte, ahogy lábait becsúsztatja az övéi közé. Nevetni. Akár a szívmasszázs, a gondolkodás nélküli reflex visszahoz egy elmét az életbe. Annyira ostoba, annyira elcsépelt, de:

– Sze... szeretnék visszatérni. – A szavak hüppögve, sírásba csavarva törtek elő belőle. – Olyan sok minden van bennem, olyan sok minden, amit nem értek. Eltévedtem a saját fejemben.

Ravna egy szót sem szólt, valószínűleg nem is értette, mit mond.

Egy pillanatra nem létezett más, csak az, ahogy ott érzi őt a karjában, amint a nő is átöleli.

Jaj, annyira szeretnék visszatérni!

*

Ravna még soha életében nem szeretkezett egy űrhajó hídján. Persze soha életében nem volt még külön űrhajója se. Nem véletlenül hívják ezt fenékcirkálónak. Az izgalmak során Pham kicsúszott a rögzítésből. Szabadon lebegtek, néha falakba, lekerült ruhadarabokba ütköztek, vagy könnycseppeken úsztak keresztül. Sok-sok perccel később úgy állapodtak meg, hogy fejüket csak néhány centiméter választotta el a padlótól, míg testük többi része a mennyezet felé nézett. Úgy sejtette, bokáján megakadt nadrágja lobogóként repked. Nem éppen a romantikus regényekbe való az ilyesmi. Először is, amikor az ember szabadon lebeg, nincs hol megtámaszkodni és lendületet venni. Másodszor... Pham már nem markolta kapaszkodva a hátát, és eltávolodott tőle. Ravna félresöpörte a férfi vörös haját, és belenézett a véreres szempárba.

– Az az igazság – kezdte remegő hangon Pham soha nem hittem volna, lehet annyira sírni, hogy belezsibbad az arcom.

Visszamosolygott rá.

– Akkor eddig mesébe illő volt az életed. – ívben nekifeszítette hátát a férfi tenyerének, majd finoman magához húzta. Percekig lebegtek csendben, testük belesimult a másik domborulataiba és hajlataiba, nem érzékeltek semmi mást, csak egymást.

Majd:

– Köszönöm, Ravna.

– ...szívesen. – Álmosan komoly volt a hangja, és még szorosabban ölelte magához. Különös, hogy mennyi mindent jelentett neki a férfi: némelyik gondolat ijesztő volt, mások gyengédek, megint mások dühítőek. És akadt, amit soha nem ismert be... még önmagának sem. Egészen mostanáig. Jeladó bukása óta most először érzett valódi reményt. Talán nem több ez buta testi reakciónál... bár az is lehet, hogy nem. Itt, a karjaiban volt egy fickó, aki felért bármelyik kalandregény hősével, sőt! Valaki, aki egy hatalom része volt.

– Pham... szerinted pontosan mi történt Jeladón? Miért ölték meg Vénséges Vént?

A kuncogás nem hangzott erőltetettnek, viszont a férfi karja megfeszült a testén.

– Épp engem kérdezel? Tudod, én akkor haldokoltam... Nem, ez így nem igaz. Vénséges Vén, ő haldokolt akkor. – Egy percig csak hallgatott. Körülöttük lassan forgott a híd, az odakinti csillagok néma képe. – Az isteni önmagamnak fájdalmai voltak.

Ezt biztosan tudom. Kétségbeesett volt, riadt... Viszont nagyon igyekezett megtenni velem valamit még a halála előtt. – Egészen halkan, elámulva beszélt. – Igen. Olyan volt, mintha valami olcsó poggyász lennék, Ő pedig telezsúfolna engem minden kacattal, ami csak a keze ügyébe kerül és mozdítható. Tudod, amikor kidagad a bőrönd oldala.

Tudta, hogy ezzel fájdalmat okoz... elvégre a részét alkottam... de ez nem számított.

Elfordult Ravnától, arcára újra zavarodott kifejezés ült.

– Nem vagyok szadista. Szerintem Ő sem volt az. De...

– Azt hiszem... azt hiszem, letöltődött – ingatta a fejét Ravna.

Pham egy pillanatig nem szólt semmit, ahogy igyekezett a magyarázatot alkalmazni a helyzetre.

– Ez értelmetlen. Nincs bennem elég hely ahhoz, hogy szuperember legyek.

A félelem szorosan ott keringett a remény nyomában.

– Nem, nem, várj csak! Igazad van. Még ha egy haldokló hatalom úgy is gondolja, lehetőség van a reinkarnációjára, egy egyszerű agyban nincs elég hely arra, hogy mindent eltárolhasson. Viszont Vénséges Vén valami mással próbálkozott... Emlékszel, hogy könyörögtem neki, segítsen nekünk a fenékre tartó úton?

– Igen. Együtt éreztem... együtt érzett veled, valahogy úgy, ahogy egy új ragadozóval szembenéző állattal lehet. Eszébe se jutott, hogy a perverzitás rá is veszélyt jelenthet, egészen addig, amíg...

– Pontosan. Amíg meg nem támadták őt magát is. Ez teljes meglepetésként érte a hatalmakat. A perverzitás egyszerre nemcsak az alsóbb rendű elmék érdekes problémáját jelentette. Akkor aztán Vénséges Vén tényleg megpróbált segíteni. Terveket, automatikákat zsúfolt beléd. Olyan sok mindent, hogy kis híján belehaltál, olyan sok mindent, hogy képtelen vagy értelmezni. Az alkalmazott teológián olvastam ilyesmiről... – Legalább annyira monda volt ez, mint amennyire tény. – Istenszilánknak hívják.

– Istenszilánknak? – Láthatóan forgatta magában a szót. – Micsoda furcsa egy elnevezés! Emlékszem még Vénséges Vén rettegésére. De ha tényleg azt tette, amit mondasz, miért nem árulta el nekem? És ha tele vagyok jó tanácsokkal, akkor hogy lehet, hogy semmi mást nem látok idebenn, csakis... – tekintete kissé olyan lett, mint az elmúlt napokban – sötétséget... éles körvonalú sötét szobrokat összezsúfolódni.

Újra csak hosszú csend. Most viszont szinte érezte, ahogy Pham töri a fejét. Karja meg-megrándulva szorította, néha remegés futott végig a testén.

– Igen... igen. Sok minden beleillik ebbe. A nagyját még mindig nem értem, nem is fogom soha. A legeslegvégén Vénséges Vén rátalált valamire. – Karja újra megfeszült, és arcát Ravna nyakába fúrta. – Nagyon... személyes... gyilkosság volt, amit a perverzitás elkövetett. Vénséges Vén még haldoklása közepette is új dolgokat tudott meg. – Újabb csönd. – A perverzitás egy nagyon régi dolog, Ravna. Valószínűleg évmilliárdokban mérhető a kora. Olyan fenyegetés, amelyről Vénséges Vén legfeljebb elméleteket gyárthatott, mielőtt a valóságban végzett vele. De...

Egy perc. Kettő. Pham mégsem folytatta.

– Ne aggódj, Pham! Hagyj rá időt!

– Jó. – Elhátrált annyira, hogy egyenesen belenézhessen a szemébe. – Annyit azonban most már tudok, hogy Vénséges Vén okkal tette ezt. Nem hiábavaló az utunk. Van valami a fenéken, abban a straumer hajóban, ami Vénséges Vén szerint számíthat.

Gyengéden végigsimított Ravna arcán, és a mosolya szomorú volt, holott örömtelinek kellett volna lennie.

– De hát nem érted, Ravna? Ha igazad van, akkor lehet, hogy ma vagyok a legemberibb. Tele vagyok Vénséges Vén letöltött anyagaival, ezzel az istenszilánkkal. A nagyját soha nem leszek képes tudatosan is felfogni, de ha minden rendesen működik, akkor robbanásszerűen jön ki majd. A táveszköze – a Kívül fenekén lévő robotja vagyok.

Nem! De attól még vállat vont.

– Lehet. Viszont ember vagy, és ugyanazokért a dolgokért dolgozunk... és én nem engedlek el.

*

Ravna jól tudta, a hajó könyvtárában szerepelnie kell a technológia „beizzítása” témájának. Kiderült, hogy a téma komoly tudományos szakterületnek számít. Tízezer esettanulmány mellett léteztek egyéni megoldásokat kínáló programok és rengeteg, nagyon unalmasnak tűnő elmélet. Noha az „újrafelfedezés problémája” a Kívülben egészen mindennapinak számított, lenn, a Lomha Zónában az események szinte minden elképzelhető változata lezajlott már. A Lomhaságban legfeljebb néhány ezer évig tartanak ki a civilizációk. Összeomlásuk néha röviden futott le, háborút követő, vagy a légkör tönkretétele utáni, újjáépítéssel eltelt néhány évtized, és kész. Mások visszahajszolták magukat a középkorba. És persze a fajok nagy része idővel kiirtotta önmagát, legalábbis a saját naprendszerében. Akik nem ezt tették – és néhányan azok közül is, akik igen – előbb-utóbb visszakapaszkodtak eredeti magasságukba.

A változatok tanulmányozását a technológia alkalmazott történetének nevezték. Mind a tudósok, mind a Lomha Zónában létező civilizációk számára sajnálatos módon ténylegesen csak viszonylag ritkán alkalmazták a fogásokat. Az esettanulmányokban leírt példák hír formájában, évszázadok múlva érték el a Kívült, ráadásul kevés kutató akadt, aki hajlandó volt terepmunkát végezni a Lomha Zónában, ahol egyetlen kísérlet kiderítése és lefolytatása életük nagyobbik felébe kerülhetett. Lényegében az egyetemi tanszékek millióinak remek időtöltése volt ez. Egyik kedvelt játékuk abban állt, hogy minimális útvonalakat dolgoztak ki a technológia adott szintjétől vissza, a Lomhaságban működőképes legmagasabbig. A részletek számos változótól függtek, többek között a kiindulópontnak számító kezdetlegességtől, a fennmaradt természettudományos tudatosságtól (vagy türelemtől) és a faj testi adottságaitól. A történészek elméleteit olyan programokba foglalták, amelyek betáplált adatai a civilizáció állapotáról és a kívánt eredményekről szóló tények voltak, a kapott következtetések pedig a megjelölt célokhoz vezető legkevesebb lépés útvonalai.

Két nappal később mind a négyen újra az Sk fedélzetén tartózkodtak. És most mind beszélünk.

– Úgyhogy el kell döntenünk, melyik találmányt keressük, mi az, ami védelmet jelent a Rejtek-szigeti Királyságnak...

– ...és amit kevesebb mint száz nap alatt elkészíthet „Acél úr”

– mondta Kékhéj. Az elmúlt két napban rengeteget babrálta az űrhajó könyvtárában megtalált fejlődési programokat.

– Továbbra is azt mondom, ágyúk és rádiók – közölte Pham.

Tűzerő és kommunikáció. Ravna rávigyorgott. Pham emberi emlékei önmagukban is elegendőek lennének megmenteni a gyerekeket a tüskések világán. Többé már nem beszélgettek Vénséges Vén terveiről. Vénséges Vén tervei... kicsit úgy tekintett rájuk, mint a sorsra: lehet, hogy jó, lehet, hogy rettenetes, de egyelőre senki nem ismeri. És még a sorsot is be lehet csapni.

– Ehhez mit szólsz, Kékhéj? – kérdezte. – A rádiót elő lehet állítani gyorsan, előzetes ismeretek nélkül?

Nyjorán a rádió majdnem egy időben született meg az orbitális repüléssel... jó egy évszázaddal a reneszánsz kezdete után.

– De még mennyire, Ravna úrnő! Léteznek egyszerű fogások, amelyekre szinte soha nem jönnek rá, csak akkor, amikor már igen magas technológiai szintet értek el. Például kvantumtorziós antennákat ezüst és kobaltos acél sorozatából építhetnek, ha a mértan helyes. Sajnálatos módon a megfelelő mértanhoz rengeteg elméletre és néhány nagy parciális differenciálegyenlet megoldásának képességére van szükség. Sok lomha zónái soha nem fedezi fel az elvet.

– Oké – szólalt meg Pham. – De még mindig fennáll a fordítás problémája. Jefri minden bizonnyal hallotta már azt, hogy „kobalt”, de hogyan magyarázhatja el olyanoknak, akiknek nincs semmilyen hivatkozási alapjuk? Csak akkor próbálkozhatunk meg egyáltalán leírni, milyenek a kobalttartalmú kőzetek, ha rengeteg ismeretet szereztünk már a világukról.

– Ez lassít a dolgokon – ismerte el Kékhéj. – Azonban a program számol ezzel. Acél úr láthatóan ismeri a kísérletezés fogalmát. A kobalt kapcsán megadhatjuk neki a valószínűsíthetően létező ércek leírására alapozott kísérletfát, és a szükséges kémiai próbákat is.

– Azért nem ennyire egyszerű – szólalt meg Zöldszár. – A kémiai próbák között akad, amelyikhez külön kutatási/kísérleti fa szükséges. És másféle próbákkal is ellenőrizhető a mérgező hatás. Jóval kevesebbet tudunk ezekről a falkalényekről, mint az a program használatához szükséges.

Pham mosolygott.

– Nagyon bízom benne, hogy ezek a lények kellően hálásak lesznek. Én még soha nem hallottam „kvantumtorziós antennákéról. A tüskéseknek végül olyan kommunikációs felszerelésük lesz, amiről a Cseng Ho legfeljebb csak álmodhatott.

Ám ezt az ajándékot el lehetett készíteni. A kérdés csak az volt, sikerül-e időben megtenni ezt, hogy Jefrit és a hajóját még megóvhassák a faragóháziaktól? Újra meg újra lefuttatták a programot. Nagyon keveset tudtak csak magukról a falkalényekről. A Rejtek-szigeti Királyság eléggé rugalmasnak tűnt. Ha hajlandóak voltak mindent megtenni az utasítások követésére, és ha van akkora szerencséjük, hogy a közelben rábukkannak a kulcsfontosságú nyersanyagok lelőhelyeire, akkor – úgy nézett ki –, száz nap alatt korlátolt mennyiségben, de tűzfegyvereik és rádióik is lesznek. Viszont ha a Rejtek-szigeti falkák valamelyik legrosszabb esetre vonatkozó ágon indulnak el a kutatási fán, akkor az egész akár még néhány évig is eltarthat.

Tehettek ők négyen, amit csak akartak, Ravna nehezen nyelte le, hogy Jefri kimentése Faragóházából részben szerencse kérdése. Sóhaj. Végül fogta a legjobb eshetőséget, amivel csak az utasok elő tudtak állni, lefordította egyszerű samnorskra, és leküldte.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Acél mindig is csodálta a katonai építészettel született munkákat. Most, hogy olyan várat építtetett, amely nemcsak a körülötte lévő vidék, hanem még az ég ellen is védelmet nyújtott, új fejezetet írt a könyvben. Mostanra az egész földrészen híre ment már a gólyalábakon álló, ládaszerű „hajónak”. Még egy nyár, és ellenséges seregek lesznek itt, hogy megszerezzék, de legalább elpusztítsák a zsákmányt, amely hozzá érkezett. S ami sokkal halálosabb veszély: itt lesznek a csillaglakók. Készen kell várnia őket.

Mostanság már minden nap ellenőrizte a munkát. A palánkok kőből készült cseréje a déli peremsáv mentén végig a helyén volt. A Rejtek-szigetre néző szirten az utolsó simításokat végezték új odúján... egy ideje már el is készült, morogta egyik része. Tényleg át kellene költöznie oda – Rejtek-sziget biztonságos volta egyre inkább ábrándnak számított. Máris Csillaghajódomb vált a mozgalom központjává... és ez nemcsak propaganda. A Nyúzót képviselő nagykövetségeken csak „csillaghajó-dombi jóshely”-nek nevezett valami egy sima beszédű hazug legvadabb álmain is túltett. Lehetett Acél akármilyen okos és ravasz, végső soron az volt a vezető, aki a legközelebb jutott ehhez a helyhez. Máris nem egy szárnysegédet áthelyezett vagy kivégeztetett, mert egy kissé túlságosan is barátságosan viselkedett Amdijefrivel.

Csillaghajódomb: a külhoniak leszállásakor nem volt az más, csak hanga meg kő. Egész télen egy palánk és egy fabódé állt ott. Most azonban folytatódott a vár építése, a koronáé, amelynek ékköve maga a csillaghajó. Hamarosan ez a domb lesz a földrész és az egész világ fővárosa. Aztán pedig... Acél felpillantott az ég kék mélységébe. Azon múlik, meddig terjed majd az uralma, hogy a megfelelő dolgokat mondja, és hogy egészen különleges módon építse fel ezt a várat.

Elég az álmodozásból! Összekapta magát, és az újonnan készült kőlépcsőn leereszkedett az új falról. Odabent öthektárnyi volt az udvar, jobbára sárból. Mancsaira hidegen loccsant a mocsok, noha a hó és a latyak szigorúan a felvonulási terület ösvényein kívüli, egyre apadó halmokra korlátozódott. Jócskán benne jártak már a tavaszban, a nap a hűvös levegő ellenére melegen sütött. Mérföldekre ellátott, végig a Rejtek-szigeten, egészen az óceánig, majd végig a parton a fjordokkal teli vidéken. Felsétált az utolsó százlépésnyi úton a csillaghajóig. Kétoldalt az őrei kísérték, az utóvéd maga Schreck volt. Elfértek, a munkásoknak nem kellett elhátrálniuk... ő pedig korábban már parancsot adott arra, hogy miatta senki ne hagyja félbe a munkát. Ez részben Amdijefri megtévesztését szolgálta, részben pedig az indokolta, hogy a mozgalomnak mihamarabb szüksége volt erre az erősségre. De hogy ez pontosan milyen hamart jelent, ez a kérdés rágta őt egyfolytában.

Továbbra is mindenfelé tekintgetett, azonban a figyelme immár arra irányult, amerre kellett, az építkezésre. Az udvaron halomban állt a faragott kő és az épületfa. Most, hogy olvadt a talaj, nekiláttak kiásni a belső falak alapját. Míg kemény volt, Acél építésvezetői forró vizet fecskendeztek bele. Gőz csapott fel a lyukakból, elfedte a csörlőket és a lent dolgozó kubikosokat.

Nagyobb volt itt a zaj, mint egy csatatéren: csörlők nyikorogtak, ásók aprították a földet, vezetők kiáltoztak a brigádokkal. Épp olyan zsúfolt is volt, mint a közelharcban, bár a felfordulás korántsem ütötte meg azt a mértéket.

Acél az egyik ásófalkát nézte az árok alján. Harminc tagból állt, és olyan közel foglaltak helyet egymáshoz, hogy néha összeért a válluk. Roppant méretű csődületnek számított, azonban orgiának nyoma sem volt benne. Az építő-és gyártócéhek már Faragó előtt is csináltak ilyesmit. A lenti harmincfős falka valószínűleg nem volt annyira okos, mint egy hármas. Az első sorban lévő tíz egyszerre lendítette csákánykapáját, egyenletesen fúrta a földfalat. Amikor fejüket és a csákányokat felemelték, a mögöttük lévő tíz tag előreugrott, hogy hátralapátolják a frissen kifejtett földet és köveket. Az utolsó sorban lévők kihúzták a földet a gödörből. Bonyolult volt megfelelően időzíteni, hogy működjön az egész – hiszen a talaj nem egynemű –, azonban a falka szellemi képességei alapján minden további nélkül képes volt erre. Órákon át folytathatták ugyanígy, néhány percenként váltogatva az első és a második sort. A céhek régebben féltékenyen őrizték ennek a különleges egybeolvadásnak a titkát. Az egész napos munkát követően egy ilyen brigád széthasad rendes, értelmes falkákra... és mindegyik igen jó bérrel a zsebében megy haza. Acél mosolygott az orra alatt. Faragó javított a régi céhes fogásokon, Nyúzó azonban lényegbe vágó tökéletesítést hajtott végre (amit valójában a trópusokról lesett el). Miért kellene hagyni a csapatot feloszlani a műszak végén? A Nyúzó-féle brigádok a végtelenségig együtt maradtak, és olyan kicsiny barakkokban kaptak szállást, hogy soha nem tudták visszanyerni önálló falkatudatukat. Jól működött a dolog. Egy-két év után – a megfelelő válogatással együtt – az efféle brigádokat alkotó eredeti falkák egészen tompa egységekké váltak, amelyek alig akartak már leszakadni az egészről.

Acél egy pillanatig csak nézte, ahogy a faragott tömböket beleeresztik az új gödörbe, majd habarccsal a helyükre rögzítik. Odabólintott a fehérkabátosnak, és ment tovább. Az alapkövek egészen a csillaghajó építményéig tartottak. Ez volt az építkezés legfogósabb része, az, amelyik szépséges csapdává változtatja a várat. Még egy kevés információ Amdijefri révén, és akkor megtudja, pontosan mit is kell építenie.

Az építmény ajtaja nyitva állt, egy fehérkabátos üldögélt benne egymásnak háttal. Az őr egy másodperccel Acél előtt hallotta meg a zajt. Két tagja megbontotta a sort, hogy benézzen az épület oldalán. Alig lehetett érzékelni a magas hangú sikoltozást, majd a tülkölő csatakiáltást. A fehérkabátos leugrott a lépcsőről, és rohanva kerülte meg az épületet. Acél és őrei érkeztek a nyomában.

Farolva torpant meg a hajó túloldalán lévő alapnál. Nyilvánvaló volt a lárma közvetlen forrása. Három fehérkabátos falka vonta épp kérdőre az egyik brigád szószólóját. A beszélni képes tagot elkülönítették, és gumibot-ostorral verték éppen. Ilyen közelségből a fejek közötti sikolyok majdnem olyan hangosak voltak, mint a kiáltozás. A kubikosbrigád többi része is előjött az árokból: hivatalos falkákra szakadva támadtak rá csákányaikkal a fehérkabátosokra. Hogy fajulhattak idáig a dolgok? Megvolt rá az elképzelése. A belső alapozásban húzódtak az egész vár legtitkosabb alagútjai és a még annál is titkosabb eszközök, amelyeket a kétlábúak ellen tervezett bevetni. Persze a munka végeztével az efféle érzékeny részeken dolgozó összes munkással leszámolnak. Bármennyire ostobák is voltak, lehet, hogy rájöttek, mi vár rájuk.

Más körülmények között Acél talán meghátrált volna, és egyszerűen csak végignézi, ami történik. Az ehhez hasonló kudarcok igen tanulságosak – segítségükkel azonosítani tudja alárendeltjei gyengeségeit, ki az, aki túlságosan rossz (vagy túlságosan jó) ahhoz, hogy továbbra is ezt a munkát végezze. Ez alkalommal más a helyzet. Amdijefri a csillaghajón tartózkodott. A deszkafalakon nem nyílt ablak, és bizonyára odabenn is őrt áll egy fehérkabátos, mégis... épp akkor, amikor szolgálóinak kiáltva előrevetette magát, hátrafelé figyelő tagja észrevette az épületből előlépő Jefrit. A kölykök közül kettő a vállán ült, Amdi többi része körülötte özönlött elő.

– Vissza! – kiáltotta rájuk, majd hiányos samnorskkal: – Veszély! Vissza!

Amdi megtorpant, de a kétlábú csak ment tovább. Két katonafalka húzódott el az útjából. Érvényes parancsuk volt, miszerint soha nem szabad a külvilágihoz érni. Még egy másodperc, és egyévnyi gondos munka megy veszendőbe. Még egy másodperc, és Acél elveszítheti a világot... ostobaság és balszerencse miatt.

Ám mialatt hátsó tagjai a kétlábúnak kiabáltak, az elsők átugrottak egy kőhalmot. Az árokból előjövő brigádra mutatott.

– Öljétek meg a betolakodókat!

Testőrei szorosan utána érkeztek, mialatt Schreck és számos katona sietett el mellette. Acél öntudata megrogyott a véres zajban. Ez nem a Rejtek-sziget alatti kísérletek ellenőrzött vérontása volt. Itt a mindenfelé lecsapó, véletlenszerűen érkező halál dúlt: nyílvesszők, lándzsák és csákányok. A kubikosbrigád tagjai csapkodva-üvöltözve rohangásztak fel-alá. Egy pillanatig sem volt esélyük, de haldoklásuk közepette sok másikat megöltek.

Acél kihátrált a közelharcból Jefri irányába. A kétlábú még mindig felé rohant. Amdi a nyomában – valamit kiabált samnorskul. Egyetlen ész nélküli csapattag, egyetlen rossz célzás egy nyílvesszővel, és a kétlábú meghal, és akkor minden elvész. Acél soha életében nem érzett még ekkora riadalmat valaki más épsége miatt. Az emberhez szaladt és körülvette. A kétlábú térdre rogyott, és a nyakába markolt. Csakis az egész élethossznyi fegyelmezettség tartotta vissza Acélt attól, hogy lecsapjon. A külvilági nem támadott, hanem „megölelte”.

A kubikosok mostanra majd’ az utolsó szálig meghaltak, Schreck pedig annyira messzire szorította ki az életben maradiakat, hogy ne jelentsenek veszélyt. Acél őrei alig öt-tízlépésnyire álltak tőle, biztonságban. Amdi egészen összebújt, lekuporodott az elmezajban, de még eközben is Jefrinek kiabált. Acél megpróbálta kiszabadítani magát az emberből, azonban Jefri egyszerűen egyik nyakat kapta el a másik után, néha akár egyszerre kettőt is. A száját elhagyó mormogás egyáltalán nem tűnt samnorsknak. Acél reszketett a támadása alatt. Ne mutasd a viszolygásodat! Az ember nem érzékelné, de Amdi talán igen. Jefri korábban is tett már ilyet, Acél pedig ki is használta, bár sokba került neki. A mantiszgyereknek testi kontaktusra volt szüksége – ez jelentette Amdi és Jefri kapcsolatának alapját. Hasonló bizalomnak kell származnia abból, ha engedi, hogy ez az izé megérintse. Acél úgy simított végig fejével és nyakával a lény hátán, ahogy a tömlöcbeli kísérletekben látta ezt a szülőktől a gyerekeiknél. Jefri még erősebben ölelte, és hosszú, ízelt mancsaival végigfésülte Acél szőrét. Az undort félretéve egészen különös élmény volt ez. Egy másik értelmes lénnyel általában csak csata, illetve szex közben lehetett ilyen közeli kapcsolatba kerülni... józan gondolkodásra egyik esetben se volt mód. Viszont ennél az embernél... hát, nyilvánvalóan értelmesen reagált, de elmezajnak nyomát sem érzékelte. Képes volt mellette egyszerre gondolkodni és érezni. Acél az ajkába harapott, ahogy igyekezett elfojtani borzongását. Olyan volt... olyan volt, mint egy hullával közösülni.

Végül aztán Jefri kezét felemelve hátralépett. Mondott valamit nagyon gyorsan, mire Amdi megszólalt:

– Jaj, Acél nagyúr, megsérült! Ez itt vér. – Vörös volt az ember mancsa. Acél magára pillantott. Tény, ami tény, az egyik fara kapott egy karcolást. Mostanáig nem is vette észre. Elhátrált a mantisztól, és azt mondta Amdinak:

– Semmiség. Jefri meg te nem sebesültetek meg?

A két gyerek recsegve, Acél számára már-már érthetetlenül beszélgetett egy keveset.

– Jól vagyunk. Köszönjük, hogy megvéd minket.

A gyors észjárást Nyúzó késsel véste bele Acélba.

– Igen. De ennek nem lett volna szabad megtörténnie. A faragóháziak munkásnak álcázták magukat. Azt hiszem, napok óta itt voltak már, csak lesték a lehetőséget, hogy lecsaphassanak rátok. Nem sok híja volt, hogy túl későn jöjjünk rá a csalásra... A csatazaj hallatán bent kellett volna maradnotok.

Amdi szégyenkezve hajtotta le fejeit, úgy fordított Jefrinek.

– Elnézést kérünk. Egészen izgatottak lettünk, és a... aztán arra gondoltunk, hogy esetleg baja esik.

Acél csitítgatta. Ezzel egy időben két tagja végigtekintett a vérfürdőn. Hol a fehérkabátos, amelyik a kezdet kezdetén otthagyta a lépcsőt? Az a falka megfizet ezért... gondolatmenete megakadt, ahogy meglátta: Tirathektet. A Nyúzótöredék a gyülekezőből nézte. Most, hogy végiggondolta, a Gazda már a harc kezdetétől fogva figyelte a jelenetet. Mások számára közönyösnek tűnhetett a testtartása, azonban Acél érzékelte zord mosolyát. Kurtán odabiccentett neki, ám a lelke mélyén összekuporodott – annyira közel állt ahhoz, hogy mindent elveszítsen... és a Nyúzó észre is vette ezt.

– Hát, akkor nektek irány vissza a Rejtek-szigetre! – Jelzett a csillaghajó mögül előbukkant felvigyázóknak.

– Még ne, Acél nagyúr! – mondta Amdi. – Csak most értünk ide. Nemsokára érkeznie kell a válasznak Ravnától.

Fogcsikorgatás, de úgy, hogy a gyerekek ne lássák.

– Persze, kérlek, maradjatok csak! Mostantól mindenki jóval óvatosabb lesz, igaz?

– Igen, igen!

Amdi elmagyarázta az embernek. Acél mellső lábát a vállára tette, és megpaskolta Jefri fejét.

Szólt Schrecknek, kísérje vissza a gyerekeket az épületbe. Amíg nem tűntek el a szeme elől, addig minden egyes tagja büszke és gyengéd kifejezéssel az arcán nézte őket. Aztán megfordult, és belegyalogolt a rózsaszín sárba. Hol volt az a hülye fehérkabátos?

A csillaghajó-dombi gyülekező kicsiny, ideiglenes építmény volt. Elég arra, hogy télen kívül tartsa a hideget, viszont ha háromnál többen voltak benne, igazi őrültekháza lett belőle. Acél eldübörgött a Nyúzótöredék mellett, és összegyűjtötte magát a padláson, ahonnan a legjobb rálátás esett az építkezésre. Pillanatnyi udvarias szünetet követően belépett Tirathekt, és felkapaszkodott a szemközti padlásrészre.

Ám a méltóságteljes viselkedés a kinti suttyóknak szólt – Nyúzó halk kacagása most a levegőben sziszegve hasította a levegőt, épp csak olyan hangosan, hogy ő meghallja.

– Drága Acél! Néha eltöprengek azon, valóban a tanítványom vagy-e... vagy holmi elcserélt gyerek, akit a távozásomat követően csempésztek ide? Te most szándékosan el akarod cseszni?

Acél állta a pillantását. Biztos volt benne, testtartásán semmiféle nyugtalanság nem látszik: azt magában tartotta.

– Baleset volt. Kirostáljuk az alkalmatlanokat.

– Pontosan. Csakhogy neked láthatóan minden problémára ez a válaszod. Ha nem igyekeztél volna annyira elhallgattatni a kubikosokat, talán nem lázadtak volna ellened... és eggyel kevesebb „baleset” történt volna.

– A gondot az jelentette, hogy kitalálták, miről van szó. Az efféle kivégzések szükségképpen részei egy katonai építkezésnek.

– Ó? Tényleg azt hiszed, meg kellett ölnöm mindazokat, akik a Rejtek-sziget alatti szobákat készítették?

– Hogy mi? Azt akarod mondani, nem ezt tetted? De hát hogyan...

A Nyúzó töredék felvillantotta jó öreg, agyaras mosolyát.

– Gondolkodj csak el rajta, Acél! Kis gyakorlás.

Acél összerendezte jegyzeteit az asztalon, és úgy tett, mintha azokat olvasná. Aztán minden tagja felnézett a másik falkára.

– Tirathekt. A benned lévő Nyúzó miatt tisztelettel bánok veled. De ne feledd, a türelmemnek köszönheted, hogy életben vagy! Nem te vagy az alakulóban lévő Nyúzó. – Múlt ősszel, közvetlenül azelőtt jött a hír, hogy a tél lezárta a Jégagyarak utolsó hágóját is. A Gazdát hordozó többi falkának nem sikerült kijutnia a parlamenti arénából. Nyúzó teljessége mindörökre odaveszett. Acél leírhatatlanul megkönnyebbült ettől, és a töredék egy darabig egészen kezelhető volt.

– A hadnagyaimnak még csak a szemük se rebbenne, ha minden tagodat kivégezném... még a Nyúzó-tagokat is. – És ha annyira nyaggatsz, meg is teszem, esküszöm.

– Hát persze, drága Acél. Te vagy a parancsnok.

Egy pillanatig jól látszott a másik félelme.

Ne feledd, gondolta magában Acél, ne feledd soha! Ez csak a Gazda töredéke. A nagyobbik fele egy kis tanító, nem a Nagy Késes Tanár.

Tény, hogy a két Nyúzótag teljesen uralta a falkát. A Gazda szelleme itt lebegett a helyiségben, de pórázon. Tirathektet irányítani lehetett, és a Gazda erejét Acél céljaira fordítani.

– Remek – mondta nyájasan. – Amíg nem feledkezel meg erről, addig a mozgalom nagy hasznodat látja. Mindenekelőtt – lapozgatni kezdett a papírok között – a Látogató helyzetét szeretném áttekinteni veled.

Tanácsra van szükségem.

– Igen.

– Sikerült meggyőznünk ezt a „Ravnát” arról, hogy a drágalátos Jefrije veszélyben van. Amdijefri beszámolt neki az összes faragóházi támadásról, és arról, hogy egy mindent elsöprő offenzívától tartunk.

– És ez még be is következhet.

– Persze. Faragó valóban támadást tervez, ráadásul megvan a maga forrása a „mágikus” segítséghez. Mi valami ennél sokkal jobbal rendelkezünk. – Megkocogtatta a papírokat. Kora tél óta érkeztek a tanácsok. Felidézte, milyen volt, amikor Amdijefri behozta az első lapokat, számsorokkal teli táblázatokat, irányelveket és ábrákat, mindet nagyon pontosan, mégis gyermeki stílusban megrajzolva. Acél és a töredék napokat töltött azzal, hogy megértse. Néhány utalás nyilvánvalónak tűnt. A Látogató receptjeihez olyan mennyiségű ezüstre és aranyra volt szükség, ami egyébként egy háborúhoz is elég lenne. De mi volt ez a „folyékony ezüst”? Tirathekt felismerte – a Gazda használt ilyen anyagot köztársaságbeli laborjaiban. Végül sikerült beszerezniük az előírt mennyiséget. Azonban számos összetevő helyett csak a létrehozatalukhoz szükséges eljárást adták meg. Acél emlékezett rá, hogy tűnődött rajtuk a töredék, úgy szőtte terveit a természet ellen, mintha az is csak egy ellenfél lenne. A misztikusok receptjei csupa olyasmiből álltak, hogy „polipszarv” meg „fagyott holdfény”. A Ravnától kapott útmutatások néha még ennél is különösebbek voltak. További útmutatások voltak beléjük csomagolva, hosszú kerülőutak, amelyeken végighaladva mindennapi anyagokkal kellett kísérleteket folytatniuk, hogy meghatározzák, pontosan melyik illik a nagy tervbe. Építeni, kísérletezni, megint építeni. Akárcsak a Gazda saját módszere, de zsákutcák nélkül.

Egy része elég hamar értelmet nyert. Nekik is meglesznek a robbanóanyagok és ágyúk, amikről Faragó azt hitte, az ő titkos fegyverei. De még mindig olyan sok volt az érthetetlen rész... és soha nem lett könnyebb.

Acél és a töredék egész délután dolgozott, terveket vázoltak fel a legújabb kísérletsorozat elvégzésére, döntöttek arról, hol keressék a Ravna üzenetében szereplő legújabb hozzávalókat.

Tirathekt ámuló sóhajjal dőlt hátra.

– Egyik fokozatban ott van a másik. Nemsokára lesz saját „rádió”-nk. A vén Faragónak esélye sem lesz... Igazad van, Acél. Ezzel uralmad alá hajthatod a világot. Képzeld el, azonnal tudni lehet majd, mi történik a köztársaság fővárosában és ezzel az ismerettel a tarsolyodban irányíthatod a seregek mozgását. A mozgalom maga Isten elméje lesz. – Régi jelmondat volt ez, és most valóra válhat. – Tisztelgek előtted, Acél. Látóköröd méltó a mozgaloméhoz. – Tényleg a Tanár megvetése bujkált a szája sarkában? – A „rádió” és az „ágyú” átadhatja nekünk a világot. De ezek nyilvánvalóan csak a látogatók asztaláról lehulló morzsák. Mikor érkeznek meg?

– Mostantól számítva száz és százhúsz nap között. Ravna újra megváltoztatta a becslését. Úgy látszik, még a kétlábúaknak is gondot jelent a csillagok között repülni.

– Ezek szerint ennyi időnk van kiélvezni a mozgalom győzelmét. Aztán pedig semmik, még vadaknál is kevesebbek vagyunk. Meglehet, bölcsebb lett volna lemondani az adományokról, és meggyőzni a látogatókat, nincs itt semmi, amit érdemes lenne megmenteni.

Acél kinézett a gerendákba vízszintesen vágott ablakréseken. Láthatta a csillaghajó épületének egy részét, a vár alapzatát, azon túl pedig a fjordok vidékének szigeteit. Egyszerre magabiztosabbnak, megbékéltebbnek érezte magát, mint korábban bármikor. Egészen helyesnek tűnt lerántani a leplet elképzeléséről.

– Hát tényleg nem érted, Tirathekt? Kíváncsi vagyok, a teljes Gazda értené-e, vagy sikerült volna rajta is túltennem? Kezdetben nem volt választási lehetőségünk. A csillaghajó magától küldött valamiféle jelet Ravnának. Elpusztíthattuk volna. Ravna talán nem érdeklődött volna tovább iránta... De az is lehet, hogy mégis, és akkor úgy jártunk volna, mint a patakból kifogott hal, amikor kibelezik. Lehet, hogy a nagyobb kockázatot jelentő megoldást választottam, de ha sikerrel járok, a jutalom elképzelhetetlenül nagy lesz. – A töredék fejeit oldalra hajtva hallgatta. – Tanulmányoztam ezeket az embereket, Jefrit és... a kémeim révén... azt, amelyik Faragóházán van. Lehet, hogy a fajuk idősebb a miénknél, a fogásaik miatt pedig mindenhatónak tűnhetnek. De a faj selejtes. Egyetlen példányokként számunkra felfoghatatlan akadályokkal kell megküzdeniük. Ha sikerül kihasználnom ezeket a gyengeségeket... Te is tudod, az átlag tüskés gondoskodik a kölykeiről. Épp elégszer dolgoztunk már a szülői érzésekkel. Képzeld csak el, milyen lehet ez az embereknél! Náluk egy kölyök egyszerre egy egész gyerek is. Képzeld csak el, micsoda előnyt jelent ez nekünk!

– Komolyan erre teszel fel mindent? Ravna még csak nem is Jefri szülője.

Acél ingerülten legyintett.

– Nem láttad Amdi összes fordítását. – Ártatlan kis Amdi, a tökéletes kém. – De igazad van, ennek a látogatásnak az elsődleges célja nem egyetlen gyermek megmentése. Igyekeztem kideríteni a valódi indítékaikat. Százötven gyerek hever a hajóban, egytől egyig valamilyen halálszerű kábulatban. A látogatók kétségbeesetten szeretnék megmenteni a gyermekeket, azonban még akarnak valamit. Soha nem mondják ki... Azt hiszem, a hajó szerkezetében található.

– A rendelkezésünkre álló ismeretek alapján a gyerekek lehetnek akár egy megszálló erő részei is.

Régi félelem volt ez, és – Amdijefri megfigyelését követően – Acél kizárta ezt a lehetőséget. Létezhetnek persze más csapdák, de...

– Ha a látogatók hazudnak, akkor gyakorlatilag semmit sem tehetünk azért, hogy győzzünk. Úgy vadásznak majd ránk, akár az állatokra. Nemzedékek múlva esetleg elleshetjük a fogásaikat, de nekünk ez a végünket jelenti. Másfelől jó okkal feltételezhetjük, hogy a kétlábúak gyengék, és bármi is a céljuk, minket közvetlenül nem érint. Ott voltál a leszállásuk napján, még sokkal közelebb is, mint én. Láttad, mennyire egyszerű rajtuk ütni, még úgy is, hogy a hajójuk bevehetetlen, egyetlen fegyverük pedig felér egy kisebb hadsereggel. Nyilvánvalóan nem tekintenek minket fenyegetésnek. Lehetnek az eszközeik bármennyire is hatalmasak, a valódi félelmeik máshol találhatók.

És abban a csillaghajóban van valami, ami kell nekik.

– Nézd csak meg az új várunk alapjait, Tirathekt! Amdijefrinek azt mondtam, a csillaghajó a Faragó elleni védelmét szolgálják. Erre valóban alkalmas... később, nyáron, amikor a bástyáin fogom szétzúzni Faragót. De nézd csak meg a falsánc alapjait a csillaghajó körül! Mire látogatóink ideérnek, a hajó egészen körbe lesz falazva, és el lesz rejtve a pincében. Feltűnésmentesen végeztem néhány próbát a testen. Be lehet szakítani: pár tucat tonna ráomló kő szépen összezúzza. De Ravnának nincs miért aggódnia, mindez a hajó védelmét szolgálja. A közelben pedig lesz egy nyílt térség, egy szokatlanul magas falakkal körbevett udvar. Megkértem Jefrit, kérje ki ehhez Ravna segítségét. Az udvar épp akkora, hogy körülzárja és ezzel megóvja Ravna hajóját is. Még rengeteg apróságról gondoskodni kell. El kell készítenünk a szerszámokat Ravna üzenetéből. Gondoskodnunk kell Faragó pusztulásáról, méghozzá jóval a látogatók érkezése előtt. Mindebben szükségem van a segítségedre, és elvárom, hogy meg is kapjam. Végül pedig, ha a látogatók áruló módjára viselkednek, minden tőlünk telhetőt megteszünk. Ha pedig nem... hát, szerintem egyetértesz velem, hogy legalábbis felértem a tanítómhoz.

A Nyúzótöredék most az egyszer nem tudott mit felelni rá.

*

A hajó irányítókabinja számított Jefri és Amdi kedvenc helyének Acél úr egész birodalmában. Jefri néha még mindig igen elszomorodott, amikor itt üldögéltek, de a jó emlékek mintha már megerősödtek volna... és itt találhatták meg a jövővel kapcsolatos legszebb reményeket. Amdit még mindig lenyűgözték a kijelzők ablakai... annak ellenére, hogy kizárólag a deszkafalakat látta rajtuk. A második látogatásukkor már külön birodalmukként tekintettek erre a helyre, akárcsak Jefri fára épített kulipintyójára, még a Straumon. Ami azt illeti a kabin túlságosan szűk volt ahhoz, hogy egy falkánál több is beférjen. Általában testőrük egyik tagja foglalt helyet a raktérre nyíló bejáratnál, de még ez is kényelmetlen és kellemetlen szolgálati helynek bizonyult. Itt ők voltak a fontosak.

Izgágasága ellenére Amdi és Jefri tudták, hogy Acél nagyúr és Ravna mennyire megbíztak bennük. Lehet, hogy a szabadban fel-alá rohangásztak, és ezzel a kétségbeesésbe hajszolták az őreiket, de a parancsnoki kabinban éppolyan óvatosan kell bánni a felszereléssel, mint amikor Anya és Apa is itt volt. Bizonyos szempontból nem sok maradt a hajón. Az adatolvasókat tönkretették – Jefri szüleinél voltak Faragó támadásakor. Acél úr a mozdítható tárgyak nagy részét kivitte a télen, tanulmányozni. A hibernációs dobozok most már biztonságban hevertek a közelben elkészített jégvermekben. Amdijefri minden nap ellenőrizte őket, belenézett minden egyes ismerős arcba, szemügyre vette a diagnosztikai kijelzőket. A rajtaütés óta egy se halt meg.

Ami csak a hajón maradt, azt a testhez erősítették. Jefri megmutatta a hordozóhéj rakétáját működtető irányítópaneleket és állapotjelzőket – szigorúan távol tartották magukat tőlük.

A falakat belül Acél úr bélése borította. Jefri családjának csomagjai, hálózsákjai és tornaszerei eltűntek, ám a gyorsulási hevederháló és a felerősített felszerelés még megvolt. A hónapok során Amdijefri papírt, tollat, pokrócot és mindenféle szemetet hordott be ide. A kabinon végigseprő ventilátorok nyomán egyfolytában enyhe szellő fújt benn.

Kellemes helynek számított: még a hozzá kapcsolódó emlékek ellenére is furcsamód gondtalan. Itt mentik meg a tüskéseket és a hibernáltakat. Ráadásul az egész világon Amdijefri egyedül itt beszélgethetett egy másik emberrel. Tulajdonképpen eszközeik nem kevésbé középkoriak, mint Acél nagyúr vára. Csupán egyetlen lapos kijelzőjük volt... se mélysége, se színei, se képe. Csak alfanumerikus karaktereket tudtak kicsiholni belőle. Azonban a hajó ultrahullámú kommunikációs berendezésére volt kötve, az pedig továbbra is a megmentésükre érkezők követésének programját futtatta. A kijelzőhöz nem kapcsolódott hangfelismerés – Jefri kis híján pánikba esett, mielőtt rájött, a képernyő alsó része billentyűzetként működik. Fárasztó volt minden egyes szó minden egyes betűjét beütögetni... bár Amdi egészen belejött már, ahogy négy orral kopácsolt a billentyűkön. Manapság pedig már jobban is olvasta a samnorskot Jefrinél.

Sok délutánt töltött itt. Ha akadt az előző napról várakozó üzenet, oldalról oldalra végigolvasták, Amdi lemásolta és lefordította. Utána beírták a kérdéseket és válaszokat, amelyeket előzőleg Acél úr megadott nekik. Aztán rengeteget kellett várni. Még akkor is órákba tellett, mire megérkezett a válasz, ha Ravna ott várakozott a túloldalon. De a kapcsolat már sokkal jobb volt, mint a télen – szinte érezni lehetett, ahogy közeledik. Gyakorta a nem hivatalos beszélgetéseik jelentették Amdi és Jefri számára a nap fénypontját.

Viszont ez a nap mindezidáig igencsak másként alakult. A hamis munkások támadását követően még úgy fél órán át reszketett. Acél úr megsebesült, mikor őket védelmezte. Talán nincs is olyan, hogy biztonság. Ügyeskedtek egy darabig a külső nézetekkel, megpróbáltak kilesni az építmény falait alkotó összerótt deszkák résein.

– Ha kiláthattunk volna, figyelmeztethettük volna Acél urat – mondta Jefri.

– Meg kellene kérnünk, hadd fúrjunk lyukakat a falakra. Olyanok lehetnénk, mint valami őrszem.

Egy ideig eljátszadoztak a gondolattal. Aztán elindult a legújabb üzenet a megmentésükre érkező hajóról. Jefri a kijelző melletti gyorsulási hevederhálóba vetette magát. Régen ez volt apja helye, úgyhogy bőven elfért. Amdi két tagja siklott mellé. Egy harmadik a karjára ugrott, és mancsát Jefri vállára helyezte. Karcsú nyaka a képernyő felé nyúlt, hogy minél jobban láthassa. A többiek szétszóródtak tollat és papírt keríteni. Nem jelentett gondot az üzenetek visszajátszása, azonban Amdijefri szerette az egészet „élőben” látni.

Elsőnek a fejléc érkezett – ha ezredszerre látta az ember, már nem volt olyan izgalmas –, aztán Ravna szavai. Csakhogy ez alkalommal csupán táblázatos adatok jöttek, valami, ami a rádió terveihez kapcsolódott.

– A fenébe! Számok – mondta Jefri.

– Számok! – kiáltotta Amdi. Egyik tagja felkapaszkodott a fiú ölébe. Orrát egészen a képernyőhöz dugta, ellenőrizni, amit a Jefri vállánál lévő látott. A padlón lévő négy már hevesen karistolta a papírokat, ahogy a tízes számrendszerű jegyeket lefordították a tüskések alapvető négy jelölésének X-eire, O-ira, 1-eire és deltáira. Jefri szinte még a kezdet kezdetén rájött, Amdi nagyon jó a matematikában. Nem volt féltékeny rá. Amdi azt mondta, a tüskések között se akad szinte senki, aki ennyire ügyes matematikus lenne.

– Amdi egy nagyon különleges falka. Jefri büszke volt rá, és örült, hogy ilyen nagyszerű barátja van. Anya és Apa szerette volna. Mégis... felsóhajtott és beleereszkedett a hálóba. Egyre többször volt ilyen számos az üzenet. Anya egyszer felolvasott neki egy mesét arról, hogyan hozza el néhány hajótörést szenvedett felfedező a civilizációt egy elveszett kolóniára. Elveszve a Lomha Zónában, ez volt a címe. A hősök ott egyszerűen csak összegyűjtötték a megfelelő anyagokat, és felépítették, amire szükségük volt. Nem esett szó semmiféle precízióról, arányszámokról vagy tervrajzokról.

Elfordította tekintetét a képernyőről, közben simogatta Amdi mellette ülő két tagját. Egyikük a tenyere alá fúrta magát. Egész testükben zümmögve válaszoltak neki. Szemüket lehunyták. Ha nem tudta volna, mi történik, azt hihette, alszanak. Amdinak ez a része foglalkozott a beszéddel.

– Van bármi érdekes? – kérdezte valamivel később Jefri. A baljánál heverő kinyitotta a szemét és ránézett.

– Ez az a sávszélesség-dolog, amiről Ravna beszélt. Ha nem csináljuk megfelelően, csak kaitokat meg csaffokat kapunk.

– Ja, persze. – Jefri tudta, a rádió első újrafeltalálásakor általában nem jó másra, csak morzejelekre. Ravna láthatóan úgy vélte, átugorhatják ezt a lépcsőfokot.

– Szerinted milyen lehet?

– Mi? – Egy pillanatra elhallgatott a tollak sercegése a papíron. Amdi teljes egészében felé fordult, pedig korábban már beszélgettek erről.

– Hát, olyan mint te... csak nagyobb és öregebb.

– Igen, de... – Tudta, hogy Ravna Sjandra Keiről való. Felnőtt, idősebb Johannánál, de fiatalabb Anyánál. Pontosan hogy néz ki? – Szóval, eljön ide, csak azért, hogy megmentsen minket, és befejezze, amivel Anya meg Apa próbálkozott. Tényleg nagyszerű egy ember lehet. A sercegés újra elhallgatott, a kijelző pedig erről mit sem tudva gördült tovább. Vissza kell majd nézniük.

– Igen – mondta pillanatnyi szünet után Amdi. – Hát... olyan lehet, mint Acél úr. Jó lesz valakivel találkozni, akit úgy ölelhetek át, ahogy te Acél urat.

Jefri ezen kissé elhúzta az orrát.

– Hát, várjunk csak, engem megölelhetsz!

Amdi mellette lévő tagjai hangosan doromboltak.

– Tudom. De én egy felnőttre gondoltam... mint egy szülőt.

– Na igen.

*

Körülbelül egy óra alatt lefordították és ellenőrizték a táblázatokat. Aztán került sor arra, hogy elküldjék Acél úr legutóbbi kéréseit és kérdéseit. Körülbelül négyoldalnyi szöveg volt ez, Amdi gondosan kinyomtatta. Általában szerette azt, ha a kijelző és a billentyűzet köré csoportosulva ő is gépelhette be. Ma azonban nem érdekelte a dolog. Csak hevert Jefrin keresztben, és különösebben nem törődött azzal, hogy ellenőrizze, mit írnak be. A fiú hébe-hóba zümmögést érzett a mellkasában, esetleg a képernyő foglalata adott ki furcsa zajt... Így reagáltak az Amdi tagjai közötti, füllel érzékelhetetlen hangokra. Felismerte a megfeszített gondolkodás jeleit.

Befejezte az üzenet begépelését – még ki is egészítette néhány saját kérdéssel. Olyanokkal, hogy „hány évesek vagytok, te meg Pham? Házasok vagytok? Milyenek a szkródutasok?”

A falak réseiből kifakult a nappali fény. A kubikosok nemsokára leadják a lapátjaikat, és elmenetelnek a dombtetőn túli barakkjukba. A szoros túloldalán aranyba vonja a pára a Rejtek-sziget tornyait, mintha valamilyen tündérmese kellékei lennének. A fehérkabátosuk most már bármelyik pillanatban kihívhatja őket, hogy induljanak vacsorázni.

Amdi két tagja leugrott a hevederhálóból, és nekiláttak az ülés körül kergetőzni.

– Töprengtem! Van egy ötletem! Ravna rádiójával miért csak beszélni lehet? Azt mondja, minden hang ugyanaz, csak másmás hullámhosszon. Viszont a gondolkodás semmi egyéb, csak hang. Ha megváltoztatnánk néhány táblázatot, és úgy készítenénk a vevőt meg az adót, hogy a dobhártyáimat fedjék, miért ne gondolkodhatnék a rádióba?

– Nem tudom. – Számos mindennapos tevékenységnél jelentett megszokott korlátozást a sávszélesség, bár csak halvány elképzelése volt arról, pontosan mi is. Belenézett a még mindig a képernyőn látható legutolsó táblázatba. Jefrinek egyszerre olyan gondolata támadt, amely a technikai civilizációkban élő felnőttek nagyobbik részének soha nem juthatott volna az eszébe. – Egyfolytában ilyesmiket használok, de nem tudom, pontosan hogyan működnek. Követhetjük az itt leírtakat, de honnan tudjuk, mit kell megváltoztatni?

Amdi egészen fellelkesült, épp úgy, mint amikor valami remek csínyt eszelt ki.

– Nem, nem, nem. Nem kell mindent megértenünk. – Még három része ugrott le a padlóra. Találomra felkapott papírlapokat lobogtatott Jefri felé. – Ravna nem tudja, hogy miként adunk ki hangokat. Az utasítások közt vannak apró változatási lehetőségek is. Elgondolkodtam rajta. Értem, hogyan függnek össze a változtatások. – Éles visítást hallatott. – A fenébe is! Nem tudom jól elmagyarázni. A lényeg, hogy szerintem kibővíthetjük a táblázatokat, az pedig nyil... nyilvánvalóan megváltoztatja a szerkezetet. Aztán pedig...

Amdi egy pillanatig nem találta a szavakat, annyira izgalomba jött.

– Jaj, Jefri, bárcsak te is falka lennél! Képzeld el, hogy minden egyes tagodat más és más hegycsúcsra állítod, aztán a rádióval gondolkodsz. Akkorák lehetünk, mint az egész világ!

Ekkor hangzott fel kívülről a falkák között használatos hurukkolás, majd samnorskul is:

– Vacsoraidő van. Megyünk, Amdijefri. Oké?

Schreck úr volt az – egész jól beszélt samnorskul, bár nem olyan szépen, mint Acél úr. Amdijefri felvette, és gondosan az Amdi kabátjainak hátán lévő zsebekbe csúsztatta a szétszóródott lapokat. Lekapcsolták a kijelzőt, és kikúsztak a raktérbe.

– Szerinted Acél úr megengedi majd, hogy megcsináljuk a változtatásokat?

– Talán vissza kellene küldeni őket Ravnának.

A fehérkabátos tagja kihátrált a nyíláson, mire Amdijefri leereszkedett. A következő percben már kinn is álltak a ferdén érkező napfényben. Szinte észre sem vették – a két gyerek fejét teljesen betöltötte Amdi elképzelése.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Írnok Zsaqeramaphan halála után sok minden megváltozott Johannánál. Többnyire a javára, ami nem történhetett volna meg, ha nincs a gyilkosság... és ez igencsak lehangolta.

Megengedte, hogy Faragó beköltözzön a bungalójába, és átvegye a segítő falka helyét. Úgy látszott, a tüskés már az első pillanattól fogva ezt szerette volna, csak tartott az ember indulatától. Az adatolvasó átkerült ide. Árusítoló biztonságijai közül mindig legalább négy vette körül a helyet, és szóba került, hogy építenek mellé egy laktanyát.

Napközben a találkozókon beszélhetett a többiekkel, illetve személyesen is, ha segítségre volt szükségük az adatolvasónál. Skrupiló, Árusítoló és Hegesegg – a „zarándok” – mostanra mind folyékonyan beszéltek samnorskul, annyira, hogy Johanna emberitől eltérő alakjuk mögött is felismerte jellemvonásaikat: Skrupiló pedáns volt és nagyon okos, Árusítoló épp olyan fontoskodó, mint amilyennek Írnok tűnt, de hiányzott belőle az utóbbi játékossága és képzelőereje. Vickvrakkheg zarándok. Valahányszor meglátta a nagy, heges részét, kirázta a hideg. Mindig hátul foglalt helyet, a vállát behúzta, hogy ne látsszék fenyegetőnek. Zarándok nyilvánvalóan tisztában volt vele, milyen hatást gyakorol rá a megjelenése, és igyekezett, nehogy bántó legyen a jelenléte, de Johanna még Írnok halálát követően is csak elviselni tudta a falkáját... Ráadásul még lehetnek árulók Faragó várában. A gyilkosság csupán Árusítoló elmélete szerint volt kívülről indított rajtaütés. Gyanakodott, és szemmel tartotta zarándokot.

Esténként Faragó elhajtotta a falkákat. Összebújt a tűzrakó hely körül, és a nyúzóisták elleni küzdelemhez sehogy se kapcsolódó kérdéseket tett fel az adatolvasónak. Johanna ott ült mellette, és igyekezett elmagyarázni mindazt, amit a tüskés nem értett. Különös élmény volt. Faragó tulajdonképpen a királynője volt az ittenieknek. Volt egy hatalmas (kezdetleges, kényelmetlen, csúf... viszont hatalmas) vára. Szolgák tucatjainak parancsolt. Mégis éjszakái nagy részét vele töltötte, ebben a kis fabungalóban, és legalább annyit segédkezett a tűznél meg az étel elkészítésében, mint a korábban itt lakó falka.

Így aztán a tüskések közt ő vált Johanna második barátjává, (Írnok volt az első, bár erre Johanna csak a falka halála után jött rá.) Faragó nagyon okos volt, és nagyon furcsa is. Johanna elmondhatta magáról, hogy nem ismert nála okosabbat, bár csak lassan, fokozatosan látta ezt be. Tulajdonképpen nem lepte meg, hogy a tüskések gyorsan elsajátították a samnorskot... a kalandregények többségében ugyanígy zajlottak a dolgok, és – ami még fontosabb – rendelkezésükre állt a nyelvtanulási program az adatolvasóból. A falka semmiféle érdeklődést nem mutatott a nap közben mindnyájuk teljes figyelmét lekötő taktikai és kémiai kérdések iránt. Inkább a Lomha Zónáról és a Kívülről, a Straumli Birodalom történetéről olvasgatott. Senki nem tanulta meg olyan gyorsan a nemlineáris olvasást, mint ő. Előfordult, hogy Johanna csak üldögélt, és a válla fölött átnézve figyelte. A képernyőt két ablakra osztották, a főablakon gyorsabban gördült a szöveg, mint ahogy olvasni tudta. Faragó percenként úgy tucatszor botlott bele olyan szóba, amit nem ismert fel. Jobbára új vagy ritkán látott samnorsk kifejezések voltak: egyik orrával megérintette a zavaró szót, mire a szótárablakban felvillant a meghatározása. Máskor fogalmi kérdésekkel került szembe, és az új ablakok új területekre vezették, hol csak másodpercekre, hol hosszú percekre... és alkalmanként a kitérő lett az új irány. Bizonyos szempontból Faragó volt mindaz, amivé Írnok válni szeretett volna.

Gyakorta tett fel olyan kérdéseket, amelyekre az adatolvasó nem tudott választ adni. Johannával késő éjszakáig beszélgettek. Milyen egy emberi család? Mit szeretett volna csinálni a Straumli Birodalom a Fenti Laborban? Johanna már nem kígyónyakú patkányok bandáiként gondolt a falkákra. Az adatolvasó képernyője jóval éjfél után élénkebben ragyogott a tűzrakó hely szürkés fényénél. Vidám színeket festett Faragó hátaira. A falka köré gyűlt, és felnéztek rá, akár a kisgyerekek egy tanítóra.

Pedig Faragó nem volt gyerek. Szinte az első pillanattól kezdve idősnek tűnt. Ezekből a késő éjszakai beszélgetésekből Johanna is sokat megtudott a tüskésekről. A falka olyasmiket mondott el, amiket nappal soha. Jobbára olyanokat, amik nyilvánvalók a tüskések számára, de soha nem beszélnek róla. Az emberlány eltöprengett azon, akad-e bárki is, akivel Faragó, a királynő bizalmasan beszélgethetne.

Csak az egyik tagja volt ténylegesen öreg – kettő alig nőtt ki a kölyökkorból. A falka mintázata az, ami félezer éve létezett már. És ez megmutatkozott rajta. Faragó lelkét szinte kizárólag az akaraterő tartotta egyben. A halhatatlanság ára a beltenyészet. Eredetileg egészségesnek számított, de hatszáz év elteltével... Egyik fiatalabb tagja képtelen volt abbahagyni a nyáladzást – folyamatosan egy zsebkendővel itatgatta a pofáját. A másiknak tejfehér folt volt a szeme ott, ahol sötétbarnának kellett volna lennie. Faragó szerint teljesen megvakult, viszont egészséges, és a részei közül ő beszélt a legjobban. Legöregebb tagja láthatóan alig bírta már magát – szinte mindig zihált. Faragó azt mondta, sajnos ö a legéberebb és a legötletesebb mind közül. Amikor meghal...

Amint elkezdte keresni, Johanna azonnal meglátta Faragó összes tagjában a gyengeség jelét. Még a két legegészségesebb, erős és csillogó szőrű része is egy kissé furcsán járt egy másik, normális falka tagjaihoz képest. Talán deformálódott a gerincük? Ehhez jött még hozzá, hogy folyamatosan híztak, ami csak rontott a helyzeten.

Mindezt persze nem egyszerre tudta meg. Faragó mesélt neki a különböző tüskés dolgokról, és fokozatosan megismerhette az ő történetét is. Láthatóan örült, amiért akad valaki, akivel megoszthatja mindezt, miközben Johanna szinte semmiféle önsajnálatot nem tapasztalt nála. Faragó maga választotta ezt az utat – ami láthatóan egyesek szemében fajtalanságnak számított –, és az írott történelem során még nem volt falka, aki ilyen hosszú ideig cáfolt rá az esélyekre. Leginkább szomorkás mosollyal fogadta, hogy végül elfogyott a szerencséje.

A tüskés építészet hajlott arra, hogy szélsőségekben gondolkodjon... Abszurd módon túlméretezett volt, vagy emberi használatra túlságosan is szűk. Faragó tanácsterme az egyik szélsőséget képviselte – nem számított kellemes helynek. Akár háromszáz embert is el lehetett volna helyezni a tál alakú mélyedésben, és még akkor sem töltötték volna meg. A fenti peremen végigfutó erkélyeken elfért még száz.

Johanna eddig már számos alkalommal megfordult itt – a munka nagyja itt zajlott az adatolvasóval. Általában Faragó volt ott, ő, meg az, akinek információ kellett. Ma azonban más volt a helyzet, egyáltalán azért jött, hogy az adatolvasóval értekezzen. Ma volt az első alkalom, amikor részt vett a tanácskozáson. Tizenkét falka alkotta a főtanácsot, és mindegyikük megjelent. Minden egyes erkélyen egy falka, hárman pedig a padlón álltak. Mostanra eleget tudott a tüskésekről, hogy megértse, a sok üres hely ellenére ez valójában borzalmas zsúfoltságot jelentett. Tizenöt falka elmezaja töltötte be a termet. Még a bélelt falburkolatok ellenére is zümmögést érzett néha a fejében, illetve a korláton keresztül a kezében.

Faragó mellett állt, a legnagyobb erkélyen. Érkezésükkor Árusítóié már lenn volt a padlón, és ábrákat igazgatott. Ahogy a tanácstagok felálltak, felnézett, és mondott valamit Faragónak. A királynő samnorskul válaszolt:

– Tudom, hogy ez lelassít mindent, de talán nem is lesz ez baj.

– Emberi nevetés hangját hallatta hozzá.

Kóbor Vickvrakkheg a szomszédos erkélyen álldogált, mintha ő is a tanács tagja lenne. Különös. Johanna még nem jött rá, miért, de úgy tűnt, Hegesegg Faragó egyik kedvence.

– Zarándok, fordítanál Johannának?

Meghajtotta a fejeit.

– Ez... ez így rendben van, Johanna?

Egy pillanatig habozott, aztán biccentett. Jogos a felvetés. Faragó mellett a zarándok beszélte közülük legjobban a samnorskot. A királynő leült, átvette Johannától az adatolvasót, és felpattintotta. A lány a képernyőn lévő számokra sandított.

Jegyzeteket készített.

Még igazán meglepődni sem volt ideje, mert Faragó már újra beszélt – ez alkalommal a falkák között használatos hurukkolással. Pillanatnyi késéssel hangzott fel zarándok fordítása.

– Kérem, foglaljatok helyet! Húzódjatok csak le! Így is épp elég nagy a zsúfoltság. – Johanna majdnem elmosolyodott. Vickvrakkheg nagyon ügyesen csinálta. Tökéletesen utánozta Faragó emberhangját. A fordítás még a beszédéből áradó keresetlen tekintélyt is visszaadta.

Némi csoszogás után erkélyenként csak egy-két fej nézett fel. Az elkószált gondolkodási hangok nagyját mostantól fel kellene fognia az erkély körüli bélésnek, vagy a helyiség fölött kifeszített, steppelt ponyvában kell elakadnia.

– Árusítoló, kérlek, folytasd!

A szólított felállt a padlón, és szétnézett.

– Köszönöm. – A fordítás most a biztonsági főnök hanglejtését utánozta. – Faragó felkért, az északon zajló események miatt hívjam össze ezt a találkozót. Forrásaink szerint Acél erődítményt épít Johanna űrhajója köré.

Hurukk-hurukk, félbeszakítás. Skrupiló?

– Ez nem hír. Erre van az ágyúnk és a lőporunk.

Árusítoló:

– Igen, egy ideje már tudunk a tervekről. Azonban előrébb hozták az átadás időpontját, ráadásul a végső változat falai jóval vastagabbak az előzetes számításainkban szereplő adatoknál. Továbbá úgy tűnik, az erőd elkészülte után Acél szét akarja szedni az űrhajót, és a rakományát szétosztja a laboratóriumai között.

Johannát mintha hasba rúgták volna. Eddig volt esély – ha elég keményen harcolnak, talán sikerül visszaszerezniük a hajót. Elvégezheti szülei feladatát, még akár meg is menekülhet.

Zarándok mondott valamit, majd lefordította:

– Mi az új határidő?

– Meggyőződéssel állítják, hogy alig tíz tíz alatt elkészítik a falakat.

Faragó két orrát a billentyűzethez emelte, és begépelt egy megjegyzést. Ezzel egy időben kidugta egyik fejét a korlát felett, és lenézett a biztonsági főnökre.

– Acél korábban is hajlamos volt kissé túl derűlátó lenni. Elfogulatlan becslést tudsz adni?

– Igen. A falak mostantól számítva nyolc és tizenegy tíz alatt készülnek el.

Faragó:

– Mi legalább tizenöttel számoltunk. Ez a terveinkre adott válasz lenne?

Árusítoló odalenn összevonta magát.

– Először mi is erre gyanakodtunk, felség. De... ahogy felséged is tudja, számos különleges értesülési forrással rendelkezünk... olyan forrásokkal, amelyekről még itt sem szabad bővebb beszélgetést folytatnunk.

– Micsoda kérkedő egy alak! Néha eltöprengek azon, tud-e egyáltalán bármit is. Még sose láttam, hogy kidugta volna a saját seggét a terepre.

Mi ez? Johannának beletelt egy másodpercébe ráébredni, épp a zarándok megjegyzését hallotta. A korlát fölött rápillantott. Kóbornak három feje látszott, kettő épp felé nézett. Az arckifejezésüket jámbor mosolyként azonosította. Senki más nem látszott reagálni az előbb elhangzottakra – úgy tűnik, képes volt kizárólag Johannára Összpontosítani fordítását. Mérges pillantást vetett a tüskésre, mire a zarándok az eddigi hivatalos stílusban folytatta.

– Acél tudja, hogy támadást tervezünk, a különleges fegyverünkről viszont nem tud. Az ütemterv átalakítása általános gyanakvásnak köszönhető. Sajnálatos módon minket ez rosszul érint.

Három vagy négy tanácstag kezdett el egyszerre beszélni.

– Hangos elégedetlenkedés – foglalta össze a zarándok. – Csupa „tudtam, hogy ez a terv nem fog beválni” meg „miért is egyeztünk bele egyáltalán abba, hogy megtámadjuk a nyúzóistákat?”

Faragó Johanna füle mellett átható füttyentést hallatott. A vádaskodás elhallgatott.

– Néhányan közületek elfelejtkeznek a bátorságukról. Azért állapodtunk meg abban, hogy megtámadjuk Rejtek-szigetet, mert halálos fenyegetést jelent, amelyről úgy véltük, Johanna ágyúival elpusztíthatjuk... és amely minket egészen biztosan elpusztít, ha Acél egyszer megtanulja használni az űrhajót. – Faragó egyik, földön kuporgó tagja végigsimított Johanna térdén.

A fülében felcsendült Kóbor csak számára hallható kuncogása.

– És ott van még az az apróság is, hogy haza kell juttatnunk téged, és fel kell vennünk a kapcsolatot a csillagokkal, de ezt a „gyakorlatias” fajták előtt nem mondhatja ki hangosan. Ha nem jöttél volna még rá, ez az egyik oka annak, hogy itt vagy... arra emlékezteted ezeket a tökfilkókat, hogy álmukban sem gondolták volna, mennyi minden van a mennyekben.

Elhallgatott, és visszaváltott Faragó fordítására.

– Ennek a hadjáratnak az előkészítésénél egyetlen hibát se követtünk el. Lemondani róla épp oly halálos kimenetelű lenne, mintha harcolnánk és veszítenénk. Úgyhogy... van bármi esélyünk arra, hogy időben hatékony sereget küldjünk a partra?

Faragó orrával a helyiség átellenes oldalán lévő erkély felé bökött.

– Skrupiló, kérlek, csak röviden!

– Skrupiló minden tud lenni, csak rövid nem... hoppá, bocsánat! – Újabb szerkesztői megjegyzés Kóbor részéről.

A szólított még két fejét kidugta.

– Árusítolóval már megvitattam a dolgot, felség. Sereget állítani, eljuttatni a partig... mindezt jóval tíz tíznél kevesebb idő alatt is meg tudjuk tenni. A gondot az ágyú jelenti, és talán a falkák tüzérségi kiképzése jelenti. Ez az én külön felelősségem.

Faragó parancsoló stílusban mondott valamit.

– Igen, felség. A lőpor megvan. Pontosan olyan nagy az ereje, ahogy az adatolvasó mondta. Az ágyúcsövek sokkal nagyobb problémák. Egészen mostanáig megrepedtek a csőfarnál hűlés közben.

Azt hiszem, ezt most sikerült orvosolni. Van legalább két hibátlan ágyúcsövem. Reméltem, lesz néhány tízünk kísérletekre...

Faragó közbeszólt:

– ...de ezt most nem engedhetjük meg magunknak. – Minden tagja felállt, és körülnézett a tanácsteremben. – Haladéktalanul kezdj hozzá az éles próbákhoz! Ha sikerrel járnak, a lehető leggyorsabban nekilátunk ágyúcsöveket készíteni.

Ha pedig nem...

*

Két nappal később...

A legmókásabb az egészben az volt, hogy Skrupiló elvárta, mielőtt lő vele, Johanna vizsgálja meg az ágyút. A falka izgatottan járta körbe a szerkezetet, nehézkes samnorskul magyarázva. Johanna a nyomában, homlokát mindvégig komolyan ráncolta. Faragó és tanácsa néhány méterre onnan, jobbára egy földpad mögé húzódott, onnan figyelték a szertartást. Hát, ránézésre olyan volt, mint az igaziak. Kis kordéra helyezték fel, ami a visszarúgás nyomán egy földkupacba gurulhatott hátra. Maga a cső úgy egy méter hosszú, tíz centiméter átmérőjű, öntött fémdarab. A lőpor és a lövedék elölről ment be. A lőport egy hátul található aprócska nyíláson át gyújtották meg.

Végigsimított a csövön. Az ólomszínű felület csupa hepehupa volt, és úgy tűnt, földdarabok maradtak a fémben. Még a furat falai sem látszottak teljesen simának – vajon ez számít? Skrupiló azt magyarázta éppen, az öntőformáknál szalmát használt, azzal akadályozta meg, hogy a hűlő fém megrepedjen.

– Először csak kis adag puskaporral kellene kipróbálni – mondta a tüskésnek.

Skrupiló lehalkította a hangját, mint valami összeesküvő, és valamivel összeszedettebb lett.

– Köztünk szólva, megtettem. Nagyon jól sikerült. Most pedig következzen a nagy próba!

Hmm. Szóval mégsem vagy teljesen dilis.

Rámosolygott Skrupiló legközelebbi tagjára, akinek a fején egyetlen szál fekete szőr se látszott. A maga rögeszmés módján a Fenti Labor néhány tudósát juttatta az eszébe.

Skrupiló ellépett az ágyútól, és hangosan így szólt:

– Minden rendben van? Nekiláthatunk? – Két tagja idegesen nézett a földhányás mögött helyet foglaló tanácstagokra.

– Ööö, igen, szerintem rendben van. – És persze annak is kell lennie. A tervrajzokat egyenesen a Johanna történeti fájljaiban található nyjorai modellekről másolták.

– De csak óvatosan... ha nem működik jól, a közelben lévők közül bárkivel végezhet.

– Persze, persze – Miután megkapta Johanna hivatalos jóváhagyását, Skrupiló megkerülte a fegyvert, és elhessegette onnan. Míg ő Faragóhoz sétált, Skrupiló tüskésül folytatta: minden bizonnyal a próba mibenlétét magyarázta.

– Szerinted működik majd? – kérdezte tőle Faragó. Még a szokottnál is gyengébbnek látszott. Fonott gyékényt terítettek le neki a földpad mögötti mohos hangára. A királynő tagjainak többsége csendben hevert a hasán, fejét mancsai közé hajtva. A vak mintha aludt volna – a nyáladzó ifjú egészen odabújt hozzá, és közben idegesen meg-megrándult. Szokás szerint Kóbor Vickvrakkheg is ott volt, de most nem fordított. Minden figyelme Skrupiló felé irányult.

Johanna eltöprengett a szalmán, amit az öntőformáknál használt. Faragó emberei tényleg segíteni igyekeztek, de... A fejét csóválta.

– Hát... ki tudja. – Feltérdelt, és kinézett a padka fölött. Az egész olyan volt, mint egy cirkuszi műsor valamelyik történeti fájlban. Itt voltak az artista állatok, az ágyú. Még a cirkuszi sátor is megvolt. Árusítoló ragaszkodott hozzá, hogy rejtsék el a műveletet a hegytetőkről esetleg leskelődő kémek elől. Valamit még akár láthatnak is, de minél hosszabb ideig maradnak a részletek titokban Acél előtt, annál jobb.

Skrupiló falkája az ágyú körül sürgölődött, és közben végig beszélt. Két tagja odahúzott egy hordócska lőport, és nekilátott leönteni a csőbe. Nyomában egy köteg selyempapír ment bele. A helyére döngölte, aztán betette az ágyúgolyót. Ezzel egy időben a maradék része megfordította a kordét, hogy a sátorból kifelé mutasson.

A várudvar erdő felőli részén, a régi és az új fal között tartózkodtak. Johanna foltnyi zöld hegyoldalt látott, az esőterhes felhők egészen mélyen csüngtek a levegőben. Úgy száz méterre húzódott a régi fal.

Ami azt illeti, ez ugyanaz a kövezett terület volt, ahol Írnokkal is végeztek. Ha nem is robban fel az a nyüves ágyú, senkinek még csak fogalma sem volt róla, pontosan meddig repül majd a lövedék. Johanna fogadni mert volna rá, hogy még a falig se jut el.

Skrupiló most az ágyú feléjük eső oldalánál állt, és igyekezett meggyújtani egy hosszú, fából készült gyújtópálcát. Johanna biztos volt benne, hogy ez nem fog működni. Mindnyájan bolondok és kontárok. Ő is.

Ez a szerencsétlen fickó pedig a semmiért hal meg.

Felállt. Meg kell állítanom. Valami megragadta az övét, és lehúzta. Faragó egyik tagja volt az, az egyik kövér, amelyik nem tudott rendesen járni.

– Meg kell próbálnunk – mondta a falka halkan.

Skrupilónak közben sikerült meggyújtania a pálcát. Egyszerre elhallgatott. A fehér fejűn kívül minden tagja a földhányás védelme mögé szaladt. Egy pillanatig különös gyávaságnak tűnt ez, aztán megértette: ha az ember robbanószerrel játszadozik, ő is igyekszik védelmezni a testét... csak a gyufát tartó kezét nem.

Skrupiló nem akarta a halált kockáztatni, legfeljebb azt, hogy megnyomorodik.

A fehér fejű a letaposott hanga fölött Skrupiló többi részére nézett. Nem is annyira zaklatottnak látszott, inkább úgy tűnt, gondosan figyel. Ilyen távolságból nem lehet Skrupiló elméjének része, de minden bizonnyal okosabb, mint egy kutya... ráadásul láthatóan valamiféle utasításokat kapott a többiektől.

Fehérfej megfordult, és megindult az ágyú irányába. Az utolsó métert hason csúszva tette meg, igyekezett kihasználni a lövegtalp mögötti, föld kínálta fedezéket. Úgy tartotta a pálcát, hogy a végén lobogó lángnyelv lassan a gyújtónyíláshoz érjen. Johanna behúzta fejét a földhányás mögé...

A robbanás éles csattanásnak hangzott. Faragó megborzongott mellette, és a sátorból mindenhonnan a fájdalom füttyszavai hangzottak fel. Szegény Skrupiló! Érezte a feltörő könnyeket. Látnom kell. Részben én is felelős vagyok érte. Lassan felállt, és kényszerítette magát, hogy nézzen az udvarnak arra a pontjára, ahol az előbb még az ágyú állt... és még mindig ott volt! Mindkét végéből sűrű füst szállt fel, de a cső sértetlennek látszott. Ráadásul Fehérfej is kábán támolygott mellette – fehér szőrét korom lepte.

Skrupiló többi tagja odarohant Fehérfejhez. Öten körbe-körbe rohangásztak az ágyú körül, diadalittasan szökelltek át egymáson. A közönség egy hosszú pillanatig csak némán bámulta őket. Az ágyú egy darabban. A tüzér túlélte. S mintegy mellékesen... Johanna a fegyver fölött a hegyoldalra sandított. Egy méter széles rovás látszott a régi fal tetején, ott, ahol korábban semmi nem volt. Ezt próbálja meg Árusítóié egy ellenséges vizsgálat elől elrejteni!

A néma csend olyan lármának adta át a helyét, amilyennel Johanna még sosem találkozott. A szokásos hurukkolás mellett más zajokat is hallott... épp csak az érzékelhetőség határán húzódó sziszegést. A ponyva túloldalán két, előtte ismeretlen tüskés rohant bele egymásba. Pillanatnyi, ész nélküli örvendezésükben kilenc vagy tíz tagból álló hatalmas falkát alkottak.

Visszaszerezzük a hajót!

Odafordult, hogy megölelje Faragót. De a királynő nem kiabált, ahogy a többiek. Fejeit összedugva feküdt a földön, és reszketett.

– Faragó? – simogatta meg az egyik kövér nyakát. A tüskés elrántotta magát a tenyere elől, a teste görcsösen vonaglott.

Szélütés? Szívroham? Eszébe jutott a réges-régi gyilkosok neve. Pontosan miként jelenhetnek meg ezek egy falkánál? Valami borzasztó nagy baj volt, és senki más nem vette észre. Johanna talpra ugrott.

– Zarándok! – kiáltotta.

*

Öt perccel később már ki is vitték Faragót a sátorból. Még mindig az őrület uralkodott felettük, viszont Johanna számára halálos csend ereszkedett a helyre. Felsegítette a királynőt a hintójára, de utána senki nem engedte mellé. Még az előző nap mindent oly lelkesen fordító Kóbor is félretolta.

– Minden rendben lesz. – Csak ennyit mondott, ahogy a hintó elejéhez szaladt, és megragadta a loncsos akármik gyeplőjét. A jármű számos őrfalka kíséretében kigördült. Egy pillanatra ismét rázuhant Johannára a tüskések világának különös volta. Nyilvánvalóan vészhelyzettel álltak szemben. Még az is lehet, hogy valaki haldoklik. Mindenki ide-oda rohangált. Mégis... a falkák önmagukba húzódtak vissza. Senki nem ment a másik közelébe. Senki nem tudta megérinteni a másikat.

A pillanat elszállt, ő pedig szaladt kifelé a sátorból a hintó után. Igyekezett, hogy a sártól tocsogó ösvény melletti hangásón maradjon, és kis híján utol is érte. Minden nedves volt és hűvös, szürke, akár a fegyveracél. A többiek mind a próbával foglalkoztak... talán Nyúzó egy újabb aljas húzásával van dolguk? Megbotlott, és térdre rogyott a sárban. A hintó befordult az egyik sarkon, és utcakőre érkezett. Elvesztette a szeme elől. Feltápászkodott, és valamivel lassabban gázolt át a tócsákon. Nem tehetett semmit, nem tehetett semmit. Összebarátkozott Írnokkal, mire Írnokot megölték. Összebarátkozott Faragóval, és most...

Végigsétált a vár raktárai között húzódó, kövezett sikátoron. A hintót ugyan nem látta, de hallotta, ahogy előrébb zörög. Árusítóié biztonsági falkái futottak el mellette mind a két irányba, meg-megtorpantak a falifülkékben, hogy elengedjék a szembejövő forgalmat.

A kérdéseire nem felelt senki... feltehetően egy se akadt közöttük, aki beszélt samnorskul.

Majdnem eltévedt. Hallotta ugyan a hintót, de valahol egyszer bekanyarodott. Újra meghallotta, most a háta mögött. Az ő lakhelyére viszik! Visszafordult, és néhány perc múlva már kapaszkodott a kétszintes bungaló felé, amelyen Faragóval osztozott az elmúlt néhány hétben. Túlságosan kifulladt már ahhoz, hogy még mindig fusson. Csak baktatott fölfelé a domboldalon, és homályosan tudatában volt, mennyire elázott és sáros mindene. A hintó az ajtótól úgy öt méterre állt meg. Őrfalkák álltak fel csatárláncban a dombon, de az íjukat nem ajzották fel.

A délutáni napfény rést talált a nyugaton vonuló felhők között, és egy másodpercre ráragyogott a nyirkos hangásra, a csillámló deszkákra, élénk fénybe vonta őket a hegyek fölött sötétlő ég előterében. Johanna mindig is különösen szépnek találta világos és sötét efféle ötvözetét.

Jaj, csak ne legyen baja!

Az őrök átengedték. Kóbor Vickvrakkheg állta körbe a bejáratot, három tagja figyelte a közelgő Johannát. A negyedik,

Hegesegg, kidugta hosszú nyakát az ajtón, figyelte, ami benn van, bármi is legyen az.

– Vissza akart jönni ide, amikor bekövetkezik – mondta.

– Mi tö...történik? – kérdezte Johanna.

Zarándok olyan mozdulatot tett, ami megfelelt egy vállvonásnak.

– Az elsülő ágyú okozta ijedség miatt volt. Persze szinte bármitől megtörténhetett volna. – Volt valami különös abban, ahogy a fejei bólogattak. Johanna döbbenten ébredt rá, hogy a falka mosolygott, méghozzá igen jókedvűen.

– Látni akarom!

Hegesegg gyorsan elhátrált, ahogy megindult az ajtó felé.

Odabenn csakis az ajtónyílásból és a magasan húzódó ablakrésekből beáradó fény világította meg a helyiséget. Beletelt egy-két másodpercbe, mire megszokta a homályt. Valaminek egészen... nedves szaga volt. Faragó körben hevert az esténként használt, bélelt derékaljon. Johanna átment a szobán, és letérdelt mellette. A falka idegesen húzódott el az érintésétől. Vért látott, és a matrac közepén egy kupac bélnek tűnő valamit. Hányinger kaparta a torkát.

– Fa...Faragó? – szólalt meg halkan.

A királynő egyik tagja visszalépett Johanna felé, és pofáját a kezére tette.

– Üdv, Johanna! Annyira... furcsa... hogy ilyenkor valaki itt van mellettem.

– Vérzel. Mi történt?

Halk, emberinek tűnő nevetés.

– Fáj, de ez így van rendjén... Nézd! – A vak valami kicsit és ázottat tartott a szájában. Egy másik tag épp nyalogatta. Bármi is volt, tekergőzött. Élt. Johannának pedig eszébe jutott, mennyire különös, hogy Faragó egyes részei kikerekedtek és ügyetlenné váltak.

– Egy csecsemő?

– Igen. És egy-két nap múlva megszületik a másik is.

Leült a padlódeszkákra, és arcát a kezébe temette. Menten újra sírva fakad.

– Miért nem mondtad?

Faragó először nem szólt semmit. Végignyalogatta a kicsit, aztán rátette a pocakjára annak, aki minden bizonnyal az anyja volt. Az újszülött odabújt hozzá, orrával hasa szőrét böködte. Johanna semmilyen hangot nem hallott felőle. Végül a királynő azt mondta:

– Nem... nem tudom, sikerül-e elmagyaráznom, hogy megértsd. Nagyon nehéz volt mindez nekem.

– Gyereket vállalni? – Ragadt a keze a pokrócot eláztató vértől. Nyilvánvalóan nehéz volt, de egy ilyen világon minden életnek így kell elkezdődnie. A barátok támogatását igénylő fájdalomról, örömhöz vezető fájdalomról volt itt szó.

– Nem. Nem a gyerekvállalás. Több mint százat szültem emlékezetem kezdete óta. De ez a kettő... a végemet jelenti. Hogy is érthetnéd meg? Ti, emberek, még csak nem is választhattok, tovább éltek-e. Az utódaitok soha nem lesznek azonosak veletek. Viszont számomra ez egy hatszáz éves lélek végét hozza el. Tudod, megtartom ezt a kettőt, hogy a részemmé váljanak... és évszázadok óta most először nem én vagyok az anyjuk és az apjuk is. Újonnanlett leszek.

Johanna a vakra pillantott, majd a nyáladzóra. Hatszáz évnyi vérfertőzés. Vajon meddig folytathatta volna még Faragó, mire maga az elméje is megsínyli? Nem ő az anyjuk és az apjuk.

– De akkor ki az apjuk? – bukott ki belőle a kérdés.

– Mit gondolsz, ki? – szólaltak meg az ajtó túloldaláról. Kóbor Vickvrakkheg egyik feje épp csak annyira leskelődött be, hogy egyik szeme láthatóvá váljon. – Amikor Faragó döntést hoz, nem tétovázik, hanem rögtön a szélsőséggel kezdi. Minden idők egyik legszorosabban összetartott lelke volt eddig. Most viszont egy világ minden tájáról származó falkától került bele vér, vagy ahogy az adatolvasó mondaná, gének. Az egyik legsokfélébb zarándoktól, aki bármikor is a szélbe vetette a lelkét.

– Na, és az egyik legokosabbtól – szólalt meg egyszerre csipkelődő és bánatos hangon Faragó. – Az új lélek legalább annyira értelmes lesz, mint az előző, és minden bizonnyal jóval rugalmasabb nála.

– Ráadásul én magam is egy kissé várandós vagyok – mondta Kóbor. – De egyáltalán nem bánom. Túlságosan régóta vagyok négyes. Képzeljétek el, magától Faragótól szülök kölyköket! Még az is lehet, hogy teljesen konzervatívvá válók, és megállapodom.

– Á! Még kettő is kevés belőlem ahhoz, hogy lelassítsa a zarándok lelkedet!

Johanna csak hallgatta az évődésüket. Annyira idegen volt ez az egész, ám a szeretetről, humorról árulkodó felhangok valamiképpen igen ismerősnek tűntek. Valahol... aztán eszébe jutott. Még csak öt éves volt, Anya meg Apa hazahozták a kis Jefrit. A szavakra nem emlékezett, sem arra, mi hangzott el... de a hanglejtés ugyanolyan volt, mint most Faragó és Kóbor között.

Felnyomta magát ülő helyzetbe, és közben elpárolgott belőle a nap összes feszültsége. Skrupiló tüzérségi próbája sikerrel járt – esély nyílt arra, hogy megszerzik a hajót. De ha kudarcot is vallanak... kicsit úgy érezte magát, mintha megint otthon lenne.

– Me...megsimogathatom a kölyködet?

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

A Sávon kívül II útja katasztrófával kezdődött, ahol órákon vagy akár perceken múlik, ki marad életben és ki hal meg. Az első hetek a rettegésről, a magányról és Pham feltámasztásáról szóltak. Az Sk gyors ütemben zuhant a galaktika síkjának irányába, egyre távolodott Jeladótól. A csillagok örvénye napról napra billent felfelé, míg végül egyetlen fénycsík lett belőle, a Tejút, ahogy Nyjora vagy a Vén Föld felől – és a Galaxis lakható bolygóinak nagyobbik feléről – lehet látni.

Húszezer fényév három hét alatt. Csakhogy ez a Közép-Kívülön keresztül vezető útra volt igaz. Most, a galaktika síkjában még mindig fényévek ezreire voltak a Kívül fenekén található végcéljuktól. A zónák találkozási pontjai többé-kevésbé követték a térfogategységre eső állandó felszíni sűrűséget – galaktikus léptékben nézve a fenék lencsére emlékeztető felszínként vette körül a galaktika korongjának nagyját. Az Sk jelen pillanatban a korong síkjában mozgott, nagyjából a galaktikus középpont felé. Hétről hétre mélyebben jártak a Lomhaságban. A helyzeten nem segített, hogy útvonaluk és az összes, haladást kínáló változata épp nagy kiterjedésű zónamozgás sújtotta térségen vezetett keresztül. A háló hírei nagy zónaviharnak nevezték, bár természetesen a legkisebb tényleges turbulenciát sem érzékelték maguk körül. Azonban előfordult, hogy csupán a várt sebességük nyolcvan százalékával tudtak haladni.

Már korán egyértelművé vált számukra, hogy nemcsak a vihar lassítja őket. Kékhéj kiment a hajóból, és szemügyre vette a menekülésükből megmaradt sérüléseket.

– Szóval maga a hajó az? – Ravna a hídon mereven bámult kifelé, figyelte a csillagok immár érzékelhetetlen vánszorgását az égen át. Nem lepte meg őket, hogy beigazolódott a sejtésük. De mit lehet tenni?

Kékhéj ide-oda gurult a mennyezeten. Valahányszor az átellenes falhoz ért, lekérte a hajóüzemeléstől az orrzsilip nyomásjelentését. Ravna mérgesen nézte.

– Hé, az elmúlt három percben most n-edszerre ellenőrződ az állapotát! Ha tényleg azt gondolod, valami gond van, akkor menj és javítsd meg!

A szkródutas kerekes haladása minden átmenet nélkül véget ért. Páfránylevelek hullámzottak bizonytalanul.

– De hát az előbb voltam kinn. Csak szeretnék biztos lenni benne, hogy jól bezártam az ajtót... Ja, azt akarja mondani, hogy már ellenőriztem?

Ravna felnézett rá, és igyekezett, hogy ne tegyen epés megjegyzést. Nem Kékhéjon kellene levezetni a frusztrációját.

– Igen. Legalább ötször.

– Elnézést! – Elhallgatott, a teljes összpontosítás mozdulatlanságába dermedt. – Eltároltam az emléket.

Ez a szokásuk alkalmanként aranyos volt, néha pedig egyszerűen bosszantó. Amikor egy utas megpróbált egyszerre egynél több dolgon töprengeni, előfordult, hogy a szkródja képtelen volt megőrizni a rövid távú emléket. Kékhéj különösen hajlamos volt arra, hogy ciklusba kerüljön, újra meg újra megismételje a cselekedetet, és azonnal elfelejtse a végrehajtását.

Pham – aki jóval nyugodtabbnak nézett ki, mint amilyennek Ravna érezte magát – elvigyorodott.

– Azt nem értem, miért nem törődtök bele?

– Tessék?

– Hát, a hajó könyvtára szerint már a háló létezése előtt is megvoltak nektek ezek a szkród kütyük. Hogy lehetséges akkor, hogy azóta nem csiszoltatok a terveken, nem szabadultatok még meg ezektől a buta kerekektől, miért nem javítottátok fel az emlékek követését? Fogadni mernék, hogy még akár egy hozzám hasonló lomha zónái harci programozó is jobbat tervezne annál, amin utaztok.

– Tulajdonképpen a hagyományokról van itt szó – közölte kimérten Kékhéj. – Hálásak vagyunk annak a valaminek, amitől egyáltalán kerekeket és emlékezetet kaptunk.

– Aham.

Ravna mosolygott az orra alatt. Mostanra eléggé jól kiismerte Phamot, hogy legyen némi elképzelése arról, mi zajlik a fejében... mégpedig, hogy számos utas szállhatott át jobb dolgokra Transzcendenciában. Akik itt maradtak, azok feltehetően önként vállalt korlátozásokkal élnek.

– Igen. Hagyomány. Sokan, akik egykor utasok voltak, megváltoztak... néhányan még akár transzcendenssé is váltak. Mi viszont kitartunk. – Zöldszár elhallgatott, és amikor folytatta, még a szokottnál is bátortalanabbnak tűnt. – Hallottak már az utasok mondájáról?

– Nem – felelte Ravna, akinek ez minden eltökéltsége ellenére felkeltette érdeklődését. Az előttük álló hetekben legalább annyira megismeri majd ezeket az utasokat, mint egy emberi barátot, azonban most még akadtak meglepetések.

– Nem sokan ismerik. Pedig nem titok. Egyszerűen csak nem tulajdonítunk nagy jelentőséget neki. Kissé olyan, mint egy vallás, bár nem térítünk. Négy-öt milliárd évvel ezelőtt valaki elkészítette az első szkródokat, és értelmes fajjá emelte az első utasokat. Mindez bizonyított tény. A monda szerint valami elpusztította teremtőnket és minden munkáját... Olyan katasztrófa, amely ilyen messzeségből nem is fogható fel valamilyen nagy elme tetteként.

Számos elmélet keringett arról, milyen lehetett a galaxis a távoli múltban, az őspartíció idején. De hát az nem lehet, hogy mindig is létezett háló. Valamikor bizonyára volt kezdete. Ravna soha nem hitt túlzottan az ősi háborúk és katasztrófák felvetéseiben.

– Vagyis bizonyos szempontból mi, utasok vagyunk a hűségesek, akik várják, hogy az, aki teremtett minket, visszatérjen – mondta Zöldszár. – A hagyományos szkród és a hagyományos interfész általános felszerelés. Azért tudtunk türelmesek lenni, mert megmaradtunk ezeknél.

– Pontosan – csatlakozott Kékhéj. – És bár a működése igen egyszerű, maga a tervrajz felettébb bonyolult, úrnőm. – A mennyezet közepére gördült. – A hagyományos szkród remekül tanít fegyelemre... összpontosítani arra, ami valóban fontos. Az előbb túlságosan is sok dolog miatt akartam aggódni... – Minden átmenet nélkül visszatért az eddigi témához. – Két vezérsíkunk egyáltalán nem jött helyre a Jeladónál szerzett sérülésekből. Még három állapota láthatóan romlik. Azt hittük, a lassú haladásért csupán a vihart okolhatjuk, de az előbb alaposan megvizsgáltam a vezérsíkokat. A diagnosztika figyelmeztetései nem bizonyultak hamis riasztásnak.

– ...és még mindig romlik a helyzet?

– Sajnos.

– Na és mennyire lesz rossz a helyzet?

Kékhéj Összehúzta a csápjait.

– Ravna úrnő, a következtetésekben még nem lehetünk biztosak. Meglehet, hogy ennél nem lesz sokkal rosszabb, vagy pedig... Maga is tudja, hogy az Sk nem állt még készen az indulásra. Hátra voltak még a végső szilárdsági ellenőrzések. Bizonyos szempontból emiatt aggódom a legjobban. Nem tudjuk, miféle hibák bujkálnak esetleg benne, főleg akkor, ha elérünk a fenékre, és a megszokott automatikánkat ki kell kapcsolni. Nagyon kell ügyelnünk a meghajtókra... és reménykednünk.

Ez volt az utazókat, különösen a Kívül fenekére tartókat kísértő rémálom. Miután az ultrameghajtást már nem lehetett használni, egy fényév egyszerre nem percekbe, hanem évekbe telő utat jelentett. Ha begyújtják a torlókanalat, és elmennek hibernációba, Jefri Olsndot akkor is ezer éve halott lesz, mire odaérnek, szülei hajójának titka pedig valami középkori trágyadomb mélyén nyugszik majd.

Pham Nuwen a lassan változó csillagmező felé intett.

– Attól ez még mindig a Kívül. Minden egyes órában messzebbre jutunk, mint ameddig a Cseng Ho flottája egy évtized alatt. Valahol biztos nekiláthatunk a javításoknak – vonta meg a vállát.

– Több helyütt is.

Ennyit a „gyors, észrevétlen útról”. Ravna felsóhajtott. Jeladónál az utolsó körben kerültek volna fel a tartalék elemek és a fenékkel kompatibilis programok. Mindez mostanra messzeségbe vesző „mi lett volna, ha” lett. Zöldszárra pillantott.

– Van elképzelésed?

– Miről?

Ravna az ajkába harapott. Egyesek szerint az utasok humoristák – tényleg azok, bár jobbára akaratukon kívül.

Kékhéj rázörrent a párjára.

– Ó! Mármint, ahol segítséget kaphatunk. Igen, számos lehetőség van erre. Sjandra Kei háromezer-kilencszáz fényre van innen forgásirányban, viszont a viharon kívül...

– Túl messze – szólalt meg egyszerre Ravna és Kékhéj.

– Persze, persze, de ne feledkezzünk meg arról, hogy Sjandra Kei világait, az otthonát, úrnőm, jobbára emberek lakják! Ráadásul Kékhéjjal jól ismerjük. Elvégre ott vettük a Jeladóra szállított rejtjelező felszerelést. Barátaink vannak ott, magának pedig a családja. Még Kékhéj is egyetért velem abban, hogy ott észrevétlenül elvégezhetjük a munkákat.

– Persze, már ha eljutunk odáig. – Kékhéj hangzójából zsémbesen szólalt meg a hangja.

– Na jó, milyen más lehetőségeink vannak?

– Nem ennyire ismertek. Összeírom. – Páfránylevelei az egyik konzol fölé lebegtek. – Utolsó választási lehetőségünk egészen közel esik a tervezett útvonalhoz. Egyetlen rendszerből álló civilizáció. A háló szerinti neve... Békés Megnyugvás.

– Nyugodjék békében, mi? – szólalt meg Pham.

Azonban megállapodtak abban, hogy feltűnést kerülve folytatják útjukat, folyamatosan figyelemmel kísérik a rossz vezérsíkokat, és elhalasztják a döntést, hogy megálljanak-e.

*

A napokból hetekből lettek, a hetek pedig lassan hónapokba fordultak át. Négy utazó, küldetésben a fenék felé. A meghajtás egyre gyengébb lett, de csak lassan, fokról fokra, pontosan az Sk előrevetített diagnosztikai görbéinek megfelelően.

A kapcsolat egyre javult Jefrivel. Naponta egy-két üzenet érkezett. Előfordult, hogy az Sk antennaraja épp a megfelelő szögben állt, és olyankor Ravna majdhogynem valós idejű beszélgetést folytatott vele. Gyorsabban haladtak a tüskések világa felé, mint várta... még talán annyira gyorsan is, hogy a fiú megmenthesse magát.

Nehéznek kellett volna lennie, összezárva három másikkal egy hajón, amikor az egyedüli kapcsolatot a külvilággal egy levelezés jelentette, az is egy elveszett gyermekkel.

Pedig alig unatkozott. Mint kiderült, mindnyájuknak rengeteg dolga volt. Neki gondoznia kellett a hajó könyvtárát, előcsalogatni belőle az Acél úrnak és Jefrinek segítséget jelentő tervrajzokat. Az Sk könyvtára a jeladói archívumhoz, de még a Sjandra Kein lévő egyetemi könyvtárakhoz képest elenyésző volt, azonban megfelelő keresőautomatika nélkül pontosan ugyanannyira kiismerhetetlen lett. Ütjük előrehaladtával pedig ez az automatika egyre több és több figyelmet igényelt.

Aztán meg... Pham mellett soha nem lehetett unatkozni. Tucatnyi tervet forgatott a fejében, és kíváncsisággal fordult mindenhez.

– Az utazással töltött idő ajándék is lehet – mondogatta. – Most van alkalmunk utolérni magunkat. – Samnorskul tanult. Lassabban ment, mint a jeladói látszat-tanulása, azonban kitűnő volt a nyelvérzéke, Ravnával pedig rengeteget gyakorolhatott.

Nap mint nap számos órát töltött az Sk műhelyében, gyakorta Kékhéj társaságában. Korábban még nem látott valósággrafikont, de néhány hét múlva már nemcsak játéknak való prototípusokkal foglalatoskodott. Olyan túlnyomásos öltözékeket készített, amelyeknek volt telepe és fegyvertárolója is.

– Nem tudjuk, milyen lesz az érkezésünkkor a helyzet. Egy ilyen erőrásegítéses „turbópáncél” kifejezetten hasznos lehet.

A nap végén találkozót tartottak a parancsnoki hídon, hogy összevessék jegyzeteiket, fontolóra vegyék a Jefritől és Acél úrtól kapott legújabb anyagokat, és átnézzék a meghajtók állapotjelzéseit. Ravna számára ez lehetett a nap legboldogabb része... néha pedig a legnehezebb. Pham megbütykölte a kijelzők automatikáját, hogy körben mindenütt várfalakat mutassanak. A kommunikációs státuszt mutató ablak helyét nagy méretű kandalló vette át. Szinte tökéletes volt a hangja – még egy kevés „tüzes” forróságot is sikerült előcsiholnia a falszakaszból. Azt mondta, ez egy emlékeiben élő lovagterem, még Canberrából. Bár nem sokban különbözött a hercegnők korától Nyjorán (bár azoknak a váraknak a többsége trópusi mocsárban állt, ahol ritkán használtak nagy kandallókat). Valamilyen visszás okból még az utasok is mintha élvezték volna – Zöldszár azt állította, a Kékhéjjal töltött első éveiben látott kereskedelmi állomást juttatja eszébe. Akár a hosszú napot végiggyalogolt utazók, a műkunyhó nyugalmában és kényelmében pihentek meg. Mikor pedig megbeszélték, mik az új feladatok, Pham és az utasok felváltva meséltek, gyakorta késő „estig”.

Ravna csak ült mellette: négyük közül ő beszélt a legkevesebbet. Velük együtt nevetett, néha még az eszmecserében is részt vett. Ott volt az alkalom, amikor Kékhéjnak nevetőgörcse támadt Pham nyilvános kulcsú titkosításba vetett hitétől, ő pedig néhány saját élményével tudott magyarázatot kínálni az utas nézőpontjára. Ugyanakkor úgy érezte, ez a legnehezebb időszak. A történetek persze csodálattal töltötték el. Kékhéj és Zöldszár rengeteg helyen megfordult már, és velejükig kereskedők voltak. Csalások, jó üzletek és jó cselekedetek, ezek mind életük részét alkották. Pham meghallgatta őket, egészen elbűvölték a történetek – aztán elmesélte a sajátjait, arról, milyen volt hercegnek lenni Canberrában, milyen volt kereskedni, felfedezőnek lenni a Lomha Zónában. S a Lomhaság összes korlátja ellenére kalandjai még a szkródutasokéit is felülmúlta. Ravna elmosolyodott, és igyekezett lelkesedést színlelni.

Merthogy Pham történetei egyszerűen túloztak. A férfi valóban elhitte őket, Ravna viszont elképzelni sem tudta, hogy egyetlen ember ennyi mindent láthatott, ennyi mindent megtehetett. Jeladón azt állította, ezek mesterséges emlékek, Vénséges Vén kis tréfájának részei. Nagyon dühös volt, amikor ezt mondta, és rettenetesen szerette volna visszaszívni... mert annyira nyilvánvalóan igaz volt. Zöldszárnak és Kékhéjnak egyáltalán nem tűnt fel, de előfordult, hogy Pham a történet kellős közepén elvesztette a fonalat, és alig leplezett riadalom ült ki az arcára. A lelke mélyén ő maga is tisztában volt az igazsággal, Ravna pedig egyszerre legszívesebben megölelte, megvigasztalta volna. Olyan volt, mintha lenne egy rettenetes sebesülésből lábadozó barátja, akivel tudott ugyan beszélgetni, de az szóba sem jöhetett, hogy mindketten elismerjék, milyen súlyos is a sérülése. Inkább úgy tett, mintha ezek a kihagyások nem is léteznének, mosolygott-kacagott a történeten.

Ráadásul Vénséges Vén heccére egyáltalán nem volt szükség. Phamnak nem kellett volna nagy hősnek lennie. Kedves és tisztességes ember, bár kissé túlságosan is lelkes, és a szabályokat is szerette felrúgni. Legalább olyan kitartó volt, mint maga Ravna, és jóval bátrabb nála.

Micsoda képességei lehettek Vénséges Vénnek, hogy egy efféle személyiséget hozott létre... micsoda hatalma! Ő pedig rettenetesen gyűlölte, amiért tréfát űzött egy ilyen emberből.

*

Szinte semmi jele nem volt Pham istenszilánkjának. Ravna nagyon hálás volt ezért. Pham havonta egyszer-kétszer elábrándozott. Utána néhány napig belebolondult valamilyen új projektbe, gyakorta olyasmibe, amit nem is sikerült világosan elmagyaráznia. De nem romlott a helyzet – nem távolodott a nőtől.

– Végül még az is lehet, hogy az istenszilánk ment meg minket – mondogatta, amikor Ravna összeszedte a bátorságát annyira, hogy rákérdezzen a dologra. – Nem, nem tudom, hogyan.

– Megkocogtatta a homlokát. – Itt még mindig egy isten lomtára van. Több ez emlékezésnél. Előfordul, hogy a teljes agyamra szüksége, van a gondolkodáshoz, és nincs hely az öntudatnak, utána pedig meg sem tudom magyarázni, de... van, hogy megsejtek valamit. Bármit is vittek Jefri szülei a tüskések világára, árthatunk vele a mételynek. Nevezzük ellenszernek... még inkább ellenintézkedésnek. Valami, amit akkor vettek el a perverzitástól, amikor épp a Fenti Laborban vajúdtak vele. Valami, amiről csak sokkal később sejtette meg, hogy eltűnt.

Ravna felsóhajtott. Nehezen képzelhetett el ennyire rémítő jó hírt.

– Képesek lettek volna a straumerok kicsempészni egy ilyet a perverzitás kellős közepéből?

– Lehet. Vagy az is lehet, hogy az ellenszer használta fel a straumerokat, hogy elmeneküljön a perverzitás elől. Hozzáférhetetlenül mélyre bújt, kivárta, hogy lecsapjon. Szerintem még akár működhet is a terve, Rav, legalábbis ha nekem, ha Vénséges Vén istenszilánkjának sikerül lejutni oda, és segíthetek neki. Nézd csak meg a Híreket! A métely felforgatja a Kívül tetejét... keres valamit. A Jeladó elleni támadás csupán a sodor, Vénséges Vén meggyilkolásának aprócska mellékterméke volt. Csakhogy teljesen rossz irányban kutakodik. Meg lesz rá az esélyünk, hogy felhasználjuk ezt az elhárító eszközt.

Ravnának eszébe jutottak Jefri üzenetei.

– A rothadás Jefri hajója falán. Szerinted ez az?

Phamnak megüvegesedett a tekintete.

– Igen. Teljesen tétlennek tűnik, viszont azt állítja róla, hogy a kezdet kezdete óta ott van, és hogy a szülei távol tartották magukat tőle. Kissé mintha undorodna is tőle... Ez remek hír, valószínűleg a tüskés barátai sem akarnak így a közelébe menni.

Ezernyi kérdés merült fel Ravna fejében. Minden bizonnyal megfordulnak Phaméban is. Itt és most egyikre se kaphatnak választ. Azonban egy napon ott állhatnak majd az ismeretlen előtt, és Vénséges Vén keze holtában is kinyúl... Pham révén. Ravna megborzongott, és egy ideig nem is szólt többet.

*

Teltek-múltak a hónapok, és a lőporkészítés pontosan követte a könyvtár fejlesztési programjának ütemtervét. A tüskéseknek nem jelentett nehézséget előállítani – alig kellett hátrafelé lépdelni a fejlesztési fán. A dolgokat az ötvözetekkel végzett kísérletek lassították le, de már itt is túl voltak a nehezén. „Rejtek-sziget” falkái elkészítették a három prototípust: egy olyan hátultöltős ágyúét, ami kellően kicsi ahhoz, hogy egyetlen falka elbírja. Jefri becslése szerint még tíz nap, és nekiláthatnak a tömeggyártásnak.

A rádióval nem tudtak dűlőre jutni. Bizonyos szempontból elmaradásban voltak – másfelől viszont Ravna álmában sem gondolta volna azt, ami lett belőle. Sokáig tartó, ütemes haladást követően Jefri előállt egy másik tervvel, amihez többek között teljesen át kellett dolgozni az akusztikai interfészek táblázatait.

– Azt hittem, ezek a figurák most először járnak a középkorban – mondta Pham Nuwen, amikor elolvasta Jefri üzenetét.

– Úgy is van. És elvileg nem is tettek mást, csak végiggondolták, mi következik mindabból, amit küldtünk nekik. Szeretnék rádión keresztül támogatni a falkagondolkodást.

– Pfú! Persze. Leírtuk, hogyan szabják meg a táblázatok a jelátalakító hálót... műszaki szaknyelv nélkül. Benne volt a táblázatokban, hogyan változtatják meg a hálót a kis módosítások. Viszont nézd csak, a mi terveinkkel a három kilohertzes sávot kapják meg...! Remek, beszédhang szintű kapcsolat. Azt akarod mondani, hogy ennek az új táblázatnak az alkalmazásával kétszáz kilohertz lesz?

– Igen. Ezt állítja az adatolvasóm.

Pham elvigyorodott azzal a hetyke mosolyával.

– Aha! Épp ezt akarom mondani. Elvileg elég adatot adtunk nekik ahhoz, hogy elvégezzék a változtatást. Úgy látom, ennek a kibővített táblázatnak az elkészítése olyan, mintha megoldanánk egy, hmm – megszámolta a sorokat és az oszlopokat – ötszáz csomópontos parciális differenciálegyenletet. A kis Jefri pedig azt állítja, hogy az összes adatolvasója tönkrement, és hogy a hajója számítógépe általában nem használható.

Ravna elfordult a kijelzőtől.

– Elnézést! Értem, mit akarsz mondani. – Az ember annyira hozzászokik a mindennapi tárgyakhoz, hogy hajlamos megfeledkezni arról, milyen lehet nélkülük. – A... azt gondolod, hogy ez az ellenszer műve?

Pham Nuwen tétovázott, mint aki eddig nem is vette fontolóra ezt a lehetőséget.

– Nem... Nem, nem az. Azt hiszem, „Acél úr” szórakozik velünk, és igyekszik az orrunknál fogva vezetni minket. Az egyetlen forrásunk az adatáramlás „Jefri”-től. Valójában mit is tudunk arról, hogy mi zajlik ott?

– Hát, elmondom, én mit is tudok. Egy embergyerekről beszélünk, aki a Straumli Birodalomban nőtt fel. Az üzenetei nagyját triszk fordításban olvastad. Nem tudja átadni a rengeteg köznyelvi fordulatot, és a samnorsk anyanyelvű gyerekekre jellemző apró hibákat. Ilyet legfeljebb csak egy csapat felnőtt ember hamisíthatna... És miután több mint húsz hete levelezek vele, ki merem jelenteni, ez sem túl valószínű.

– Oké. Hát akkor fogadjuk el, hogy ez a Jefri valóságos! Van egy nyolc éves gyerekünk a tüskések világán. Azt mondja nekünk, amit ő valósnak vél. De szerintem úgy tűnik, valaki hazudik neki. Lehet, hogy abban bízhatunk csak, amit a saját szemével lát. Azt állítja, ezek a lények csak körülbelül ötfős csoportokban értelmesek. Oké. Ezt elfogadjuk. – Forgatta hozzá a szemét. Ezek szerint olvasmányaiból kiderült, a Transzcendencia innenső oldalán mennyire ritka a csoporttudat. – A srác szerint az űrből csak kisvárosokat láttak, a talajon pedig minden középkori szintű. Rendben, ezt is megesszük. De. Ugyan mennyi esély van arra, ez a faj annyira okos, hogy képes parciális differenciálegyenleteket megoldani fejben, méghozzá az üzenetedben lévő utalások alapján?

– Hát, akadt az emberek között is néhány ennyire okos. – Egyet a nyjorai történelemből is megnevezhetett, és a Vén Földön is volt pár. Ha a falkák között gyakori az efféle képesség, akkor nem hallott még egy olyan okos fajról, mint ez.

– Vagyis akkor ez nem az első középkoruk?

– Pontosan. Fogadni mernék, hogy egy nehéz időszakot megélő kolónia... mint a ti Nyjorátok vagy az én Canberrám, csak nekik akkor szerencséjük volt, hogy a Kívülben vannak. Ezeknek a kutyafalkáknak van valahol egy működő számítógépük. Lehet, hogy a papi kasztjuk tartja az ellenőrzése alatt. Lehet, hogy nincs is nagyon másuk. De valamit elhallgatnak előlünk.

– Ugyan miért? Így is, úgy is segítenénk nekik. Jefri pedig elmondta már, miként mentették meg őt.

Pham újra elmosolyodott azzal a jól ismert, fölényes mosolyával. Aztán észre tért. Igyekezett leszokni erről.

– Tucatnyi különböző világon jártál már, Ravna. És tudom, hogy még ezernyi másikról olvastál, legalább áttekintést. Minden bizonnyal a középkoriasság olyan változatait is ismered, amelyek nekem eszembe sem jutnának. De ne feledd, hogy én tényleg voltam egy ilyenben!...azt hiszem. – Ezt már csak ideges suttogással tette hozzá.

– Olvastam a hercegnők koráról – válaszolta szelíden Ravna.

– Igen... és elnézést, amiért ezt becsméreltem. A középkori világok politikai életében a penge és a gondolkodás mindig szorosan összefonódik egymással. Viszont olyasvalaki fejében, aki a bőrén érezte mindezt, sokkal erősebb ez a kapcsolat. Nézd, még ha el is hiszünk mindent, amit Jefri állítása szerint látott, ez a Rejtek-szigeti Királyság nem sok jóval kecsegtet.

– A nevekre gondolsz?

– Mint a Nyúzó, az Acél meg a tüskések? A kemény nevek jelentése nem feltétlenül érvényes. – Pham felnevetett. – Szóval, amikor én nyolc éves voltam, az egyik címem a „zsigerelő nagymester” volt. – Meglátta Ravna arckifejezését, mire sietve hozzátette: – És ennyi idősen még csak két-három kivégzést láttam! A név lényegtelen. Az jár a fejemben, amit a várról írt... különben a hajó közelében lehet... meg arról a rajtaütésről, amiről azt állítja, hogy kimentették onnan. Nem áll össze az egész. Azt kérdezted, „mit nyerhetnek azzal, hogy elárulnak minket?” Látom, miként érzékelhetik ezt a helyzetet ők. Ha ez egy elbukott kolónia, pontos elképzelésük lehet arról, mit veszítettek el. Feltehetően rendelkeznek még némi megmaradt technológiával meg egy hegynyi üldözési mániával. A helyükben én komolyan fontolóra venném, hogy tőrbe csaljam a megmentőket, ha gyengének vagy óvatlannak látszanak. De még ha erősek is leszünk... Nézd csak, miféle kérdéseket tesz fel Jefri Acél nevében! Az a fickó tapogatódzik, igyekszik rájönni, mi is az, ami igazán fontos nekünk: a menekültek hajója, Jefri és a hibernáltak, vagy valami, ami a hajón van. Mire odaérünk, Acél feltehetően nekünk köszönhetően kiirtotta már a helyi ellenállást. Azt hiszem, amikor a tüskések világára érünk, komoly zsarolással fogunk szembenézni.

Azt gondoltam, a jó hírekről beszélgetünk.

Ravna átfutotta a legutóbbi üzeneteket. Phamnak igaza volt. A fiú az igazat mondta, azt, amit annak gondolt, de...

– Nem látom, miként játszhatnánk másként. Ha nem segítünk Acélnak Faragóék ellen...

– Igen. Nem tudunk annyit, hogy sok minden mást tehessünk. Bármi is az igazság egyébként, a faragóháziak valóban fenyegethetik Jefrit és a hajót. Csak annyit mondok, érdemes lenne az összes lehetőséget megvizsgálnunk. Azt semmiképpen nem tehetjük, hogy érdeklődést mutatunk az ellenszerrel kapcsolatban. Ha a helybeliek megsejtik, mennyire kétségbeesett szükségünk van rá, akkor esélyünk sincs. Meglehet, eljött a pillanat, hogy mi magunk is előálljunk néhány hazugsággal. Acél arról beszélt, hogy épít nekünk egy leszállóhelyet a várán belül. Az Sk egészen biztosan nem férne be oda, de szerintem bele kellene mennünk ebbe a játékba, és azt mondani Jefrinek, hogy leválhatunk az ultrameghajtásunkról, körülbelül úgy, ahogy az ő konténerhajójuk. Összpontosítson csak Acél arra, hogy ártalmatlan csapdákat épít...!

Eldúdolta az egyik furcsa kis „indulószerű” dallamát.

– Ami a rádiót illeti: miért nem dicsérjük meg tényleg csak úgy mellékesen a tüskéseket, amiért átdolgozták a terveinket. Kíváncsi vagyok, mit szólnak hozzá.

Pham Nuwen kevesebb mint három nap múlva választ kapott erre. Jefri Olsndot azt állította, a javítás az ő munkája. Vagyis ha a srácnak hinni lehet, semmilyen jel nem utalt eldugott számítógépekre. Phamot nem sikerült meggyőzni.

– Vagyis teljesen véletlenül Isaac Newton ül a vonal másik végén?

Ravna nem állt le vitatkozni vele. Valóban hatalmas szerencse, ugyanakkor... Átnézte a régebbi üzeneteket. Nyelvezete és ismeretei általános színvonala alapján teljesen korának megfelelőnek tűnt. Azonban alkalmanként adódtak olyan, matematikai meglátásokat – ráadásul nem a formális, tanult matematikához kapcsolódókat – igénylő helyzetek, ahol Jefri káprázatos dolgokat mondott. A beszélgetések egy része remek körülmények között zajlott, ahol az üzenetváltások között kevesebb mint egy perc telt el. Az egész túlságosan is következetesnek látszott ahhoz, hogy valóban a Pham Nuwen fejében megfogalmazódott hazugság legyen.

Jefri Olsndot, nagyon szeretnék találkozni veled.

*

Valami mindig akadt: gondok a tüskések fejlesztéseivel, aggodalom, hogy a vérengző faragóháziak lerohanják Acél urat, szorongás a fokozatosan egyre rosszabb teljesítményt nyújtó, és az Sk haladását tovább lassító meghajtási vezérsíkok miatt. Az élet hol bosszantó, hol unalmas, hol rémítő volt, néha pedig mindez egyszerre...

Egyik éjjel, amikor már úgy négy hónapja utaztak, Ravna felriadt a Phammal közös kabinban. Lehet, hogy álmodott, azonban semmire nem emlékezett belőle azon kívül, hogy nem rémálom volt. Semmiféle különös zaj nem hallatszott, semmi, ami felébresztette volna. Mellette függőágy-tartóhálójukban édesdeden aludt a férfi. Visszaeresztette karját a hátára, és finoman magához húzta. Pham légvétele megváltozott – érthetetlenül motyogott valamit. Ravna véleménye szerint a súlytalanságban szeretkezni nem volt akkora élmény, amilyennek néhányan hetvenkedve beállítják – viszont valakivel ténylegesen együtt aludni... szabadesésben sokkal kellemesebb. Az ölelés könnyed, tartós, és még erőfeszítésbe sem kerül.

Körülnézett a félhomályos helyiségben, igyekezett rájönni, mi is ébresztette fel. Meglehet, az aznapi gondokat kellett okolnia érte... A hatalmak a megmondhatói, épp elegendő akadt belőlük. Arcát befúrta Pham vállgödrébe. Persze, mindig a gondok, viszont... bizonyos szempontból évek óta nem érezte ennyire boldognak és elégedettnek magát. Persze, voltak gondok. Szegény Jefri helyzete. A Straumnál, Jeladónál odaveszett rengeteg ember. Azonban három barátot és egy szerelmet tudhatott magáénak. Egyedül, a fenék felé tartó parányi hajóban is kevésbé volt magányos, mint Sjandra Kei elhagyása óta bármikor. Életében talán még soha nem volt ekkora lehetősége arra, hogy tehessen valamit a gondok megoldására.

Aztán, félig szomorúan, félig örömmel gondolt arra, hogy évek múlva aranylóan boldognak tarthatja majd ezeket a hónapokat.

HUSZONHATODIK FEJEZET

Végül aztán, közel öt hónap után egyértelművé vált, a vezérsíkok javítása nélkül esélyük sincs továbbmenni. Az Sk immár óránként csupán negyed fényévet tett meg egy olyan térségben, amelyben korábbi próbák alapján kettőt lehetett volna. A helyzet pedig egyre rosszabbra fordult. Békés Megnyugvásig még nem jelent gondot eljutni, de aztán...

Békés Megnyugvás. Milyen csúf név, gondolta Ravna. Pham „vidám” fordítása – Nyugodjék Békében – csak még rosszabb volt. A Kívülben szinte minden lakható helyet használatba vettek. A civilizáció múlékony valami, a fajok letűntek... de mindig akadtak lentről felfelé törekvő új népek. Legtöbbször valamiféle dirib-darabokból összerótt, sok fajt kiszolgáló rendszer lett az eredmény. A hajó könyvtára szerint a Nyugodjék Békében nagyon régóta megvolt már. Legalább kétszázmillió éve folyamatosan lakták – ez annyi idő, hogy tízezer faj nevezhette az otthonának. A legfrissebb bejegyzések több mint száz faji formációról szóltak. Még a legfiatalabb is tucatnyi vándorlás maradványa volt. Annyira békésnek kell lennie annak a helynek, hogy szinte már haldokolhatott.

Hát akkor legyen. Három fényévnyit forgásirányba szökkentek az Sk-val. Most a háló központi vonalát követve haladtak Nyugodjék Békében felé – így az egész odafelé vezető úton figyelhetik a Híreket.

Békés Megnyugvás hirdette magát. Legalább egy faj értékelte a kívülről származó javakat: hajók felszerelésére és javítására szakosodtak. A reklámok szerint szorgalmas, kemény léptű (?) faj.

Aztán láttak is néhány videofelvételt. Csontagyarakon lépdelő, közvetlenül a nyakuk alól kinövő, kurta karok habgallérjával rendelkező faj. A reklámokban benne volt az elégedett ügyfelek elérhetősége a hálón. Kár, hogy nem nézhetünk utánuk. Ravna inkább küldött egy rövid üzenetet triszkvélinül, amelyben meghajtáshoz szükséges általános alkatrészeket kért, valamint lehetséges fizetési módokat sorolt fel.

Mindeközben egyre csak érkeztek a rossz hírek.

Rejtjel: 0

Kapta: Sk fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: béloreszk→tríszkvélin, SjK egységek

Küldi: Védelmi Szövetség

[A Kívülben a Straumli Birodalom alatt elhelyezkedő öt, sok faj alkotta állam állítólagos együttműködése. A Birodalom bukását megelőzően nincs róla feljegyzés.]

Téma: Felszólítás cselekvésre

Terjesztési kör:

Métely Fenyegetése

Háborúfigyelők érdeklődési csoport

Homo Sapiens érdeklődési csoport

Dátum: 158, 00 nappal Jeladó bukása után

Kulcsszavak: Tettek, nem szavak

Üzenet szövege:

A szövetség erői cselekedni készülnek a perverzitás eszközei ellen. Eljött a pillanat, hogy barátaink színt valljanak. Jelenleg nincs szükségünk katonai felajánlásokra, ám a közeljövőben támogató szolgáltatásokat, többek között ingyenes hálózati időt szeretnénk kérni.

A következő másodpercekben figyelni fogjuk, ki támogatja tetteinket, és ki lehet a perverzitás rabigájában. Ha emberfertőzéstől szenvedtek, most itt a lehetőség: cselekedjetek, és nagy eséllyel győztök...! Vagy várjatok, és legyen sorsotok a pusztulás!

Halál a férgekre!

Számos üzenet kapcsolódott ehhez, többek között arról találgattak, pontosan kikre is gondolhatott a Halál-a-férgekre (más néven Védelmi Szövetség). Csapatmozgásokról szóló pletykákat is lehetett olvasni. Nem szólt akkorát, mint Jeladó bukása, de azért számos hírcsoportnak felkeltette a figyelmét. Ravna nagyot nyelt, és elfordította tekintetét a kijelzőről.

– Hát, még mindig nagy a lárma.

Igyekezett könnyeden fogalmazni, de a hangjából csak úgy sütött az aggodalom.

– Így van – simogatta meg a vállát Pham Nuwen. – Az igazi gyilkosok általában nem jelentik be előzetesen a szándékukat. – Hangjából ítélve ezt inkább együttérzésből mondta, nem annyira a meggyőződése alapján. – Még mindig nem tudjuk, több-e ez egyetlen handabandázónál. Semmilyen egyértelmű üzenet nem érkezett hajók mozgásáról. Akkor pedig ugyan mit tehetnének?

Ravna ellökte magát az asztaltól.

– Remélem, nem sokat. Civilizációk százaiban léteznek kis létszámú emberi települések. Amióta ez a Halál-a-férgekre dolog elkezdődött, biztosan hoztak óvintézkedéseket... A hatalmakra, bárcsak tudnám, Sjandra Kei biztonságban van-e! – Több mint két éve nem látta Lynnét és a szüleit. Sjandra Kei néha mintha egy másik élethez tartozott volna, de Ravna maga sem volt tisztában azzal, hogy a tudat, miszerint ott van, mekkora megnyugvást biztosít a számára. Most viszont...

A vezérlőpult túlsó végében a szkródutasok eddig a javítások részleteivel foglalatoskodtak. Kékhéj most feléjük gördült.

– A kis településeket én is féltem, viszont a Sjandra Kein az emberek a civilizáció meghatározó ereje: még a nevet is ők adták neki. Aki őket támadja meg, egy egész civilizációval húz ujjat. Zöldszárral elég sokszor kereskedtünk arra, méghozzá a kereskedelmi biztonsági erőkkel. Támadást csak bolondok jelentenek be előre, vagy olyanok, akik blöffölnek. Ravna elgondolkodott, majd felderült az arca. A dirokimék és a lockok kiállnának a Sjandra Kei-i emberek elleni fenyegetésekkel szemben.

– Jó. Nem vagyunk mi ott gettó. – Lehet, hogy az elszigetelten élő emberek számára nehéz a helyzet, de Sjandra Keivel minden rendben lesz. – Blöffölnek. Nem véletlenül nevezik ezt a millió hazugság hálójának. – Nem aggódik tovább olyasmi miatt, amire nincs ráhatása.

– Egy dolog biztos. Amikor megállunk Békés Megnyugvásnál, egészen biztosra kell mennünk, nehogy kicsit is emberekre hasonlítsunk.

*

Természetesen az emberi megjelenés kerülésének az is részét képezte, hogy Ravnának és Phamnak jelét se lássák. Az utasok majd „beszélnek”. Ravnával végigvették a hajó összes külső programját, és kigyomlálták a Jeladó elhagyása óta bekerült emberi jellegzetességeket, apróságokat. Mi van akkor, ha valaki felszáll a hajóra? Hát, ha valaki elhatározza, hogy átkutatja, akkor lelepleződnek, de azért egy hamis félrekesszel elszigetelték az emberekhez tartozó felszerelést. A két ember szükség esetén be tud húzódni oda.

Pham Nuwen ellenőrizte, amit csináltak, és nem is egy mellényúlást talált benne. Ahhoz képest, hogy egy barbár programozó, nem is volt rossz. Az is igaz, gyors ütemben közeledtek olyan mélységekhez, ahol a legjobb számítógép-berendezések sem számítottak sokkal jobbnak annál, amit korábban használt.

A sors fintoraként egyetlen dolgot sehogy sem tudtak álcázni: hogy az Sk a Kívül tetejéről származott. Tény, hogy egy középkívüli tervek alapján készült fenékcirkálóról volt szó. Azonban az átépítés ízlésességéről valósággal ordított a szinte emberfeletti szakértelem.

– Ez a nyüves olyan, akár egy gyárban készült balta – fogalmazta meg a problémát Pham Nuwen.

*

A Nyugodjék Békében biztonsági intézkedései eléggé biztatónak számítottak: felületes sebességi ellenőrzés, a fedélzetre nem szállt senki. Az Sk beugrott a rendszerbe, és rakétameghajtással vette fel Békés Megnyugvás és „Szent (?) Ríndell Javítókikötője” középpontjának helyzetét/gyorsulási vektorát. (Pham: „Ha valaki »szent«, akkor bizonyára becsületes, nem?)

A hajó az ekliptika síkja fölött, a Nyugodjék Békében egyetlen napjától nyolcvanmillió kilométerre foglalt helyet. A látvány még úgy is lenyűgöző volt, hogy tudták előre, mire számíthatnak. A naprendszer belső része éppoly poros/gázokkal teli volt, akár egy csillagbölcsőde, noha a közepén egy hárommilliárd éves, G típusú csillag állt. Gyűrűk milliói vették körül, sokkal látványosabban, mintha egy bolygó lett volna. A legnagyobb és legfényesebb miriádnyi másikra vált szét. Még szabad szemmel is lehetett itt színeket, zöld, vörös és ibolya szálakat látni. A gyűrű síkjának görbülése árny tavakat rajzolt a színes, millió kilométeres átmérőjű domboldalak közé. Elszórtan tárgyak – építmények? – álltak ki olyan magasan a gyűrűből, hogy tűszerű árnyat vessenek a rendszeren kívülre. Az infravörös és a rendes mozgásérzékelők jóval megszokottabb jellegzetességeket mutattak. A gyűrűkön túl hatalmas aszteroidaöv húzódott, jóval kijjebb pedig egyetlen gázóriás: a maga millió kilométeres gyűrűrendszere csupán csenevész utózönge hozzá képest. Sem az érzékelők, sem a fájlok nem mutattak más bolygókat. A gyűrűrendszerben lévő legnagyobb tárgyak háromszáz kilométer átmérőjűek voltak... viszont ezrével keringtek benne.

Szent Ríndell utasításait követve levitték a hajót a gyűrűk síkjába, és felvették a helybeli törmelék sebességét. Ez utóbbi nagy lökést jelentő égetés volt: 3 g közel öt percen át.

– Pont, mint réges-régen – mondta Pham Nuwen.

Amikor újra szabadesésben voltak, végignéztek a kikötőn.

Közelről éppúgy nézett ki, mint a Ravna eddigi élete során látott bolygógyűrű-rendszerek. Mindenféle méretű tárgyakból állt, egészen az egyarasznyiakig: megszámlálhatatlan mennyiségű jeges tajtékrög, melyek szelíden találkoztak, tapadtak össze és váltak szét. Körülöttük szinte mozdulatlanul függött a semmiben a rengeteg törmelék – íme, az idők kezdete óta megzabolázott káosz! A gyűrűk síkjából figyelve alig néhány száz méteres volt a látótávolság. A törmelék nem engedett ennél többet. Ráadásul az sem volt teljesen rendezetlen. Zöldszár fehér vonalat mutatott, ami mintha a végtelenségből kanyarodott volna elő, elhaladt a közelükben, aztán mindörökre eltűnt az ellentétes irányban.

– Egyetlen építménynek látszik – mondta.

Ravna növelte a nagyítást. A bolygók gyűrűrendszerében a „ritka állagú hógolyók” néha több ezer kilométeres szálakká álltak össze... A fehér fonál szélesen húzódott végig az ablak alatt. A kijelző szerint közel egy kilométer átmérőjű volt. Egyértelműen nem hógolyókból állt. Dokkokat és kommunikációs csomópontokat látott rajta. A megközelítése során készült felvételekkel összevetve Ravna megállapíthatta, az egész negyvenmillió kilométernél is hosszabb. Számos szünet akadt szétszórtan az ívben. Érthető: a húzószilárdság egy ekkora építmény esetében közelíthet a nullához. A helyi torzulásokat követve egyes részei rövid időre eltávolodhatnak egymástól, hogy aztán valamivel később szelíden ismét összetalálkozzanak. Az egész valami régi nyjorai vasútvonal össze-összeütköző kocsijaira emlékeztetett kissé.

A következő órában óvatosan odamanővereztek, hogy bedokkoljanak a gyűrűbe. A szerkezet egyetlen szabályos eleme az egyenessége volt. A modulok egy része egyértelműen az elülső és hátulsó tagok összekapcsolására szolgált. Mások koszos, jégbe foglalt, különös felszerelési tárgyak összevissza halmai voltak. Az utolsó néhány kilométeren ultrameghajtású vezérsíkok erdején lebegtek át. A horgonyzóhelyek kétharmada foglalt volt.

Kékhéj ablakot nyitott Szent Ríndell cégének jellemzőivel.

– Hmm. Ühüm. Ríndell úrnak láthatóan kivételesen sok a dolga. – Néhány páfránylevéllel a külső nézeten látható hajók felé mozdult.

Pham:

– Nem lehet, hogy ez egy hulladéklerakat?

*

Kékhéj és Zöldszár lementek a rakodótér ajtajához, hogy felkészüljenek az első útjukra a hajón kívül. Kétszáz éve voltak együtt, Kékhéj pedig hagyományosan csillagközi kereskedelemmel foglalkozó családból származott. Mégis megállás nélkül vitatkoztak egymással arról, mi lenne „Szent Ríndell” kapcsán a megfelelő fellépés.

– Még szép, hogy Békés Megnyugvás tipikus, drága Kékhéj! Még akkor is emlékeznék erre a típusra, ha soha nem utaztam volna szkródon. Csakhogy most olyan ügyben vagyunk itt, amilyenhez hasonlót még soha nem intéztünk.

Kékhéj nem szólt semmit, úgy morcogott, és becsúsztatott még egy kereskedelmi csomagot teherkendője alá. A szövetdarab nemcsak öltöztetett: ellenálló, rugalmas anyagból készült, ami óvta az alatta lévő dolgokat.

Új gyűrűrendszerekben mindig ezt a rendet követték, és korábban már remekül bevált. Végül azt felelte:

– Persze akadnak itt eltérések, elsősorban az, hogy szinte semmit nem tudunk felajánlani a javításért, ráadásul nincs semmilyen előzetes kereskedelmi kapcsolatunk. Ha nem vetjük be a szigorú üzleti érzéket, itt semmire nem jutunk! – Ellenőrizte a szkródjára aggatott különféle érzékelőket, következő szavait pedig az emberekhez intézte.

– Szeretnék, hogy elmozdítsam valamelyik kamerát? Mindegyik jó képet ad?

Szent Ríndell zsugorinak bizonyult, amikor sávszélesség bérléséről volt szó... vagy egyszerűen csak óvatos.

Visszatért Pham Nuwen hangja.

– Nem. Mind rendben van. Hallotok? – A szkródjukban lévő mikrofonon keresztül hallották. Maga a kapcsolat titkosított volt.

– Igen.

A szkródutasok átléptek az Sk zsilipjén Szent Ríndell naprendszeri ívére.

*

Bentről ívként domborodott fölébük az átlátszóság, a természetes ablakok vonalai belevesztek a messzeségbe. Kinézhettek Szent Ríndell jelenlegi ügyfeleire, mögöttük a gyűrűk tajtékára. A nap homályba veszett, viszont ragyogó pára, valamiféle szuperkorona látszott az irányában. Minden bizonnyal energiaműholdak raja volt az – a gyűrűrendszerek önmaguktól igen rosszul használták fel a központi máglya erejét. Az utasok egy pillanatra megtorpantak, ahogy lenyűgözte őket a minden más tengernél nagyobb óceán. A fényt akár sekély vizű, parti hullámon átszüremlő naplemente is nyújthatta volna. A közeli darabkák sodródó ezrei pedig lassú dagállyal érkező élelemnek látszottak a szemükben.

A sétányon nagy volt a zsúfoltság. Az itt látható lények semmilyen különleges testfelépítést nem mutattak, bár Zöldszár egyiket se ismerte fel egyértelműen. A legtöbb a Szent Ríndell helyét üzemeltető agyarlábú fajból származott. Az egyikük kiballagott az Sk zsilipje mellett a falból. Zümmögött valamit, ami triszkvélinként hangzott fel:

– Kereskedni fáradjanak erre! – Elefántcsont lábai ügyesen mozogtak a hevederhálón egy nyitott autó irányába. A szkródutasok helyet foglaltak hátul, majd gyorsulva megindultak az ív mentén előre. Kékhéj Zöldszár felé biccentett.

– A régi nóta, mi? Ugyan mire jók azok a lábak most? – Ez volt a legrégebbi létező vicc az utasok között, de mindig megért egy mosolyt. Két láb vagy négy láb – kialakulhatott uszonyból, ajkakból, bármiből – remekül szolgált a szárazföldi mozgásnál. Ám az űrben szinte alig számított.

Az autó alig másodpercenként száz méteres sebességgel haladt, és valahányszor a gyűrű egyik szakaszáról átléptek a másikra, kissé megbillent. Kékhéj kitartóan cseverészett idegenvezetőjükkel: Zöldszár pontosan tudta, az élet egyik nagy örömét az efféle faggatózás jelenti.

– Hová tartunk? Mik azok a lények ott? Mire van igény Szent Ríndellben? – Csupa kedélyes, már-már emberien eleven kérdés. Szkródját használta, amikor a rövid távú emlékezetre volt szüksége.

Csontláb csak korcs nyelvtanú triszkvélint beszélt, és mintha néhány kérdést nem is értett volna.

– A főárushoz megyünk... segítő lények azok ott... Új nagy ügyfél szövetségesei...

Vezetőjük korlátozott beszédképessége egyáltalán nem zavarta Kékhéjt – nem annyira válaszokat, mint inkább feleleteket gyűjtött. A fajok többségének érdekei a Kékhéjhoz és Zöldszárhoz hasonlóak számára egyszerűen felfoghatatlanok. Minden bizonnyal milliószám akadtak Békés Nyugalmon olyan lények, akik teljességgel megfejthetetlenek voltak az utasok, emberek vagy a dirokimék számára. Ugyanakkor gyakorta egyszerű párbeszéddel is benyomásokat lehetett szerezni azzal a két alapvető kérdéssel kapcsolatban, hogy: „mitek van, ami nekem hasznos lehet, és hogyan tudlak rávenni titeket arra, hogy megváljatok tőle?” A kedves Kékhéj válaszai ez utóbbit igyekeztek kitapogatni, megpróbálták felmérni a személyiség, érdekeltség és képesség paramétereit.

A két szkródutas csapatjátékot folytatott. Mialatt Kékhéj csacsogott, Zöldszár megfigyelt körülöttük mindent, minden sávon futtatta a szkród rögzítőit és felvevőit, igyekezett elhelyezni ezt a helyet a korábban megismert környezetek viszonylatában. Technológia: mire lenne szükségük az ittenieknek? Mi működne itt? Egy ilyen lapos térségben kevés hasznát látnák az agravnak. Ilyen mélyen a Kívülben a fentről származó, igazán kifinomult áruk szinte azonnal tönkremennének. A hosszú ablakokon kívül dolgozó munkások ízelt, túlnyomásos öltözéket viseltek... FelsőKívül erőmezős öltözékei idelenn csupán néhány hétig bírnák.

Csavarodó, egyre csak csavarodó fák (?) mellett haladtak el. Egy-két törzs körbeért az ív fala mentén – mások sokszáz méteren át kísérték az utat. A növények körül itt is, ott is csontlábú kertészek lebegtek, mégsem láttak mezőgazdaságra utaló jeleket. Az egész csupán díszül szolgált. Az ablakokon túl, a gyűrűk síkjában alkalmanként tornyok, a sík fölött ezer kilométerrel kirügyező építmények emelkedtek: ezek vetették a rendszerhez közeledtükben látott, hegyes árnyékokat.

Szárukon zümmögött Ravna és Pham hangja, ahogy Zöldszárt a tornyokról kérdezték, és találgatták, mi lehet a céljuk. Zöldszár későbbi megfontolásra eltárolta a vélekedésüket... bár kételkedett az érvényességükben. Volt, amelyik ötlet csak Felső-Kívülben működne, mások pedig egyszerűen nem lennének gazdaságosak.

Életében eddig nyolc gyűrűrendszeri civilizációban fordult meg. Balesetek és háborúk (alkalmanként pedig szándékos tervezés) eredményeként gyakorta jöttek létre ilyenek. Az Sk könyvtára szerint Békés Megnyugvás egészen tízmillió évvel ezelőttig teljesen hétköznapi bolygórendszer volt. Akkor aztán ingatlanvita tört ki rajta. Egy lentről jött fiatal faj azt gondolta, gyarmatosítja, és kiirtja a haldokló lakókat. Támadásukkal elszámították magukat, mivel ezek a haldoklók még mindig tudták, hogyan kell ölni, és a rendszer romhalmazzá vált. Lehet, hogy az ifjú faj életben maradt. Azonban tízmillió évvel később, ha maradt is még azokból az ifjú gyilkosokból, most ők lehetnek a rendszer idősebb lakói közül a legtörékenyebbek. Az eltelt időben úgy ezer új faj haladt át ezen a helyen, és szinte mindegyik tett valamit, amivel alakítgatott az összeomlás nyomán maradt gyűrűkön és a gázfelhőn. A maradványok egyáltalán nem számítottak romoknak, csak régiek voltak... nagyon régiek. A hajó könyvtára szerint ezer év alatt egyetlen faj sem lett transzcendens Békés Megnyugvásról. Ez a tény minden másnál fontosabb volt. A jelenlegi civilizációk alkonyi időszakukat élték, finomítgatták a középszerűséget. A rendszer leginkább egy régi és szépséges dagálynál feltelő medencére emlékeztetett, amelyet gondosan karban tartottak, és óvtak minden erősebb hullámtól, amely kiforgathatná bonszaibokrétáit. Nagy valószínűséggel a csontlábúak voltak a legélénkebb faj a környéken, meglehet, az egyetlen, amelyet foglalkoztat a külvilággal való kereskedelem.

Autójuk lelassított, és csigavonalat leírva ereszkedett az egyik kisebb torony felé.

*

– A flottára mondom, mit nem adnék, hogy ott lehessek velük! – intett Pham Nuwen a szkródok kameráiból érkező képek irányába.

Azóta az ablakoknál ült, hogy az utasok elmentek, és hol tágra nyílt szemmel, száját tátva meredt a gyűrű látványára, hol szórakozottan pattogott a parancsnoki híd talaja és mennyezete között. Ravna még sosem látta ennyire belefeledkezni valamibe. Bármennyire csalókák is a férfi kereskedéssel töltött időszakból való emlékei, őszintén hitte, számít, amit mond és tesz.

És még az is lehet, hogy igaza van.

Pham lejött a plafonról, odahúzta magát a képernyőhöz. Úgy tűnt, mindjárt kezdetét veszi az igazi alkudozás. A szkródutasok körülbelül ötven méter átmérőjű, gömb alakú helyiségbe érkeztek. Jelen pillanatban a középpontjánál lebegtek. Minden irányból erdő nőtt befelé, őket alig néhány méter választotta el a fák csúcsaitól. Itt-ott megpillanthatták az ágak között a talajt, a virágok mozaikját.

Szent Ríndell üzletkötői a legmagasabb fákon foglaltak helyet. Elefántcsontszerű tagjaikat a fák csúcsára fonva üldögéltek (?). A galaxisban gyakorinak számítottak a csontlábú fajok, de Ravna még soha eddig nem látott ilyet. Testfelépítésük egyáltalán nem emlékeztetett egyetlen otthonira sem, és még most sem látta át teljesen, milyen is a külsejük. A fákon üldögélve lábuk inkább fatörzset markoló, csontvázszerű ujjakat idéztek. Első számú képviselőjük – aki maga Szent Ríndellként mutatkozott be – csontjának kétharmadát faragványok borították. Két ablakon közelről látszottak – Pham egyértelműen úgy vélte, még hasznát láthatják a műalkotások megértésének.

Lassan tudtak csak haladni. A triszkvélin volt a közös nyelv, azonban a Kívülben ennyire mélyen nem működtek a jó fordítóprogramok, Szent Ríndellék pedig alig ismerték a kereskedők beszédmódját. Ravna tiszta fordításokhoz szokott. Még a szeme elé kerülő hálóüzenetek is általában értelmezhetőek voltak, bár előfordult, hogy félrevezették.

Már húsz perce beszélgettek, és csak annyiban sikerült egyelőre megállapodniuk, hogy Szent Ríndelléknek talán rendelkezésükre áll mindaz, ami az Sk javításához szükséges. Benne volt ebben az utasok szokásos sodródomsága, és valami más is. Az unalom láthatóan kedvére volt Phamnak.

– Rav, ez majdnem olyan, akár egy cseng ho-művelet: szemtől szemben állunk mindenféle jószágokkal, és alig találni kölcsönösen ismert nyelvet.

– Órákkal ezelőtt elküldtem nekik a javítási igényeink leírását. Miért tart ennyi ideig egy egyszerű igen vagy nem?

– Az, hogy alkudoznak – közölte Pham egyre szélesedő vigyorral. – A „becsületes” Szent Ríndell – intett a faragásokkal teli helybelire – ...szeretne meggyőzni minket arról, mennyire nehéz munkáról van szó... Jaj, bárcsak ott lehetnék!

Még Kékhéj és Zöldszár is egy kissé különösnek tűnt most. Triszkvélinjük egészen lecsupaszítva alig volt bonyolultabb Szent Ríndellénél. Ráadásul a beszélgetés jobbára körkörösen zajlott. A vrinimiknek dolgozó Ravnának volt már némi tapasztalata az üzletkötés és a kereskedelem terén. Na de alkudozni?! Ott volt az árszabás adatbázisa meg a stratégia támogatása, valamint a Grondréktól kapott irányelvek. Vagy állt a megállapodás, vagy nem. Az utasok és Szent Ríndell között zajló folyamathoz hasonló, igazán űrlényekre valló dolgot még soha nem látott.

– Ami azt illeti, jól mennek a dolgok... azt hiszem. Láttad, amikor megérkeztünk, a csontlábúak átvették Kékhéj mintáit. Mostanra pontosan tudják, mink van. Van a mintákban valami, ami tetszik nekik.

– Igazán?

– Hogyne. Szent Ríndell nem jókedvéből szidja a dolgainkat.

– A fenébe, még az is lehet, hogy nincs a fedélzeten semmi, amit szeretnének. Nem kereskedelmi útra indultunk. – Kékhéj és Zöldszár összekapartak néhány „termékmintát” a hajó ellátmányából, olyasmiket, amik nem számítanak létszükségnek az Sk számára. Akadtak közöttük érzékelők, és némi alsó-kívüli számítógép-alkatrész. Egy része komoly veszteséget jelentett volna.

Azonban így vagy úgy, de szükségünk van a javításokra.

Pham felkuncogott.

– Nem. Ez a Szent Ríndell akar valamit. Máskülönben nem járatná még mindig a száját... Nézd csak, folyton „a többi ügyfél igényeivel” piszkál minket! Szent Ríndell emberi módon viselkedik.

Valami dalra emlékeztető hallatszott az utasokhoz vezető kapcsolatból. Ravna felé fordította Zöldszár kameráit. Kékhéj túloldalán három új lény jelent meg az erdő „talaján”.

– Milyen szépek! Pillangók – mondta.

– Mi?

– Mármint úgy néznek ki, akár a pillangók. Tudod? Hát: nagy, színes szárnyú rovarok.

Valójában óriás pillangók. Az újonnan érkezettek testfelépítése alapvetően az emberekét idézte. Úgy százötven centiméter magasak voltak, és puhának tűnő, barna prém fedte őket. Szárnyuk a lapockájukból sarjadt. Kiterjesztve közel két méter volt az átmérőjük: pasztellkékek és sárgák, némelyikük szárnyán bonyolultabb a minta, mint a többién. Nyilvánvalóan mesterségesek, esetleg a magamutogatás géntervezett eszközei – rendes nehézkedésnél egyszerűen semmi hasznukat nem lehetne venni. Viszont itt, 0 g-nél... Épp csak egy pillanatig lebegtek a bejáratnál, hatalmas, csillogó szemmel néztek fel az utasokra. Kimért lendítésekkel lebbentették meg szárnyukat, és kecsesen emelkedtek a levegőbe az erdő fölött. Olyan benyomást keltett az egész, akárha egy gyermekeknek szóló videó egyik jelenete lett volna. Fitos bogyóorruk, akár a házikedvenc zsorakorné, hatalmas és félénk szemüket egy emberi rajzfilmkészítő is tervezhette volna. Hangjuk éneklő gyermekekét idézte.

Szent Ríndell meg a cimborái a helyüket keresgélték a fák csúcsán. A legmagasabb vendég énekelt tovább, szárnyait finoman billegtette közben. Ravnának beletelt egy másodpercébe felismerni, hogy folyékonyan beszéli a triszkvélint, csak az elejét igazította természetes beszédmódjához.

– Üdvözletem, Szent Ríndell! Hajóink készen állnak javításaitokra. Becsülettel megfizettünk érte, és igencsak sietünk. Azonnal hozzá kell látnotok a munkához!

Szent Ríndell triszkszakértője fordította le főnökének a beszédet.

Ravna áthajolt Pham válla fölött.

– Vagyis a barátságos szerelőnknek tényleg sok a munkája – mondta.

– ...na igen.

Szent Ríndell körbeért a facsúcsán. Kis karjai a zöld tűket tépdesték, úgy válaszolt.

– Tisztelt vásárlók! Ajánlottatok fizetséget, még nem fogadtuk el teljesen. Amit kértek, kevés van, nehéz meg... tenni.

Az aranyos pillangó olyan magas hangot hallatott, ami egy embergyereknél örömteli kacagás lett volna. Éneke értelme azonban igencsak más volt.

– Változnak az idők, te Ríndell lény! A népednek még van mit tanulnia. Minket nem lehet feltartani. Ismered flottám szent feladatát. Minden múló órát a te hibádként tartunk számon. Képzeld csak el, miféle flottával nézel majd szembe, ha kitudódik... ha egyáltalán csak megsejtik, hogy nem voltál hajlandó együttműködni velünk!

Libbentek a kék-sárga szárnyak, és a pillangó megfordult. Sötét szemének álmatag tekintete az utasokon nyugodott. – Na és ezek a cserepes növények, ezek is vásárlók? Küldd el őket! Nincsenek más ügyfeleid, amíg mi el nem megyünk.

Ravna fogai között szűrte a levegőt. A hármas egyik tagjánál se látott fegyvert, de egyszerre aggódni kezdett Kékhéj és Zöldszár épségéért.

– Hát, ki gondolta volna? – szólalt meg Pham. – Bakancsos pillangók.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Az óra szerint a szkródutasok kevesebb mint fél óra alatt értek vissza. Pham Nuwen sokkal hosszabbnak érezte, habár Ravna előtt igyekezett közömbösnek tűnni. Még az is lehet, hogy mind a ketten megjátszották magukat – tudta, hogy a nő még mindig gyengének tartja az egészségi állapotát.

Azonban az utasok kameráinak képén egyetlen egy másik gyilkos pillangó se bukkant fel. Végül aztán résnyire nyílt a rakodótér ajtaja, és visszatért Kékhéj és Zöldszár.

– Biztosra vettem, hogy a ravasz csontlábúak csak úgy tesznek, mintha nagy lenne a leterheltségük – szólalt meg Kékhéj. Láthatóan ugyanannyira szerette volna végigrágni a történteket, mint Pham.

– Igen, én is ezt hittem. Ami azt illeti, még mindig nem vagyok biztos benne, hogy a pillangók esetleg nem valamiféle színjáték részei. Az egész túlságosan hatásvadász.

Kékhéj páfránylevelei úgy zörögtek, hogy a férfi tudta róla, egy vállvonásnak felel meg.

– Lefogadom, hogy nem, Pham nagyúr. Azok latartoztatok voltak. Már a láttukra is kirázza a hideg, nem? Manapság ritkán bukkannak fel, de aki csillagközi kereskedő, az ismeri a történeteket. Ezzel együtt... ez még a latartoztatoktól is túlzás. Hegemóniájuk hosszú évszázadok óta lehanyatlóban van. – Susorgott valamit a hajónak, mire az ablakokat betöltötte a javítókikötőben lévő szomszédos horgonyzóhelyek képe. Újabb, utasokra jellemző zörgés, ez alkalommal Zöldszár és Kékhéj között.

– Tudják, a többi hajó egyforma. Felsőkívüli tervek szerint épültek, akárcsak a miénk, de sokkal, ööö... katonásabbak.

– Húsz van belőlük – ment az ablakhoz Zöldszár. – Miért kellene egyszerre ilyen soknak javítani a meghajtását?

Katonás? Pham szakértő szemmel nézett végig a járműveken. Mostanra ismerte már a kívüllakók építette űrhajók jellegzetességeit. Ezeknek láthatóan elég nagy volt a rakterűk. Hozzá bonyolult érzékelőrendszerük. Hmm.

– Szóval a pillangók kemény legények. Mennyire ijedt meg Szent Ríndell meg a csapata?

A szkródutasok egy hosszú pillanatig csak hallgattak. Pham nem tudta megállapítani, komolyan fontolóra veszik-e a kérdését éppen, vagy mind a ketten egyszerre veszítették el a beszélgetés fonalát. Ravnára nézett.

– Mi a helyzet a helyi hálóval? Szeretnék némi hátteret kapni.

A nő már futtatta a kommunikációs rutinokat.

– Korábban elérhetetlen volt. Még a Hírekhez se fértünk hozzá. – Pham teljesen megértette ezt, még ha roppantul bosszantotta is. A „helyi háló” az egész Nyugodjék Békébenre kiterjedő, ultrahullámú számítógépes és kommunikációs hálózatot jelentette, amely milliárdszor bonyolultabb lehetett mindannál, amit eddig ismert... azonban fogalmi szinten hasonló a Lomha Zónában lévő szervezetekhez. Pham Nuwen pedig látta már, mire is képesek a barbárok az efféle szerkezetekkel – a Cseng Ho legalább egy kellemetlen civilizációval úgy bánt el, hogy elrontotta a számítógépes hálózatát. Nem meglepő módon Szent Ríndell nem adott nekik kapcsolódási lehetőséget a Nyugodjék Békében hálózatához. S mindaddig, amíg a kikötőben voltak, az Sk antennaraja szükségképpen ki volt kapcsolva, úgyhogy nem fértek hozzá az ismert hálóhoz és a hírcsoportokhoz.

Ravna arca felderült.

– Hé! Most már van olvasói hozzáférésünk, még az is lehet, hogy ennél is több. Zöldszár. Kékhéj. Ébresztő!

Zörgés.

– Nem aludtam – jelentette ki Kékhéj. – Csak elgondolkodtam Pham nagyúr kérdésén. Szent Ríndell egyértelműen fél.

Zöldszár szokásának megfelelően nem keresett kifogásokat. Elgurult párja mellett, hogy jobban láthassa Ravna újonnan megnyitott kommunikációs ablakát. Ismétlődő háromszögminta látszott, rajta triszk jegyzetekkel. Pham számára teljesen értelmezhetetlen volt.

– Ez érdekes – mondta az utas.

– Kuncogok – közölte Kékhéj. – Több mint érdekes. Szent Ríndell igazi kereskedő fajta. De figyeljétek meg, nem számol fel díjat a szolgáltatásért, még az alkukból se csíp le magának százalékot! Fél, de még mindig szeretne kereskedni velünk.

Aha, szóval akadt valami a felsőkívüli mintáik között, ami elég volt ahhoz, hogy még a latartoztat erőszakoskodást is megkockáztassák érte.

Reménykedjünk, hogy nem olyasmi, amire valóban szükségünk van.

– Rendben, Rav, nézd meg, hogy...

– Egy pillanat – felelte a nő. – Szeretnék vetni egy pillantást a Hírekre. – Elindított egy keresőprogramot. Pillantása fürgén átfutott a pultja ablakán... és lélegzete a torkán akadt, arcából pedig kiszaladt a vér.

– A hatalmakra, ne!

– Mi az?

De Ravna nem válaszolt, nem is tette a híreket a főablakra. Pham a pultja előtt megkapaszkodott a korlátban, és megpördült, hogy ő is láthassa, mit olvas.

Rejtjel: 0

Kapta: Békés Megnyugvás kommunikációs együttállása

Nyelvi útvonal: béloreszk→triszkvélin, SjK egységek

Küldi: Védelmi Szövetség

[A Kivülben a Straumli Birodalom alatt elhelyezkedő öt, sok faj alkotta állam állítólagos együttműködése. A Birodalom bukását megelőzően nincs róla feljegyzés.]

Téma: Merész győzelem a perverzitás felett

Terjesztési kör:

Métely Fenyegetése

Háborúfigyelők érdeklődési csoport

Homo Sapiens érdeklődési csoport

Dátum: 159, 06 nappal jeladó bukása után

Kulcsszavak: Tettek, nem szavak; ígéretes kezdet

Üzenet szövege:

Száz másodperccel ezelőtt a szövetség erői hadműveletet indítottak a métely eszközei ellen. Mire ezt olvassátok, a Sjandra Kei néven ismert Homo sapiens világok elpusztultak.

Jól jegyezzétek meg: a métellyel kapcsolatos összes fecsegés és a különféle elméletek mellett ez az első alkalom, amikor bárki is sikeresen cselekedett! Sjandra Kei egyike annak az összesen három rendszernek a Straumli Birodalmon kívül, amely közismerten valamilyen létszámban embereknek ad otthont. Egyetlen csapással eltöröltük a perverzitás terjeszkedési lehetőségének egyharmadát.

Friss hírek később.

Halál a férgekre!

Még egy üzenet, afféle frissítés látszott az ablakban, bár nem a Halál-a-férgekre csapattól.

Rejtjel: 0

Számlázás: jótékonyság/általános érdeklődés

Kapta: Békés Megnyugvás kommunikációs együttállása

Nyelvi útvonal: samnorsk→triszkvélin, SjK egységek

Küldi: [Alsóbb szintű protokollréteg megjegyzése: Az üzenetet Sneerdot-dűlőben vették a Sjandra Kei tájolatról. A jelerősség igen gyenge volt, feltehetően egy hajó fedélzetének adóvevő készülékéről indították.]

Téma: Kérem, segítsenek!

Terjesztési kör:

Fenyegetések érdeklődési csoport

Dátum: 5, 33 órával a Sjandra Kei-i csapás után

Üzenet szövege:

A mai napon relativisztikus lövedékek találták el központi lakóterületeinket. A veszteség nem lehet kevesebb huszonöt-milliárd főnél. Útközben, és kisebb lakóhelyeken tartózkodó hárommilliárd talán még most is életben van.

Még mindig támadás alatt állunk.

Ellenséges járművek tartózkodnak a belső rendszerben. Izzóbombákat látunk. Mindenkit megölnek.

Kérem! Segítségre van szükségünk.

– Nei, nei, nei! – Ravna a férfinak vetette magát, karja Pham oldalának szorult, arcát a vállába temette. Összefüggéstelen samnorsk szavakat zokogott. A férfi érezte, ahogy a nő egész testében rázkódik. Az ő szemébe is könnyek tolultak. Milyen furcsa. Ravna volt mindig is az erős, ő pedig a törékeny, a zavarodott. Most viszont megcserélődtek a szerepek, és ugyan mit tehetne?

– Apa, anya, nővér... oda, mind oda.

Úgy vélték, ez a csapás nem következhet be, és most megtörtént. Ravna egy perc alatt elveszítette mindazt, amiben felnőtt, egyszerre teljesen egyedül maradt a világegyetemben. Én már réges-régen túl vagyok ezen. A gondolat meglepően szenvtelenül merült fel benne. Egyik lábfejét beakasztotta a pultba, és szelíden ringatta Ravnát, úgy próbálta vigasztalni és csillapítani.

Fokozatosan elhalkult a gyász, bár Pham még mindig érezte a mellkasán a hüppögést. Ravna nem nézett fel, arcát az ing könnyektől átázott foltján nyugtatta. A férfi a feje fölött Kékhéjra és Zöldszárra pillantott. Páfránylevelei furcsán álltak... szinte már fonnyadtnak látszottak.

– Szeretném kis időre elvinni Ravnát. Derítsetek ki mindent, amit csak lehet, én pedig nemsokára újra itt vagyok.

– Úgy lesz, Pham nagyúr – és mintha még lejjebb ereszkedtek volna.

*

Pham csak egy óra múlva tért vissza a hídra. Az utasok épp belemerültek az Sk-val tartott, zörgő tanácskozásba. Az összes ablakot villódzó furcsaság töltötte ki. Itt-ott felismert egy-egy mintát, kinyomtatott útmutatót, épp annyit, hogy kitalálhassa, minden bizonnyal egyszerű hajóállapot-jelentésekkel van dolga, csupán az utasok érzékeire állítva.

Először Kékhéj vette észre – egyszerre megindult felé, hangzójából kissé nyüszítve szólalt meg a hangja:

– Az úrnő jól van?

Pham biccentett.

– Alszik. – Benyugtatózva, és a hajó ügyel rá, ha esetleg félreismertem volna. – Rendben lesz. Súlyosan érintette... de ő a legkeményebb közöttünk.

Zöldszár páfránylevelei mosolyt zörögtek.

– Magam is gyakorta véltem így.

Kékhéj egy pillanatig mozdulatlanul állt. Majd:

– Hát, jöjjön az üzlet, jöjjön az üzlet! – Mondott valamit a hajónak, mire az ablakok átformálódtak az emberek és utasok számára egyaránt használható, kompromisszumos megoldásra.

– Míg távol volt, nagyon sokat megtudtunk. Szent Ríndellnek valóban van mitől tartania. A latartoztat hajók a Halál-a-férgekre irtóflották aprócska darabja. Csavargókkal van dolgunk, akik még mindig csak úton vannak Sjandra Kei felé!

Kikenték-kifenték magukat a mészárláshoz, és nincs már hová menni.

– Vagyis most szeretnének egy kicsit szórakozni.

– Igen. Úgy tűnik, Sjandra Kei ellenállt, és volt, akinek sikerült elmenekülnie. Ennek a flottillának a parancsnoka úgy véli, néhányuknak az útját állhatja... amennyiben haladéktalanul kijavítják a hajóit.

– Milyen kényszerítőerőre lehet ténylegesen számítani? Képes ez a húsz hajó elpusztítani a Nyugodjék Békébent?

– Nem. Inkább annak a nagyobb erőnek a hírneve jelent fenyegetést, amelynek a részét képezik... no meg a tömegmészárlás Sjandra Keinél. Úgyhogy Szent Ríndell igen óvatosan bánik velük, ráadásul épp olyan típusú újranövesztő vegyszerre van szükségük, mint nekünk. Ténylegesen versenyben állunk velük Ríndell szolgáltatásáért. – Kékhéj összecsapta páfrányleveleit azzal az „elkapjuk!” jellegű lelkesedéssel, amely egy-egy kemény alku felelevenítésekor vett erőt rajta. – Azonban, mint kiderült, van valamink, amit Szent Ríndell nagyon, de nagyon szeretne, valami, amiért még azt is megkockáztatja, hogy bolondját járassa a latartoztatokkal. – A nagyobb hatás kedvéért szünetet tartott.

Pham felidézte, mi mindent kínáltak a nyugodjék békébeni-eknek.

Uram, csak ne az alsó zónában használható ultrahullámú berendezést!

– Oké, lenyeltem a csalit. Mink van?

– Egy adag lángolt rostély. Ha-ha!

– Mi? – Emlékezett a névre: ott szerepelt a szkródutasok összekapargatott limlomjának listáján. – Mi az a „lángolt rostély”?

Kékhéj egyik páfránylevelével benyúlt egy zsákba, és kivett belőle valamiféle fekete legallyazott ágat: úgy negyvenszer tizenöt centiméteres, szabálytalan, szilárd, tapintásra sima test volt. Viszonylag nagy mérete ellenére alig néhány grammot nyomott. Mesterien lecsiszolt... salak. Pham kíváncsisága diadalmaskodott a fontosabb problémák felett.

– De mire jó?

Kékhéj reszketett. Zöldszár pillanatnyi szünetet követően bátortalanul annyit mondott:

– Különféle elméletek vannak erről. Tiszta szén, fraktális polimer. Közismert, hogy a Transzcendenciából érkező szállítmányokban igen gyakori. Ügy véljük, csomagolóanyag egyes értelmes felszerelési tárgyaknál.

– Vagy éppenséggel efféle tárgyak ürüléke – motyogta zümmögve Kékhéj. – De ez nem lényeges. Ami viszont az, hogy egyes középkívüli fajok nagyra értékelik. Hogy miért? Megint csak nem tudjuk. Egészen biztosan nem Szent Ríndellék a végső felhasználói. A csontlábúak túlságosan érzékenyek ahhoz, hogy rendszeres rostélyvásárlók legyenek. Szóval, háromszáz ilyen csodálatos izénk van... több mint elég ahhoz, hogy felülírja Szent Ríndell latartoztatokkal szembeni félelmét.

Míg ő Ravnával foglalkozott, Szent Ríndell előállt egy tervvel. Az újranövesztő vegyszert a latartoztat hajókkal egy kikötőben felvinni túlságosan is feltűnő lenne. Azon kívül főpillangó azt követelte, hogy az Sk vonuljon ki onnan. Szent Ríndellnek volt egy kis kikötője a Nyugodjék Békében rendszerben, körülbelül tizenhatmillió kilométerre onnan. Még hihetőnek is tűnt az egész, mivel történetesen volt egy szkródutas-formáció is a rendszerben... és éppen alig néhányszáz kilométerre tartózkodott Ríndell második kikötőjétől. Ott találkoznak majd a csontlábúakkal, és kétszáztizenhét lángolt rostélyért cserébe megkapják a javítást. Ha pontosan megkapja a rostélyokat, Ríndell megígérte, hogy még egy agravellenőrzést is végrehajt. Jeladó bukását követően ezt igencsak szívesen vennék... Huh. A jó öreg Kékhéj egyszerűen soha nem hagyja abba az üzletelést.

*

Az Sk elhagyta a sólyákat, és óvatosan kiemelkedett a gyűrűk síkjából. Lábujjhegyen kilopakodunk. Pham le nem vette szemét az ultrahullámot és az elektromágnesest mutató ablakról. Azonban a latartoztat hajók semmilyen célkövető hullámot nem bocsátottak ki magukból, és ők legfeljebb néhány kósza radarkontaktust tapasztaltak.

A nagy harcosok figyelemre se méltatták a kis Sk-t és a „cserepes növényeit”.

Ezer méterre a gyűrűk síkjától. Háromezerre. A szkródutasok csevegése – Phammal és egymás között – lassanként megszűnt. Száraik, páfrányleveleik olyan szögben álltak, hogy az érzékelőfelületek minden irányba elláthattak. A nap hatalmas felhőjével fénybe borította a fedélzet egyik oldalát. A gyűrűk felett jártak már, de még mindig nagyon-nagyon közel... Akárha napnyugtakor állnának színes homokkal borított tengerpartón... amely a végtelen láthatárig húzódik. A szkródutasok csak bámulták, és közben szelíden ringatták páfrányleveleiket.

Húsz kilométerre a gyűrűk felett. Ezer kilométerre. Begyújtották az Sk központi fúvókáját, és megkezdték a rendszeren belüli gyorsítást. A szkródutasok lassanként magukhoz tértek révületükből. Miután megérkeznek a másik kikötőbe, öt órára lesz szükség az újranövesztéshez, már amennyiben nem romlott meg Ríndell vegyszere. A szent azt állította, nemrégiben hozták a Kívül csúcsáról, méghozzá hígítatlanul.

– Rendben, mikor szállítjuk le a rostélyokat?

– Ha elkészült a javítás. Addig nem távozhatunk, amíg Szent Ríndell, vagy a vásárlói, meg nem bizonyosodnak arról, hogy valódi darabokról van szó.

Pham ujjával dobolt a kommunikációs pulton. Ez az egész rengeteg emléket hívott elő benne, és akadt köztük olyan is, amelyiktől felállt a szőr a hátán.

– Szóval még akkor megkapják az árut, amikor mi a Nyugodjék Békében kellős közepén vagyunk. Nekem ez nem tetszik.

– Nézze, Pham nagyúr! A maga élményei a csillagközi kereskedelemről a Lomha Zónából származnak, ahol évtizedes, sőt évszázados utazások teltek el két találkozás között. Csodálom ezért magát, elmondhatatlanul csodálom... viszont kissé torzan látja ettől a világot. Idefenn, a Kívülben nagyon fontos a visszatérő üzlet fogalma. Nagyon keveset tudunk Szent Ríndell indítékairól, abban viszont biztosak lehetünk, hogy ez a javítóműhely legalább negyven éve itt van. Arra számíthatunk, hogy keményen fog alkudozni, de ha túlságosan is gyakran kifosztana, megölne másokat, arról tudnának a kereskedőcsoportok, és a kis üzletében lassanként felkopna az álla.

– Hmm. – Egyelőre nem volt értelme ezen rágódni, noha úgy vélte, a jelenlegi helyzetre más szabályok érvényesek, mint általában. Ríndell – és általában a Nyugodjék Békében lakói – küszöbén Halál-a-férgekre fejek üldögélnek, Sjandra Kei irányából pedig óriási felfordulásról érkeznek hírek. Ilyen környezetben előfordulhat, hogy amint náluk vannak a rostélyok, inukba száll a bátorságuk. Itt az ideje néhány elővigyázatossági lépésnek. Ellebegett a hajó javítóműhelye irányába.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Ravna akkor sétált ki a teherfedélzetre, amikor Kékhéj és Zöldszár a rostélyokat csomagolták, hogy leszállíthassák. Tétován mozgott, ügyetlenül lökte előre magát egyik ponttól a másikig. Szeme alatt szinte már horzsolásnak is beillő fekete karikák. Alig akarta viszonozni Pham ölelését, utána viszont nem engedte el.

– Segíteni szeretnék. Tudok valamit tenni?

A szkródutasok otthagyták a rostélyokat, és odagurultak. Kékhéj egyik páfránylevelével megcirógatta a nő karját.

– Nem tud most segíteni, Ravna úrnő. Mindent rendben... ööö... kézben tartunk. Kevesebb mint egy óra múlva újra itt vagyunk, és akkor elszabadulhatunk innen.

Mégis engedték, hogy ellenőrizze a kameráikat és az áru rögzítőszíjait. Míg a rostélyokkal foglalatoskodott, Pham odalebegett mellé. A meggörbült széndarabok együtt sokkal furcsábbnak tűntek, mint a korábban látott egyetlen darab. Egymásra halmozva tökéletesen egymásba illettek. A több mint egy méter átmérőjű tömb leginkább egy szénből készült, háromdimenziós kirakójátékra emlékeztetett. Különálló zsákban volt még néhány kósza tartalék, és az egész együtt nem nyomott még fél kilót sem.

Tyűha! Biztos gyúlékonyak is, mint a fene. Pham elhatározta, amint újra biztonságban vannak a mélyűrben, eljátszadozik a maradék százegynéhány rostéllyal.

Aztán a szkródutasok kimentek a teherajtón, és csak a kamerákon keresztül tudták követni, merre tartanak.

Ez a mellékkikötő tulajdonképpen nem is volt része a csontlábú faj formációjának. Az ív belső része igencsak eltért attól, amit a szkródutasok első útján láthattak. Sehol sem lehetett látni a külvilágot: sötét lyukak himlőhelyeitől pöttyös, szabálytalan falak között kanyarogtak szűk folyosók. Mindenütt bogarak röpködtek, sokszor még a kamerára is rászálltak, és eltakarták a kép egy részét. Pham mocskosnak látta a helyet. A lakóknak nyomát se látták... már ha nem azok a sápadt férgek voltak azok, amelyek valamelyik fúrt lyukból hébe-hóba kidugták sima fejüket, ha ugyan az volt. Az összeköttetésen át Kékhéj hangot adott annak az elképzelésének, hogy a Nyugodjék Békében ősrégi lakóival van dolguk. Milliónyi év, és száz meg száz kivándorló transzcendens csoport után a maradék talán még mindig értelmes, de sokkal furcsább, mint bármi, ami magától fejlődött ki a Lomha Zónában. Az efféle népeket ősrégi automatika óvja a kihalástól, viszont egészen befelé fordulnak, kívülállók számára értelmetlennek tűnő dolgok foglalkoztatják őket. Leggyakrabban épp az ilyesféle fajok sóvárogtak a rostélyok után.

Pham igyekezett mindent szemmel tartani. Az utasoknak közel négy kilométert kellett megtenniük a kikötő zsilipajtajától addig a helyig, ahol a rostélyokat „érvényesítik”. Pham két külső zsilipet számolt az úton, semmi olyasmit, ami különösebben fenyegetőnek tűnt volna... Persze honnan lehetne tudni, hogy itt mi számít „fenyegetőnek”? Kirakatott az Sk-ra egy külső nézetet. A gyűrű külső részén lebegett egy nagy műhold, de a kikötőben nem állt másik hajó. Az elektromágneses és az ultrahullámú környezet békésnek látszott, és a helyi hálón látható dolgok nem keltették fel a hajó forgalomelemzésének gyanúját.

Pham átnézte a jelentéseket. Ravna átlebegett a fedélzeten, hogy kinézhessen. Nem volt különösebben látványos, de jól látszott, hogy halad a munka a javítással. Fakózöld fényudvar vette körül a sérült vezérsíkokat. Alig tűnt világosabbnak az alacsony, bolygókörüli pályán közlekedő hajókon látható ragyogásnál.

– Tényleg megcsinálják? – kérdezte halkan, miután megfordult.

– Amennyire csak tőlünk telik... mármint, hogy igen. – A hajó automatikája figyelemmel kísérte az újra növesztést, de amíg nem próbálnak meg repülni vele, addig nem lehetnek biztosak benne.

*

Phamnak fogalma sem volt róla, Ríndell miért küldte át a szkródutasokat a féregfejűek formációján – ha ezek a lények voltak a rostélyok felhasználói, akkor talán szerették volna látni az eladókat. Vagy az is lehet, hogy köze volt egy végül bekövetkező áruláshoz. A lényeg, hogy az utasok nemsokára kiérnek a sok fajnak alkalmas sétányra, ami van annyira zsúfolt, mint bármelyik alacsony technológiájú világ bazárja.

Phamnak leesett az álla. Bármerre nézett, másféle szophontoszt látott. A világegyetemben ritkaságnak számított az értelmes élet – a Lomha Zónában töltött ideje alatt összesen három nem emberi fajt látott. Csakhogy a világegyetem nagy is, és az ultrameghajtással egyszerű másféle életet találni. A Kívül számtalan vándorlás hordalékát gyűjtötte össze, és a felhalmozódás eredményeképpen a civilizáció egyszerűen mindenhol ott volt. Egy pillanatra szem elől veszítette a felügyelőprogramokat, és saját általános gyanakvásával se foglalkozott, csupán elmerült a csodában, amit ez jelentett. Tíz faj? Tizenkettő? Az egyedek látható megszokással mentek el egymás mellett. Ilyet még Jeladón sem látott. Na persze Békés Megnyugvás pangásba süllyedt civilizáció. Ezek a fajok évezredek óta a Nyugodjék Békében lakóinak számítottak. Amelyik képes volt kapcsolatot tartani másokkal, az réges-rég megtanulta, hogyan érdemes ezt tenni.

És sehol sem látott pillangószárnyakat részvéttelien csillogó, nagy szemű lényeken.

Meglepett szusszanást hallott a fedélzet túloldaláról. Ravna a Zöldszár oldalsó kameráinak képét mutató ablak mellett állt.

– Mi az, Rav?

– Szkródutasok. Nézd! – A tömegre mutatott, és ránagyított. Egy pillanatig fölébe magasodtak a képek. A nagy jövésmenés közepette Pham kecses páfrányleveleket látott. Némi díszítésül szolgáló csíkozástól és bojtoktól eltekintve igencsak ismerősnek tűntek.

– Igen, van itt a környéken egy kisebb telepük. – Megnyitotta a csatornát Zöldszárhoz és elmondta neki, mit láttak.

– Tudom. Ööö... kiszagoltuk őket. Sóhaj. Jó lenne, ha ez után lenne annyi időnk, hogy ellátogassunk hozzájuk. Messzi vidékeken barátokra lelni... ez mindig jó dolog.

Segített Kékhéjnak, és együtt eltolták a rostélyokat egy ballonakvárium mellett. Közvetlenül előttük ott álltak Ríndell megbízottai: hat csontlábú gubbasztott a falon, körülvettek valamit, ami talán tesztfelszerelés volt.

Kékhéj és Zöldszár betolták közéjük tajtékszerű szénből álló csomagjukat. A faragványokkal borított csontlábú a halomhoz hajolt, hogy parányi karocskáival végigsimítson a darabokon. A rostélyok egyesével az ellenőrző készülékbe kerültek. Kékhéj egészen közel ment, hogy megfigyelje, mi történik, Pham pedig úgy állította be a nagy ablakokat, hogy az ő kameráinak képét mutassák. Eltelt húsz másodperc. Megszólalt Ríndell triszk fordítója.

– Az első hét megfelelt. Összekapcsolódó hetes.

A férfi csak ekkor vette észre, hogy egészen mostanáig visszatartotta a lélegzetét. A következő három hetes is megfelelt. Újabb hatvan másodperc. Rásandított a hajó javításainak készenléti állapotát mutató kijelzőre. Az Sk szerint elkészültek, már csak a helyi háló búcsúüzenetére vártak.

Még néhány perc, és búcsút inthetünk a helynek!

De persze mindig akadnak problémák. Szent Ríndell panaszkodott a tizenkettedik és a tizenötödik készletnél. Kékhéj hosszan bizonygatta az igazát, majd kelletlenül előhúzott néhány darabot a tartalékos zsákból. Pham nem tudta megállapítani, vajon a szkródutas csak szórakozásból vitatkozik-e, vagy tényleg nincsen sok jó pótdarabja.

Huszonöt készlet rendben.

– Hová megy Zöldszár? – kérdezte Ravna.

– Mi? – Pham előhívta Zöldszár kameráinak képét. Öt méterre volt Kékhéjtól, és egyre távolodott tőle. Körbepásztázott a kamerával. Zöldszár balján egy helybeli szkródutas látszott, egy másik fejjel lefelé lebegett fölötte. Páfránylevelei láthatóan barátságos beszélgetésben értek az övéhez.

– Zöldszár! – Nem jött válasz.

– Kékhéj! Mi történik? – Csakhogy az utas hevesen gesztikulálva vitatkozott éppen a csontlábúakkal. Még egy készlet rostély nem ment át a vizsgálaton.

– Kékhéj!

Kis szünetet követően magánvonalukon megérkezett az utas hangja. Kissé tétovának hangzott, pontosan úgy, ahogy olyankor szokott beszélni, amikor beszorult valahová, vagy amikor túlterhelten dolgozott.

– Most ne zavarjon, Pham nagyúr! Már csak három tökéletes pótdarabom van. Meg kell győznöm ezeket itt, hogy elégedjenek meg annyival, amennyi náluk van.

– De mi van Zöldszárral? – szólt közbe Ravna. – Mi történik vele? – A kamerák már nem látták egymást. Zöldszár és a kísérői maguk mögött hagyták a zsúfoltságot, és a sétány közepén lebegtek éppen. Kerekek helyett lökhajtást használtak. De sietős valakinek!

Kékhéj végre felfogta, mennyire súlyos a helyzet. Szkródja nézete vadul rángatózott, ahogy körbegurulta Szent Ríndelléket. Hallani lehetett az utasok beszédjének zörgését, aztán panaszosan, zavarodottan ismét beleszólt a belső csatornába.

– Eltűnt! Eltűnt! Nekem... el kell... – Minden átmenet nélkül odagurult a csontlábúakhoz, és folytatta az előbb félbeszakadt vitát. Néhány másodperc múlva újra megszólalt a közös vonalon.

– Mit kellene tennem, Pham nagyúr? Még nem alkudtunk meg teljesen, viszont elkóborolt közben az én Zöldszáram.

Vagy éppenséggel elrabolták.

– Üsd nyélbe az üzletet, Kékhéj! Zöldszárnak nem lesz semmi baja... Sk: B terv.

Felmarkolt egy fejhallgatót, és ellökte magát a pulttól.

Ravna is felemelkedett.

– Hová mész?

Elvigyorodott.

– Ki. Gondoltam, ha jön a nehéz helyzet, Szent Ríndellnek kissé megkophat a glóriája; erre is felkészültem. – A nő követte, ahogy a fedélközi nyílás felé úszott a levegőben.

– Figyelj rám! Kérlek, maradj a fedélzeten! Nem tudok sok felszerelést magammal vinni a körülszimatoláshoz. Neked kell irányítanod.

– De hát...

Fejjel előre ment be a nyílásba, így nem hallotta Ravna tiltakozásának folytatását. Nem ment utána, de a következő pillanatban meghallotta a fülesből. A hangja már nem remegett annyira – minden más gondjával szembeszállva, ott volt a régi Ravna.

– Rendben. Támogatlak... De mit tudunk tenni?

Pham karjával húzta végig magát a folyosón, olyan sebességgel, hogy egy rutintalan űrjáró összevissza verte volna magát tőle a falakon.

Előtte ott magasodott a teherzsilip engesztelhetetlen fala. Egyik kezével enyhén rácsapott a falra, mire megpördült a dereka körül. Végighúzta közben kezét a fal peremén, épp csak annyira lassult le, hogy a zsilippel találkozásakor ne törje el a bokáját. Odabenn a hajó már bekapcsolta az öltözékét.

– Pham, nem mehetsz ki! – Ravna nyilvánvalóan a zsilip kameráin át figyelte, mit tesz. – Megtudják, hogy emberek is vannak a hajón.

Feje-válla már az öltözék felső, kemény burkában volt. Érezte, ahogy az alsó rázárul, kötnek a rögzítések.

– Nem feltétlenül. – És mostanra feltehetően nem is számít már.

– Rengeteg a két karú, két lábú lény a környéken, és némi álcázást is felragasztottam. – Állát beleillesztette a sisakban lévő irányító berendezésbe, és beállította a kijelzőket. A páncélozott, túlnyomásos öltözék nagyon primitív felszerelésnek számított Jeladó mezőkből álló öltözékeihez képest. A Cseng Ho viszont egy egész űrhajót adott volna érte. Eredetileg azért készítette, hogy lenyűgözze vele a tüskéseket, de most lesz egy kis korai próbaüzem.

Áliával bökve előhívta a kinti látképet, amit Ravna is látott: több mint két méteres, egyhangúan fekete alakként tűnt fel rajta. Kezét héjkarmok erősítették, körvonalai élesek, tüskések. Ezek az új kiegészítések remélhetőleg megtörik a szigorúan emberi alak vonalait, és talán még félelmetesek is lesznek.

Kizsilipelt és elindult, be a féregfejűek formációjába. Körülötte mindenütt sárból készült falak, párától nehéz, ködös levegő, rovarfelhők.

– Kaptam egy alacsony szintű kérdést, szerintem automatikus:

„Miért küldenek harmadik tárgyalópartnert is?” – szólalt meg Ravna a fülében.

– Ne törődj vele!

– Csak óvatosan. Ezek a középkívüli kultúrák, főleg a régiek, tartogatnak néhány elég csúnya dolgot. Máskülönben nem lennének itt még mindig.

– Jó polgár leszek. – Amíg rendesen bánnak velem. Eddigre megtette a sétányra vezető út felét. Állával előhívta kis ablakban Kékhéj kamerának képét. A nagy sávszélességű komm tisztán a helyi háló kedvességét jelezte. Különös, hogy Ríndell még mindig biztosítja a szolgáltatást. Kékhéj láthatóan továbbra is alkudozott. Lehet, hogy nincs is csalás... vagy legalábbis nem olyan, amibe Szent Ríndellt is beavatták volna.

– Pham, elvesztettem Zöldszár videokapcsolatát. Épp valamiféle alagútba ment be. A jeladója még mindig jól fogható.

Kitárult előtte a sétány kapuja, és a zsúfolt piaci részlegen találta magát. Még páncélban is hallotta az éles ricsajt. Lassan mozgott, csakis a legkevésbé zsúfolt utakon haladt, követte a semmibe kifeszített vezérlőköteleket. A tömeg nem okozott gondot. Mindenki utat adott neki, néhányan már-már pánikszerű igyekezettel. Nem tudta, hogy vajon borotvapengét idéző tövisei, vagy az öltözékéből „szivárgó” klór az oka. Lehet, hogy ez már egy kissé túlzás volt. De pontosan az a cél, hogy ne embernek tűnjön. Még inkább lelassított, ahogy minden tőle telhetőt megtett, nehogy megbökjön valakit. Hátsó kitekintőjében megrebbent valami, ami borzasztóan hasonlított egy célfestő lézerre. Gyorsan behúzódott egy akvárium mögé.

– A formáció most emelt panaszt az öltözékedre – szólalt meg Ravna. – A fordítás szerint: „megsértette az öltözködési előírásokat”.

A klóros testszagom nem tetszik, vagy talán kiszúrták a fegyvereket?

– Mi a helyzet odakinn? Látsz pillangókat?

– Nem. Az elmúlt öt órában nem volt sok hajótevékenység. Se latartoztat mozgás, se változás a kommstátuszban. – Hosszú szünet. Az Sk hídjáról beszüremlett hozzá Kékhéj és Ravna beszélgetése: nem lehetett érteni, mit mondanak, csak azt, hogy nagyon lelkesek. Ide-oda kapcsolgatott, igyekezett rátalálni a közvetlen kapcsolatra. Aztán Ravna újra hozzá beszélt.

– Hei! Kékhéj szerint Ríndell átvette a szállítmányt! Már rakodják is be az agravszövetet. Az Sk pedig most kapta meg az engedélyt a javításokkal kapcsolatban!

Vagyis készen álltak a repülésre... csakhogy hárman még mindig a hajón kívül tartózkodtak, és az egyikük eltűnt.

Pham az akvárium fölé lebegett, és végre meglátta Kékhéjt. Nagyon óvatosan csavarintott egyet a gázfúvóka adagolóján, és megállt az utas mellett.

Körülbelül annyira örültek az érkezésének, mint ujjatkáknak egy pikniken. A faragványos csontlábú eddig cseverészett, ízelt műalkotásával kopogott a falon, mialatt segédje triszkre fordította mondandóját. Most viszont behúzta agyarait, a nyakából kinövő karok pedig begörbültek. A többiek követték a példáját. Végigsomfordáltak a falon, egyre távolodtak Kékhéjtól és Phamtól.

– Ezzel megkötöttük az üzletet. Nem tudjuk, hová ment a barátod – mondta a triszk tolmács.

Kékhéj páfránylevelei hajladozva nyújtóztak utánuk.

– D...de nem kell nekünk több, csak egy kis útmutatás. Ki...

– Mindhiába. Szent Ríndell és kis társulata nem állt meg. Kékhéj csalódottan zörgette magát. Kissé szétterjesztette páfrányleveleit, ahogy minden figyelmével Pham Nuwen felé fordult.

– Pham nagyúr, kétségbe vonom kereskedői szakértelmét. Szent Ríndell talán segített volna.

– Meglehet. – Pham figyelte, ahogy a rostélyokat holmi nagy fekete léggömbként maguk után vonszoló agyarlábúak belevesznek a tömegbe. Pft! Lehet, hogy Szent Ríndell valóban csak egy becsületes kereskedő.

– Mi az esélye annak, hogy Zöldszár egy ilyesmi kellős közepén magadra hagy téged?

Kékhéj egy pillanatig habozott.

– Egyszerű kereskedőállomáson előfordulhatna, hogy észrevett valamilyen különleges haszonlehetőséget. Viszont itt...

Együtt érzőn szólt közbe Ravna.

– Az nem lehet, hogy... hát, elfeledkezett a körülményekről?

– Nem – jelentette ki határozottan az utas. – A szkród nem engedne meg ilyesféle hibát, nehéz alkudozás közepette semmiképpen sem.

Pham ablakokat váltott a sisakjában, hogy körülnézzen. A tömeg még mindig kikerülte őket. Rendőröknek semmi nyoma.

Egyáltalán felismerném őket?

– Na jó – mondta hangosan. – Akár kijövök, akár nem, bajban vagyunk. Az lenne a legjobb, ha sétálnánk egyet, hátha megtaláljuk, merre ment Zöldszár.

Zörgés.

– Nincs sok választásunk. Ravna úrnő, kérem, próbálja meg elérni a csontlábú tolmácsot! Talán rajta keresztül összeköttetésbe kerülhetünk a helybeli szkródutasokkal. – Eltávolodott a faltól, és gázfúvókái segítségével megfordult. – Jöjjön, Pham nagyúr!

Kékhéj ment elöl, körülbelül abba az irányba vágott át a sétányon, amerre korábban Zöldszár haladt. Útvonaluk minden volt, csak egyenes nem – leginkább egy részeg tántorgására emlékeztetett, ami egy alkalommal kis híján visszavezetett a kiindulópontjukhoz.

– Óvatosan, csak óvatosan! – válaszolta a szkródutas, amikor Pham szóvá tette a tempójukat. Soha nem ragaszkodott ahhoz, hogy összeverődött lények között menjenek át. Ha páfránylevelei finom intésére nem reagáltak, megkerülte az egész csoportot. Phamot pedig mindvégig közvetlenül maga mögött tartotta, így semmi haszna nem volt a borotvapengés páncél biztosította megfélemlítésnek. – Lehet, hogy Pham nagyúr kifejezetten békésnek, teddide-teddoda népeknek véli őket. De jól jegyezze meg, most egymás között vannak! Évezredek álltak a rendelkezésükre alkalmazkodni egymáshoz, elérni a helybeli együttélést. Kívülállókkal szemben szükségképpen kevésbé lesznek türelmesek, máskülönben már réges-rég lerohanták volna őket. – Phamnak eszébe jutott az „öltözködési előírások” kapcsán kapott figyelmeztetés, és úgy döntött, inkább nem vitatkozik vele.

A következő húsz perc életre szóló élményt jelentett volna egy cseng ho kereskedőnek: karnyújtásnyira lenni tucatnyi különböző értelmes fajtól. Ám mire a falhoz értek, Pham már a fogát csikorgatta. Még kétszer megkapta az öltözködési előírásokra vonatkozó figyelmeztetést. Az egyetlen jó pont: Szent Ríndell továbbra is volt olyan kedves, hogy elérhetővé tegye a helyi hálót, így Ravnának az eddiginél több információ állt a rendelkezésére.

– Az itteni szkródutas közösség úgy száz kilométerre van a sétánytól. Valamiféle közlekedési állomás van a falon túl onnan, ahol álltok.

Közvetlenül előttük nyílt az alagút, amelyben eltűnt Zöldszár. Ebből a szögből látszott benne az űr sötétje. Most először nem akadt gondjuk a tömeggel – alig volt, aki bement vagy kijött volna a lyukból.

Pham hátsó ablakán lézerfény pislant.

– Öltözködési előírások megsértése. Negyedik figyelmeztetés. Azt mondja: „kérjük, azonnal hagyja el ezt a térszeletet!”

– Megyünk már, megyünk!

*

Sötétség támadt, mire Pham felnyomta sisakablakain az erősítést. Először azt hitte, a „közlekedési állomás” nyitott az űr felé, és a helyieknek ugyanolyan gátlómezőket alkalmaznak, mint Felső-

Kívülben. Aztán észrevette az áttetsző falakba olvadó pilléreket. Még mindig az épületben voltak, méghozzá a régi módon, ám a látvány... Az ív csillagok felé néző oldalán tartózkodtak. A gyűrűket alkotó anyagdarabkák alig néhányszor tíz méterre előtte úsztak el némán, sötét halakhoz hasonlatosan. Messzebb onnan építmények nyúltak ki a gyűrűk síkjából, olyan magasra, hogy megcsillant rajtuk a nap. Ám a legragyogóbb szinte közvetlenül felettük húzódott – óceán kékje, felhő fehérje. A szűrt fény elborította körülötte a talajt. Bármennyire messze jutott a Cseng Ho, az efféle látványt mindig örömmel fogadta. Viszont nem valódi bolygó. Csak többé-kevésbé volt gömb alakú, felszínét pedig kettéosztotta a gyűrű árnyéka. Kicsiny égitest, alig néhány száz kilométerre a feje fölött: a befelé jövet látott kísérőműholdak egyike. A kísérő légkörének páráját valamiféle roppant ernyő oldalai tartották szorosan mellette.

Úgy kellett elszakítania tekintetét a látványról.

– Tíz az egyhez, hogy ez a szkródutasok formációja.

– Persze – felelte Kékhéj. – Jellegzetes. Ilyen alacsony nehézkedésnél a hullámverés soha nem lehet olyan, amilyennek szeretem, de...

– Kedves Kékhéj! Pham nagyúr! Ide! – Zöldszár hangja volt az. Pham öltözéke szerint helyi kapcsolaton át beszélt, és nem az Sk-1 használta átjátszóállomásnak.

Kékhéj páfránylevelei szétmeredtek.

– Jól vagy, Zöldszár? – Néhány másodpercig csak zörögtek egymásnak. Aztán Zöldszár visszaváltott triszkre.

– Pham nagyúr, igen, jól vagyok. Elnézést, amiért ennyire felzaklattam! Azonban egyértelmű volt a számomra, hogy Ríndellel menni fog az alkudozás, és közben megálltak mellettem a helybeli utasok. Csodálatos csapat, Pham nagyúr! Áthívtak minket a formációjukra. Csupán egy-két napra. Kiváló pihenés lesz ez, mielőtt továbbmegyünk. Ráadásul szerintem még a segítségünkre is lehetnek.

Éppúgy, mint a Ravna esténként olvasott könyveinek könyvtárában a küldetéses románcokban: céljuk felé haladtukban a fáradt utazók baráti menedékre és hozzá különleges ajándékra lelnek. Pham különvonalat nyitott Kékhéjhoz.

– Tényleg Zöldszár az? Kényszer hatására beszél?

– Ő az, és szabad akaratából mond mindent, Pham nagyúr. Hallott minket egymással beszélni. Kétszáz éve vagyok együtt vele. Senki nem csavargatja a páfrányleveleit.

– Akkor mi a fenéért lépett le mellőlünk? – Magát is meglepte ezzel, ahogy szinte fröcsögte a szavakat.

Hosszú csönd.

– Ez valóban furcsa. Feltételezem, hogy ezek a helyi utasok valahogy tudnak valamit, ami nekünk nagyon fontos lehet. Jöjjön, Pham nagyúr! De csak óvatosan! – Azzal elgurult egy látszólag véletlenszerűen választott irányba.

– Rav, te mit... – Észrevette a kommstátusz-kijelzőjén pislákoló piros fényt, mire ingerültsége egészen lehűlt. Mióta nincs meg a kapcsolat Ravnával?

Ment Kékhéj után, alacsonyan lebegett a nyomában, gázfúvókáival tartotta a szkródutas sebességét. Az egész környéket az utasok súlytalanságban használt ragacsa borította. A hely most mégis egészen kihaltnak látszott. Sehol senki, holott alig száz méterre onnan fény és tömeg. Az egész helyzet bűzlött a rajtaütéstől, ugyanakkor ennek nem volt semmi értelme. Ha a Halál-a-férgekre – vagy a beépített emberei – észrevette őket, elég lett volna valamilyen eljátszott csata. Ríndell szórakozik? Bekapcsolta az öltözék sugárfegyvereit, engedélyezte a zavarást – szúnyogkamerák rebbentek szét róla. Ennyit az öltözködési előírásokról.

A kékes holdfény végigsöpört a síkon, enyhe lankájú halmokat, ismeretlen rendeltetésű felszerelés szögletes sorait mutatta meg neki. A felszínt lyukak (alagútbejáratok?) csúfították. Kékhéj mondott valami érthetetlent a „csodálatos éjszakáról”, milyen jó lenne a száz kilométerre fölöttük lévő tengerparton üldögélni. Pham jobbra-balra tekintgetett, igyekezett azonosítani a belövéses területeket és sávokat.

Egyik szúnyogja páfránylevelek erdejét mutatta... a holdfényben némán álldogáló szkródutasokat. Két buckával arrébb. Csendben, mozdulatlanul, világítás nélkül... Lehet, hogy csak a holdfényt élvezik.

A felnagyított látképen nem jelentett gondot azonosítani Zöldszárt – egy öt utasból álló sor végén állt, jól látszottak a csíkjai. Szkródja elején valamiféle kinövés és pálcaszerű kitüremkedés. Béklyó lenne? Odaröpített néhány szúnyogot. Egy fegyver. Az összes utas fel volt fegyverkezve.

– Már benn vagyunk a szállítójárműben, Kékhéj – hallatszott Zöldszár hangja. – Még néhány méter, és te is meglátod. Pont az egyik ventilátorhalom túloldalán van. – Ez alatt nyilvánvalóan azt a dombot értette, amely felé ők ketten tartottak. Csakhogy Pham tisztában volt vele, hogy nincs ott semmiféle repülő alkalmatosság – ha erre mennek tovább, épp Zöldszár és a fegyverek előtt haladnak el majd. Nagyon szakszerűen kivitelezett, viszont nagyon alacsony technológiai színvonalú árulás. Már azon volt, hogy odakiált Kékhéjnak. Ám aztán észrevette a néhány méterrel az utas mögött, a dombon lévő, lapos kerámianégyszöget. A legközelebbi szúnyog szerint valamiféle robbanószer volt, nagy valószínűséggel egy irányakna. Alacsony érzékenységű kamerát telepítettek melléje, alig többet egy mozgásérzékelőnél. Kékhéj oda se figyelve gurult el mellette, közben végig Zöldszárral csevegett. Átengedték. Újféle, sötét, komor gyanú támadt benne. Megtorpant és sietősen, egy pillanatig se érintve a talajt, hátrálni kezdett – nem csapott más zajt, csak gázfúvókái szisszentek alkalmanként. Lekapcsolta magáról az egyik csuklókarmát, és egy szúnyoggal odavitette az akna érzékelőjéhez...

Fakó láng lobbant, hozzá nagy csattanás. Noha öt méterre volt tőle, a lökéshullám hátrataszította. Egy szemvillanás erejéig látta, ahogy Kékhéj az akna túloldalán kerekeiről a páfrányleveleire zuhan. Éles fémszilánkok zúgtak mindenütt, de értelem nélkül. Semmi nem tért vissza, hogy újabb támadást indítson ellenük. A robbanásban jó néhány szúnyog odaveszett.

Pham kihasználta a felfordulást, és igencsak felgyorsított, felszáguldott az egyik közeli „dombra”, majd le egy sekély völgybe (sikátorba?), ahonnan rálátott a szkródutasokra. A lesben álló utasok boldog zörgés közepette kerülték meg éppen a dombot. Pham nem állt neki lövöldözni, inkább kíváncsian figyelte őket. Kékhéj száz méterre onnan a levegőbe emelkedett.

– Pham? – szólalt meg panaszosan. – Pham?

A lesben várakozó utasok nem törődtek Kékhéjjal. Hárman közülük eltűntek a domb mögött. A szúnyogjai látták, amint döbbenten, magasba meredő páfránylevelekkel megtorpannak... akkor ébredtek rá, hogy Pham már nincs ott. Az ötös csatárláncba fejlődött, így kutatta át a területet, így vadásztak rá. Zöldszár már nem igyekezett közelebb édesgetni őket.

Nagy csattanás hallatszott, az egyik domb mögött tűz izzott fel. Valakinek hamar eljár a keze.

Az egész fölött ott lebegett Kékhéj, a tökéletes célpont, egyelőre mégsem nyúltak hozzá. Félig triszkül, félig utaszörgésben beszélt, és amikor Pham megértette, félelmet hallott ki belőle.

– Miért lőttök? Mi a gond? Zöldszár, kérlek szépen!

A Pham Nuwenben lakozó üldözési mániást nem lehetett ennyivel rászedni.

Nem akarlak téged odafenn látni, ahogy lefelé nézel.

Célba vette az első számú sugárvetőjével, majd elmozdította az irányzékot és tüzelt. A lövés nem a látható hullámtartományban haladt, de gigajoule-okban mérhető energia volt benne. Plazma sziporkázott a sugár mentén, és alig öt méterrel húzott el Kékhéj mellett. Jóval felette találta el az építmény kristályszerkezetét. Látványos volt a robbanás, a fehér izzás ezernyi sugárban küldött szét fénylő szilánkokat.

A mennyezet fellobbanásával egy időben Pham oldalra vetődött. Látta, ahogy Kékhéj pörögve távolodik onnan, visszanyeri az uralmat szkródja fölött... és meredeken ereszkedve fedezéket keres. Pham lövése nyomán kékből narancson át vörösig halványuló fényudvar maradt, amely még így is erősebben világított a fejük fölötti holdnál.

Figyelmeztető lövése nagy ujjként mutatott vissza a helyére. A következő tizenöt másodpercben a rajtütésben részt vevők közül négyen tüzeltek oda, ahol Pham állt az előbb. Csend volt, majd halk zörgés következett. Azt hihetik, nem jelent számukra gondot megnyerni egy efféle, lopakodáson alapuló játszmát. Még mindig nem jöttek rá, mennyire remek is a felszereltsége. A szúnyogjaitól érkező képekre mosolygott. Mindegyiküket szemmel tarthatta, még Kékhéjt is.

Ha csak ez a négy (öt?) van, akkor nem lesz itt gond. De egészen biztos, hogy már úton van az erősítés, vagy legalábbis a bonyodalmak.

A mennyezeten lévő sebhely sötétté hűlt már, viszont egy fél méter átmérőjű lyuk tátongott most ott. Szél sziszegése hallatszott onnan, és a zajtól Phamban még a páncélban is ösztönös félelem ébredt. Beletelik némi időbe, mire a szivárgás a szkródutasokra is hatással lesz, de ettől függetlenül vészhelyzetről van szó. Rájuk tereli a figyelmet. Bámulta a lyukat. Idelenn csupán szelet kavart, de közvetlenül a lyuk alatt, alig néhány méterre tőle porból és rögzítetlen szemétből álló, miniatűr forgószél lódult fölfelé-kifelé...

Az átlátszó törzsön túl, az űrben pedig:

Sötét hasadék majd csillámló bokréta, ahol a törmelék kibukkant az ív árnyékából a napfénybe. Tetszetős kis ötlet igyekezett felhívni magára a figyelmét.

Hoppá! Az öt utas többé-kevésbé körülzárta. Az egyikük most kibotladozott, meglátta őt, és odadurrantott felé. Pham viszonozta a tüzet, mire ellenfele túlhevült víz és elszenesedett hús felhőjévé változott. Sértetlen szkródja átvitorlázott a dombok közötti űrön, közben pánikban elsütött lövéseket gyűjtött be a többiektől. Pham újra helyzetet változtatott, elindult abba az irányba, amelyik a legtávolabb volt ellenfeleitől.

Még néhány percnyi béke. Felnézett a kristálybokrétára. Volt ott valami... Ez az. Ha jön az erősítés, akkor miért ne épp neki? Célba vette, majd a hangcsatornáját átirányította a fegyver célzóáramkörén. Már-már beszélni kezdett, amikor az jutott eszébe: jobb lenne levenni az energiáját. Részletek. Újra célzott, folyamatosan tüzelt, és közben azt mondta:

– Ravna, marhára remélem, hogy nyitva tartod a szemedet.

Segítségre van szükségem... – azzal röviden leírta az elmúlt tíz perc tébolyát.

A sugara most másodpercenként kevesebb mint tízezer joule-t közölt. Ennyi nem elegendő ahhoz, hogy fénybe borítsa a levegőt. De a bokrétáról visszaverődve a modulációt sok ezer kilométeren át látni lehet, mindenek előtt a lakótér túlsó oldalán lévő SAr-ból is.

A szkródutasok újra körülzárták. A fenébe! Ezt az üzenetet semmiképpen nem hagyhatja automatikus küldésen – fontosabb dolgokhoz is szüksége van erre a „közvetítőállomásra”. Egyik völgytől a másikig repült, igyekezett a többiektől a legtávolabb lévő utas mögé kerülni. Egy a három – vagy négy? – ellen. Nála volt a nagyobb tűzerő, és ő volt jobban értesült, viszont elég egyetlen balszerencsés lépés, és vége. Odalebegett következő célpontjához. Csendben, óvatosan...

Perzselő fény simított végig a karján, fehérizzásig hevítette a páncélját. Fortyogó fémcseppek röppentek szét, ahogy kifordult az útból. Nagy lökettel átvágott három bucka között, közben egyfolytában lefelé tüzelt, az ott meghúzódó utasra. Körülötte fények keresztezték egymást, majd újra fedezékben volt. Igazán gyorsak voltak, mintha automatikus irányzékuk lenne. Talán tényleg így is van: ott volt a szkródjuk.

Ebben a pillanatban érkezett meg a fájdalom. Zihálva görnyedt össze. Ha kiindulhat az emlékezetében élő sebesülésekből, akkor ez itt csontig pörkölődött. Szeméből könnycseppek lebegtek elő, öntudatát émelygő rosszullét nyelte el. Magához tért. Alig egy-két másodperc telhetett csak el... máskülönben soha többé nem ébredhetett volna fel. A többi most már jóval közelebb ért hozzá, viszont az, amelyikre tüzelt, nem volt több izzó kráternél és némi szkródmaradéknál. Öltözéke automatikája behúzta az oldalához a sérült páncélrészt. Helyi érzéstelenítés hűvösét érezte, mire csillapult a fájdalom. Pham megkerülte a dombot, igyekezett mindhárom ellenfelét egyszerre látókörön kívül tartani. Észrevették a szúnyogjait – néhány másodpercenként felizzott a levegő, esetleg ragyogó salakká változott az egyik domb teteje. Fölösleges volt bevetni ekkora tűzerőt, viszont pusztultak a szúnyogok... ő pedig legnagyobb előnyét veszítette el éppen.

Hol van Kékhéj? Pham végiglapozta megmaradt szúnyogjai képét, majd jött a sajátja. A rohadék újra a levegőben volt, magasan a csata fölött... a többi utas egyetlen páfránylevéllel sem nyúlt hozzá. Beszámol mindarról, amit teszek. Pham átfordult, sután emelte a fegyverét a parányi alakra. Tétovázott. Elpuhulsz, Nuwen! Kékhéj váratlanul gyorsítani kezdett lefelé, mögötte kidagadt a teherkendője. Láthatóan teljes csóvára állította a fúvókáját. A fortyogó fém és a sugárvetők mennydörgésének háttérzaja közepette teljes csendben ereszkedett. Egyenesen a legközelebbi támadó felé tartott.

Harminc méterre fölötte valami nagyot és szögleteset engedett ki szkródjából. Szétváltak, Kékhéj fékezett, lebukott oldalra. Eltűnt a dombok mögött. Ezzel egy időben, és sokkal közelebb, tompa roppanás/reccsenés hangzott fel. Pham odaküldte utolsó előtti szúnyogját, hogy leskelődjön át a dombon. Egy szétlapított szkródot pillantott meg, a páfránylevelei letörve, szerteszét körülötte – aztán fény villant, és a szúnyog eltűnt.

Már csak két támadó maradt. Az egyikük Zöldszár.

Tíz másodpercen át nem tüzelt senki. Mégsem volt teljes a csend. Karjának megroskadt, izzó fémé pattogott, sistergett, ahogy hűlt.

Magasan a feje fölött sustorgott a kiszökő levegő. A talajszinten szeszélyes szelek suttogtak, így nem is lehetett egy helyben maradni másként, csak úgy, hogy folyamatosan a gáz-fúvókáit babrálta. Megállt, hagyta, hogy az áramlat zajtalanul kisodorja a kis völgyéből. Ott van. Kísérteties sistergés, ami nem tőle származott. Még egy. Különböző irányokból közelítettek felé. A pontos helyét talán nem ismerik, de a sajátjukat nyilvánvalóan összehangolhatják.

A fájdalom hol erősödött, hol gyengült, és vele együtt az eszmélete is. Gyötrelem és sötétség gyors lüktetése. Nem mert ügyeskedni újabb adag érzéstelenítővel. Páfránylevelek hegyét pillantotta meg az egyik közeli domb fölött. Megállt, figyelte a csúcsokat. Nagy valószínűséggel éppen elegendő látóterület van rajtuk ahhoz, hogy érzékeljék a mozgást... Eltelt két másodperc. Pham utolsó szúnyogja megmutatta, ahogy a másik támadó zajtalanul besiklik oldalról. Mostantól bármelyik pillanatban felbukkanhatnak. Pham bármit megadott volna egy felfegyverzett szúnyogért. A hülye kapkodása közepette egyszerűen nem sikerült időt találnia rá. Most már mindegy. Kivárta a következő pillanatot, amikor elég hosszú időre kitisztul a feje, hogy odaszáguldjon az ellensége fölé, és tüzeljen.

Zörögtek a páfránylevelek: hangos bemutatkozás, az érkezés bejelentése. Pham szúnyogja észrevette a száz méterre onnan, a bedeszkázott falak mögül előgördülő Kékhéjt. Fedezéktől fedezékig haladt, de egyre közelített Zöldszár felé. Na és a zörgés? Talán kérlelte? Noha Pham már öt hónapot töltött az utasok társaságában, még mindig csak alig volt valamilyen elképzelése a zörgésük jelentéséről. Zöldszár – az a Zöldszár, aki mindig félénken viselkedett, mindig kényszeresen őszinte volt – nem zörgött vissza semmit. Körbejáratta a sugárvetőjét, tűzzel pásztázta végig a deszkákat. A harmadik utas épp olyan távol bukkant elő, hogy tüzet nyithasson a deszkákra. A szög pontosan megfelelő lett volna, hogy megsüsse az egy helyben álló Kékhéjt... csakhogy ezzel pontosan Pham Nuwen fegyvere csöve elé került.

Már tüzelés közben kifelé tört rejtekhelyéről. Ez volt az egyetlen lehetősége. Ha sikerülne megfordulnia, visszalőnie Kékhéjra, mielőtt még végezne Kékhéjjal...

Egyszerű bukfencről volt szó, aminek a végén fejjel lefelé, épp Zöldszár irányába nézve kellett volna kikötnie. De most már semmi nem ment egyszerűen, Pham pedig túlságosan nagy lendülettel pördült meg, alatta elmosódott a táj. Viszont ott volt Zöldszár, épp felé lendítette a fegyverét.

És ott volt Kékhéj is, Zöldszár lövései nyomán fehéren felizzó oszlopok közül rontott elő. Túlságosan is hangosan harsantak a szavai: – Könyörgök, ne öld meg! Ne öld...!

Zöldszár tétovázott, majd visszafordította fegyvere csövét a közeledő Kékhéj felé. Pham elsütötte a sugárvetőjét, hagyta, hogy perdülete végighúzza a sugarat a talajon. Egyre fogyott az eszmélete. Célozz! Célozz pontosan! Izzó, arany nyíllal húzott árkot, a végén valami sötétlett és összerogyott. Kékhéj parányi alakja még mindig gurult előre a roncsok között, igyekezett odaérni a párjához. Aztán Pham túlságosan is kifordult, és nem jutott eszébe, hogyan kell nézetet váltani. Szeme előtt lassan végiggördült az ég.

Kékes hold, közepén határozott árnyék. Hajó lebegett oda tollakat idéző vezérsíkokkal, mint valami óriási bogár. Mi a Cseng Ho... hol vagyok? ...és azzal elvesztette az eszméletét.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Álmodott. Újra elveszítette a kapitányságot, lefokozták, és cserepes növényeket kellett gondoznia a hajó üvegházában. Sóhaj. Az volt a dolga, hogy megöntözze őket, és gondoskodjon a virágzásukról. Ám aztán észrevette, hogy a cserepeken kerekek vannak és mozognak, halkan zörögve várakoznak a háta mögött. Ami eddig szépségesnek tűnt, hátborzongatóan fenyegetővé vált. Pham szívesen öntözgette és gyomlálta ezeket a lényeket – eddig csodálta őket.

Most pedig ő volt az egyetlen, aki tudta, hogy minden más élőlénynek ellenségei.

*

Pham Nuwen életében nem egyszer fordult már elő, hogy orvosi automatáktól körülvéve ébredt. Szinte már hozzászokott a koporsót idézően szűk tartályokhoz, a dísztelen zöld falakhoz, drótokhoz és csövekhez. Ez itt másmilyen volt, úgyhogy beletelt némi időbe, mire rájött, pontosan hol is van. Füzeket idéző fák hajoltak össze körülötte, ahogy éppen csak hajladoztak a langyos szellőben. Mintha egészen puha mohán hevert volna, egy tavacskát övező, parányi tisztáson. Nyári pára ült a víz felett. Az egész nagyon bájos látványt nyújtott, eltekintve attól, hogy a leveleket prém borította, és még soha nem látott olyan zöldet, mint amilyenek ezek voltak. Ez itt valaki más elképzelése az otthonról. Felnyúlt a legközelebbi ágért, mire a keze arcától alig ötven centiméterre beleütközött valamibe, ami nem engedte tovább. íves fal. A trükkös képek ellenére körülbelül ugyanakkora volt ez is, mint az emlékezetében élő sebészgépek.

Valami kattant a feje mögött – az idill elsuhant előle, magával vitte a langyos szellőt is. Valaki – Ravna – lebegett pontosan a henger előtt.

– Szia, Pham! – Benyúlt a sebészgép keretén, hogy megfogja a kezét. Csókja tétovának érződött, és elgyötörtnek látszott, mint aki sokat sírt az utóbbi időben.

– Szia! – felelte. Cafrangos darabokban tértek vissza az emlékei. Megpróbált feltápászkodni, mire újabb hasonlóságra bukkant a Cseng Ho diagnosztikai berendezései és e között a géporvos között: szilárdan be volt kötve.

Ravna kissé erőtlenül felnevetett.

– Orvos! Szétkapcsolás. – A következő pillanatban Pham szabadon lebegett.

– A karomat még mindig nem engedte el.

– Az csak a pólya. Beletelik némi időbe, mire a bal karod visszanő. Kis híján leégett, Pham.

– Hoppá! – Lepillantott a karját oldalához rögzítő fehér selyemgubó-ra. Most már eszébe jutott a lövöldözés... és rádöbbent, hogy álma egy része szörnyen valóságos.

– Meddig feküdtem eszméletlenül? – Aggodalma akarata ellenére a hangján is érződött.

– Úgy harminc órán át. Több mint hatvan fényévnyire vagyunk a Békés Megnyugvástól. Minden rendben, már ha nem számítjuk azt, hogy a világon mintha mindenki minket üldözne éppen.

Az álom. Ép keze satuként zárult Ravna karjára.

– A szkródutasok. Hol vannak? – A flottára kérem, ne legyenek a hajón!

– Ami Zöldszárból megmaradt, az a másik hajóorvosban van.

Kékhéj...

Miért hagyott engem életben? Pham tekintete körbevándorolt a helyiségben. Üzemi kabinban voltak. A fegyverek legalább húsz méterre onnan. Aha. Még a fegyvereknél is fontosabb: parancsnoki konzoli előjogokat szerezni az Sk-nál... Már ha nincs ehhez túl késő. Kilökte magát a hajóorvosból, és kilebegett a szobából.

Ravna a nyomában.

– Csak nyugi, Pham! Most másztál ki a dokiból.

– Mit meséltek a lövöldözésről?

– Szegény Zöldszár nincs abban az állapotban, hogy bármit is mondjon, Pham. Kékhéj nagyjából ugyanazt mondta, amit te: Zöldszárt elragadták az aljas utasok, kényszerítették, hogy csaljon tőrbe titeket.

– Ühüm, ühüm. – Pham igyekezett diplomatikus hangot megütni. Vagyis talán még van esély... talán Kékhéjt még nem rontották meg. Félkezesen haladt előre a hajó tengelyében végighúzódó folyosón. A következő percben már a hídon volt, sarkában Ravnával.

– Pham, mi történik most? Sok mindenről kell határoznunk, de...

Mennyire igazad van!

Lebukott a parancsnoki fedélzetre, és a parancsnoki konzolhoz igyekezett.

– Pham! Mi ez... – kezdte Ravna.

– Igen, uram.

– ...az egész?

– Parancsnoki előjogok – mondta. – Lehetőségek és engedélyek, amíg az utasok a hajón kívül tartózkodnak. Megvannak még?

– Engedélyezve.

A szkródutasoknak harminc órájuk volt kidolgozni a védekezésüket. Az egész nagyon könnyen, túlságosan is könnyen ment.

– Függeszd fel a szkródutasok parancsnoki előjogait! Szigeteld el őket!

– Igenis, uram! – érkezett a hajó válasza. Hazug! De hát ugyan mit tudott volna még tenni? A pánik hulláma tetőzött, és egyszerre egészen higgadtnak érezte magát. A Cseng Ho tagja volt... és egyúttal egy istenszilánk is.

A két utas ugyanabban a kabinban tartózkodott. Zöldszár a hajóorvos másik példányában. Pham ablakot nyitott a helyiségre.

Kékhéj az egyik falon gubbasztott, a hajóorvos mellett. Fonnyadtnak tűnt, hasonlóan ahhoz, amilyen a Sjandra Kein történtek hallatán volt. Páfrányleveleit a videofelvevő felé irányította.

– Pham nagyúr! A hajó szerint felfüggesztette az előjogainkat.

– Mi folyik itt, Pham? – Ravna egyik lábát beakasztotta a padlóba, és villámló tekintettel méregette.

Egyikükkel sem törődött.

– Hogy van Zöldszár? – kérdezte inkább.

A páfránylevelek elfordultak, és ha lehet, még ernyedtebbé váltak.

– Életben van... Köszönöm, Pham nagyúr. Komoly szakértelemre volt szükség ahhoz, amit maga tett. Mindent egybevetve, ennél többet nem is kérhettem volna magától.

Mit tettem?

Emlékezett arra, hogy tüzet nyit Zöldszárra. Elhúzta volna róla a fegyvert? Belenézett a hajóorvosba. Igencsak eltért az emberi beállításoktól. Szinte teljesen teletöltötték vízzel, a beteg páfránylevelei mentén örvénylett az átfúvatott levegő. Az alvó (?) Zöldszár törékenyebbnek látszott, mint ahogy emlékezett rá, páfránylevelei ide-oda hullámzottak a vízben. Néhányon bemetszés látszott, ám a teste épnek tűnt. Pham tekintete lefelé siklott, a szár töve irányába, ahol egy utas a szkródjához szokott csatlakozni. A csonk orvosi csövek felhőjében ért véget. Eszébe jutott a tűzharc utolsó pillanata, ahogy kilőtte Zöldszár alól a szkródot.

Milyen egy utas, ha nincs min utaznia?

Elszakította pillantását a maradványokról.

– Azért töröltem a parancsnoki előjogaitokat, mert nem bízom bennetek. – Korábbi barátom, ellenségem eszköze.

Kékhéj nem felelt. Viszont megszólalt Ravna:

– Pham. Kékhéj nélkül nem sikerült volna kihoznom titeket a lakótérből. Még akkor is... benn voltunk a Nyugodjék Békében rendszerének kellős közepén. A kísérőműhold a fejünket akarta: rájöttek arra, hogy emberek vagyunk. A latartoztatok megpróbáltak kitörni a kikötőből és elkapni minket. Kékhéj nélkül soha nem engedélyeztethettük volna az ultrát a helyi biztonsági erőkkel... Valószínűleg abban a pillanatban darabokra robbantottak volna minket, hogy elhagyjuk a gyűrűk síkját. Mostanra mind halottak lennénk, Pham.

– Tudod, mi történt odalenn?

Ravna felháborodott arckifejezése valamelyest megenyhült.

– Igen. De tudnod kell valamit a szkródokról. Mechanikus szerkezetek. Nagyon egyszerű lekötni a kibernetikus részt a mechanikai kapcsolatokról. Ezek a fickók kormányozták a kerekeket, ők céloztak a fegyverrel.

Ühüm.

A Ravna mögötti ablakon látta, hogy Kékhéj csak áll egy helyben, páfránylevelei mozdulatlanok. Nem sietett a helyesléssel. Diadalittas lenne?

– Ez nem ad magyarázatot arra, Zöldszár miért csalogatott be minket a csapdába. – Felemelte egyik kezét. – Persze, tudom, kényszerítették rá, hogy megtegye. A gond csak az, Ravna, hogy nem tétovázott. Lelkesen, pezsegve beszélt. – Átlesett a nő válla fölött. – Semmiféle kényszer alatt nem állt, nekem ne gyere ezzel, Kékhéj!

Hosszú csend. Végül:

– Rendben, Pham nagyúr.

Ravna megfordult, hátrébb lebegett, hogy mindkettőjüket láthassa.

– De, de... ez még mindig nevetséges. Zöldszár a kezdet kezdete óta velünk volt. Ezerszer is megtehette volna, hogy elpusztítja a hajót... vagy üzenetet küld. Miért épp ezzel az ostoba rajtaütéssel próbálkozott?

– Ez az! Miért nem árult el minket eddig...? – Egészen addig, amíg Ravna fel nem tette a kérdést, maga Pham sem tudta. Tisztában volt a tényekkel, de nem rendelkezett semmilyen értelmes és következetes elmélettel, amely megmagyarázta volna őket. Most azonban az egész összeállt: a rajtaütés, a hajóorvosban látott álmok, még a paradoxonok is. – Valószínűleg korábban nem volt áruló. Kétségkívül úgy menekültünk el a Jeladóról, hogy nem üldöztek. Senki nem tudott rólunk, még kevésbé az úti célunkról. Egyértelmű, hogy senki nem számított arra, emberek tűnnek fel Békés Megnyugváson. – Elhallgatott, ahogy igyekezett összerakni a dolgokat. A rajtaütés. – A rajtaütés egyáltalán nem volt ostobaság... de teljes egészében rögtönözték. Az ellenfél nem rendelkezett utánpótlással. Fegyvereik egyszerű, ostoba szerszámok voltak... – Megérzés. – ...lefogadom, ha megnézitek Zöldszár szkródjának roncsait, kiderül, hogy a sugárvetője valamiféle vágószerszám. Az aknán pedig csak egy mozgásérzékelőt láttunk. Valamilyen polgári feladatra szánták. Az összes kütyüt hevenyészve szedték össze olyanok, akik nem arra készültek, hogy harcolni fognak. Nem, az ellenségünket meglepte a feltűnésünk.

– Szerinted a latartoztatok...

– Nem a latartoztatok. Amit elmondtál, abból az derül ki, hogy csak a lövöldözést követően futottak ki, amikor az utasok holdja elkezdett rólunk ordítozni. Bárki is van a támadás mögött, független a pillangóktól, és minden bizonnyal számos naprendszerben megtalálható, bár nagyon kis létszámban... óriási területet lefedő buktatódrót-csapda, amely várja az érdekességeket. Felfigyeltek ránk, és bármennyire gyenge is volt ez az előretolt állásuk, megpróbálták uralmuk alá hajtani a hajónkat. Csak akkor jelentették be, kik vagyunk, amikor már látszott, hogy megszökünk. – Az ultrameghajtás nyomait mutató ablak felé mutatott. – Ha ezt jól értelmezem, több mint ötszáz hajó van a sarkunkban.

Ravna tekintete a kijelzőre rebbent, aztán vissza. Hangja alapján valami elterelte a gondolatait.

– Igen. Ez a latartoztat főflotta egy része, továbbá...

– Rengeteg másik is érkezik majd, és nem lesznek mind pillangók.

– ...mire akarsz kilyukadni? Miért törnének a szkródutasok az életünkre? Az összeesküvésnek semmi értelme. Soha nem volt nemzetállamuk, csillagközi birodalomról már nem is beszélve.

Pham bólintott.

– Csupán békés telepek, többféle fajból álló civilizációkban a Kívül egész területén. Mint amilyen az a kísérőműhold is. – Visszafogottabban folytatta: – Nem, Rav, itt nem a szkródutasok a valódi ellenség... hanem az, ami mögöttük van. A straumli perverzitás.

Hitetlenkedő csönd, ő viszont észrevette, Kékhéj mennyire összeszorította most a páfrányleveleit. Tudta.

– Más magyarázat nincs, Ravna. Zöldszár tényleg a barátunk volt, és ráadásul hűséges is. Azt hiszem, csupán néhány utas áll a perverzitás irányítása alatt. Amikor Zöldszár összetalálkozott velük, őt is átállították a maguk oldalára.

– De hát... ez lehetetlen! Ez itt a Kívül középső sávja, Pham. Zöldszárban volt bátorság, akarat. Nincs olyan agymosás, ami ennyire gyorsan átalakítaná! – Rémült kétségbeesés csillant a tekintetében. Akár az egyik magyarázat, akár a másik, valami rettenetesnek igaznak kell lennie.

Én pedig még mindig itt vagyok, élek és beszélek.

Adat az istenszilánknak – talán még mindig van esély! Szinte azonnal megszólalt, ahogy megértette.

– Zöldszár hűséges volt, mégis másodpercek alatt teljesen átállították a másik oldalra. Nemcsak a szkródját térítették el, és nem is valamiféle kábítószerről van szó. Mintha utast és szkródját egyaránt a kezdet kezdetétől arra tervezték volna, hogy reagáljon rá. – Kékhéjra sandított, igyekezett kitalálni, mit szól majd ahhoz, amit mondani fog. – Az utasok régóta várnak teremtőjükre. Nagyon régi ez a faj, régebbi mindegyiknél, legfeljebb a megvénült fajoknál nem. Ott vannak mindenütt, igaz, kis létszámban. Mindig gyakorlatiasak és békések. És valahol a kezdet kezdetén, néhány milliárd évvel ezelőtt, az előfutáraik törzsfejlődési zsákutcába jutottak. Teremtőjük elkészítette az első szkródokat, és létrehozta az első utasokat. Azt hiszem, most már tudjuk, ki és miért tette ezt. Igen, igen. Tudom, hogy történtek felemelések máskor is. Ebben az esetben az a csodálatos, hogy milyen tartósnak bizonyult. A nagy szkródok „hagyomány”, ahogy Kékhéj fogalmazott, csakhogy én kultúrákra és jóval kisebb léptékű időtartamokra használom ezt a szót.

A mai, nagy szkródok pontosan ugyanolyanok, mint az egymilliárd évvel ezelőttiek. Ráadásul ezeket a szerkezeteket a Kívül bármely pontján el lehet készíteni... pedig a terveket nyilvánvalóan valahol Felső-Kívülben, vagy épp Transzcendenciában készítették.

Ez volt az egyik legelső megszégyenülése a Kívül kapcsán.

Megnézte a szkródok tervrajzát – valójában preparátumok. Kívülről nézve mechanikus szerkezetnek látszottak, még mozgó alkatrészeik is voltak. A szöveg szerint még a lehető legkisebb felszereltségű gyárakban is elő lehetett állítani az egészet, alig valamivel komolyabb helyeken, mint amilyenek itt-ott a Lomha Zónában is előfordultak. Ugyanakkor az elektronikája látszólag véletlenszerűen összedobált alkatrészek halmának tűnt, sehol semmi nyoma hierarchiának vagy moduláris felépítésnek. Működött, sokkal hatékonyabban az olyan szerkezeteknél, amilyeneket emberekével egyenértékű elmék terveztek, azonban a javítása, a kibernetikai alkotóelem működési zavarainak kiküszöbölése szóba sem jöhetett.

– A Kívülben nincs, aki átlátná a szkródokban rejlő összes lehetőséget, hát még azt, hogy milyen alkalmazkodást követel meg az utasaitól. Nem igaz, Kékhéj?

Az utas erősen központi szárához csapta páfrányleveleit. Újra heves zörgés. Pham ilyet még soha nem látott. Harag? Rémület? Kékhéj hangzója összefüggéstelenül eltorzult.

– Még kérded? Még kérded? Szörnyűséges azt kérni tőlem, hogy segítsek ebben a... – Hangja egészen magasra kanyarodott fel, és csak állt ott némán, miközben remegett a teste.

A Cseng Hóból érkezett Phamba belehasított a szégyenkezés. A másik tudta és értette a helyzetet... és ennél jobbat érdemelt. Az utasokat el kell pusztítani, viszont nem kötelező végighallgatniuk, ahogy ítéletet mond felettük. A kommunikáció megszakítása felé nyúlt, aztán megtorpant a mozdulata.

Itt az utolsó lehetőséged megfigyelni a perverzitás... művét.

Ravna tekintete ide-oda járt az ember és a szkródutas között. Pham látta, hogy megértette, miről van szó. Pontosan ugyanolyan döbbent kifejezéssel az arcán figyelte őket, amilyet Pham akkor látott rajta, amikor megtudta, mi történt Sjandra Kein.

– Azt akarod mondani, a perverzitás készítette az első szkródokat?

– És átalakította az utasokat is. Régen volt már, és semmiképpen sem ugyanaz példánya tette, amelyiket a straumerok hívtak életre, de...

A „métely”: sokan emlegették így a perverzitást, és ez a megnevezés közelebb állt ahhoz, ahogy Vénséges Vén gondolkodott felőle. Mert hiába volt transzcendens, a perverzitás életmódja leginkább egy betegségére emlékeztetett. Talán ez játszott szerepet abban, hogy becsaphatta Vénséges Vént. Most azonban Pham megértette az egészet. A métely darabokban, elképesztő időtávolságokon átnyúlva létezett. Archívumokban bújt meg, ott várta az eszményi körülményeket. És olyanokat hozott létre, akik segíthetnek neki a virágzásában...

Ravnára pillantott, és egyszerre rádöbbent még valamire.

– Harminc órád volt mindezt végiggondolni, Rav. Láttad mindazt, amit az öltözékem rögzített. Ennek egy részére biztos te is rájöttél.

A nő lesütötte a szemét.

– Egy kevésre – mondta végül. Legalább már nem tagadta a dolgot.

– Tudod jól, mit kell tennünk – mondta Pham halkan. Most, hogy megértette, mi a teendő, az istenszilánk lazított a szorításán. Az akarata szerint történnek majd a dolgok.

– Mit? – kérdezte Ravna, mintha nem értené.

– Két dolgot. Tedd ki a hálóra!

– Ugyan ki hinné el? – A millió hazugság hálója.

– Épp elegen. Ha egyszer elkezdenének figyelni, a nagy részük maga is látná, mi az igazság... és ennek megfelelően cselekedne.

Ravna a fejét ingatta.

– Nem – mondta alig hallhatóan.

– El kell mondani a hálónak, Ravna. Olyasmit fedeztünk fel, ami ezernyi világot menthet meg. Ez a métely titkos fegyvere. – Legalábbis a Közép-és Alsó-Kívülben.

De a nő ismét csak a fejét rázta.

– Hiszen az igazság világgá kürtölése már önmagában milli-árdokkal végezne.

– Tisztességes önvédelemből! – Lassan lebegett a mennyezet felé, így most visszatolta magát a padló irányába.

Könnyek csillantak Ravna szemében.

– Pontosan ezzel az érveléssel ölték meg a... a családomat. A világaimat... É... én ebben nem veszek részt.

– De hát most tényleg igaz!

– Épp elég volt a pogromokból, Pham.

Szelíd csökönyösség... és szinte már hihetetlen.

– Te magad szeretnéd meghozni ezt a döntést, Rav? Tudunk valamit, amit illetően másoknak, mindkettőnknél bölcsebb vezetőknek szabadon kellene dönteniük. Visszatartanád őket attól, hogy választhassanak?

Ravna tétovázott, és Pham egy pillanatig úgy vélte, a benne lakozó, civilizált, szabálykövető állampolgár kerekedik végül felül. Ám aztán felszegte az állát.

– Igen, Pham. Megtagadnám tőlük a választási lehetőséget.

Erre semmitmondóan hümmentett, és visszalebegett a parancsnoki pult irányába. Semmi értelme arról beszélni a nővel, mi mást kell még megtenni.

– És Pham, nem öljük meg Zöldszárt és Kékhéjt.

– Nincs más lehetőség, Rav. – Keze az érintőképernyő fölött járt közben. – Zöldszárt megrontották: fogalmunk sincs arról, mennyi maradt meg belőle a szkródja pusztulását követően, sem azt, hogy mennyi időbe telik, mire Kékhéj megvadul. Nem vihetjük őket magunkkal, és nem is engedhetjük el őket.

Ravna oldalra lebegett, tekintetét egyetlen pillanatra sem vette le Pham kezéről.

– Cs...csak óvatosan azzal, hogy kit ölsz meg! – kezdte halkan. – Magad mondtad, harminc órám volt meghozni a döntést, harminc órám gondolkodni a tiéden.

– Vagy úgy. – Felemelte kezét a pultról. Harag (istenszilánk?) szaladt át rajta. Ravna, Ravna, Ravna – búcsúzkodott a fejében szóló hang. Aztán minden borzalmasan hideg lett. Annyira tartott attól, hogy az utasok eltérítették a hajót. Helyette ez a hülye bolond tette meg, méghozzá önként. Lassan Ravna felé lebegett. Szinte végig sem gondolta, de karját-kezét harci alapállásba emelte.

– Hogyan szeretnél megállítani engem abban, amit meg kell tenni? – Csakhogy már maga is sejtette.

A nő nem hátrált meg, még akkor sem, amikor a keze centiméterekre volt már csak a torkától. Arcán bátorság és könnyek.

– Mi-mit gondolsz, Pham? Míg te a hajóorvosban voltál... átállítottam ezt-azt. Ha bántasz, neked még sokkal jobban fáj majd. – Tekintete a Pham háta mögötti falra tévedt. – Ha megölöd az utasokat, akkor... akkor meghalsz.

Egy hosszú pillanatig meredten nézték, méregették egymást. Lehet, hogy nincsenek falba rejtett fegyverek. Nagy valószínűséggel megölhetné Ravnát, mielőtt még megvédhetné magát. Na persze, ezerféleképpen beprogramozhatnak egy hajót, hogy végezzen vele. Akkor pedig nem maradna más, csak az utasok... úton a fenékre, a jutalmukért.

– Akkor most mit tegyünk? – szólalt meg végül.

– A... ahogy eddig is, megyünk megmenteni Jefrit. Megyünk megszerezni az ellenszert. Hajlandó vagyok az utasokat illető korlátozásokat életbe léptetni.

Fegyverszünet a szörnyekkel, ahol egy bolond a közvetítő.

Pham ellökte magát, és elszállt a nő mellett, vissza a tengelyt követő folyosón. Háta mögött zokogás hangzott fel.

*

A következő néhány napban messzire kerülték egymást. Pham csekélyke hozzáférést kapott a hajó irányításához. Öngyilkos programokat talált az alkalmazások rétegei között. A különös csak az volt – és ha képes lett volna rá, akkor igencsak bosszantotta volna –, hogy a változtatások órákkal azután történtek, hogy összeütközésbe került Ravnával. A nőnek nem volt semmije, amikor szembeszállt vele.

A hatalmaknak hála nem tudtam.

Szinte már azelőtt elfeledte gondolatát, hogy végigfutott a fején.

Ezek szerint ez a színjáték, a hazugságok és ármánykodások játszmája egészen a végéig megmarad. Eltökélte magát, hogy megnyeri. Mögöttük flották, körülötte árulók. A Cseng Hóra és saját istenszilánkjára esküszik, a perverzitás végül veszíteni fog! A szkródutasok veszíteni fognak. És minden bátorsága, szívjósága ellenére Ravna Bergsndot is veszíteni fog.

HARMINCADIK FEJEZET

Tirathekt vesztésre állt a lelkében dúló háborúban. Persze még távolról sem ért véget – inkább úgy fogalmazhatnánk: megfordult a szerencse. Kezdetben kis győzelmeket aratott, mint például amikor hagyta, hogy Amdijefri egyedül játsszon a kommegységgel, és még a gyerekek sem sejtették, hogy ezt neki köszönhetik. Ám az ilyesmi sok tízzel ezelőtt történt, és mostanra... Voltak napok, amikor teljes mértékig ura volt önmagának. Máskor viszont – és gyakorta ezek tűntek a legboldogabbaknak – úgy látszott, mintha ő lenne az ura cselekedeteinek.

Még nem derült ki, a mai nap melyik lesz.

Végigsétált az új vár falainak tetején húzódó palánkok mellett. Újnak új ez a hely, de várnak alig nevezhető. Acél fejvesztett igyekezettel épített. A déli és a nyugati fal kifejezetten vastag lett, belsejükben alagutak futottak. Az északi oldalon viszont egyes pontok csupán kőtörmelékkel megtámogatott deszkafalak voltak. Az Acél rendelkezésére álló idő alatt ennél többet nem lehetett tenni. Egy pillanatra megállt, orrait megtöltötte a frissen fűrészelt épületfa illata. Soha nem fogadta még ilyen szép látvány, ahogy lenézett a Csillaghajódombról. Egyre hosszabbodtak a napok. Mostanra a nap lenyugvása és felkelése között az ég csak homályba borult. A helybeli hó visszahúzódott nyári foltjaiba, hagyta, hogy a hanga is kizöldüljön a melegben. Innen mérföldekre el lehetett látni, egészen odáig, ahol a kékes tengeri pára körbezárta a part menti szigeteket.

A józan ész és a tapasztalat azt sugallta, még jelenlegi szedett-vedett állapotában is öngyilkos vállalkozás lenne egy hordánál kevesebben megtámadni az új várat. Tirathekt keserűen elmosolyodott. Persze Faragó mit se törődne a józan ésszel és a tapasztalattal. A vén Faragó úgy hitte, titkos fegyverével sok száz lábnyi távolságról képes lesz lyukat ütni a falakon. Acél kémei szerint a faragóháziak ráharaptak a csalira, és kicsiny seregük kezdetleges ágyújával együtt megindult a szárazföldön át a part irányába.

A falon húzódó lépcsőn leereszkedett az udvarra. Fojtott mennydörgést hallott. Valahol Patakszirttől északra Acél tüzérei épp nekiláttak délelőtti gyakorlatozásuknak. Megfelelő időjárás esetén még itt is hallani lehetett őket. A szántóföldek közelében megtiltották a kísérletezést, és magas rangú szolgákon valamint néhány, gondosan a többiektől elszigetelt munkáson kívül senki nem tudott a fegyverekről. Mostanra Acélnak harminc ilyen harceszköze volt már, hozzá való lőporral. Tüzérből volt a legnagyobb hiány. Közelről elviselhetetlennek számított a tüzelés zaja. Hosszan tartó harc esetén meg is süketülhettek. Bezzeg a fegyverek – a lőtávjuk közel nyolc mérföld, háromszor akkora, mint Faragóéinak! Lőporral teli „gránátokat” is kilőhettek belőlük, amelyek földet éréskor robbantak. Az északi hegyeken túl egyes helyeken letarolták az erdőt, a földcsuszamlások nyomán előkerült a pőre szikla... mindez a gyakori és kitartó zárótüzek hatására.

És hamarosan – talán éppen ma – a nyúzóistáknak rádiójuk is lesz.

Verjen meg az ég, Faragó! Persze Tirathekt soha nem találkozott még vele, Nyúzó viszont igen jól ismerte a falkát – jobbára Faragó leszármazottaiból állt össze. A „szelíd Faragó” arra szülte és nevelte, hogy uralkodjon. Ő tanította meg a gondolat szabadságára, a korlátok nélküli kísérletezésre. Faragónak valójában azt a büszkeséget kellett volna éreznie, ami Nyúzóban izzott, tudnia kellett volna, hogy olyan határokat is feszeget majd, amelyeket szülője soha nem merészelt áthágni. Amikor pedig kiderült, milyen szörnyű természet, amikor rátaláltak első „kísérleteire”, Faragónak meg kellett volna ölnie őt... vagy legalábbis darabokra tördelnie. Ehelyett megengedték neki, hogy elmeneküljön... és létrehozzon olyan lényeket, mint Acél, akik aztán megalkothatták a maguk szörnyetegeit, és végül megépíthették ezt a hierarchizált tébolyt.

Most pedig, a kelleténél jó egy évszázaddal később Faragó jön, hogy helyrehozza a hibáját. Jön a játékfegyvereivel, minden eddiginél önteltebben és idealistábban. Acélból és tűzből készült csapdába tartott, amelyet egyetlen híve sem élhet túl. Bárcsak figyelmeztetné valahogy Faragót! Tirathekt egyedül azért volt itt, mert fogadalmat tett magának, hogy megbuktatja Nyúzó mozgalmát. Ha Faragó tudna arról, mi vár itt rá, ha egyáltalán tisztában lenne azzal, hogy árulók vannak a körülötte lévők között... akkor talán lenne még esély. Tirathektnek tavaly ősszel majdnem sikerült névtelen üzenetet küldenie délre. Akadtak kereskedők, akik mind a két királyságban megfordultak. Nyúzótól származó emlékeiből sejtette, melyikük lehet független. Majdnem átadott az egyiknek egy üzenetet, egyetlen selyempapír-cetlit, amelyben beszámol a csillaghajó leszállásáról és arról, hogy Jefri életben maradt. Kevesebb mint egy nappal kerülte el ezzel a halált: Acél mutatott neki egy délről érkezett jelentést, amely a másik emberről és Faragó „adatolvasóval” kapcsolatos előrelépéseiről számolt be. A jelentésben olyan dolgok voltak, amelyeket kizárólag azok tudhattak, akik képviseltették magukat Faragóháza vezetőségében. Vajon ki? Nem kérdezte meg, de úgy vélte, Árusítoló – a benne lakozó Nyúzó jól emlékezett arra a testvérfalkára. Előfordult, hogy... megalkudtak. Árusítolóban semmi nem volt közös szülőjük zsenialitásából, viszont igencsak hajlamos volt a megalkuvásra.

Acél csak azért mutatta meg neki a jelentést, hogy aztán pöffeszkedhessen, bizonyíthassa Tirathektnek, sikerrel járt valamiben, amit Nyúzó soha meg se próbált. Ténylegesen vakmerő húzás volt. Tirathekt a szokottnál őszintébben dicsérte Acélt... és csendben elnapolta a figyelmeztetéssel kapcsolatos terveit. Egy üzenet értelmetlen öngyilkosság volna akkor, ha kém lapul Faragó legközelebbi segítői között.

Átsétált a vár külső udvarán. Az építkezés még mindig zajlott, de a brigádok már nem voltak akkorák, mint eddig. Acél mindenütt fakunyhókat építtetett. Nem egy közülük csak falakból és tetőből állt. Acél azt remélte, sikerült rávennie Ravnát, hogy egy bizonyos ponton szálljon le a belső vár közelében.

A belső vár. Ez volt az egyetlen ebben a várban, amelyet a Rejtek-szigeten megszokott módon építettek fel. Csodálatos épület. Tényleg lehetne az is, amit Acél Amdijefrinek mondott: szentély Jefri hajójának, ami egyúttal meg is óvja Faragó támadásától. A központi kupola – olyan széles, akár Rejtek-szigeten a fő gyülekezőterem – konzolok és faragott kövek sima sávja lett. Tirathekt egyik szempárjával végig ezt nézte, mialatt ügetve megkerülte. Acél úgy tervezte, a legjobb rózsaszín márvánnyal fedeti le a kupolát. Az égből mérföldek tucatjairól lehetett látni. A falaiba épített deszkarészek jelentették Acél tervének sarokpontját, még akkor is, ha a mentőcsapat nem száll le a másik csapdájába.

*

Schreck és két másik, magas rangú szolga a vár lovagtermének lépcsőin álltak. Amikor odaért, vigyázzba álltak. Gyorsan elhátráltak, hasuk a követ súrolta... csakhogy nem olyan gyorsan, mint tavaly ősszel. Tudtak a többi Nyúzótöredék pusztulásáról. Ahogy elsietett mellettük, kis híján elmosolyodott. Minden gyengesége, minden gondja ellenére biztos volt benne, hogy ezeket bármikor legyőzné.

Acél már odabenn tartózkodott, egyedül. A legfontosabb találkozók mindig így zajlottak: csak Acél meg ő. Pontosan értette a viszonyuk jellegét. Acél kezdetben egyszerűen rettegett tőle, az egyetlen személytől, akiről azt gondolta, soha nem tudna végezni vele. Tízeken át habozott, hogy hasra feküdve hódoljon-e előtte, vagy inkább daraboltassa-e fel? Mulatságos volt látni, hogy a korlátok, amelyeket Nyúzó még évekkel korábban helyezett el, még mindig hatnak rá. Aztán megérkezett a hír, hogy a többi töredék odaveszett. Tirathekt többé már nem alakulóban lévő Nyúzó. Akkor félig-meddig arra számított, hogy eljön a halála. Ám ez tulajdonképpen csak biztonságosabbá tette a helyzetét. Innentől fogva Acél kevésbé tartott tőle, és a bizalmas tanácsok iránti igényének kevésbé fenyegető módon tehetett eleget. Tirathekt volt a palackba zárt démona: Nyúzó bölcsessége a Nyúzó jelentette fenyegetés nélkül.

Ma délután szinte nyugodtnak tűnt, ahogy odabiccentett a belépő Tirathektnek. Visszabiccentett Acélnak. Sok szempontból ő volt Nyúzó legjobb teremtménye. Rengeteg erőfeszítésbe került a pallérozása. Hány meg hány falkányi tagot áldoztak fel, csak hogy létrejöhessen az Acélt kiadó ötvözet! Ő, mármint Nyúzó, zsenialitást és könyörtelenséget szeretett volna látni. Tirathektként azonban látta a valóságot. A sok nyúzással szánalmas, szerencsétlen lényt hozott létre. Különös, de... néha úgy tűnt, Acél Nyúzó legnyomorúságosabb teremtménye.

– Készen állsz a nagy próbára? – kérdezte Tirathekt. Úgy látszott, végre elkészültek a „rádiók”.

– Egy pillanat! Szerettelek volna megkérdezni az időzítésről. A forrásaim szerint Faragó serege úton van. Ha rendesen haladnak, öt tíz alatt kellene ideérniük.

– Az legalább három tízzel Ravna hajójának érkezése előtt van.

– Pontosan. Mire megkíséreljük megszerezni az igazán nagy téteket, addigra már meg is szabadultunk a régi ellenfeledtől. De... van valami furcsa a kétlábúak legutolsó üzeneteiben. Szerinted mennyit sejtenek? Talán Amdijefri többet közöl velük, mint amennyit tudunk?

Az efféle bizonytalanságot Acél valamikor, amikor ő még alakulóban lévő Nyúzónak számított, leplezte volna. Tirathekt leült, mielőtt válaszolt.

– Ha vetted volna a fáradságot, hogy megtanuld a kétlábúak nyelvét, drága Acél, esetleg hagytad volna, hogy én magam jobban megtanuljam, akkor most tudnád a választ. – Tirathekt egész télen kétségbeesetten igyekezett egyedül maradni a gyerekekkel, hogy figyelmeztethesse a hajót. Jelen pillanatban maga se tudta, mit tegyen. Amdijefri annyira átlátszó, annyira ártatlan volt. Ha csak megsejti Acél árulását, képtelen lenne eltitkolni. És mihez kezdenek a mentőcsapat tagjai, ha hírét veszik Acél gaztetteinek? Tirathekt már látott repülő csillaghajót. Maga a leszállása is rettenetes fegyver lehet. Azonkívül... ha sikerül Acél terve, nem lesz szükségem az űrlények jóindulatára.

Hangosan így folytatta:

– Amíg továbbra is ilyen nagyszerűen játszol, addig nincs miért tartanod a gyermektől. Nem látod, hogy szeret?

Acél egy pillanatra elégedettnek látszott, aztán visszatért a gyanakvás.

– Nem is tudom... Amdi mintha egyfolytában gúnyolna engem. Mint aki átlát a szitán.

Szegény Acél! Amdiranifani a legnagyobb sikere, és ezt soha nem fogja megérteni. Ebben az egy dologban valóban túlszárnyalta mesterét, felfedezett és tökélyre fejlesztett egy olyan eljárást, amelyet egykor Faragó alkalmazott. A töredék szinte már éhesen méregette egykori tanítványát. Bárcsak újraalakíthatná az alapoktól kezdve – lennie kell valamilyen megoldásnak, amivel ötvözni lehet a félelmet és a nyúzást a szeretettel és a kedvességgel. Az így elkészült szerszám valóban kiérdemelné az Acél nevet. Tirathekt vállat vont.

– Hidd el, ha mondom: ha sikerül folytatnod a színjátékot és kedvesnek maradnod, mind a két gyerek hű marad hozzád. Ami pedig a kérdésed másik felét illeti, én is felfigyeltem némi változásra Ravna üzeneteiben. Sokkal magabiztosabban beszél az érkezésük időpontjáról, de valami balul sikerülhetett. Szerintem most sem gyanakodnak jobban, mint eddig. Úgy tűnt, elfogadták, hogy Jefri találta ki Amdi „rádiós” ötletét. Ha már itt tartunk, ügyes húzás volt ez a hazugság. Rájátszott a felsőbbrendűség-érzésükre. Rendes csatatéren nagy valószínűséggel jobbak vagyunk náluk... ezt pedig nem szabad megsejteniük.

– De miért lettek egyszerre ennyire feszültek?

A töredék vállat vont.

– Csak türelem, drága Acél! Türelem és megfigyelés. Ezt talán Amdi is észrevette. Érdemes lenne esetleg finoman arra buzdítani őket, hogy kérdezzenek rá. Véleményem szerint a kétlábúaknak is megvannak a maguk politikai húzásai, és emiatt is fájdíthatják a fejüket. – Megállt, és az összes fejét Acél felé fordította. – Meg tudod kérni a „forrásodat” Faragóházában, hogy szimatoljon körbe ebben a kérdésben?

– Meglehet. Az adatolvasó Faragó egyetlen igazi előnye. – Acél egy pillanatig szótlanul ült egy helyben és idegesen rágta az ajkát. Minden átmenet nélkül megrázkódott, mint aki a közelegni látszó sokféle fenyegetést igyekszik elhessegetni.

– Schreck!

Mancsos léptek zaja hallatszott. Nyikordulás kíséretében kinyílt a feljáró, és Schreck bedugta az egyik fejét.

– Igen, uram?

– Hozd ide a „rádiós” ruhákat! Aztán szólj Amdijefrinek, jöjjön ide beszélni velünk!

*

A „rádiók” csodálatosak voltak. Ravna szerint az alapberendezést Nyúzóénál nem sokkal fejlettebb civilizációk is feltalálhatják. Ezt elég nehéz volt elhinni. Az elkészítése rengeteg lépésből állt, rengeteg értelmetlen kerülőt kellett végigcsinálni hozzá. A végeredmény: nyolc darab egy lépés oldalú, éjsötét négyzet. A különös anyagban arany és ezüst csillant. Ebben legalább nem volt semmi rejtélyes: Nyúzó aranyának és ezüstjének egy része került bele a szerkezetekbe.

Megérkezett Amdijefri. Végigszaladtak a termen, megbökdösték a rádiókat, odakiáltottak Acélnak és a Nyúzó-töredéknek. Néha nagyon nehéz volt elhinni, hogy valójában nem egyetlen falkáról van szó; hogy a kétlábú nem csak egy tagja az egésznek. Úgy ragaszkodtak egymáshoz, ahogy egy falka szokott. Amdi az esetek felében hamarabb válaszolt a kétlábúhoz intézett kérdésekre, mint maga Jefri, és kettejüket emlegetve a „falka-én” névmást használta.

Ám ma láthatóan vitában álltak egymással.

– Jaj, kérem, uram, hadd próbálhassam ki én!

Jefri darált valamit samnorskul. Amikor Amdi nem fordította le, megismételte, csak lassabban, és egyenesen Acélnak címezve.

– Nem. Ez [valami valami] veszélyes. Amdi [valami] kicsi. Ráadásul [valami] kevés az idő.

Nyúzó nagyon igyekezett megérteni. A fenébe! Előbb-utóbb meg kell fizetniük az árát, hogy nem beszélik a kétlábú nyelvét.

Acél végighallgatta az embert, aztán egészen csodálatosan türelmes sóhajt hallatott. – Kérlek! Amdi! Jefri! Mi a gond? – Samnorskul beszélt, és a Nyúzótöredék sokkal jobban értette őt, mint az előbb az embergyereket.

Amdi egy pillanatig tétovázott.

– Jefri szerint a rádiókabátok túl nagyok rám. De nézzék meg, egyáltalán nem olyan kényelmetlen! – Körbeugrálta az egyik éjfekete négyzetet, oda se figyelve cibálta le bársonymatracáról a padlóra. Ráhúzta legnagyobb testű tagja hátára és vállára.

A „rádió” többé-kevésbé egy nagykabát formáját követte – Acél szabói a vállánál és a hasánál kapcsokat tettek rá. Csakhogy óriásinak látszott a kis Amdin. Úgy nézett ki, mintha egy sátorba bújt volna bele.

– Látják? Látják? – nézett ki a parányi fej, és előbb Acél, aztán Tirathekt felé fordult, hogy higgyenek neki.

Megszólalt Jefri. Az Amdifalka indulatosan vinnyogott vissza valamit. Aztán:

– Jefri csak aggódni tud, de valakinek ki kell próbálnia ezeket a „rádiókat”. Akad némi probléma a sebességgel. A „rádió” sokkal gyorsabb a hangnál. Jefri csak attól tart, hogy olyan gyors lesz, hogy összezavarodik a falka, amelyik használja. Ez butaság. Ugyan mennyivel lehet gyorsabb, mint amikor fejünket összedugva gondolkodunk? – Kérdésként fogalmazta meg. Tirathekt/ Nyúzó elmosolyodott. A kölykökből álló falka nem tudott hazudni; úgy vélte, Amdi tudja a választ; és az éppenséggel ellentétes azzal, amit állít.

A helyiség túlsó felében lévő Acél fejeit oldalra döntve figyelt, a jóindulatú türelem mintaképeként.

– Sajnálom, Amdi. Egyszerűen túl veszélyes ahhoz, hogy te legyél az első.

– De én nagyon bátor vagyok! És segíteni szeretnék.

– Sajnálom. Ha már biztosak vagyunk abban, hogy jól működik...

Amdi felháborodott nyüszítése sokkal magasabb volt a szokásos falkaközi beszédben használt tartománynál, már-már a gondolkodás sávjába tartozott. Körbevette Jefrit, és a fenekeivel püfölte az ember lábait.

– Undok áruló! – kiáltotta, és samnorskul folytatta a sértegetést.

Körülbelül tíz percbe tellett, mire sikerült annyira megnyugtatni, hogy csak duzzogjon. Jefrivel a padlón üldögéltek, és samnorskul zsörtölődtek egymással. Tirathekt figyelte őket, meg a helyiség másik felében lévő Acélt. Ha az irónia hangot adna, mostanra mindnyájan megsüketültek volna. Nyúzó és Acél egész életében másokon kísérletezett... általában egészen a kísérleti alany haláláig. Most itt van egy áldozat, aki szó szerint könyörgött, hogy gyötörjék... és kénytelenek visszautasítani. Más megoldás egyszerűen szóba sem jöhetett. Ha Jefri nem tiltakozott volna, az Amdifalka akkor is túlságosan értékes ahhoz, hogy kockára tegyék. Ráadásul Amdi nyolctagú. Már az is csoda, hogy egy ilyen nagy falka egyáltalán működni képes. Bármilyen veszélyeket is hordoz a „rádió”, az ő esetében még az egyébként várhatónál is élesebben kerülhetnek elő.

Vagyis keresni kell egy megfelelő kísérleti alanyt. Egy igazi nyomorultat. A Rejtek-szigeten bizonyára rengeteg akad belőlük a tömlöcökben. Tirathekt felidézte, hány falkát is gyilkolt meg eddig. Mennyire gyűlölte Nyúzót, a számító kegyetlenségét. Sokkal rosszabb vagyok Acélnál. Én hoztam létre Acélt – emlékezett rá, korábban épp ez járt a fejében. Ez is azoknak a rossz napoknak az egyike volt, amikor Nyúzó előkúszott elméje sötét zugaiból, és értelmének erejével egyre magasabbra és magasabbra kapaszkodott, míg végül jött az ésszerűsítésre szolgáló magyarázat, és Tirathekt Nyúzóvá vált. Azért maradt még néhány másodperce. Mihez kezd vele? Egy kellően erős léleknek talán sikerül megtagadnia önmagát és más személlyé válnia... sikerül legalább véget vetnie önmagának.

– Én... Majd én felpróbálom a „rádiót”. – A szavak szinte még azelőtt elhagyták a száját, hogy végiggondolta volna a dolgot.

Gyenge, ostoba kis pamacs.

– Tessék? – nézett rá Acél.

Pedig tisztán lehetett érteni, amit mondott, és Acél is hallotta. A Nyúzótöredék fanyarul elmosolyodott.

– Látni szeretném, mire képes ez a „rádió”. Hadd próbáljam fel én, drága Acél!

*

Kivitték a berendezéseket az udvarra, a csillaghajónak arra az oldalára, amit nem lehetett mindenhonnan látni. Csak Amdijefri volt ott, Acél, és akárki is vagyok éppen akkor. A Nyúzótöredék nevetve fogadta a feltörő félelmet. Csak fegyelmezetten, gondolta korábban Tirathekt! Talán így volt a legjobb. Ott állt a töredék az udvar közepén, és hagyta, hogy az ember felsegítse rá a rádióruhát. Furcsa volt ilyen közelről látni egy másik értelmes lényt, ráadásul aki ennyire fölébe magasodott.

Jefri hihetetlenül ízelt mancsai eligazgatták rajta a kabátokat, hogy kényelmesen lógjanak. A befelé néző anyag puha volt, és elnyelt mindent. A rendes öltözékkel ellentétben a „rádiók” fedték viselőjük dobhártyáit. A fiú igyekezett elmagyarázni, mit is tesz éppen.

– Nézze, ez az izé – itt meghúzta a nagykabát egyik sarkát – a fejére kerül. A belsejében [valami] „rádióvá” alakítja a hangot.

Ahogy a fiú megpróbálta előrerakni az anyagot, a töredék elhúzódott.

– Nem! Ezekkel a kabátokkal nem tudok gondolkodni. – Csakis úgy tudta megtartani a teljes öntudatot, ha épp így állt, hogy minden tagja befelé nézett a körben. Gyengébb tagjai már így is az elszigetelődési rémület peremén egyensúlyoztak. A Tirathekt jelentette lelkiismeret ma tanulhat valamit.

– Ó, elnézést! – Jefri megfordult, és mondott valamit Amdinak a régi terv használatáról.

Amdi úgy harminc lábra onnan épp összedugta a fejeit. Csupa nyugtalanság volt: duzzogott, amiért nem engedték, hogy megtegye, amit akart, ideges, amiért messze kellett lennie a kétlábútól. Ám az előkészületek során lassanként kisimultak a homlokai. A kölykök szeme egészen elkerekedett boldog izgalmukban. A töredéken szeretethullám söpört végig, ahogy rájuk nézett, de olyan gyorsan, hogy szinte észre se vette.

Amdi most odaóvakodott – kihasználta, hogy a köpenyek sokat lefogtak a töredék gondolkodásának hangjaiból.

– Jefri szerint nem lett volna szabad agy méretű „rádiót” készítenünk – szólalt meg. – De ez így sokkal jobb. Tudom, hogy az! És még mindig kipróbálhatom én – közölte átlátszó szemérmességgel.

– Nem, Amdi. Ennek így kell lennie. – Acél hangja csak úgy csöpögött az együttérzéstől. Egyedül a töredék láthatta a széles vigyort a nagyúr két tagjának arcán.

– Hát jó. – A kölykök még közelebb kúsztak. – Ne aggódjon, Tirathekt nagyúr! A „rádiók” egy ideje már a napon vannak. Tele kell, hogy legyenek energiával. Akkor működnek, ha az összes övét szorosra húzza, még azokat is, amelyek a nyakánál vannak.

– Az összest egyszerre?

Amdi idegesen egyik lábáról a másikra állt.

– Ügy a legjobb. Máskülönben olyan nagy lesz az eltérés a sebességek között, hogy... – mondott itt valamit a kétlábúnak.

Jefri közelebb hajolt.

– Ez az öv ide megy, ez meg ide – mutatott a fejet takaró részt összehúzó, fonott szíjakra. – Aztán már csak ezt kell meghúzni a szájával.

– Minél erősebben húzza, annál hangosabb lesz a „rádió” – tette hozzá Amdi.

– Értem.

A töredék összehívta magát. A kabátokat a helyükre tolta, meghúzta a vállán és a hasán az öveket. Halálos ez a tompítás. A kabátok valósággal hozzásimultak a dobhártyáihoz. Végignézett magán, és kétségbeesetten kapott öntudata maradékáért. Az öltözék csodálatos volt: varázslatos sötétség, amelyben ugyanakkor ott lehetett sejteni a nyúzóista nagyurak arany-ezüstjét. Gyönyörűséges kínzóeszközök.

Még Acél se találhatott volna ki ennyire torz bosszút. Ugye nem?

Megragadta a fejnél lévő szíjakat, és meghúzta őket.

*

Húsz évvel ezelőtt, amikor Tirathekt még új volt, imádott a hasadt szülőjével kirándulni a Kicserri-tó fűvel borított dűnéi között. Ez még a nagy szakítás előtt történt, mielőtt a magány a köztársaság fővárosába űzte volna, mielőtt még nekilátott keresni az „értelmet”. A Kicserri-tó partja nemcsak dűnékből és homokos fövenyből állt. Attól délre kezdődött a Sziklásság, ahol a víz felé tartó útjukon patakok szabdalták a követ. Előfordult, hogy a partról felkapaszkodott a csupasz, sima szirtfalakkal határolt patakok mentén, különösen olyankor, amikor összeveszett a szülőjével. Afféle büntetés volt ez: a szikla itt-ott az üveget idézte, és egyáltalán nem nyelte el a hangot. Minden visszhangot vert, még a gondolkodás legmagasabb hangjai is. Olyan volt, mintha önmaga másolataival és azok másolataival lenne körülvéve, amelyek mind ugyanazokat a hangokat gondolják, csak más ütemben.

Fedetlen kőfalak esetén a visszhang természetesen gyakorta okoz problémát, főleg akkor, ha nem jó a méret és a helyiség szerkezete. Ám a szirtfalak a kőfejtők rémálmaként pontosan ugyanilyen tökéletesen vertek vissza mindent. Ráadásul egy-két helyen a Sziklásság alakja is mintha összeesküdött volna a hangokkal... Amikor Tirathekt ott sétált, képtelen volt megkülönböztetni a saját gondolatait a visszhangoktól. Mindent összezavart az alig eltolódott hangverődés. Az elején borzasztó fájdalmat jelentett ez az egész, és futásnak eredt tőle. Azonban rákényszerítette magát, hogy újra meg újra visszatérjen ide, és végül megtanulta, hogyan lehet még a legkeskenyebb szorosban is gondolkodni.

Amdijefri rádiója egy kicsit olyan volt, mint a kicserri szirtek. Talán épp eléggé ahhoz, hogy megmentsen. Tirathekt egy halomban heverve nyerte vissza az eszméletét. Legfeljebb ha másodpercek telhettek el azután, hogy életre keltette a „rádiókat”. Amdi és Acél csak bámultak rá. Az ember az egyik tagját ringatta, és közben beszélt hozzá. Tirathekt megnyalta a fiú mancsát, majd részben felállt. Csak a saját gondolatait hallotta... egy kissé mégis a kővisszhangokat idézték fülsértő eltérésükkel.

Újra a hasán hevert. Egyes tagjai a földre okádtak éppen. A világ vibrált, mint ami nincs rendesen behangolva.

A gondolkodás is ott van. Ragadd meg! Ragadd meg!

Csak összehangoltság, időzítés kérdése az egész. Eszébe jutott, ahogy Amdijefri arról beszél, mennyire gyors a rádió. Most bizonyos szempontból épp a rikoltozó szirtek ellentétével van dolga.

Megrázta a fejét, hogy úrrá legyen a furcsa érzésen.

– Egy pillanat – mondta szinte már higgadtan. Körülnézett. Szépen, lassan. Ha összpontosított, és nem mozgott gyorsan, akkor tudott gondolkodni. Egyszerre megérezte magán a dobhártyáinak feszülő nagykabátokat. Meg kellett volna süketülnie, el kellett volna szigetelődnie. De a gondolatai legfeljebb csak annyira nehezedtek el, mint egy rossz alvást követően.

Újra talpra állt, és lassan bejárta az Amdi és Acél közötti nyílt területet.

– Hallotok? – kérdezte.

– Igen – felelte Acél. Idegesen elhúzódott előle.

Hát persze. A kabátok úgy fogták le a hangot, akár a vastag bélés: a gondolkodás sávjából nem szüremlik ki semmi. Azonban a falkák közti beszéd és a samnorsk alacsony hangokat használt... alig hat rájuk az öltözék. Megtorpant, visszatartotta összes lélegzetét. Madarakat hallott, és a belső udvar túloldalán zajló fűrészelés zaját. Ugyanakkor Acél alig harminclábnyira volt tőle. A gondolkodása zajainak hangosan, sőt zavaróan be kellene tolakodnia a sajátjába. Erejét megfeszítve fülelt, hátha meghallja... Nem volt ott más, csak az ő gondolatai, és valami sercegő zúgás, ami mintha egyszerre minden irányból érkezett volna hozzá.

– És még azt hittük, ezzel csak csata közben hangolhatjuk magunkat össze – mondta elámulva. Minden tagja megfordult, és Amdi felé sétált. Húszlábnyira volt tőle, aztán már csak tízre. Még mindig semmiféle gondolkodási zaj nem hallatszott. Amdinak tágra nyílt a szeme. A kölykök megvetették a lábukat – mintha mind a nyolc felé dőlt volna.

– Te mindvégig tudtál erről, ugye? – kérdezte Tirathekt.

– Reméltem. Hajaj, de még hogy reméltem! – Amdi közelebb lépett hozzá. Öt láb. A nyolc néhány hüvelyknyi távolságból nézte az ötöt.

Egyik orrát előredugta, pofája Tirathektéhez ért. Gondolkodási zajai éppen csak átszüremlettek a kabáton, nem hangosabban annál, mintha ötvenlábnyi távolságban lenne. Egy pillanatig teljes elképedéssel meredtek egymásra. Egymáshoz ér az orruk, és még mind a ketten gondolkodtak! Amdi örömében nagyot kurjantott, és bevetette magát Tirathekt közé, hol mellső, hol hátsó lábaihoz dörgölődzött.

– Idenézz, Jefri! – kiáltotta samnorskul. – Működik. Működik!

Tirathekt megingott a támadás erejétől, és kis híján elvesztette a gondolatai fonalát. Ami az előbb történt... A világtörténelem során még soha nem fordult ilyesmi elő. Ha gondolkodó falkák dolgozhatnak szorosan egymás mellett... Ennek következményei voltak, újabb és még újabb következményei, ő pedig megint szédelegni kezdett.

Acél valamivel közelebb lépett, majd elviselte, ahogy Jefri Olsndot röptében megölelte. Minden tőle telhetőt megtett, hogy csatlakozzon az ünneplőkhöz, bár nem egészen értette, mi is zajlott le az előbb. Nem úgy élte meg a következményeket, ahogy Tirathekt.

– Csodálatos haladás ez az első próbálkozásnál – mondta. – De még így is bizonyára fájdalmas. – Két tagja metsző pillantást vetett rá. – Le kellene vennünk ezt az öltözéket, hogy pihenhess egy keveset.

– Ne! – mondta majdnem egyszerre Tirathekt és Amdi. Az előbbi Acélra mosolygott.

– Hiszen valójában még nem is próbáltuk ki, nem igaz? A távolsági kommunikáció a lényege. – Legalábbis ezt hittük róla eddig. Igazság szerint Tirathekt máris rendkívüli sikerként tekintett rá, még akkor is, ha legfeljebb csak addig lehet elmenni vele, amíg a beszédhangok elhallatszanak.

– Ó! – Acél bágyadtan Amdira mosolygott, takarásban lévő tagjai villámokat szóró tekintettel néztek Tirathektre. Jefri még mindig belecsimpaszkodott két nyakába. Acél maga volt a nagy nehezen féken tartott gyötrelem mintaképe.

– Hát, csak lassan! Nem tudjuk, mi történik, ha kiérsz a hatótávolságból.

Tirathekt két taggal kiszabadult Amdiból, és arrébb ment néhány lépésnyit. A gondolkodása továbbra is épp ugyanolyan tiszta – és épp ugyanolyan zavaró – volt, mint eddig. Mostanra azonban kezdett ráérezni az ízére. Alig jelentett gondot megőrizni az egyensúlyát. Ment még harminclábnyit két tagjával – ez volt a legnagyobb távolság, amelynél teljesen nyugodt körülmények között egy falka összehangoltan tudott működni.

– Olyan, mintha még mindig a fejeimet összedugva állnék – álmélkodott. Harminc láb távolságban rendes körülmények között alig lehetett érteni a gondolatokat, és olyan nagy volt a késés, hogy az összehangolt mozgás kifejezetten nehéznek számított.

– Milyen messzire mehetek? – kérdezte mormogva Amdit.

A kölyök válaszképpen emberi kuncogás hangját hallatta, és egyik fejét odatolta az övéhez.

– Nem tudom pontosan. Legalább a külső várfalig működnie kell.

– Hát akkor lássuk, mehetek-e még széjjelebb! – mondta már a megszokott hangerővel, szavait Acélnak címezve. Két tagja sétált még tíz lépésnyit. Most már több mint hatvan láb választotta el falkája tagjait egymástól!

Acél tágra nyílt szemmel nézte.

– És most?

Tirathekt felnevetett.

– Olyan kristálytiszták a gondolataim, mint eddig. – Kettője megfordult, és elsétált onnan.

– Várj! – ordította Acél és felpattant. – Az túlságosan... – aztán eszébe jutott, ki is van még körülötte, és haragja Tirathekt épségéért érzett, rémült aggodalommá változott. – Az túlságosan veszélyes első kísérletnek. Gyere vissza!

Az Amdi mellett üldögélő Tirathekt széles mosollyal jutalmazta.

– De hát Acél, nem mentem el! – közölte samnorskul.

Amdijefri nem akarta abbahagyni a nevetést.

Százötven láb volt a tagjai között. A kettő óvatos ügetésre váltott... ő pedig végignézte, ahogy Acél visszanyeli a szájára kiülni készülő habot. Gondolkodása még mindig az összedugott fejeknél is közelebbi, éles, minden átmenet nélküli módon folyt tovább.

Mégis milyen gyors ez a rádió dolog?

Elhaladt Schreck és a mező szélén álló őrök mellett.

– Hé, Schreck! Ehhez mit szólsz? – mondta egyike a döbbenettől bárgyú fejeknek. Amdi és falkája többi tagja mellett Acél épp Schrecknek kiáltozott, hogy kövesse őt.

Ügetése futásba csapott át. Kettévált, egyik tagja a belső udvartól északnak, a másik délnek indult. Schreck és társai a döbbenettől ügyetlenkedve mentek utána. A belső vár kupolája – hatalmas kőrengeteg – ott volt közötte. „Rádiós” gondolatai belevesztek a sercegő sistergésbe.

– Nem megy tovább – motyogta Amdinak.

– Húzza meg a szájszíjakat! Hangosítsa fel a gondolatait!

Tirathekt így tett, mire a sistergés elhalkult. Visszanyerte egyensúlyát, és körberohanta a csillaghajót. Egyik tagja épp az építkezési területen járt. A mesterek döbbenten néztek fel. Egyetlen elszabadult tag általában halálos balesetet, vagy ámokfutó falkát jelentett. A magányos tagot mindenképpen meg kellett fékezni. Csakhogy Tirathekt tagja aranyosan csillogó nagykabátot viselt, és a háta mögött Schreck és az őrei azt kiabálták, hogy mindenki húzódjon hátra.

Egyik fejét Acél felé fordította, hangja maga a tiszta öröm.

– Repülök!

Átszaladt a lekushadó munkások között, rohant a déli és a nyugati fal felé. Ott volt mindenütt, mind széjjelebb és széjjelebb. Ezek a pillanatok olyan emlékeket hagynak maguk után, amelyek még a lelkét is túlélik, és ezer év múlva mondákként élnek majd utódai fejeiben.

Acél lekuporodott. Mostanra teljesen elveszítette az irányítást – Schreck emberei mind a belső vár túloldalán tartózkodtak.

Amdijefri és ő is csak azt tudja, amit Tirathekt elmond nekik... meg a felfordulás lármáját.

Amdi ugrándozott körülötte.

– Hol vagy most? Hol?

– Majdnem a külső falnál.

– Ne menj ki rajta! – mondta halkan Acél.

Tirathekt szinte meg se hallotta. Még néhány másodpercig kiélvezi ezt a nagyszerű képességet. Felrohant a benti lépcsőn. Az őrök sietősen hátráltak, néhány tagjuk egyszerűen leugrott az udvarra. Schreck még mindig a nyomában volt, a testi épségét féltve kiáltozott utána.

Egyik tagja felért a mellvédhez, aztán a másik is.

Elállt a lélegzete.

– Jól van? – kérdezte Amdi.

– Hát... – Körülnézett. A déli falról látta önmagát a várudvaron: három tagja és Amdi aprócska arany-fekete csoportosulást alkottak. Az északkeleti falon túl erdőség és völgyek, a Jégagyar-hegységbe vezető ösvények húzódtak. Nyugatra volt a Rejtek-sziget és a ködfátyollal lepett belső öblök. Nyúzóként ezerszer is látta már mindezt. Imádta ezt, az ő saját birodalmát. De most... olyannak tűnt, mint valami álomkép. Szempárjai távol kerültek egymástól. Falkája kis híján ugyanolyan széles területet foglalt el, mint maga a vár. A térhatású látványtól Rejtek-sziget mintha csupán néhány lépésnyire lett volna tőle. Újvár modellként terült ki előtte. Mindenható falkák falkája! Ez itt Isten nézőpontja.

Schreck egységei egyre közelebb óvakodtak hozzá. Visszaküldött néhány falkát, hogy utasításokat kérjen.

– Csak néhány perc. Néhány perc, és lejövök – mondta a palánkon lévő katonáknak és az udvaron álló Acélnak egyszerre. Aztán megfordult, hogy végignézzen a birodalmán.

Csak két tagját küldte el, azokat is kevesebb, mint negyed mérföldre. De semmilyen késést nem érzékelt – az összehangoltság most is ugyanúgy, minden átmenet nélkül zajlott, mint amikor minden tagja együtt volt. És még jócskán akadt mit húzni a fonott szíjakon. Mi lenne akkor, ha mind az öt tagja szétszaladna, mérföldekre távolodna el egymástól? Az egész északi vidék a saját lakhelye lenne.

Na és Nyúzó? Jaj, Nyúzó! Hol is volt ő? Az emlékek még megvoltak, de... Tirathekt emlékezett még arra, hogy a „rádiók” bekapcsolásának pillanatában elveszítette az eszméletét. Különleges összpontosításra és összehangolódásra volt szükség ahhoz, hogy ilyen rettenetes sebességnél is képes legyen valaki gondolkodni. Meglehet, hogy Nyúzó nagyúr még soha nem sétált azok között a szírtek között újkorában. Tirathekt elmosolyodott. Talán a „rádiók” használatakor egyedül csak az ő gondolkodásmódja tart ki. Ebben az esetben... Ismét végignézett a tájon. Nyúzó nagy birodalmat épített. Ha az új eszközöket a megfelelő módon használják, fel sem lehet fogni, a közelgő győzelmek nyomán mekkorára növelhetik meg.

Schreck katonáihoz fordult.

– Rendben, visszatérhetünk Acél nagyúrhoz.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Faragó serege a nyár közepén indult északra. Kapkodva végezték az előkészületeket, Árusítóié magát és mindenki mást is szinte a végkimerülésig hajszolt. El kellett készíteni harminc ágyút... Skrupiló hetvenet öntött, mire kapott harmincat, amellyel megbízhatóan lehetett tüzelni. Ki kellett képezni a tüzéreket... és rá kellett jönni, hogyan lehet biztonságosan elsütni a fegyvereket. Szekereket kellett építeni és khertéseket vásárolni.

Az előkészületekről már réges-rég tudomást szerezhettek északon. Faragóháza kikötőváros volt – nem tilthatták ki az áthaladó kereskedelmet. Árusítoló a belső tanács számos ülésén figyelmeztette erre őket. Acél tisztában volt azzal, hogy jönnek. A kulcsa az egésznek az, hogy a nyúzóisták ne tudják pontosan a létszámukat, a menetrendjüket és a pontos céljukat.

– Egyetlen előnyünk van az ellenséggel szemben – mondta. – Kémeink vannak a tanácsadók legbelső körében. Tudjuk, hogy ő mit tud rólunk. – A nyilvánvalót nem leplezhették el a kémek elől, de a részletek már más lapra tartoztak.

A hadsereg a szárazföldi útvonalakon indult el: itt egy tucat szekér, ott néhány osztag. Összesen ezer falka vett részt a hadműveletben, de egészen addig, amíg el nem érik az erdő mélyét, nem találkoznak egymással. Egyszerűbb lett volna az út első részét tengeren megtenni, csakhogy a nyúzóisták figyelőket telepítettek a fjordvidék csúcsaira. Északon minden hajómozgásról tudomást szereznek, még arról is, ami Faragó területének mélyén zajlik. így aztán erdei ösvényeken haladtak, olyan területen át, amelyeket Árusítóié korábban megtisztított az ellenséges ügynököktől.

Kezdetben nem jelentett gondot a haladás, legalábbis azoknak, akik a szekerekkel mentek. Johanna az egyik legutolsón utazott, Faragó és az adatolvasó társaságában. Már én is úgy kezdem kezelni, mint valami varázsgömböt – gondolta. Kár, hogy a valóságban nem tudja megjósolni, mit hoz a jövő.

Még soha nem látott ilyen remek időjárást a tüskések világán: örökös volt a délután. Bármennyire nem akarta, különös módon nyugtalan lett ettől a véget nem érő jó időtől. Túlságosan is hasonlított az érkezésére, amikor minden... elromlott.

Az utazás első néhány napján, amíg hazai területen tartózkodtak, Faragó végigmutogatta az egyes hegycsúcsokat, és megpróbálta lefordítani a nevüket samnorskra. Hatszáz év alatt a királynő alaposan megismerhette az országát. Még a hófoltok helyét is tudta, mármint azokét, amelyek egész nyáron megmaradtak. Mutatott Johannának egy vázlatfüzetet, amelyet magával hozott. Minden egyes lapja másik évet ábrázolt, rajta a különleges hófoltok, ahogy a nyárnak ugyanazon a napján látta őket. A lapokat pörgetve a lány valamiféle kezdetleges animációt láthatott. A szeme előtt mozogtak, híztak évtizedek alatt a foltok, aztán visszahúzódtak eredeti helyükre.

– A falkák többsége nem él annyit, hogy megérezzék, de nekem az egész nyáron át kitartó foltok olyanok, mintha élnének – magyarázta Faragó. – Látod, hogy mozognak? Olyanok, akár a farkasok, amelyeket tüzünk, a nap tart távol a földjeinktől. Kerülgetnek minket, egyre csak gyarapodnak. Néha összekapaszkodnak, és új gleccser indul meg a tenger felé.

Johanna ideges kis nevetést hallatott.

– Nyerésre állnak?

– Az elmúlt négy évszázadban nem. Sok volt a forró és szeles nyár. Hosszabb távon? Nem tudom. Mostanra pedig már nem is érdekel igazán. – Ringatta egy kicsit két kiskölykét, és szelíden felnevetett. – Kóbor kicsinyei még nem is gondolkodnak, és én máris elfordulok a hosszú távú eredményektől!

Johanna megcirógatta a nyakát.

– De hát ők a te kölykeid is.

– Persze. A kölykeim nagy része más falkákhoz került, ezek az elsők, amelyeket megtartok, hogy én legyek belőlük. – Vak tagja orrával megböködte az egyiket. A kölyök tekeregni kezdett, és magas, Johanna számára éppen csak hallható, csicsergő hangot adott ki magából. A másik a lány ölében pihent. A tüskés kölykök inkább tengellatokhoz, mint kutyákhoz hasonlítottak. Nyakuk nagyon hosszú volt a testükhöz képest. Ráadásul láthatóan sokkal lassabban fejlődtek, mint a kutyakölyök, amelyet Jefrivel neveltek fel egyszer. Még most is láthatóan nehezükre esett azt nézni, ami a szemük előtt volt. Johanna lassan ide-oda húzta ujját az egyik arca előtt – nagyon vicces volt, ahogy igyekezett követni.

Hatvan nap telt el, és Faragó kölykei még nem tudtak rendesen menni. A királynő két különleges kabátot viselt, oldalán hordozózsebbel. Kicsinyei szinte az egész nappalt ezekben töltötték, szoptak a hasát borító szőrön át. Faragó néhanapján pontosan úgy bánt a gyermekeivel, ahogy egy ember tette volna. Ideges volt, amikor eltűntek a szeme elől. Szeretett hozzájuk bújni, és összpontosításról, mozgásgyakorlásról szóló kis játékokat játszani velük. Mind a kettőt a hátára fektette, és nyolcszor egymás után megérintette a mancsukat, aztán váratlanul hasba bökte az egyiket vagy a másikat. A kicsik vadul tekeregve igyekeztek kivédeni a támadást, kalimpáltak aprócska lábaikkal.

– Azt rágicsálom meg, amelyiknek utoljára érintettem meg a mancsát. Kóbor igazán méltó hozzám. Ez a kettő már most is gondolkodik egy kicsit. Nézd csak! – Azzal arra a kölyökre mutatott, amelyik gombóccá húzta össze magát, így kerülte el a váratlanul érkező csiklandozást.

Más szempontból a tüskés szülők idegennek, szinte rémítőnek tűntek. Se Faragó, se Kóbor nem beszélt a kölykeivel hallható hangon, de ultrahangos „gondolataik” mintha állandóan a kicsinyeket fürkészték volna. Egy része ennek annyira egyszerű és szabályos volt, hogy a kis szekrény falai is átvették a vibrálását. Johanna tenyere alatt rezgett a fa. Mint amikor az anya altatót dúdol, csakhogy tisztában volt azzal, hogy ez másik célt is szolgál. A kis lények reagáltak a hangokra, bonyolult ritmust követve meg-megrándultak. Kóbor szerint még harminc nap, mire a kölykök tudatos gondolatokkal járulhatnak hozzá a falkához, de már most is erre a feladatra nevelték őket, ezt gyakoroltatták velük.

Minden nap letáboroztak, a csapatok őrvonalakba rendeződtek és váltották egymást. Még az utazással töltött idő alatt is sokszor megálltak megtisztítani az ösvényt, megvárták, amíg visszatérnek a felderítők, vagy egyszerűen csak pihentek. Az egyik ilyen alkalommal Johanna épp Kóbor mellett üldögélt egy fenyőnek kinéző fa árnyékában, ami mégis mézillatú volt. Zarándok a kicsinyeivel játszadozott, segített nekik felállni és megtenni néhány lépést. Johanna a saját fejében érzett zümmögésből tudta, Kóbor a kölykökkel gondolkodik éppen. És a szemében egyszerre sokkal inkább dróton rángatott báboknak, mint valódi gyermekeknek tűntek.

– Miért nem hagyod őket magukban játszani, vagy a...? – Fivéreikkel? Nővéreikkel? Minek lehet nevezni az olyan testvéreket, akiket egy másik falka szült? – ...Faragó kölykeivel?

A zarándok még Faragónál is buzgóbban igyekezett elsajátítani az emberi szokásokat. Messze ő volt a legrugalmasabb falka, akit Johanna ismert... elvégre, aki képes helyet szorítani az elméjében egy gyilkosnak, annak muszáj rugalmasnak lennie. Azonban Kóbort láthatóan meghökkentette a kérdés. Johanna fejében minden átmenet nélkül véget ért a zümmögés. Zarándok erőtlenül felnevetett. Kifejezetten emberi nevetés volt ez, bár egy kissé színpadias. Kóbor órákat töltött az adatolvasó interaktív vígjátékaival... Johanna nem tudta eldönteni, szórakozásból, vagy így igyekezett megismerni az embereket.

– Játszani? Magukban? Persze... Értem, mennyire természetes lehet ez a számodra. Nálunk ez valamiféle ferdültség... Nem, még annál is rosszabb, mivel a perverzitás legalább egyeseknek néha örömöt szerez. De ha egy kölyök egymagában, vagy akár párban nevelkedik... azzal állatként nőne fel valaki, aki egyébként erős és kemény tag lenne.

– Azt akarod mondani, hogy a kölyköknek nincs semmilyen saját életük?

Kóbor oldalra billentette fejeit, hasai a talajhoz súrlódtak. Egyik tagja továbbra is a kölykök körül szimatolt, de most már Johannára figyelt. Imádta emberi furcsaságokon törni a fejét.

– Hát, előfordulnak szörnyű balesetek... amikor teljesen magára marad az elárvult kölyök. Sokszor nincs más megoldás: túlságosan is önálló lesz ahhoz, hogy falkába olvadjon. A lényeg, hogy ez igen magányos, üres élet. Személyeses is átéltem, menynyire kellemetlen is az ilyesmi.

– Nem érted, miről van szó. Tudom, hogy néztél gyerektörténeteket az adatolvasón. Szomorú, hogy soha nem lehettek fiatalok és bohók.

– Hé! Erről szó sem volt. Számtalanszor voltam fiatal és bohó. Az egész életem erről szól. És azok a falkák is ilyenek, amelyeknek számos fiatal tagjuk van, méghozzá különböző szülőktől.

– Míg beszélgettek, Kóbor egyik kölyke addig küzdött, amíg eljutott az ülőhelyükül szolgáló pokróc széléig. Most esetlenül kinyújtotta nyakát az egyik közeli fa gyökereiből sarjadó virágok közé. Ahogy tarkója a zöld és bíbor foltok között villogott, Johanna megérezte, újra kezdetét veszi a zümmögés. A kölyök mozgása hajszálnyival összeszedettebbé vált.

– Hűha! Vele együtt érzem a virágok illatát. Fogadni mernék, hogy mielőtt még Nyúzó Rejtek-szigetére érünk, látni fogunk egymás szemén át.

A kölyök visszahátrált, mire rövidke táncot lejtettek a pokrócon. Kóbor fejei a mozgás ütemének megfelelően bólogattak.

– Olyan kis okosok! – vigyorogta. – Nem különbözünk olyan sok mindenben, Johanna. Tudom, hogy az emberek milyen büszkék a gyerekeikre. Faragó és én is kíváncsian várom, mi lesz a mieinkből. Faragó egy zseni, én pedig... hát, én egy kissé eszelős vagyok. Vajon nagy tudóssá válók ettől a kettőtől? Vajon Faragó kalandorrá válik a sajátjaitól? He-he! Faragó remekül ért az ivadéktenyésztéshez, de még ő sem tudja, pontosan milyen lesz az új lelkünk. Jaj, alig várom már, hogy megint hatan legyek!

*

Írnok, Kóbor és Johanna három nap alatt hajózott el Nyúzó birodalmából Faragóháza kikötőjébe. Ennek a seregnek közel harminc napjába telne visszagyalogolni oda, ahol a lány kalandjai kezdődtek. A térképen gyötrelmes útnak tűnt, ami rájuk várt, ahogy ide--oda tekergőzött a fjordvidéken. Az első tíz nap mégis döbbenetesen könnyűnek bizonyult. Folyamatosan meleg, száraz volt az idő. Mintha a rajtaütés napja nyúlt volna el egészen a végtelenségig. Faragó száraz, szeles nyárról beszélt. Hébe-hóba viharnak, vagy legalábbis felhősödésnek kellett volna lennie.

Ehelyett a nap soha véget nem érően körözött az erdők lombja fölött, és amikor nyílt terepre értek – sose hosszú időre, és akkor is csak, ha Árusítóié meg volt róla győződve, hogy biztonságos –. az ég tisztán, szinte felhő nélkül várta őket.

Ami azt jelenti, az időjárás már így is nyugtalanságra adott okot. Délben kifejezetten meleg volt. Állandóan fújt a forró szél. Maga az erdő is kiszáradt – vigyázniuk kellett, hol és hogyan gyújtanak tüzet. Mivel pedig állandóan fenn volt a nap, és felhő egy szál sem akadt, a figyelők kilométerekről észrevehették őket. Legfőképpen Skrupilót aggasztotta mindez. Nem számított arra, hogy az ágyúkkal útközben is tüzelni kell, viszont szerette volna, ha a „csapatai” többet gyakorolnak a szabadban.

Hivatalosan Skrupiló a tanács tagja és a királynő főmérnöke volt. Az ágyúval folytatott kísérlete óta ragaszkodott hozzá, hogy megilleti a „tüzérek parancsnoka” rang. Johanna mindig is úgy vélte, türelmetlen, és foghegyről beszél mindenkivel. Tagjai szinte állandóan mentek valahová, ráadásul kiszámíthatatlan, heves mozdulatokkal. Közel annyi időt töltött az adatolvasóval, mint a királynő vagy Kóbor Vickvrakkheg, de a személyekhez köthető témák alig érdekelték.

– Vak mindenre, ami nem gép – mondta egyszer róla Faragó.

– De hát ilyennek teremtettem. Rengeteg találmánya volt már az érkezésed előtt is.

Skrupiló beleszerelmesedett az ágyúkba. A falkák többsége fájdalmas élménynek találta a tüzelést. Skrupiló az első kísérlet óta számtalanszor elsütötte már a fegyvereket, ahogy igyekezett jobbá tenni a csöveket, a lőport és a robbanólövedékeket. Szőrét több tucat helyen kiégette a lőpor. Állította, hogy a közeli ágyúdörgés kitisztítja az elmét... de a többiek egyetértettek abban, hogy inkább eltompulnak tőle.

A pihenésre beiktatott megállók során ismerős alakja fel-le parádézott a menetoszlop mentén, és buzdító beszédeket intézett tüzéreihez. Állította, hogy még a legrövidebb szünet is lehetőség arra, hogy gyakoroljanak, mivel valódi harc során létfontosságú a gyorsaság. A nyjorai tüzérek fülvédői alapján különleges vállbojtokat tervezett. Nem a mély hangokra való füleket fedték, hanem az elsütésért felelős tag homlok és váll felőli dobhártyáját. A fülvédőt bekötni valójában zsibbasztóan hatott, de a tüzelést közvetlenül megelőző pillanatokban nagyon is megérte. Skrupiló folyamatosan viselte, csak nem bújt bele.

Butácska kis szárnyak módjára lifegtek fejéről és válláról. Nyilvánvalóan úgy gondolta, ez olyan vagány... és tény, ami tény, az ágyúk kezelőszemélyzete is örökösen hordta a felszerelést. Johanna egy idő múlva azt tapasztalta, hogy volt értelme a gyakorlatozásnak. Legalábbis egyetlen szempillantás alatt meg tudták fordítani az ágyúcsöveket, meg bírták tölteni őket műlőporral és golyóval, aztán el is kiáltották a BUMM! tüskés megfelelőjét.

*

A hadsereg sokkal több lőport hozott, mint élelmet. A falkáknak az erdőben kellett keresniük kiegészítést. Tényleg ilyen gazdagok szoktak lenni az erdőségek? Az biztos, hogy egyáltalán nem hasonlított a Straum városi erdőihez, ahol különleges engedéllyel lehetett csak elhagyni a kijelölt útvonalakat, és a vadon élő lények többsége a nyjorai eredetiek gépi utánzata volt csupán. Ez a hely még a Nyjoráról szóló történetek rengetegénél is vadabb volt. Elvégre azt a világot szinte teljesen belakták, mielőtt visszazuhant a középkorba. A tüskések soha nem voltak civilizáltak, soha nem terjesztették szét a városokat a földrészek között. Zarándok úgy becsülte, az egész világon nem lehet több harmincmillió falkánál. Az északnyugati területeket még csak most kezdték belakni. Mindenütt nagyvadakra bukkantak. Vadászat közben a tüskések állatokként viselkedtek. Katonák száguldoztak a csalitosban. Kedvenc taktikájuk a puszta kitartásra épült, amikor is addig hajtották a zsákmányt, amíg az összeesett. Itt ez aligha számított megfelelőnek, de közel ugyanannyi örömet jelentett nekik, hogy tőrbe csalják az óvatlanokat.

Johannának nem tetszett a dolog. Ez valamiféle középkori gusztustalanság, vagy kifejezetten a tüskések sajátja? Ha elég idejük volt rá, a katonák nem az íjaikat és a késeiket használták. A vadászat öröméhez hozzátartozott az is, hogy fogakkal-karmokkal hasították végig a torkot és a hasat. Nem mintha az erdő lakói védtelenek lettek volna: mind a két oldal évmilliók óta fenyegette a másikat. Szinte az összes állat hallathatott ultrahangú rikoltást, amely teljesen kioltotta a közelében tartózkodó falka gondolatait. Az erdő egyes részei Johanna számára teljesen csendesnek tűntek, ám a sereg elővigyázatosságból vágtában haladt végig rajtuk, miközben a katonák és a kocsisok a láthatatlan támadástól gyötrődtek.

Az erdei állatok között akadt ennél kifinomultabb is.

Huszonöt napja voltak úton, és a sereg épp az eddigi legnagyobb völgyön igyekezett átkelni. Közepén – szinte teljesen a lombok takarásában – a nyugati tenger irányába haladt egy folyó. Johanna soha nem látott még Straum parkjaiban olyasmit, ami ezeknek a völgyeknek a falaira emlékeztetett volna. Ha a folyóra merőleges metszetet készítettek volna belőlük, akkor „U” formát adtak volna ki. Fenn, a peremükön meredekek voltak, akárha szirtek lettek volna, majd egyre lankásabbá váltak, hogy végül szelíd síkság legyen belőlük ott, ahol a folyó csörgött.

– Így vájja ki a jég – magyarázta Faragó. – Feljebb van is egy-két hely, ahol a saját szemeimmel láttam, miként zajlik ez.

– És megmutatta Johannának az adatolvasóban az értelmezést. Egyre többször fordult elő ilyesmi – Kóbor és Faragó, néha még Skrupiló is mintha többet tudott volna a gyermekek modern ismeretanyagából, mint Johanna.

Mostanra számos völgyet hagytak a hátuk mögött. A meredek részen minden alkalommal csak nagy üggyel-bajjal jutottak le, de mind ez idáig jó állapotban voltak az ösvények. Árusítoló egészen ennek a legutóbbi völgynek a pereméig kalauzolta őket.

Faragó és törzskara közvetlenül a mélység előtt, a lombok takarásában álldogált éppen. Néhány méterrel hátrébb várakozott Johanna, körülötte Kóbor Vickvrakkheggel. Ezen a magasságon fenyőre emlékeztető fák nőttek. Leveleik keskenyek és élesek, egész évben az ágakon maradnak. Ám a kérgük hólyagos fehér, maga a fa pedig fakósárga. A legfurcsábbak a virágok voltak. Bíborán, ibolyán sarjadtak a fák szabadon álló gyökereiből. A tüskések világán nem léteztek a háziméheknek megfelelő lények, de a virágok között folyamatos volt a mozgás, ahogy hüvelyknyi méretű emlősök másztak virágtól virágig. Ezrével nyüzsögtek, azonban láthatóan nem érdekelte őket más, csakis a virágok és a belőlük szivárgó, édes lé. Johanna a virágok között üldögélt, élvezte a kilátást, mialatt a királynő Árusítóiéval hurukkolt valamit. Vajon hány kilométerre lehet ellátni innen? Soha nem volt dolga még ilyen tiszta levegővel a tüskések világán. A völgy keletre és nyugatra mintha a végtelenségig tartott volna. A folyó ezüst szalagnak tűnt, ahogy itt-ott kibukkant a völgy talaját borító erdőség alól.

Zarándok megbökdöste egyik orrával, és a királynő irányába biccentett. Faragó ide-oda mutogatott a szakadék fölött.

– Vita zajlik éppen. Szeretnéd, hogy lefordítsam?

– Igen.

– Faragónak nem tetszik ez az útvonal. – Zarándok hangja megváltozott, átvette azt a hangszínt, ahogy a királynő beszélt samnorskul. – Az út végig szabadon halad. Elég csak ott ülni a túloldalon, bárki megszámlálhatja az összes szekerünket. Mérföldekre ellátszik innen. (Egy mérföld az egy bőven számolt kilométer.)

Árusítoló felkapta a fejeit azon a jellegzetes, méltatlankodó módján. Hurukkolt valamit, amiről Johanna tudta, hogy indulatból hangzott el. Zarándok felkuncogott, és hangját elváltoztatva utánozta a biztonsági főnököt.

– Felség! A felderítőim megtisztították a völgyet és a túlsó falat. Nincs mitől tartani.

– Tudom, hogy eddig is csodákat tettél, de komolyan azt mered állítani, hogy az egész északi szirtfalat átnéztétek? Öt mérföldre van innen, és fiatal koromból emlékszem rá, hogy több tucatnyi barlangocska található benne... te magad is rendelkezel azokkal az emlékekkel.

– Na, erre elállt a szava! – nevetett Kóbor.

– Jó, jó. Csak fordíts! – Mostanra egész ügyesen tudta értelmezni a testbeszédet és a hangsúlyokat. Néha még a tüskések hangjai is mondtak valamit a számára.

– Piha! Rendben.

A királynő hátratolta a kölykök hordozóit, és leült. Békülékeny hangon folytatta:

– Ha nem lenne ennyire felhőtlen az ég, vagy éjszaka mennénk, megpróbálkozhatnánk vele, de... emlékszel a régi ösvényre? Innen húsz mérföldnyire, a szárazföld felé? Mostanra valószínűleg benőtte már az erdő. A visszafelé vezető út pedig...

Árusítoló dühös sziszegés-hurukkolása hangzott fel.

– Megmondtam már, hogy ez biztonságos! A másik úton napokat veszítünk. Ha későn érkezünk Nyúzóhoz, az egész munkám kárba vész. Itt kell előremenni.

– Hoppá! – suttogta Kóbor. Képtelen volt megállni, hogy ne fűzze hozzá a saját véleményét. – A jó öreg Árusítoló most egy kissé talán túlságosan is messzire ment.

A királynő felkapta fejeit. Emberi beszédhangja Zarándokféle utánzatban így szólt:

– Megértem, hogy nyugtalankodsz, falkám vére. Ám ott megyünk tovább, ahol én mondom. Ha ez számodra elfogadhatatlan, szomorúan ugyan, de elfogadom a lemondásodat.

– De hát szükséged van rám!

– Annyira azért nem.

Johanna ráébredt, az egész hadjárat véget érhet itt és most, anélkül hogy akár egyetlen lövés is eldördült volna. Ugyan hol lennénk Árusítóid nélkül? Lélegzetét visszafojtva figyelte a két falkát. Árusítóié egyes tagjai gyorsan köröztek, és csupán haragos pillanatokra torpantak meg, hogy mérgesen Faragóra nézzenek. Végül összes nyakát leeresztette.

– Öhm. Elnézést kérek felségedtől! Mindaddig, amíg hasznomat látja, szívesen állok a szolgálatában.

Erre már Faragó is megnyugodott. Megsimogatta a kölykeit. Fogékonyak voltak a hangulatváltozására, és épp vergődtek, sziszegtek az erszényükben.

– Megbocsátok. Önálló véleményt akarok hallani, Árusítóié. Eddig csodálatosan jól bevált.

A falka erőtlenül elmosolyodott.

– Nem hittem volna, hogy ez a nyamvadt erre is képes – suttogta Kóbor Johanna fülébe.

*

Két teljes napba tellett elérni a korábbi utat. Faragó jóslatának megfelelően benőtték a növények. Sőt, mi több, itt-ott nyomát se látták az ösvénynek. így napokba telik majd lejutni a völgybe. Ha Faragónak akadtak is fenntartásai a döntéssel kapcsolatban, nem beszélt róla Johannának. A királynő hatszáz éves volt – épp elégszer beszélt már a korral járó rugalmatlanságról. Most világosan láthatta, mit is jelent ez a gyakorlatban.

Amikor vízmosáshoz értek, fákat vágtak ki, és hidat építettek rá. Egy napba tellett minden egyes ilyen helyen átjutni. Ám még ott is csak üggyel-bajjal lehetett továbbmenni, ahol az út még megvolt. Most már senki nem ült a kocsikban. Az út pereme elkopott, a kocsikerekek néha a semmi fölött forogtak. Ha Johanna lepillantott jobbra, a lábától alig néhány méternyire fakoronákat látott.

Hat napja haladtak már a kerülőn, és közeledtek a völgy aljához, amikor belefutottak a farkasokba. Farkasok. Zarándok legalábbis így nevezte őket – Johanna szerint inkább versenyegerekre emlékeztettek.

Épp akkor hagytak maguk mögött egy kilométernyi könnyen járható szakaszt. A szelet még a fák alatt is érezték, ahogy szárazon, melegen, megállás nélkül járt a völgyben. A fák között az utolsó hófoltok is semmivé lettek éppen, a völgy északi falán túl füst gomolygott az égre.

Johanna Faragó kocsija mellett lépdelt. Zarándok úgy tíz méterrel mögötte haladt, és néha váltottak egymással pár szót. (Maga a királynő eléggé csöndes volt az utóbbi néhány napban.) Egyszerre tüskés riadó sivított fel előttük.

A következő pillanatban száz lépéssel előttük felkiáltott Árusítoló. A fák közötti résekben Johanna látta, amint a szerpentin következő kanyarjában katonák veszik elő a számszeríjukat, és tüzelni kezdenek a felettük húzódó lankára. A napfény foltokban tört át a lombok között, és bár eléggé megvilágította a területet, változó pacákban ugrált a tolongó katonák mozgásának megfelelően. Zűrzavar, de... voltak odafenn a tüskéseken kívül mások is. Kicsi, barna vagy szürke színű testek surrantak az árnyékok és a fényfoltok között. Ellepték a domboldalt, és épp az ellentétes irányból támadtak rá a katonákra, mint amerre azok lövöldöztek.

– Forduljatok meg! Forduljatok meg! – ordította Johanna, de hangja beleveszett a lármába. Ráadásul ugyan ki értené meg? Faragó minden tagja felfelé nézett, a csatát figyelte. Megragadta Johanna kabátujját. – Látsz valamit? Hol?

Johanna hebegve magyarázott, de addigra már Kóbor is észrevette a dolgot. Hurukkoló kiáltásával átharsogta a csatamezőt.

Szaladt vissza oda, ahol Skrupiló igyekezett felállítani az egyik ágyút.

– Johanna! Segíts!

Faragó tétovázott, majd bólintott.

– Igen. Lehet, hogy ennyire rossz a helyzet. Segíts az ágyúnál, Johanna!

Csak ötven métert kellett megtenni az ágyútalpig, viszont hegynek fölfelé. Johanna rohant. A háta mögött valami terjedelmes csapódott az ösvénybe. Egy katona része! Tekergőzött és ordítozott. Fél tucatnyi versenyegér méretű szőrpúp nőtt a testre, irháját vörös sávok csíkozták. Egy másik tagja Johanna előtt gurult végig. Egy harmadik. Megbotlott, de szaladt tovább.

Vickvrakkheg alig néhány méterre állt Skrupilótól, fejeit összedugva. Minden egyes felnőtt tagjánál fegyver... szájkések és mancstüskék. Intett Johannának, jöjjön oda mellé.

– Beleszaladtunk egy... egy farkastanyába. – Furcsán beszélt, összemosódtak a szavai. – Valahol ott kell lennie, ez a szakasz és a fenti ösvény között. Bucka, mint egy kis vártorony. A fészket ki kell irtani. Látod? – Ő nyilvánvalóan nem találta: szemei ide-oda jártak. Johanna újra felpillantott a hegyoldalra. Mostanra a harc mintha alábbhagyott volna, csak a szenvedő tüskések hangjai hallatszottak.

– Arra a sötét izére gondolsz? – mutatta Johanna.

Zarándok nem felelt. A tagjai rángatóztak, szájkései összevissza kaszáltak. Johanna elugrott a fém villanása elől. Kóbor máris megvágta magát. Hangtámadás. Újra végignézett az ösvényen. Több mint egy éve volt megismerni a falkákat, és amit most látott, az... őrület. Néhány falka szétrobbant, szétszaladt minden irányba, olyan messzire, ahol már lehetetlenség fenntartani a gondolkodást. Mások – például Faragó a kocsiján – halomba bújtak össze, hogy alig látszott ki egy-egy fej belőle.

Az emelkedőn feléjük legközelebb eső fákon túl szürke áradatot látott. A farkasok. A prémes göbök önmagukban eléggé ártatlannak tűntek. Együtt viszont... Johanna egy pillanatra megdermedt: végignézte, ahogy kitépik az egyik katona tagjának torkát.

Johanna maradt az egyetlen, aki megőrizte ép elméjét, és ez csak annyit jelentett, hogy tisztában lesz azzal, amikor meghal.

Ki kell irtani a fészket.

Mellette csak egyetlen egy tag maradt Skrupilóból az ágyútalp mellett: a jó öreg Fehérfej. Mint mindig, most is sükebókán viselkedett: magára húzta a tüzérek fülvédőjét, és az ágyúcső körül szimatolt. Ki kell irtani a fészket. Lehet, hogy nem is annyira sükebóka!

Johanna felugrott az ágyútalpra. Erre az egész hátragördült, a szakadék irányába, és közben nekiment egy fának – szinte észre se vette. Feltolta a csövet, épp úgy, ahogy a gyakorlatozóktól látta. A fehér fejű tag megrántotta a lőporos zsákot, de egyetlen pár manccsal nem tudta tartani. Falkája maradéka nélkül se keze, se agya nem volt. Kétségbeesett tekintettel, tágra nyílt szemmel nézett fel rá.

Johanna megfogta a zsák másik végét, és együttes erővel beöntötték a lőport a csőbe. Fehérfej bevetette magát a szerkocsiba, orrával böködte az egyik ágyúgolyót. Okosabb egy kutyánál, és idomított.

Együtt talán van némi esélyük!

Alig fél méterrel alatta rohantak a farkasok. Egy-kettővel maga is elbánna. Csakhogy odalenn több tucat volt, és marcangolták-tépték, akit csak értek. Zarándok három tagja körbeállta Hegesegget és a kölyköket, azonban védelmük esztelen vagdalkozás volt csupán. A falka eldobta szájkéseit és tüskéit.

Fehérfejjel leküldték a golyót a csövön. A tüskés hátrasietett, és piszkálni kezdte a tüzéreknél használatos kis kanócgyújtót. Ezt egy szájjal is meg lehetett tartani, mivel a fegyvert valójában csak egyetlen tag sütötte el.

– Várj már, te hülye! – rúgott bele a lány, hogy visszatartsa. – Még céloznunk is kell!

Fehérfej egy pillanatig kifejezetten megbántottnak tűnt. Nem volt egészen világos a számára, mi a gond. A botot ugyan elengedte, de a gyújtóst még mindig tartotta. Meggyújtotta a kanócot, és eltökélten visszafordult, megpróbált valahogy átférkőzni Johanna lábai között. A lány újra visszalökte, majd felnézett a lejtőre. A sötét izé. Az lesz a fészek. Megdöntötte az ágyút a talpán, és irányba állította a cső száját. Arca végül alig centiméterekre került a kitartóan próbálkozó Fehérfejtől és a lángjától. Lecsapott a fülvédős fej, és a láng a serpenyőhöz ért.

A robbanás kis híján letaszította a talpról. Egy pillanatig nem tudott gondolni másra, csak a fülébe hasító fájdalomra. Ülésbe gördült, és köhögni kezdett a füsttől. Nem hallott semmit, csak valami szűnni nem akaró, magas hangú csengést. Kicsiny kocsijuk a szakadék fölött egyensúlyozott, egyik kereke alatt a mélység. Fehérfej az ágyú csöve alatt kalimpált. Johanna lelökte róla, és megpaskolta a fülvédő mögött. Vérzett... vagy ő, vagy maga Johanna. Néhány másodpercig csak ült ott kábán, értetlenül meredt a vérre, igyekezett rájönni, hogy is jutott idáig.

Valahol agya hátsó zugában folyamatosan ordítottak. Nincs idő, nincs idő! Rákényszerítette magát, hogy térdre tápászkodjon és körülnézzen. Fájdalmasan lassan tértek vissza az emlékek.

A lejtőn szilánkokra hasadt törzsek álltak – világos fa villant ki a levelek közül. Mögöttük pedig, ott, ahol a fészek volt, frissen kifordult földtúrást látott. „Kiirtották”, de... a harc folytatódott.

Akadtak még farkasok az ösvényen, de most ők rohantak mindenfelé. Míg figyelte őket, tucatjával vetették le magukat az út pereméről a fák és a sziklák közé. A tüskések pedig most már ténylegesen harcolnak. Zarándok felvette a késeket. A pengék és a pofái is vörösen csöpögtek, ahogy lecsapott. Valami szürkén és véresen átrepült a kocsi peremén, és Johanna lába mellett ért földet. A „farkas” nem lehetett hosszabb húsz centiméternél, a szőre koszos barnásszürke. Tényleg úgy nézett ki, mint egy házi kedvenc, ám a parányi állkapcsok gyilkos elszántsággal csattogtak a bokájánál. Ráejtett egy ágyúgolyót.

*

A következő három napban, mialatt Faragó serege igyekezett újra összekaparni a felszerelését és önmagát is, Johanna sok mindent megtudott a farkasokról. Amit Skrupiló Fehérfejével ketten tettek az ágyúval, azzal megálljt parancsoltak a támadásnak. A fészek kiiktatásával kétségkívül rengeteg életet mentettek meg, na és magát a hadjáratot is. A „farkas” valamiféle bolyban élő lény volt, csak nyomokban emlékeztetett a falkákra. A tüskések faja a csoportos gondolkodást a magas értelmi szint elérésére használta – Johanna még soha nem látott hat főnél többől álló és józan ésszel gondolkodni képes falkát. A farkasfészkek nem foglalkoztak a magas intelligenciával. Faragó szerint egy-egy ilyen odúban több ezer tag is lehetett... Az, amelyikbe belebotlottak, hatalmasnak számított. Egy ekkora csődület nem lehetett annyira értelmes, mint egy ember. Ami a puszta gondolkodást illeti, feltehetően nem volt sokkal okosabb egyetlen falkatagnál. Másfelől viszont sokkal rugalmasabb lehetett nála. A farkasok nagy távolságból is képesek voltak egyedül tevékenykedni. Amikor pedig száz méterre voltak a fészküktől, a „királynők” nyúlványaiként működtek – ilyenkor senki nem vonta kétségbe ravaszságukat. Zarándok ismert mondákat már-már falkákéhoz méltó értelemmel rendelkező farkasfészkekről, erdőjárókról, akik egyezségre jutottak a szomszédos fészkekkel, és élelemért cserébe védelmet kaptak tőlük. Mindaddig, amíg a fészekben éltek a nagy erejű hangok, a dolgozók szinte úgy működtek együtt, akár a tüskés tagok. Ám ha a fészket kiirtották, a lény holmi olcsó csillagtérkép hálózata módjára esett szét.

Ez a fészek eléggé ellátta Faragó seregének baját. Csendben várakozott, amíg a katonák hallótávolságba értek. Akkor a kívül helyet foglaló farkasok összehangolt mimikrivel „hangszellemeket” hoztak létre, amivel rászedték a falkákat, hogy forduljanak el a fészektől, és hiábavalóan lövöldözzék a fákat. A rajtaütés valódi kezdetekor a fészek visítva zavarodottságot összpontosított a tüskésekre. Ez a támadás sokkal erősebb volt az erdőség más részein megtapasztalt „zajbűznél”.

A tüskések fájdalmasan hangosnak, néha még kissé ijesztőnek is érezték a bűzölgőket, de egyikük se ért fel a farkasfészek támadásának gondolatokat szétverő káoszával.

A rajtaütésben több mint száz falka vesztette el az öntudatát. Néhányan közülük – jobbára azok, amelyeknek kölykük volt – a földre kushadtak. Mások – például Skrupiló – „szétrobbantak”. A támadás utáni órákban számos töredéknek sikerült visszaküzdenie magát, és újra összeállni aztán. Az így megjelenő tüskések zavarodottan, bizonytalanul viselkedtek, de más bajuk nem történt. A sértetlen katonák a fákkal borított szirteket járták bajtársaik sebesült tagjai után kutatva. A szakadék néhány helyen még húsz méternél is mélyebb volt. Ahol a tagok zuhanását nem tompították az ágak, ott a puszta sziklán értek földet. Végül öt halottat és még húsz súlyos sebesültet találtak. Leesett két kocsi is. Lángoltak, a khertések pedig annyira megsérültek, hogy nem maradtak volna életben. Óriási szerencse, hogy a lőpor nem gyújtotta fel az erdőt.

A nap háromszor járta be roppant hosszúságú, ferde útját az égen. Faragó serege a völgybeli erdőség mélyén, a folyó mellett felállított táborban nyalogatta sebeit. Árusítoló jelzőtükrökkel felszerelt őrszemeket állított a völgy északi falára. Ennyire északon nem létezett igazán biztonságos hely, de az biztos, hogy ez az egyik legszebb. A rengetegre ugyan nem nyílt kilátás, ám ott zúgott a közelben a folyó, méghozzá olyan hangosan, hogy elnyomta a száraz szél sóhajtozását.

Az alacsonyabban növő fáknak nem voltak gyökérvirágaik, ám még így se hasonlítottak azokra a fajokra, amelyeket Johanna ismert. Nem volt semmilyen aljnövényzet, csak kékes „moha”, ami Kóbor szerint valójában a fák részét képezte. Nyírt füvű pagonyként nyújtózott egészen a folyó pereméig.

Pihenésük utolsó napján a királynő összehívta a falkákat: mindenkinek meg kellett jelennie, aki nem volt éppen őrszolgálaton. Johanna nem látott még ennyi tüskést együtt azóta, hogy megölték a családját. Csakhogy ezek nem harcoltak. Falkák álltak mindenütt, ameddig csak a szem ellátott, mindegyikük legalább nyolc méteres távolságot tartott a szomszédjaitól. Nevetséges módon az overby-i Telepes-park jutott az eszébe: a füvön piknikező családok, mindegyik a maga hagyományos pokrócával és ételes dobozaival. Csakhogy ezek a „családok” mind falkák voltak, és Johanna katonai harcrendet látott. A sorok enyhén görbülő ívekben néztek a királynő felé. Kóbor Vickvrakkheg tíz méterre mögötte, az árnyékban állt – a királynő férjeként semmiféle hivatalos ranggal nem rendelkezett. Faragó balján a rajtaütés életben maradt sérültjei, törött lábukat sínnel óvó, bekötözött tagok hevertek. Bizonyos szempontból nem ezek a jól látható sebesülések voltak a legborzalmasabbak. Ott voltak azok is, akiket a zarándok „épen sérülteknek” nevezett – teljes falkák maradékai: magányos tagok, párok és hármasok. Néhányan közülük igyekeztek vigyázzban állni, mások azonban csak ődöngtek, és néha értelmetlen közbevetésekkel szóltak bele a királynő beszédébe. Az egész olyan volt, mintha újra Írnok Zsaqeramaphant látta volna, csakhogy a mostani sebesültek többsége életben fog maradni. Akadt, aki már beolvadt valahová, igyekezett kialakítani egy új személyt. Egy-kettő talán még sikerrel is járhat, ahogy korábban Kóbor Vickvrakkheg is. A többségnek azonban hosszú időbe telik majd, mire ismét teljes értékű egyének lesznek.

Johanna Skrupiló mellett állt, a királynő előtt felsorakozott katonák első sorában. A tüzérek parancsnoka a tüskések szemléken megszokott pihenőtartásában várakozott: fenekek a földön, mell kitolva, a fejek többsége előre néz. Súlyos sérülések nélkül sikerült átvészelnie a csatát. A fehér fejűnek valamivel több helyen égett ki a szőre, egy másik tagja pedig kificamította a vállát, amikor leesett az útról. Szokás szerint most is feltűnő hányavetiséggel viselte tüzérfülvédőjét, mégis valahogy visszafogottabban viselkedett, mint általában... meglehet, csak a harcrend és a hősiességért járó kitüntetés feszélyezte.

A királynő a különleges kabátját viselte. Minden egyes fej a hallgatóság más és más csoportjára tekintett. Johanna továbbra se értette a tüskés nyelvet, és gépezetek segítsége nélkül soha nem lesz képes megszólalni rajta. Ám jobbára hallotta a beszédhangokat... a mély hangok sokkal jobban terjedtek a magasaknál. Emlékezetsegédek és nyelvtangenerátorok nélkül is sikerült már valamennyit elsajátítania a nyelvből. Az érzelmi töltetet könnyedén felismerte, akárcsak a tüskések között tapsnak és ujjongásnak számító, rekedtes vakk-vakk-vakkot. Ami az egyes szavakat illeti... sokkal inkább „akkordok” voltak ezek, jelentést hordozó szótagok. Ha nagyon odafigyelt – és Kóbor nem volt ott a környéken, hogy szinkrontolmácsoljon –, manapság már azok közül is felismert néhányat.

Mint például most is. Faragó dicsérte a hallgatóságát. Mindenfelől helyeslő vakk-vakk hallatszott. Olyan volt az egész, mintha egy csapat tengellat gyűlt volna össze. A királynő egyik feje eltűnt egy tálban, majd felbukkant, szájában kicsiny, faragott mütyürkével. Kimondta az egyik falka nevét: sokakkordú tammtititamm – ha Johanna elég gyakorta hallja, még akár meg is ismételhette volna, mint például a „Zsaqeramaphan”-t... vagy akár még a jelentését is értette volna, mint a „Vickvrakkheg” esetében.

A hallgatóság első sorából előreügetett az egyik falka egy tagja. Orra gyakorlatilag hozzáért a királynő legközelebbi tagjáéhoz, amikor megállt. Faragó mondott valamit a bátorságról, majd két tagja felerősítette a fából készült brosst (?) a tag kabátjára. Ő aztán hátraarcot csinált, és visszatért a falkájához.

Faragó elővett egy újabb kitüntetést, és szólította a következő falkát. Johanna odahajolt Skrupilóhoz.

– Most mi történik? – érdeklődött. – Miért kapnak egyes tagok kitüntetést?

És hogy képesek ilyen közel menni egy másik falkához?

Skrupiló eddig is merevebben állt a többi falkánál, és gyakorlatilag tudomást sem vett róla. Most felé fordította egyik fejét.

– Csitt! – Már fordult volna vissza, de Johanna megragadta az egyik kabátjánál fogva. – Ostoba – felelte végül Skrupiló. – A kitüntetés az egész falkát illeti. Kiküldik az egyik tagot, hogy elfogadja. Ennél több már őrültség lenne.

Hmm.

Szépen sorjában még három falka küldte ki egy-egy tagját az érdemrendet átvenni. Volt, amelyik nagyon szabatosan mozgott, akár az emberkatonák a történetekben. Mások szigorúan kezdték, majd – ahogy közelebb kerültek Faragóhoz – egyre félénkebbé és zavarodottabbá váltak.

Végül Johanna azt mondta.

– Pszt, Skrupiló! Mi mikor kapjuk meg?

Most még csak rá se nézett – minden egyes feje mereven a királynő felé fordult.

– Természetesen utolsónak. Te meg én öltük meg a fészket, mi mentettük meg magát Faragót. – A testei valósággal reszkettek, annyira feszült volt. Annyira retteg, hogy képtelen gondolkodni. Johanna egyszerre ráébredt, miért. Faragónak láthatóan nem jelentett gondot megőrizni az elméjét úgy, hogy a közelben ott tartózkodik egy másik falka tagja. Ám ez fordítva már nem feltétlenül igaz. Amikor valaki az egyik tagját egy másik falkába küldi, azzal veszít valamennyit a tudatából, egyúttal a másik falkába helyezi a bizalmát. Ebből a szempontból nézve... Hát, Johannának azok a történelmi regények jutottak az eszébe, amiket régebben vetített le magának. Nyjorán, a sötétség korában az úrnők a hagyomány szerint átnyújtották kardjukat a királynőnek, ha audienciát kaptak tőle, majd térdet hajtottak előtte.

Ezzel jelezték, hogy hűséget esküsznek. Itt is erről van szó, ám ahogy Skrupilóra pillantott, be kellett látnia, a szertartás még puszta formaságként is rettentően ijesztő lehet.

Még három érdemrendet osztottak ki, majd Faragó a Skrupiló nevét jelentő akkordokat hurukkolta. A tüzérek parancsnoka egészen megdermedt, szájait halk fütyülő hangok hagyták el.

– Johanna Olsndot – mondta Faragó, majd újabb tüskés szöveg következett, valami arról, hogy jöjjön előre.

Felállt, csakhogy Skrupiló egyetlen tagja sem mozdult.

A királynő emberi nevetést hallatott. Két fényezett brosst emelt a magasba.

– Később majd elmagyarázom samnorskul az egészet, Johanna. Most elég, ha előrelépsz Skrupiló egyik tagjával. Skrupiló?

Most már ők voltak a figyelem középpontjában – ezernyi szempár szegeződött rájuk. Nem hallatszott semmiféle vakk, sem beszélgetés a háttérben. Johanna azóta nem érezte magát ennyire kiszolgáltatottnak, hogy ő játszotta az iskolában a leszállási színjátékon az első gyarmatosítót. Lehajolt, hogy a feje egészen közel kerüljön Skrupiló egyik tagjához.

– Gyerünk már, haver! Mi vagyunk a nagy hősök.

Tágra nyílt szempár nézett vissza rá.

– Nem bírok. – Alig lehetett hallani, amit mond. Viselhetett bármiféle hetyke fülvédőt, lehetett bármennyire kimért,

Skrupiló most rettegett. Csakhogy ez nem lámpaláz. – Képtelen vagyok ilyen hamar szétszakítani önmagamat. Egyszerűen nem megy.

Hátuk mögött sutyorgó hurukkolás támadt. Épp Skrupiló saját tüzérei voltak azok. Az összes hatalmakra, hát éppen ezt fogják a szemére vetni? Ez aztán a remek kor, ez a középkor!

Ostoba népség! Skrupiló még darabokra szakadtan is megmentette a hátsójukat, most meg...

Kezét rátette Skrupiló két vállára.

– Korábban már megtettük ezt. Te meg én. Emlékszel?

A fejek bólogattak.

– Valamennyire. Az az egy tagom önmagában... soha nem tudta volna megcsinálni.

– Pontosan. Ahogy én sem. De ketten együtt végeztünk egy farkasfészekkel.

Skrupiló egy pillanatig csak nézett rá, szemhéja meg-megrezzent.

– Igen. Tényleg megcsináltuk. – Talpra állt, felvetette fejeit, hogy a fülvédők nagyot csaptak a levegőbe. – Ez az! – Azzal mellé léptetett fehér fejű tagjával.

Johanna kihúzta magát. Fehérfejjel együtt kisétáltak a nyílt területre. Négy méter. Hat méter. Ujjhegyei finoman súrolták Skrupiló nyakát. Úgy tizenkét méterre járhattak a falka többi tagjától, amikor Fehérfej megbotlott. Felsandított Johannára, majd valamivel lassabban, de ment tovább.

A szertartásból nem sok maradt meg Johannának, annyira figyelt Fehérfejre. Faragó hosszan és érthetetlenül mondott valamit. Valahogy mindkettejük hajtókájára mívesen faragott érdemrend került, majd visszatértek Skrupiló falkájához. Akkor aztán újra ráébredt, mekkora a tömeg. Ameddig csak a lombsátor alatt ellátott, mindenütt álltak... és úgy tűnt, mindenki éljenez, az élen Skrup tüzéreivel.

*

Éjfél. Itt, a völgy alján, az egész napon át tartó világosságban úgy három-négy órát kellett várni, mire a magas északi fal mögé lebukó nap ismét megjelent. Nem tűnt éjszakának, sőt még alkonynak is alig. A füstök egyre sűrűsödtek. Johanna már a szagukat is érezte.

Visszafelé sétált a tüzérek táborhelyétől középre, Faragó sátrához. Csönd volt – hallotta a gyökérbozótosban kapirgáló kicsiny lényeket. Tovább is tarthatott volna az ünneplés, csakhogy mindenki tudta, még néhány óra, és már arra készülnek, hogy felkapaszkodnak a völgy északi falán. Éppen ezért csupán csak itt-ott hangzott fel nevetés, egy-két falka téblábolt a táborban. Johanna mezítláb, cipőjét vállára vetve sétált előre. A moha még ebben a szárazságban is csodálatosan puhán simogatta lábujjait. Feje fölött hol zölden, hol a párás eget mutatva hullámzottak a lombok. Már-már sikerült megfeledkeznie arról, mi minden történt eddig, és mi vár rájuk.

A Faragó sátrát körülvevő őrök nem kiabáltak rá, csak halkan megszólították. Elvégre nem szaladgált errefelé olyan sok ember. A királynő kidugta egyik fejét.

– Gyere be, Johanna!

Odabenn a szokott módon, körben üldögélt, középen, védetten a kölykökkel. Igen sötét volt, egyedül a bejáraton át beszüremlő fény világított. Johanna lerogyott a fekhelyéül szolgáló párnákra. Ma délután, a nagy kitüntetés óta tervezte, hogy megosztja Faragóval, ami foglalkoztatta. Most azonban... Az ünneplés a tüzéreknél kifejezetten vidáman zajlott. Kissé szégyellte, hogy tönkre akarja tenni a hangulatot.

A tüskés egyik fejét felé fordította. A két kölyök megismételte a mozdulatot.

– Láttalak az ünnepségen. Józanul élsz. Az ételt most szinte teljesen megetted, de a sörből egy kortyot se ittál.

Johanna vállat vont. Tényleg, miért is nem?

– A gyerekeknek tizennyolc éves koruk előtt nem szabad inniuk.

Ez volt a szokás, és a szülei is tartották magukat hozzá. Johanna néhány hónappal ezelőtt töltötte be a tizennégyet – az adatolvasó emlékeztette is a pontos órájára. Eltöprengett. Ha ez az egész nem történt volna meg, ha még mindig a Fenti Laborban, vagy a Straumli Birodalomban lenne, vajon akkor kisurranna barátaival, hogy kipróbáljon efféle tilalmas dolgokat? Valószínűleg. Viszont itt, ahol teljes egészében csak magára számíthatott, ahol jelenleg nagy hős volt, egyetlen cseppnyit sem kóstolt meg... Talán épp azért, mert anya és apa nincsenek itt, így az elképzeléseik követésével közelebb érezte őket magához. Érezte, ahogy könnyek szöknek a szemébe.

– Ühüm. – Ügy tűnt, Faragó nem vette észre. – Zarándok szerint is ez volt az oka. – Megérintette kölykeit, és elmosolyodott.

– Végül is érthető a dolog. Ennek a kettőnek itt még nőnie kell, mielőtt sört ihat... bár persze ma éjjel rajtam keresztül nekik is jut némi áttételes ünneplés. – A sátort enyhén sörszagú lehelet töltötte meg.

Johanna megtörölte az arcát. Most semmi kedve nem volt arról beszélni, milyen is kamasznak lenni.

– Ami azt illeti, eléggé csúnyán bántál ma délután Skrupilóval.

– Hát... igen, előtte beszéltem vele. Nem akarta, de én azt hittem, egyszerűen csak... nyakaskodik, úgy szokták ezt mondani? Ha sejtettem volna, mennyire feldúlt, hát...

– Gyakorlatilag szétesett ott, mindenki szeme láttára. Amennyiben jól értem a dolgokat, akkor csúnyán megszégyenült volna, igaz?

– ...igen. A becsületet hűségre cserélni a többiek előtt, ez nagyon fontos. Legalábbis az én vezetési módszeremben. Biztos vagyok benne, hogy Kóbor és az adatolvasó az irányítás tucatnyi másik módját tudná felsorolni. Nézd, Johanna, szükségem volt erre a cserére, ahogy arra is, hogy ott legyetek Skrupilóval.

– Igen, tudom. Mi ketten mentettük meg a helyzetet.

– Hallgass! – kiáltott fel metsző hangon, Johannának pedig eszébe jutott, hogy egy középkori királynővel van dolga. – Kétszáz mérföldre északra vagyunk a határomtól, majdhogynem Nyúzó területének szívében. Még néhány nap, és szembenézünk az ellenféllel, és akkor még többen halnak meg közülünk, magunk sem tudjuk, pontosan miért is.

Johanna gyomra mintha egyszerre kizuhant volna a talpán keresztül a semmibe. Ha nem tud visszajutni a hajóra, nem tudja befejezni, amit anya és apa elkezdett...

– Kérlek, Faragó! Tényleg megéri!

– Tudom. Zarándok is tudja. A tanácsomat alkotók többsége is egyetért velünk, igaz, kelletlenül. Azonban a tanácstagok beszéltek az adatolvasóval. Láttuk a világaitokat, és azt, hogy mire képes a tudományotok. Ugyanakkor az itteni népem nagyja – intett egyik fejével a sátor mögötti táborra – pusztán bizodalomból, az irántam érzett hűségüktől hajtva vannak itt. Nekik halálos ez a helyzet, és igen homályos a cél. – Elhallgatott, bár két kölyke egy pillanatig folytatta a lendületes gesztikulálást.

– Meg kell mondanom, nem tudom, miként vennéd rá a saját fajtádat arra, vállaljanak efféle kockázatot. Az adatolvasó katonai sorozásról beszél.

– Az Nyjorán volt, réges-régen.

– Nem érdekes. A lényeg, hogy a katonáim a hűségük, jobbára a személyesen hozzám kötődő hűségük miatt vannak itt. Hatszáz éven át jól védelmeztem a népemet. Az emlékeik és a mondák is egyértelműek ebben a tekintetben. Nem is egyszer fordult elő, hogy egyedül én érzékeltem a veszélyt, és az én tanácsaim mentették meg mindazokat, akiknek szükségük volt erre. Ez az, ami a katonák, a tüzérek többségét előrehajtja. Bármelyikük bármikor visszafordulhat. Szóval, ugyan mit gondoljanak, amikor az első „csatánkban” mit sem sejtő... turisták módjára botlunk bele egy farkasfészekbe? Ha óriási szerencsénkre nem lettél volna ott, a megfelelő helyen és éberen, te meg Skrupiló egyik tagja, végeztek volna velem. Végeztek volna Kóborral. A katonák jó harmada odaveszett volna.

– Ha nem lettünk volna ott, akkor feltehetően akadt volna más – felelte halkan Johanna.

– Meglehet. Szerintem senki másnak nem sikerült célba vennie a fészket. Láttad, milyen hatása volt az enyéimre? „Ha a balszerencse az erdőben végezhet a királynőnkkel, és elpusztíthatja a csodálatos fegyvereinket, mi lesz akkor, amikor gondolkodó ellenséggel kell szembenéznünk?” Számos fejben ez a kérdés fogalmazódik meg. Ha nem tudtam volna rá választ adni, soha nem jutottunk volna ki ebből a völgyből... Legalábbis nem észak felé.

– Ezért adtad a kitüntetéseket. Hűséget a becsületért.

– Úgy van. Mivel nem beszéled a tüskés nyelvet, ezért nem értetted. Dicsértem, milyen remekül viselkedtek. Ezüstfa-elismerést adományoztam azoknak a falkáknak, akik bármiféle rátermettségről tettek bizonyságot a támadás során. Akadt, akinek ennyi is elég volt. Elismételtem, milyen okok vezettek a hadjárathoz... az adatolvasóból ismert csodákat, és azt, hogy menynyi mindent veszítünk, ha Acél megkapja, amit akar. Csakhogy mindezt már hallották, és olyan elérhetetlen dolgokról van itt szó, melyeket elképzelni se tudnak. Az újdonság, amit ma mutattam nekik, az ti voltatok.

– Mi ketten?

– Az egekig magasztaltalak titeket. A magányos példányok gyakorta tesznek bátor dolgokat. Előfordul, hogy félig-meddig értelmesek, vagy úgy beszélnek, mintha azok lennének. Azonban a Skrupiló-töredék önmagában nem lenne sokkal több egy remek késes harcosnál.

Tisztában volt az ágyú használatával, de sem elég mancsa, sem elég szája nem volt, hogy bármit is kezdjen vele. És egymagában soha nem jött volna rá arra, hová lőjön. Viszont te egy kétlábú vagy. Sok szempontból védtelen. Képtelen vagy másként gondolkodni, mint egymagadban, viszont ezt úgy, hogy nem kell kapcsolatba lépned a körülötted lévőkkel. Ti ketten együtt megtették azt, amire egy farkasfészek támadása kellős közepén egyetlen falka se lett volna képes. Ezért elmondtam a seregemnek, milyen remek csapatot alkothat ez a két faj, hogyan egészítik ki egymást, hogyan tudunk segíteni azon, ami korok óta a másik gyengeségének számít. Együtt egy lépéssel közelebb kerülünk ahhoz, hogy a falkák falkája legyünk. Hogy van Skrupiló?

Johanna halványan elmosolyodott.

– Minden rendben. Miután ki tudott jönni ide, és átvenni a kitüntetését... – végigsimított a ruhájára tűzött brosson: csodálatos alkotás volt, Faragó városának látképe – ...szóval, amint ez sikerült, teljesen megváltozott. Látnod kellett volna őt utána, a tüzérekkel. Megtették a maguk hűség/becsület dolgát, aztán rengeteg sört megittak. Skrupiló azt mesélte nekik, mit is tettünk. Még nekem is segítenem kellett, hogy megmutassa... Szerinted a sereg bevette, amit az emberekről és a tüskésekről mondtál?

– Azt hiszem. A saját nyelvemen kifejezetten mestere vagyok a szónak. Annak tenyésztettem magamat. – Faragó elhallgatott. Kölykei átküzdötték magukat a szőnyegen, és orrukkal Johanna tenyerét bökdösték. – Ráadásul... még akár igaz is lehet. Kóbor biztos benne. Itt aludhatsz, egy sátorban velem, és közben mégis tudsz gondolkodni. Erre egyikünk se képes. A magunk módján mindketten hosszú ideje élünk, és azt hiszem, vagyunk olyan okosak, mint az emberek meg a többi kívüli lény, akikről az adatolvasó mesél. Ugyanakkor ti, egyszemélyes lények odaállhattok egymás mellé, és gondolkodhattok, építhettek. Fogadni mernék, hozzánk képest az egyszemélyes lények nagyon gyorsan haladtak a tudományokkal. Ám most, a segítségeddel talán számunkra is gyorsan változnak majd meg a dolgok. – A két kölyök visszahúzódott, Faragó pedig mancsaira eresztette fejeit. – Legalábbis ezt mondtam a népemnek... Most pedig aludnod kellene.

A sátor bejáratán túl már megjelentek a napfény foltjai.

– Rendben. – Levette felsőruháját. Lefeküdt, és vékony takarót húzott magára. Faragó nagyobbik fele már láthatóan aludt. Szokás szerint egykét szempárja nyitva maradt, bár az ébren maradtak csak korlátozott értelemmel rendelkeztek... most pedig még ők is fáradtnak tűntek. Érdekes, Faragó annyit dolgozott az adatolvasóval, hogy az emberi hangjából a kiejtés mellett az érzelmi töltet is érezhetővé vált. Az előbb egészen kimerültnek, szomorúnak hangzott.

Kinyúlt takarója alól végigsimítani Faragó legközelebbi, vak tagján.

– És te hiszel abban, amit a többieknek mondtál? – kérdezte halkan.

Az egyik „őrszem” ránézett, és mindenhonnét nagyon is emberi sóhaj szállt fel. Alig lehetett hallani Faragó hangját.

– Igen... de attól tartok, ez többé nem számít. Hatszáz éven át nagyon is magabiztos voltam. Ám az, ami a déli falnál történt... annak nem lett volna szabad megtörténnie. És nem is lett volna így, ha követem Árusítoló tanácsát, és az új úton megyek tovább.

– De hát akkor megláthattak volna minket...

– Igen. Hát nem érted? Így is, úgy is kudarc! Árusítolónak Nyúzó legbelső köréből származó, pontos értesülései vannak. Viszont a mindennapokban meggondolatlan. Pontosan tudtam, hogy így van, és arra gondoltam, valahogy ellensúlyozom ezt a hozzáállását. Csakhogy a régi út sokkal rosszabb állapotban volt, mint ahogy az emlékezetemben élt: ha az elmúlt néhány évben bármiféle forgalom lett volna rajta, akkor a farkasfészek soha nem telepedhetett volna meg mellette. Ha Árusítoló rendesen kezelte volna az őrjáratokat, vagy ha én rendesen kezeltem volna őt, soha nem tudtak volna meglepni minket. Ehelyett kis híján legázoltak minket... az egyetlen megmaradt adottságom pedig láthatólag az, hogy becsapom mindazokat, akik bíznak bennem, és elhitetem velük, még mindig tudom, mit is teszek.

Kinyitotta még egy szempárját, és mosolyt jelentő mozdulatot tett.

– Furcsa. Ezeket még Kóbornak se mondtam el. Talán az emberi kapcsolatok újabb „előnye” lenne ez?

Johanna megpaskolta a vak tag nyakát.

– Meglehet.

– A lényeg, hogy hiszek abban, amit arról mondtam, hogyan lehetnének a dolgok, de attól tartok, a lelkem nem elég erős, hogy meg is valósítsam. Talán át kellene adnom az irányítást Kóbornak vagy Árusítolónak. Ezen még gondolkodnom kell.

Johanna meglepett tiltakozását pisszegéssel söpörte félre.

– Most pedig, kérlek, aludjunk!

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

Ravna egykor azt hitte, parányi hajójuk feltűnésmentesen repülhet egészen a fenékig. Mint minden más, ez az elképzelése is megváltozott. Jelen pillanatban a Sávon kívül II lehet a háló legismertebb űrhajója. Milliónyi faj követte figyelemmel a hajszát. A Közép-Kívülben roppant méretű antennarajok néztek feléjük, hallgatták az Sk-t kergető hajókról küldött – jobbára hazugságokból álló – történeteket. Magukat a hazugságokat természetesen nem hallhatta közvetlenül, ám a fogott adások épp olyan tiszták voltak, mintha a gerincvonalon lett volna.

Minden egyes napja egy részében a Híreket olvasta, igyekezett reményre lelni, bizonyítani önmagának, hogy amit tesz, helyes.

Mostanra sikerült megállapítania, mi is üldözi őket. Ebben még Pham és Kékhéj is kétségtelenül egyetértett volna. Hogy miért üldözik őket, és hogy mit találhatnak útjuk végén, most ez számított a hálón a véget nem érő találgatás tárgyának. Bármi is az igazság, szokás szerint alaposan elrejtőzött a hazugságok között.

Rejtjel: 0

Kapta: Sk fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: triszkvélin, SjK egységek

Küldi: Hanza

[Jeladó bukása előtt nincs rá utalás. Feltételezhető forrása nincs. Olyasvalakiről van szó, aki nagyon óvatos.]

Téma: Védelmi Szövetség csalárdsága?

Terjesztési kör:

Métely Fenyegetése

Háborúfigyelők érdeklődési csoport

Homo Sapiens érdeklődési csoport

Dátum: 5, 80 nappal Sjandra Kei bukása után

Kulcsfogalmak: Hiábavaló erőfeszítés, felesleges fajirtás

Üzenet szövege:

Korábban felvetettem azt a lehetőséget, hogy nem történt pusztulás a Sjandra Kein. Elnézést! Elképzelésem katalógusazonosítási hiba eredménye volt. Elfogadom mindazokat az üzeneteket (néhány másodperccel ezelőttig összesen 13123-at), amelyek arról biztosítanak, hogy Sjandra Kei lakóterei ütközéses sérüléseket szenvedtek az elmúlt hat napban.

Vagyis úgy tűnik, ez a „Védelmi Szövetség” valóban megtette a korábban ígért katonai lépéseket. Továbbá láthatóan elég erejük van ahhoz, hogy kis középkívüli civilizációkat pusztítsanak el Továbbra is megválaszolatlan azonban a kérdés: „miért?”. Korábban közzétettem érveket, amelyekből kiderül, aligha valószínű, hogy a métely a Homo sapiens-t különösebben irányítani tudná (noha ahhoz eléggé hülyék voltak, hogy létrehozzák). Még a szövetség saját jelentései is elismerik, a Sandra Kei szophontoszainak kevesebb mint a fele került ki ebből a fajból.

Most pedig a szövetség flottájának nagyobbik része kerget egyetlen hajót a Kívül feneke irányába. Ugyan miféle kárt okozhat a szövetség odalenn a mételynek? Kétségkívül nagy fenyegetésről, a jól dokumentált történelem talán legújszerűbb, legveszedelmesebb fenyegetéséről van szó. Mindazonáltal a szövetség viselkedése ártalmasnak és céltalannak mutatkozik. Most, hogy feltárták néhány támogató szervezetük kilétét (lásd [azonosító számú] üzenetek), azt hiszem, ismerjük valódi indítékaikat. Összefüggéseket látok a szövetség és a régi Latartoztat Hegemónia között Ezer évvel ezelőtt nagyon hasonló, végsőkig menő küzdelmet folytattak, amelynek során magukhoz ragadtak néhány, egy nem sokkal korábbi transzcendencia nyomán üresen maradt ingatlant. A hegemónia megállítása kifejezetten izgalmas tevékenység volt a galaxisnak abban a részében. Azt hiszem, ezek a fajok tértek vissza, és kihasználják a – nyilvánvalóan jóval nagyobb fenyegetésnek számító – métely kapcsán támadt általános riadalmat.

A tanácsom: ügyeljenek a szövetségre és állítólagos hősies erőfeszítéseire!

Rejtjel: 0

Kapta: Sk fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: szcsiracsén→rondralip→triszkvélin, SjK egységek

Küldi: Békés Megnyugvás kommunikációs együttállása

Téma: Találkozás a perverzitás képviselőivel

Terjesztési kör:

Métely Fenyegetése

Dátum: 6, 37 nappal Sjandra Kei bukása után

Kulcsfogalmak: Hanza csalárdsága?

Üzenet szövege:

A hozzászólók egyikéhez sem fűz minket különleges kapcsolat. Ezzel együtt érdemes felhívni a figyelmet arra, hogy egy olyan létező, amely mindeddig sem elhelyezkedését, sem érdekeltségeit nem tette közzé – nevezetesen Hanza mocskolja a Védelmi Szövetség erőfeszítéseit. A szövetség kizárólag abban az időszakban tartotta titokban tagjai kilétét, amikor csapatösszevonásokat tartott, amikor a perverzitás egyetlen csapásával teljes egészében megsemmisíthette volna. Azóta igen nyíltan tevékenykedik.

Hanza nem érti, miként érdemelte ki egyetlen űrhajó a szövetség figyelmét. Mivel az események legutóbb a Békés Megnyugváson vettek fordulatot, módunkban áll némi magyarázatot nyújtani erre. A szóban forgó hajót, a Sávon kívül II-1, egyértelműen a Kívül fenekén végrehajtott műveletekre szánták... korlátozottan még a Lomha Zónában is képes működni. Bejelentkezésekor azt állította, zonográfiai úton van, amelynek célja a fenéken újabban tapasztalható örvény vizsgálata. Küldetése valójában igencsak más. Vad és erőszakos távozását követően sikerült összeillesztenünk néhány egészen elképesztő tényt.

A hajó legénységének legalább egy tagja ember volt. Noha erősen igyekeztek kerülni másokat és szkródutas kereskedőket használtak közvetítőknek, felvételeink vannak, amelyek bizonyítják ezt. Hozzájutottunk az egyik személy bioszekvenciájához, és a három Homo sapiens-archívumból kettő mintázatainak megfelel. (Mint az köztudott, a Sneerot-dűlőn található harmadik az emberek szimpatizánsainak tulajdonában van.) Néhányan talán úgy vélik, a félrevezetést a félelem indokolta, elvégre minden itteni esemény a Sjandra Kei pusztulását követően történt. Mi más véleményen vagyunk: a hajó még a Sjandra Kei-i eset előtt vette fel velünk a kapcsolatot.

Azóta gondosan elemeztük a műhelyünkben végzett javítási munkákat. Az ultrameghajtás automatikája bonyolult, és a szerkezet rengeteg rétegből áll – még a legügyesebb álcázás sem rejtheti el a benne lapuló összes emléket. Mostanra már tudjuk, hogy a Sávon kívül II a Jeladó-rendszerből érkezett, és a perverzitás támadását követően hagyta el. Gondolják csak végig, mit is jelent ez!

A Sávon kívül II legénysége fegyvereket vitt az egyik lakótérbe, megölt számos helybeli szophontoszt, majd elmenekült, mielőtt még a zenészeink [összehangolóink? rendőreink?] értesültek volna az esetről. Jó okunk van rá, hogy semmi jót ne kívánjunk nekik.

Ugyanakkor balszerencsénk apróság csupán a titkos küldetés lelepleződéséhez képest. Kifejezetten hálásak vagyunk a szövetségnek, amiért a nyomok követése során ilyen sokat hajlandóak kockára tenni.

A szokottnál is több megalapozatlan feltételezés kering a híreknek ebben a hozzászóláshalmában. Reméljük, közzétett tényeink felébresztenek majd néhányat azok közül, akik figyelemmel kísérik. Különösen azt érdemes fontolóra venni, mi is lehet „Hanza”. A perverzitás kifejezetten jól látható a Felső-Kívülben, ahol nagy a hatalma, és saját hangján szólhat. Idelenn sokkal valószínűbb, hogy a félrevezetés és bújtatott propaganda eszközével él majd. Gondoljanak csak erre, amikor olyan azonosítatlan hozzászólók üzeneteit olvassák, amilyen „Hanza”!

Ravna a fogát csikorgatta. A legrosszabb az egészben, hogy az üzenetben szereplő tények egytől egyig megfeleltek a valóságnak. A következtetések voltak rosszindulatúak és tévesek. Nem sikerült rájönnie, valamiféle mocskolódó propagandával van-e dolga, vagy éppen Szent Ríndell ad hangot őszinte véleményének (habár Ríndell mintha soha nem bízott volna meg ennyire a pillangókban).

Mindenesetre a Hírek széltében-hosszában egyetértett abban, hogy a szövetségnél jóval több hajó kergette az Sk-1. Az ultrameghajtás nyomai akkora rajt alkottak, hogy ezer fényéves körzeten belül bárki érzékelhette őket. A legjobb becslés szerint is legalább három flotta üldözte őket. Három! A továbbra is hangos és kérkedő Védelmi Szövetség, amelyet – néhányan – azzal vádoltak, hogy valójában a kínálkozó alkalmat kihasználó fajirtók. Mögöttük jött Sjandra Kei... és mindaz, ami Ravna szülőhazájából maradt – az egész világegyetemben talán ők számítottak az egyedüli népségnek, akikben megbízhatna. Közvetlenül a hátuk mögött pedig a néma flotta. A hírekhez hozzászólók közül sokan állították, hogy a Felső-Kívülből érkeztek. A fenéken még akár gondjaik is támadhatnak majd, ám egyelőre közeledtek hozzájuk. Kevesen kételkedtek abban, hogy a perverzitás gyermekei. Mindenekelőtt meggyőzte a világegyetemet az Sk vagy úti célja kozmikus jelentőségéről. A nagy kérdés épp az, hogy miért fontos. Óránként ötezer üzenetes sebességgel zajlott a találgatás. Milliónyi különböző nézőpont töprengett a rejtélyen. Néhány közülük annyira idegennek számított, hogy hozzájuk képest még a szkródutasokat és az embereket is egy fajnak lehetett tekinteni. A Híreknek ezen a fórumán legalább öt résztvevő volt napkoronában lakó, gáz alapú életforma. Akadt egy-két másik, amelyik Ravna szerint a katalógusban nem szereplő faj – annyira óvatosak, hogy talán ez a legelső alkalom, amikor ténylegesen használják is a hálót.

Az Sk számítógépe sokkal butább lett, mint a Közép-Kívülben volt. Még arra se kérhette meg, hogy finom árnyalatokat, ötleteket keresve fésülje át az üzeneteket. Sőt, ha a beérkező szövegnek nem volt triszkvélin változata, akkor sokszor nem lehetett elolvasni. A hajón lévő fordítóprogramok még mindig elég jól boldogultak a fő kereskedőnyelvekkel, ám még ezeknél is lassan készültek el, az eredmény pedig tele volt jelentésváltozatokkal meg halandzsával. Újabb jele, hogy közelednek a Kívül fenekéhez. Természetes nyelvekről csakis önálló értelemmel bíró fordítóprogramhoz borzasztóan közel álló eszközökkel készíthető használható fordítás.

Mindazonáltal a megfelelő konstrukcióval feltehetően jobban is állhattak volna a dolgok. Az automatika – tekintettel a mélységből fakadó korlátozásokra – kellemesebben is leromolhatott volna. Ehelyett egyszerűen csak leálltak a berendezések – ami megmaradt, az is lassan, számos hibával működött. Bárcsak sikerült volna az átépítés a Jeladó elvesztése előtt! Ugyan hányszor kívántam már ezt? Nagyon bízott benne, hogy az üldözésükre indult hajókon ugyanilyen rossz a helyzet.

Ezért Ravna csak arra használta a hajót, hogy kissé megrostálja a Fenyegetések hírcsoportot. A maradék csupa semmitmondó szöveg, mintha olyanok írták volna, akik „csodajeleket látnak az időjárás változásaiban”...

Rejtjel: 0

Szintaxis: 43

Kapta: Sk fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: arbwyth→kereskedő 24→csergvelen→triszkvélin, SjK egységek

Küldi: Ködbeli Pödrölt

[Talán egy magányos, Jupiter-típusú rendszerben élő, lebegő lények szervezete. A jelenlegi fórum megnyitása előtt igen ritkán indult tőlük üzenet. Úgy tűnik, eléggé el van tájolódva. Program ajánlása: törölni a hozzászólót a megjelenített üzenetek közül.]

Téma: Métely célja a fenéken

Terjesztési kör:

Métely Fenyegetése

A teremtés nagy titkai

Dátum: 4, 54 nappal Sjandra Kei bukása után

Kulcsfogalmak: változékony zónák és a métely, Hatlábúság mint kulcsfogalom

Üzenet szövege:

Először is elnézést, ha nyilvánvaló következtetéseket ismétlek meg. A hálóhoz csakis egy igen költséges kapcsolaton keresztül férek hozzá, így számos meghatározó üzenet elkerüli a figyelmemet. Azt hiszem, bárki, aki olvassa a Teremtés Nagy Titkai és a Métely Fenyegetése fórumát, érdekes és fontos mintázatot fedezhet fel. A Békés Megnyugvás tájékoztatási szolgálatának az eseményekről adott beszámolója óta a többség egyetért abban, hogy a [...] térségben valamilyen, a perverzitás számára jelentős dolog pihen a Kívül fenekén. Úgy vélem, ez kapcsolatban állhat a nagy titkokkal. Az elmúlt kétszázhúsz napban egyre gyakrabban számolnak be jelentések zónák határfelületének instabilitásáról a Békés Megnyugvás alatti térségben. A métely fenyegetésének erősödésével, ahogy támadást indított fejlett fajok és más hatalmak ellen, az instabilitás is fokozódott. Nem lehetséges, hogy a két esemény kapcsolatban áll egymással? Mindenkinek tanácsolom, vizsgálja meg, milyen ismeretekkel rendelkezik a nagy titkokról (illetve ellenőrizze a szóban forgó csoport legközelebbi archívumát)! Az efféle események ismét csak bizonyítják, hogy a világegyetem nem egyéb, csak átmeneti haksofolk.

Néhány üzenet egészen sokat ígért.

Rejtjel: 0

Szintaxis: 43

Kapta: Sk fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: kalimpa→béloreszk→triszkvélin, SjK egységek

Küldi: Tücsökzene a Magas Fűz alatt

[Tücsökzene mesterséges faj, amelyet Magas Fűz hozott létre transzcendenciájakor tréfa/kísérlet/eszközként. Több mint tízezer éve van a neten. Megszállottan tanulmányozza a transzcendenciához vezető utakat. Nyolcezer éve folyamatosan a Holvannakmost és a kapcsolódó fórumok egyik leggyakoribb szereplője. Semmilyen bizonyíték nincs arra, hogy bármelyik tücsökzene település transzcendenssé vált volna. Eléggé különlegesek ahhoz, hogy nagy látogatottságul hírcsoport foglalkozzon magával a fajjal. Általános az egyetértés abban, hogy a tücsökzenét vissza, a Felső-Kívülbe küldött kutasznak tervezte Magas Fűz, és valamiért képtelen saját maga is elérni a transzcendenciát.]

Téma: Métely célja a fenéken

Terjesztési kör:

Métely Fenyegetése

Holvannakmost érdeklődési csoport

Háborúfigyelők érdeklődési csoport

Dátum: 5, 12 nappal Sjandra Kei bukása után

Kulcsfogalmak: a transzcendenciáról

Üzenet szövege:

Számos üzenet tartalmával ellentétben nem is egy oka lehet annak, hogy egy hatalom miért telepíti alkotásait a Kívül fenekére. A Hiámas itteni hozzászólásában már beszélt néhányról: egyes hatalmak forrásokkal alátámaszthatóan érdeklődnek a Lomha Zóna, sőt a Gondolattalan Mélység iránt. Egy-két esetben még kutatócsapatokat is küldtek (igaz, mire visszatérnek a Mélységből, addigra a megbízójuknak számító hatalom már régen elveszítette érdeklődését a helyi kérdések iránt).

Azonban jelen esetben egyik ilyen indíték sem valószínűsíthető. Mindazok számára, akik ismerik a gyorségésű transzcendenciát, egyértelmű, hogy a métely a sztázisra törekszik. A fenék iránti érdeklődése egészen váratlanul támadt fel, véleményünk szerint a Békés Megnyugváson történtek idézték elő. Van a fenéken valami, ami kulcsfontosságú a perverzitás egészsége szempontjából.

Érdemes fontolóra venni az eltávolító disszonancia gondolatát (lásd a Holvannakmost csoport archívumát). Senki nem tudja, a Straumli Birodalom emberei miféle eljárásokkal indították be. Meglehet, maga a gyorségésű is transzcendens értelemmel bírt. Mi a helyzet akkor, ha nem tetszett neki a terellés? Ebben az esetben megpróbálkozhat azzal is, hogy elrejtse a kiugráshoz használt szülszüléket. A fenék nem az a hely, ahol maga az algoritmus rendes esetben lefuthatna, ám rövid ideig működő avatárokat így is lehet belőle készíteni.

Ravna bizonyos pontig szinte értette az üzenetet – az eltávolító disszonancia az alkalmazott teológia egyik közhelye. Ám aztán, mint azok az álmok, amelyek az élet titkát ígérik, ez az üzenet is értelmetlenségbe süllyedt.

Akadtak olyanok, amelyek nem voltak szamárságok, és zavarosak sem. Szokás szerint Sándor az Állatkertben rengeteg mindent egészen pontosan látott.

Rejtjel: 0

Kapta: Sk fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: triszkvélin, SjK egységek

Küldi: Sándor Közvetítő Hírszerzés az Állatkertben

[Közismert katonai vállalat Felső-Kívülben. Ha ez színjáték, valaki épp veszélyesen él.]

Téma: Métely célja a fenéken

Kulcsfogalmak: váratlan fordulat a métely taktikájában

Terjesztési kör:

Métely Fenyegetése

Háborúfigyelők érdeklődési csoport

Homo Sapiens érdeklődési csoport

Dátum: 8, 15 nappal Sjandra Kei bukása után

Üzenet szövege:

Amennyiben ez nem lenne világos, Sándor Hírszerzés számos különböző forrásból jut a hálóhoz. Köztes csomópontokat nem érintő útvonalakon is gyűjtünk üzeneteket. Éppen ezért viszonylagos biztonsággal jelenthetjük ki, a kapott hírekkel útközben nem babrált senki. (A kiinduló helyzetben meglévő’ hazugságok és félreértések továbbra is megvannak, de hát épp ez az, ami izgalmassá teszi a hírszerzési munkát.)

Egy évvel ezelőtti feltelepülése óta a métely szerepel érdeklődésünk legelső helyén. Ezt nem csupán nyilvánvaló erejének, pusztításának és az eddig elkövetett istengyilkosságainak köszönheti. Attól tartunk, ez a fenyegetés kisebbik fele. Az írott történelemből ismerünk más, közel ekkora erejű perverzitásokat is. Ennek épp a stabilitása a különlegessége. A belső fejlődésnek semmilyen jelét nem látjuk – bizonyos szempontból kevesebb, mint egy hatalom. Előfordulhat, hogy soha nem adja fel a FelsőKívül ellenőrzésének célját. Széles körű és végleges változásnak lehetünk tanúi. Olyan állandó elhalást kell elképzelnünk, ahol a FelsőKívül egyedüli értelme a métely.

Vagyis a métely tanulmányozása élet-halál kérdés a számunkra (noha igen erősek vagyunk, és széles területet foglalunk el). Számos megállapításra jutottunk. Ezek közül némelyik mindenki számára magától értetődik, mások hajmeresztő képzelgésnek hathatnak. A Békés Megnyugvásból jelentett események fényében minden új megvilágításba kerül.

A métely szinte a kezdet kezdetétől fogva keres valamit. Kutatása jócskán túlnyúlik agresszív fizikai terjeszkedésén. Automata ügynökei gyakorlatilag a Kívül tetején található összes csomópontba megkíséreltek behatolni – a FelsőKívül hálózata romokban hever, csupán a lejjebb megszokottaknál alig hatékonyabb protokollok maradtak belőle. Ezzel egy időben a métely fizikailag eltulajdonított számos archívumot. Bizonyítékunk van arra, hogy igen nagy létszámú flották kutatnak a csúcson és Alsó-Transzcendenciában a hálózaton kívüli archívumok után. A tombolás során eddig legalább három hatalmat gyilkolt meg.

Most pedig ez a roham egyszerre véget ért. A métely terjeszkedése ugyan folytatódik, és nem látszik a vége, azonban nem kutakodik tovább a Felső-Kívülben. Amennyire képesek vagyunk ezt megállapítani, a változás kétezer másodperccel azelőtt következett be, hogy az emberek hajója távozott Békés Megnyugvásról. Kevesebb mint hat órával később láttuk az indulását annak a néma flottának, amelyről oly sokan és oly sokat találgatnak. Ez a hajóraj minden kétséget kizáróan a métely teremtménye.

Más időkben Sjandra Kei elpusztítása és a Védelmi Szövetség indítékai fontos kérdésnek számítanának (szervezetünk pedig talán foglalkozna azzal, hogy üzletet kössön az érintettekkel). Ám mindez eltörpül eme flotta és a hajó mellett, amelyet kergetnek. Mi pedig nem értünk egyet a Békés Megnyugvásról érkezett elemzéssel. Számunkra nyilvánvaló, hogy a métely egészen addig nem tudott a Sávon kívül II-ről, amíg nem találtak rá a Békés Megnyugváson.

A hajó nem a métely eszköze, azonban van rajta valami, esetleg olyasmi felé tart, ami roppant fontossággal bír a métely számára. Ugyan mi lehet ez? Innentől pusztán feltevésekbe bocsátkozhatunk. Ha pedig feltevésekről beszélünk, a nagy erejű féltörvényeket, a középszer és a lehető legkisebb feltételezés alapelveit alkalmazzuk. Amennyiben a métely képes az egész csúcsot állandó stabilitásban meghódítani, akkor eddig miért nem jelent meg? Úgy véljük, a métely korábban is feltelepült már – és ez olyan súlyos következményekkel járt, hogy ez az esemény az írott történelem kezdete –. ám megvan a maga személyre szabott természetes ellenfele.

Az események sora még egy világos forgatókönyvet is feltételez, ami ismerős is lehet a hálózati biztonsági rendszerekből. Hol volt, hol nem volt – nagyon-nagyon régen – volt egyszer már egy métely. Sikerrel védekeztek ellene, és a métely receptjének összes ismert másolatát megsemmisítették. Persze egy ekkora hálóban soha nem lehetett biztosra venni, hogy a rossz összes másolata megszűnte. A védelmet minden bizonnyal hatalmas számban szórták szét. Ám még ha el is érték vele a hordozó archívumot, ha a métely nem futott rajta, akkor semmi sem történt.

A Straumli Birodalom emberei balszerencséjükre épp egy ilyen archívumba botlottak bele: nyilvánvalóan egy hálóról régen lekapcsolódott roncsról lehetett szó. Feltelepítették a mételyt, és véletlenül – még az is lehet, hogy valamivel később – a védelmi programot is. A métely ellenfelének valahogy sikerült megmenekülnie. A métely azóta is ezt keresi... csakhogy rossz helyen. Amilyen gyenge volt, a védelemnek ez az új példánya olyan mélységbe húzódott vissza, ahová egyetlen hatalom sem remélheti, hogy behatol, mivel külső segítség nélkül képtelen lenne visszatérni onnan. Feltevés feltevés hátán. Fogalmunk sincs a védelem mivoltáról, azonban visszavonulása elkeserítő. Ráadásul most még ez az áldozat is feleslegesnek bizonyul, mivel a métely átlátott a szitán.

Flottáját egyértelműen hevenyészetten, kapkodva dobták össze a felfedezéshez épp a legközelebb tartózkodó erőkből. Ha nem siet, üldözöttje talán kisiklik a métely karmai közül. Vagyis a kergetéshez használt felszerelés feltehetően kevéssé alkalmas erre a mélységre, az ereszkedés folytatódásával a teljesítménye is fokozatosan romlik majd. Azonban becslésünk szerint még így is erősebb lesz minden olyan erőnél, amely a közeljövőben odaérhet.

Miután a métely megérkezik a Sávon kívül II úti céljához, talán többet is megtudhatunk az ügyről. Ha azonnal megsemmisíti a helyet, világossá válik, hogy valamilyen, a mételyre valódi veszélyt jelentő dolog létezett ott (és talán megvan még máshol is, legalább receptként). Amennyiben nem ez történik, akkor a métely kereshetett olyasmit is, ami még az eddiginél is veszélyesebbé teszi.

Ravna hátradőlt, és egy ideig csak bámulta a képernyőt. Sándor Közvetítő Hírszerzése a hírcsoport egyik legélesebb eszű hozzászólója... Most azonban még az ő előrejelzéseik is csupán a gyászos végzet különböző változatairól szóltak. És közben végig annyira rohadtul hidegvérnek, analitikusak voltak. Tudta, hogy Sándor sok fajnak adott otthont, fiókirodái mindenütt jelen voltak a Felső-Kívülben. Azonban ez nem egy hatalom. Ha a perverzitás le tudta dönteni Jeladót és meg bírta ölni Vénséges Vént, akkor Sándor összes erőforrása sem ér majd semmit, ha az ellenség úgy dönt, hogy elemészti. Elemzésük hangvétele leginkább egy föld felé zuhanó hajó pilótáját juttatta az eszébe, aki eltökélten igyekszik megérteni a veszélyt, és nem szakít időt arra, hogy rettegjen.

Jaj, Pham, annyira jó lett volna, ha beszélhettünk volna előtte!

Összekucorodott, úgy, ahogy az ember csak súlytalanságban képes. Halkan, ám remény híján tört fel a zokogás. Az elmúlt öt napban legfeljebb ha tíz mondatot váltottak egymással. Úgy éltek, mintha pisztolyt szorítottak volna egymás homlokához. Szó szerint ez történt... ő maga gondoskodott erről. Amikor Phammal és a szkródutasokkal együtt voltak, akkor legalább megosztoztak a veszély terhén. Most azonban egymás ellen dolgoztak, ellenségeik pedig lassan, de biztosan egyre közelebb értek hozzájuk. Ugyan mi haszna lenne Pham istenszilánkjának ezer ellenséges hajóból, mögöttük pedig a mételyből?

Végtelen ideig lebegett csak, zokogása kétségbeesett hallgatásnak adta át a helyét. Ismét azon töprengett, vajon helyese mindaz, amit tett? Pham életét fenyegette, csak azért, hogy megvédje Kékhéjt és Zöldszárt, az egész fajt. Ezzel pedig titokban tartotta az ismert háló történetének legnagyobb árulását.

Meghozhat-e egyetlen személy ilyen döntést? Pham pontosan ezt kérdezte tőle, ő pedig igennel felelt, de...

Minden egyes nap ez a kérdés gyötörte. És minden egyes nap kereste a kivezető utat. Csendben letörölte az arcát. Nem kételkedett mindabban, amire Pham rájött.

Akadt néhány önelégült hozzászóló a hálón, aki azt hirdette, olyan roppant valami, mint a métely, nem több szomorú katasztrófánál, és nem valamiféle ősgonosz. A gonoszságot csakis kisebb léptékben lehet értelmezni, abban, ahogy egyik szophontosz árt a másiknak. A Nyugodj Békében előtt úgy látszott, ez az érv nem több komolytalan játéknál a szavakkal. Most viszont Ravna belátta, hogy lehet értelme... de teljesen téves. A métely hozta létre az utasokat, ezt a csodálatos és békés fajt. Milliárdnyi világon voltak jelen, ami jó dolog. E mögött az egész mögött pedig ott húzódott a lehetőség, hogy barátok független elméjét szörnyetegekké változtassák. Amikor Kékhéjra és Zöldszárra gondolt, és feltámadt benne a félelem, mert pontosan tudta, ott lapul a méreg – pedig mind a ketten jó szándékúak –, akkor megértette, hogy a transzcendens léptékű gonoszságba pillanthatott bele.

Ő keverte Kékhéjt és Zöldszárt ebbe az egészbe – egyikük sem kért belőle. Barátok voltak, szövetségesek, és nem hajlandó ártani nekik csak azért, amivé válhatnak.

Talán a legutóbbi hírek miatt. Talán mert n-edszerre nézett szembe ugyanazokkal a lehetetlenségekkel. Ravna fokozatosan felegyenesedett, miközben az utolsó üzeneteket nézte. Tehát: hitt Phamnak a szkródutasok jelentette veszély kapcsán. Azt is hitte, hogy ennek a kettőnek az esetében legfeljebb csak magában hordozza az ellenséggé válást, de nem az. Eldobott magától mindent, pusztán azért, hogy megmentse őket és a fajtájukat. Lehet, hogy ez hiba volt, de meg kell ragadni mindazt, amit kínál. Ha meg kell menekülniük, mert szövetségesként tekintesz rájuk, akkor bánj is velük így! Kezeld őket barátokként, ha már azok! Játékszerek vagyunk mindnyájan.

*

A szkródutasok kabinja közvetlenül a parancsnoki híd mögött helyezkedett el. Azóta nem jöttek ki onnan, hogy Nyugodjék Békébennél úgy összeomlott minden. Míg végiglebegett a folyosón az ajtójuk felé, Ravna félig-meddig azt várta, Pham keze munkája ott settenkedik majd az árnyakban. Tisztában volt azzal, a férfi minden tőle telhetőt megtesz, hogy „megvédje magát”. Mégsem tapasztalt semmi szokatlant.

Mit gondol majd arról, hogy felkeresem őket?

Bejelentkezett. Kisvártatva megjelent Kékhéj. Szkródjáról az összes csíkot letörölték, mögötte a helyiség kész felfordulás. Páfránylevelei gyors rándulásaival hívta be.

– Úrnőm.

– Kékhéj – bólintott felé. Minden második lélegzetével önmagát szidta, amiért megbízik az utasokban. A többinél halálosan szégyellte magát, amiért magukra hagyta őket.

– H...hogy van Zöldszár?

Kékhéj páfránylevelei meglepetésre mosolyban csapódtak össze.

– Hát kitaláltad? Ez az első napja az új szkródján... Ha szeretnéd, megmutatom.

Kerülgette a helyiségben rácsformát követve elszórt felszerelést. Kicsit arra a műhelyfelszerelésre emlékeztetett, amelyből Pham a turbópáncélját készítette. Ha pedig Pham meglátná, minden önuralmát elveszítené.

– Minden egyes pillanatban ezen dolgozom, amióta... Pham bezárt minket ide.

Zöldszár a másik szobában várta őket. Szára és páfránylevelei ezüst színű cserépből álltak ki. Kerekek sehol. Egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy hagyományos szkród. Kékhéj átgördült a mennyezeten, és kinyújtotta egyik páfránylevelét párja felé. Zörgött neki valamit, mire némi késéssel, de a női utas válaszolt.

– A szkródkezdemény nagyon korlátozott: mozgatni nem lehet, nincsenek tartalék energiaforrásai. Kis szkródutasoknak készült, egyszerű változat, amelyet dirokimék terveztek. Csak arra való, hogy egy helyben, egyetlen irányba nézve üldögélhessünk. Viszont Zöldszár így támogatással rendelkezik rövid távú emlékezetéhez és még figyelem-összpontosítókkal is... Újra itt van velem. – Fontoskodva körbegurulta, egyes páfránylevelei cirógatták, másokkal a Zöldszárnak készített ketyerét mutogatta.

– Ő maga nem szenvedett komoly sérüléseket. Néha az jut az eszembe... mondhatott Pham bármit, a legutolsó másodpercben talán nem volt képes megölni.

Idegesen beszélt, mint aki tart attól, mit szól majd Ravna mindehhez.

– Az első néhány napon nagyon aggódtam. De jó a hajóorvos. Rengeteg időt adott neki, hogy erős hullámverésben álljon. Hogy lassan gondolkodjon. Mióta elkészültem a szkródkezdeménnyel, azóta gyakorolja az emlékezés mozdulatait, ismétli, amit a hajóorvos meg én mondunk neki. A szkródkezdeménnyel közel ötszáz másodpercig képes új emlékre összpontosítani. Ez általában elegendő a veleszületett elméjének, hogy a gondolatot elhelyezze a hosszú távú emlékezetben.

Ravna odalebegett hozzá. Zöldszár páfránylevelein látott néhány új gyűrődést. Gyógyulófélben lévő hegek. Az utas látófelszínei követték Ravna mozgását. Tudta, hogy ott van – testtartása minden apró részletében barátságosságot sugárzott.

– Tud beszélni triszkül, Kékhéj? Kötöttél rá hangzót?

– Mi? – Zümmögés. Kékhéj feledékeny volt, esetleg ideges: Ravnának nem sikerült megállapítania, melyik. – Persze, persze. Egy percet kérek csak... Eddig nem volt rá szükség. Senki nem akart beszélni hozzánk.

Ügyködött valamit a barkácsolt szkródon.

A következő pillanatban:

– Üdv, Ravna...! Felismerlek. – A páfránylevelek a szavakkal egy időben zörögtek.

– Én is téged. Örülünk... örülök, hogy újra itt vagy.

A hangzó halkan, vágyódva (?) szólalt meg.

– Igen. Elég nehéz elmondanom. Szeretnék beszélni, de nem is tudom... van értelme, amit mondok?

Kékhéj Zöldszár látóterén kívül meglendítette egyik hosszú csápját, így jelezve: mondd, hogy igen!

– Igen, értelek, Zöldszár. – Ravna pedig elhatározta, soha többé nem haragszik meg az utasra, amiért nem emlékszik.

– Jó. – A páfránylevelei kiegyenesedtek, és nem szólt többet.

– Nézd! – jött a hang Kékhéj hangzójából. – Igazán nagyon örülök. Zöldszár eltárolja ezt a beszélgetést a hosszú távú emlékezetébe. Egyelőre lassan megy, de még dolgozom a szkródkezdeményen. Biztos vagyok benne, hogy a lassúsága elsősorban az érzelmi megrázkódtatásból ered. – Közben folyamatosan Zöldszár páfrányleveleit simogatta, de a másik utas nem beszélt többet. Ravnát érdekelte volna, mégis mennyire igazán és nagyon örülhet Kékhéj.

Az utasok mögött egy sor kijelző utasokra igazított ablaka látszott.

– Figyelemmel követtétek a Híreket? – kérdezte.

– Hogyne.

– A... annyira tehetetlennek érzem magamat. – Annyira ostobának, amiért ezt elmondom nektek.

De Kékhéj nem bántódott meg ezen. Hálásnak tűnt a témaváltásért: jobban kedvelte a borongást némi távolságból szemlélni.

– Na igen. Kétségkívül híresek lettünk. Három flotta üldöz minket, úrnőm. Ha-ha!

– Nem úgy tűnik, mintha gyors ütemben közelednének.

Páfránylevél-vállrándítás.

– Pham nagyúr kifejezetten ügyes fedélzetmesternek bizonyult. Attól tartok, ereszkedésünk során megváltozik majd minden. A hajó magasabb fokú automatikája fokozatosan felmondja a szolgálatot. Nagyon-nagy jelentősége lesz annak, amit „kézi vezérlésnek” szokás nevezni. Az Sk-t az én fajomra tervezték, úrnőm. Bármit is gondoljon rólunk Pham nagyúr, a fenéken mindenkinél ügyesebben repülünk.

Ezért aztán a többiek fokról fokra közelebb kerülnek majd... legalábbis azok, akik valóban ismerik a saját hajójukat.

– Phamnak bizonyára tudnia kellene erről.

– Azt hiszem, igen. Azonban csapdába ejtették a saját félelmei. Mit is tehetne? Ha úrnőm nem lenne, talán már meg is ölt volna minket.

Majd ha eljutunk oda, hogy vagy meghal egy órán belül, vagy megbízik bennünk, talán akkor lesz választási lehetőség.

– Addigra túl késő lesz már. Még ha nem is bízik bennetek... még ha az utasokról el is tud képzelni minden rosszat... akkor is kell, hogy legyen valami módja. – Az jutott eszébe, hogy néhanapján nem kell megváltoztatni, ahogy az emberek gondolkodnak, sőt, még csak azt sem, kit gyűlölhetnek. – Pham szeretne eljutni a fenékre, és megszerezni az ellenszerét. Azt hiszi, hogy ti talán a mételytől valók vagytok, és ugyanaz a célotok. Ám egy bizonyos pontig... – Egy bizonyos pontig képes együttműködni, elhalasztani a képzeletében szükséges leszámolást addig, amikor már talán nem is számít majd.

Még nem is ért mondat végére, Kékhéj már akkor kiabálni kezdett vele.

– Én nem vagyok a mételytől való! Zöldszár se! – Körbeszáguldotta párját, és addig gurult át a plafonon, amíg páfránylevelei egyenesen Ravna arcába zörögtek.

– Sajnálom. Csupán a lehetőség...

– Nevetséges! – Hangzója kottázhatatlan hangon zümmögött fel.

– Néhány gonosz alakba botlottunk bele. Minden fajban vannak ilyenek, akik azzal foglalkoznak, hogy ölnek. Zöldszárt kényszerítették tettére, kicserélték a hangzójánál az adatokat. Pham Nuwen milliárdszámra ölne le minket emiatt a képzelgés miatt. – Tagolatlan hangokat kiadva integetett. Ravna még soha nem látott ilyet egy szkródutasnál: a páfránylevelei árnyalata megváltozott, besötétült.

A mozgásnak vége lett, mégse mondott többet. Aztán meghallotta Ravna is: jajongás volt, ami talán egy hangzóból származott. Kitartóan és folyamatosan erősödött, olyan üvöltés lett belőle, amihez képest Kékhéj összes hanghatása barátságos hablatyolás volt csupán. Zöldszár adta ki.

A sikoly épp csak a fájdalomküszöb alá ért, majd szaggatott triszkvélinre hasadozott.

– Igaz! Jaj, minden kereskedésünkre mondom, Kékhéj! Igaz... – mire hangzójából statikus zaj tört elő. Páfránylevelei rázkódni kezdtek: a véletlenszerű forgás minden bizonnyal a tágra nyílt szemmel maga elé meredő, hisztérikusan motyorászó embernek felelt meg.

Kékhéj közben már visszaért a falhoz, és megpróbált igazítani valamit a másik utas szkródján. Zöldszár páfránylevelei lesöpörték magáról a kacsait, hangzójából pedig megállíthatatlanul dőlt a szó.

– Megbénultam a rémülettől, Kékhéjl Béna voltam a rémülettől, a rémület megbénított. És úgy tűnt, nem akar vége szakadni... – A hang épp csak egy pillanatra hagyta abba a zörgést, Kékhéj pedig ez alkalommal nem mozdult. – Az utolsó öt percet kivéve mindenre emlékszem. És minden igaz, amit Pham állít, drágám. Bármenynyire hűséges vagy is, márpedig kétszáz éve láthatom ezt a hűséget, egyetlen pillanat alatt átállítanának... épp, ahogy velem is tették.

Most, hogy átszakadt a gát, gyorsan követték egymást a szavai, és többé-kevésbé értelmes is volt, amit mondott. Az emlékezetében élő iszonyat mélyen belevésődött, és most végre magához tért a hátborzongató megrázkódtatásból.

– Közvetlenül mögötted voltam, emlékszel, Kékhéj? Mélyen elmerültél az alkudozásban a csontlábúakkal, annyira mélyen, hogy nem is működött igazán a látásod. Észrevettem, hogy utasok tartanak felénk. Nem érdekes; egyszerű baráti találkozás az otthontól távol. Aztán egyikük hozzáért a szkródomhoz... – Zöldszár tétovázott. Páfránylevelei megzördültek, és újrakezdte:

– Béna a rémülettől. Béna a...

Egy-két másodperccel később:

– Mintha egyszerre új emlékek lettek volna a szkródomban, Kékhéj. Új emlékek, új viselkedésmód. De sok ezer éves. És nem az enyém. Minden átmenet nélkül. Átmenet nélkül. Még az eszméletemet se veszítettem el. Pontosan ugyanolyan tisztán és világosan gondolkodtam, mint előtte. Mindenre emlékeztem, amire előtte is.

– És amikor ellenálltál? – kérdezte halkan Ravna.

– ...ellenállni? Ravna úrnő, nem álltam ellen. Az övék voltam... Nem. Nem is az övék, merthogy felettük is rendelkezett valaki. Dolgok voltunk csupán, az értelmünk valaki más céljait szolgálta. Holtak, de életben, hogy láthassuk a halálunkat. Megöltem volna magát, megöltem volna Phamot, megöltem volna Kékhéjt. Meg is próbáltam. És akkor azt akartam, hogy sikerüljön. El sem tudja képzelni, Ravna! Az emberek erőszakról beszélnek. Fogalmuk sincs arról... – hosszú szünet. – Ez így nem egészen igaz. A Kívül tetején, magában a mételyben... ott talán mindenki úgy él, ahogy nekem kellett.

A reszketés nem hagyott alább, azonban a mozdulatai már nem voltak céltalanok. A páfránylevelek mondtak valamit a saját nyelvén, és szelíden végigsimítottak Kékhéjon.

– Az egész fajunk, drága szerelmem. Pontosan úgy, ahogy Pham mondja.

Kékhéj fonnyadozni kezdett, Ravna pedig ugyanazt érezte – mintha kiráncigálnák a zsigereit –. amit akkor, amikor megtudta, mi történt a Sjandra Kei-vel. Azok az ő világai voltak, az ő családja, az ő élete. Kékhéj még ennél is rosszabb hírt hallott most.

Kissé közelebb lökte magát, épp annyira, hogy végighúzhassa a kezét Zöldszár páfránylevelein.

– Pham szerint az egésznek a nagy szkród a kiváltó oka. – Évmilliók óta rejtőzködő szabotázs.

– Igen, alapvetően a szkród az. A „nagy ajándék”, amelyet mi, utasok, annyira szeretünk... Az irányítás a feladata, bár attól tartok, minket is átalakítottak. Amikor a szkródomhoz értek, azonnal átálltam a másik oldalra. Mindaz, ami eddig fontos volt, egyik pillanatról a másikra jelentőségét veszítette. Olyanok vagyunk, akár az irányított bombák, billiószámra szétszóródva az űrben, amelyről mindenki azt hiszi, hogy biztonságos. Mértékkel használnak majd minket. Mi vagyunk a métely titkos fegyvere, mindenekelőtt az Alsó-Kívülben.

Kékhéj összerándult, hangja szaggatottan tört elő a hangszóróból.

– És mindaz, amit Pham állít, igaz.

– Nem, Kékhéj, minden nem. – Ravnának eszébe jutott az utolsó, vérfagyasztó összetűzése Pham Nuwennel. – Tisztában van a tényekkel, de rossz arányokkal ruházta fel őket. Amíg a szkródotokat nem rontják el, pontosan ugyanazok vagytok, akiket azzal bíztam meg, hogy vigyenek el a fenékre.

Kékhéj pillantása elfordult tőle: bosszús vállvonás. Helyette Zöldszár szólalt meg.

– Amíg a szkródot nem rontják el... de hát ez annyira egyszerű, annyira hirtelen lett belőlem a métely képviselője.

– Ez igaz, de vajon közvetlen érintkezésen kívül más módon is megtörténhet? „Megváltozhattok” csupán attól, hogy olvassátok a Híreket a hálón?

Csípős szarkazmusnak szánta a kérdést, de szegény Zöldszár komolyan vette.

– Maguktól a Hírektől nem, és a szokásos protokollüzenetektől sem. De ha olyan adást veszünk, amelyet szkródeszközöknek szántak, az talán képes lehet erre.

– Akkor itt biztonságban vagyunk. Te azért, mert már nem egy nagy szkródon utazol. Kékhéj azért, mert...

– Mert hozzám soha nem ért senki... De ezt honnan lehetne tudni? – Szégyene mélyén még mindig ott rejlett a harag, ám ez mostanra reménytelen, valamilyen nagyon messzi dologra irányuló haraggá változott.

– Nem, drága szerelmem, nem érintettek meg. Arról tudnék.

– Na igen, de vajon miért kellene Ravnának hinnie épp neked?

Az egész lehet akár hazugság is, gondolta a nő... én mégis hiszek Zöldszárnak. Azt hiszem, az egész Kívülben egyedül mi, négyen árthatunk a mételynek.

Bárcsak Pham is belátná! Ez pedig eszébe juttatta:

– Azt állítod, nemsokára utolérnek?

Kékhéj helyeslően intett.

– Amint valamivel lejjebb érünk. Néhány hét, és itt vannak.

Akkor pedig mit se számít, ki áll befolyás alatt és ki nem.

– Azt hiszem, itt az ideje elbeszélgetni Pham Nuwennel.

– Istenszilánkostól, mindenestől.

*

Előtte Ravna elképzelni se tudta, hogyan is alakul majd ez a találkozó. Még az is előfordulhatott, hogy Pham – már ha teljesen elveszítette a valóságérzékét – megpróbál végezni velük, amikor megjelennek a parancsnoki hídon. Inkább az tűnt valószínűnek, hogy csupa harag lesz, vitatkozik és fenyegetőzik, így aztán visszatérnek a kiindulóponthoz.

Ehelyett... majdhogynem olyan volt, mintha a régi Phammal lett volna dolguk, még a Békés Megnyugvás előttről. Engedte, hogy belépjenek a parancsnoki hídra, egy szót sem szólt, amikor Ravna gondosan közé és az utasok közé állt. Egyetlen egyszer sem vágott közbe, úgy hallgatta végig, ahogy Ravna elmagyarázta, mit is mondott Zöldszár.

– Ők ketten nem jelentenek veszélyt, Pham. A segítségük nélkül pedig nem jutunk el a fenékig.

A férfi bólintott, szeme sarkából az ablakokra sandított. Némelyikük a tájat mutatta – a legtöbbjük ultranyom-kijelző volt: ez a legjobb, amivel képet lehetett kapni az Sk felé közelítő ellenséges egységekről. Higgadt arckifejezése épp csak egy másodpercre foszlott le róla, és a Pham, aki szerette őt, mintha kétségbeesetten leskelődött volna ki mögüle.

– Tényleg elhiszed ezt, Rav? Hogyan? – Aztán visszakerült a fedél a helyére, arckifejezése távolságtartó lett és semleges. – Nem érdekes. Természetesen igaz: ha nem működünk együtt, soha nem jutunk el a tüskések világára. Kékhéj, elfogadom az ajánlatot. Elővigyázatos óvintézkedések mellett dolgozhatunk együtt. – „Amíg biztosan meg nem tudok szabadulni tőletek”; Ravna érezte a nyájas modor mögött meghúzódó kijelentést. Leszámolás elhalasztva.

HARMINCHARMADIK FEJEZET

Pham és Kékhéj egybehangzóan állították, kevesebb mint nyolc hétre vannak a tüskések világától. Ha a zóna stabil marad. Ha addig nem kapják el őket.

Kevesebb mint két hónap, miután hat hónapon át utaztak. De ez nem olyan, mint eddig volt. Minden egyes nap külön kihívásnak számított, a patthelyzet hol udvariasságba csomagoltan, hol halálos fenyegetések közepette jelent meg – például amikor Pham visszakapta Kékhéj szerelőműhelyi felszerelését.

A férfi most a parancsnoki hídon lakott – valahányszor elhagyta, a személyazonosítójára kódoltan zárta az ajtót. A legjobb tudomása szerint megsemmisített minden egyedi kapcsolatot a hajó automatikájával. Kékhéjjal szinte folyamatosan együtt dolgoztak... csakhogy nem úgy, mint eddig. Gyötrelmesen lassan zajlottak az egyes lépések, ahogy Kékhéj mindent elmagyarázott, és semmit nem volt szabad bemutatnia. A vita ezen a ponton került legközelebb ahhoz, hogy halálos fordulatot vegyen – amikor Phamnak vagy az egyik, vagy a másik veszedelmet kellett felvállalnia. A nyomukban haladó flották – a gyilkosok két csapata és mindaz, ami a Sjandra Keiből maradt – napról napra valamivel közelebb jutottak hozzájuk. Az SjK Kereskedelmi Biztonsági Szolgálatának flottájához tartozó egységek között egyértelműen akadt még néhány harcképes, és ezek bosszút akartak állni a szövetségen. Ravna egy alkalommal felvetette Phamnak, lépjenek kapcsolatba velük, és próbálják őket rávenni, támadják meg a mételyes flottát. Pham üres tekintettel nézett rá.

– Még nem, lehet, hogy soha – mondta, és elfordult. Ez a válasz bizonyos szempontból megkönnyebbülést hozott. Egy efféle csata igazi öngyilkos és kétségbeesett próbálkozás lenne. Ravna nem szerette volna, hogy utolsó élő rokonai meghaljanak érte.

Vagyis lehet, hogy az Sk az ellenség előtt érkezik a tüskések világára, de igen kevés idejük lesz! Ravna néhanapján könnyek között, kétségbeesetten vonult el pihenni. Jefri és Zöldszár vezették vissza.

Mind a kettejüknek szüksége volt rá, és néhány hétig még a segítségükre lehet.

Acél úr védelmi intézkedései szépen haladtak a maguk útján. A tüskések még a széles sávú rádiójukkal is sikereket értek el. Acél arról számolt be, hogy Faragó központi hadereje észak felé tart – nem is egy versenyfutás zajlott itt az idővel. Ravna rengeteg időt töltött az Sk könyvtárában, és egyre újabb ajándékokat tervezett Jefri barátainak. Az olyanok, mint a távcső, egyszerűek voltak, míg mások... Munkája egyáltalán nem volt elpocsékolt erőfeszítés. Még ha a métely nyerne is, flottája talán figyelmen kívül hagyja a helyieket, lehet, hogy megelégszik azzal, hogy végez az Sk-val, és megszerzi az ellenszert.

Zöldszár állapota lassanként ugyan, de javult. Ravna először attól tartott, a felépülés csak az ő képzeletében létezik. Minden egyes nap szakított időt arra, hogy az utas mellett üldögéljen, és igyekezett felfedezni valamiféle fejlődést a válaszaiban. Zöldszár nagyon „messze” volt, már-már olyannak tűnt, akár egy ember, akit szélütés ért, esetleg protézist kapott. Ami azt illeti, első beszélgetésük világosan megérthető iszonyatához képest mintha visszafejlődött volna. Új keletű fejlődése talán nem egyéb, mint Ravna érzékenységének tükröződése, azé a tényé, hogy ilyen sok időt töltött vele. Kékhéj bizonygatta, hogy igenis történik előrelépés, de ezt is csak jól ismert, nyakas hajthatatlansága sarkallta. Két-három hét... és már kétség nem férhetett hozzá: valami gyógyulni kezdett utas és szkródkezdeménye között. Zöldszár következetesen értelmesen beszélt, következetesen eltárolta a fontos emlékképeket... Immár gyakorta ő maga is segített Ravnának. Észrevett olyan dolgokat, amelyek neki kerülték el a figyelmét.

– Nemcsak Pham nagyúr tart tőlünk, szkródutasoktól. Kékhéj is retteg, és ez felemészti. Még nekem sem képes beismerni, de lehetségesnek tartja, hogy a szkródunktól függetlenül is megfertőződtünk. Kétségbeesetten igyekszik meggyőzni Phamot arról, hogy ez nem így van... és ezzel ő maga is elhiggye. – Egy hosszú pillanatig csak hallgatott, egyik páfránylevele Ravna karjához ért. A kabinban a tenger zajai vették körül őket, de a hajó automatikája többé már nem tudott hullámzó vizet létrehozni.

– Sóhaj. Úgy kell tennünk, mintha a hullámokon lovagolnánk,

Ravna. Valahol mindig hullámzik, függetlenül attól, mi történt a Sjandra Kein, függetlenül attól, mi történik itt.

*

Párja társaságában Kékhéj csupa szívélyes kedvesség volt, ám amikor kettesben maradt Ravnával, akkor elővillant a haragja.

– Nem, nem jelent nekem gondot, hogy Pham nagyúr vezessen, legalábbis egyelőre. Ha közvetlenül én fognám a kormányt, akkor talán valamivel előrébb lennénk már, de a mögöttünk jövő leggyorsabb hajó akkor is egyre közelebb kerülne. Másról van szó, úrnőm. Maga is tudja, mennyire megbízhatatlan idelenn az automatikánk. Pham pedig tovább rongálja. Belehelyezte a saját biztonsági felülírásait. Egy egész kelepcerendszert hoz létre a hajó környezeti automatikájából.

Ennek a jelei nem kerülték el Ravna figyelmét sem. Az Sk parancsnoki hídja és a műhely körüli terület egy katonai ellenőrzési pontra emlékeztetett.

– Ismered a félelmeit. Ha ettől nagyobb biztonságban érzi magát...

– Nem ez a lényeg, úrnőm! Bármit megtennék, hogy meggyőzzem, fogadja el a segítségemet. De halálosan veszélyes, amit művel. A fenékre szánt automatikánk nem megbízható, ő pedig folyamatosan ront rajta. Ha váratlanul nehéz helyzetbe kerülnénk, a környezeti programok feltehetően valamilyen furcsa hibával omlanának össze... lehet az légkörkidobás, megszaladó hőmérséklet, akármi.

– Hát...

– Nem érti? Pham nem irányít semmit! – Hangzója értelmetlen vijjogásra váltott. – Pusztítani pusztíthat, de ennél többet nem tehet. A segítségemre van szüksége. A barátom volt. Hát nem érti?

Pham értette... de még mennyire, hogy értette. Még mindig szóba állt Ravnával. A nőnek soha életében nem volt olyan nehéz dolga, mint a vitáik alkalmával. Ráadásul előfordult, hogy nem is vitatkoztak – néha egészen józan és értelmes eszmecserét folytattak.

– Felettem nem vették át az irányítást, Ravna. Legalábbis nem úgy, ahogy a métely az utasok felett. Én még saját magam irányítom a lelkemet. – Elfordult a pulttól, és bágyadt mosolyt villantott felé, ezzel ismerte el az efféle önámítás hibáját. S a mosolyhoz hasonló dolgokból kiindulva Ravna biztos volt abban, hogy Pham Nuwen még életben van, és néha meg is szólal.

– Mi a helyzet az istenszilánkos állapottal? Látlak, ahogy órákon át meredsz a nyomkövető kijelzőre, esetleg a könyvtárral meg a Hírekkel piszmogsz. – Gyorsabban futtatta a szemét az oldalakon, mint ahogy egy ember tudatosan olvasni képes.

– Csak tanulmányozom a nyomunkban lévő hajókat, megpróbálom kitalálni, melyik melyikükhöz tartozhat, milyen képességekkel rendelkeznek az egyes járművek – vonogatta a vállát. – Az öntudat szünidőn van olyankor. – Amikor Pham teljes elméje processzorrá változott, amelyen a Vénséges Vén beletöltötte, ki tudja, milyen programok futhattak. Néhány órányi elragadtatott állapottal ki lehetett hozni egy pillanatnyi hatalomléptékű gondolkodást... és ő még akkor sem tudott visszaemlékezni rá. – Azt viszont tudom, hogy bármi is ez az istenszilánk, nagyon-nagyon vékonyka. Nem él: még akár azt is mondhatnánk róla, hogy nem valami okos. Az olyan hétköznapi kérdésekhez, amilyen egy hajó vezetése, marad a jó öreg Pham Nuwen.

– Ott vagyunk mi, többiek is, Pham. Kékhéj szívesen segítene – mondta szelíden Ravna. Ez volt az a pont, ahol a férfi általában jeges hallgatásba dermedt... esetleg előtört belőle a harag. Ma csak a fejét döntötte oldalvást.

– Ravna, Ravna, tudom, hogy szükségem van rá... és örülök neki, hogy így van. Hogy nem kell megölnöm. – Még. Pham ajka megremegett, és Ravna azt hitte, a férfi mindjárt elsírja magát.

– Az istenszilánk nem ismerheti Kékhéjt...

– Nem az istenszilánk az. Nem ilyen módon hajt előre... Azt teszem, amit mindenkinek tennie kell, amikor ennyire nagy a kockázat. – Semmiféle indulat nem volt a szavaiban. Talán van itt esély. Talán meggyőzheti a férfit.

– Kékhéj és Zöldszár hűségesek, Pham. Csak Békés Megnyugváson nem...

– Persze – sóhajtotta. – Rengeteget töprengtem ezen. Jeladóra a Straumli Birodalomból érkeztek. Elérték, hogy a vrinimik keressék a menekültek hajóját. Az egész bűzlik a megrendezettségtől, de nagy valószínűséggel maguk se tudták, hogy az... még az is lehet, hogy olyasmi csinálta, ami szembeszáll a métellyel. A lényeg, hogy akkor teljesen ártatlanok voltak, máskülönben a métely a kezdet kezdetétől fogva tudott volna a tüskések világáról. A métely egészen Békés Megnyugvásig, amíg Zöldszárt nem állították át, nem tudott semmiről. És tudom jól, hogy Kékhéj akkor is hűséges maradt. Olyasmiket tudott a páncélomról, amikre figyelmeztethette volna a többieket. Például a távirányítású eszközökre. A remény meglepetésként érte Ravnát. A férfi tényleg végiggondolt mindent, és...

– Csak a szkródok azok, Pham. Csapdák, amik arra várnak, hogy bezáruljanak. Viszont mi itt egészen elszigetelten létezünk, te pedig elpusztítottad azt, amelyik Zöldszárt...

A férfi a fejét csóválta.

– Többről van itt szó a szkródoknál. A métely keze benne van az utasok megtervezésében is, bizonyos mértékig egészen biztosan. Elképzelni sem tudom, máskülönben miképpen lehetett volna ennyire simán átállítani Zöldszárt.

– I-igen. Kockázat. Nagyon kicsi ahhoz képest, hogy...

Pham meg sem mozdult, valahogy mégis mintha elhúzódott volna, elutasította a felajánlott támogatást.

– Kicsi a kockázat? Ezt nem lehet tudni. Nagyon-nagyon sok múlik rajta. Kötélen táncolok éppen. Ha nem használom fel Kékhéjt, a mételyes flotta kilő minket. Ha túlságosan sokat engedek neki, ha megbízom benne, akkor ő, vagy lényének egy része elárulhat minket. Nem számíthatok másra, csak az istenszilánkra, meg egy halom emlékre, ami... ami talán mind közül a legnagyobb hamisítvány. – A végét szinte hallani sem lehetett már. Felnézett Ravnára, tekintete egyszerre rideg volt és rettenetesen elveszett. – De felhasználok mindent, amim csak van, ami csak vagyok, Rav. Valahogy eljuttatom magunkat a tüskések világára. Valahogy elviszem oda Vénséges Vén istenszilánkját, akármi is legyen ott.

*

Kékhéj előrejelzése három hét múlva vált valóra.

Az Sk a Közép-Kívülben szívós jószágként viselkedett – még a sérült ultrameghajtása is szelíden ment tönkre. Most viszont mindenfelé szivárogtak belőle a hibák. A nagyobbik részüknek semmi köze nem volt Pham babrálásához. A végső ellenőrzések híján az Sk fenékre szánt automatikájának egyetlen eleme sem számított teljesen megbízhatónak. Ám a hibákat csak tetézték a férfi kétségbeesett biztosítási kísérletei.

A hajó könyvtárában megvolt a fenékautomatikához való általános forráskód. Pham napokat töltött azzal, hogy az Sk-ra szabja. A telepítésénél mind a négyen ott voltak a parancsnoki hídon: Kékhéj igyekezett segíteni, Pham gyanakvóan vizsgálta meg minden egyes javaslatát. Harminc perccel a telepítés megkezdését követően fojtott döndülések hallatszottak a központi folyosóról. Ravna talán nem is foglalkozott volna velük, csakhogy az Sk fedélzetén még soha nem hallott ezekhez hasonló zajokat.

Pham és az utasok szinte pánikrohamot kaptak – az űrhajósok nem szeretik a megmagyarázhatatlan zajokat. Kékhéj a zsilipajtóhoz sietett, páfrányleveleit előrenyújtva lebegett ki a lyukon.

– Nem látok semmit, Pham nagyúr.

A férfi sebesen lapozta a részben az új telepítésből származó, kevert formátumot használó diagnosztikai kijelzőket.

– Itt van néhány figyelmeztető jelzés, de...

Zöldszár mondani készült valamit, de visszatért Kékhéj, és ömlött belőle a szó.

– Ezt nem hiszem el! Ilyesminek részletes jelentésben kellene megjelennie. Valami nagyon nincs rendjén.

Pham egy pillanatig meredten bámult rá, aztán visszatért az állapotjelzőihez. Eltelt öt másodperc.

– Igazad van. A státusz csak ugyanazokat régi jelentéseket ismételgeti folyamatosan. – Nézeteket keresett, úgy pásztázott végig az Sk belsején. A kameráknak alig a fele működött, ám amit mutattak...

A hajó víztartaléka ködpárás, jeges barlangnak látszott. Ez volt a döndülés... az űrbe kerülő sok tonna víz adta ki. Tucatnyi másik ellátó szolgáltatás is megvadult, és...

...a műhely előtti fegyveres ellenőrző pont salakosra olvadt. A sugárvetők alacsony erővel, de megállás nélkül tüzeltek. A pusztítás ellenére a diagnosztika továbbra is zöldet, esetleg borostyánt mutatott, vagy éppen nem is válaszolt. Magából a műhelyből Pham semmilyen képet nem kapott.

Kigyulladt az egész.

Pham felpattant a helyéről, és a mennyezetről verődött vissza. Ravna egy pillanatig azt hitte, a férfi mindjárt kirohan a hídról. Aztán Pham bekötötte magát, és elkeseredetten igyekezett eloltani a tüzet.

A következő néhány percre a híd szinte teljesen elcsendesült, egyedül Pham szűrte fogai között a szitkokat, ahogy a magától értetődő dolgok közül semmi nem akart működni.

– Összefonódó hibák – dünnyögte jó néhányszor a kifejezést.

– A tűzfojtó automatika nem működik... Nem tudom kidobni a légkört a műhelyből. A sugárvetőim teljesen összeolvasztották az egészet.

Hajótűz. Ravna látott már képeket efféle katasztrófákról, de az ilyesmi valahogy mindig olyan valószínűtlennek tűnt. Az egyetemes vákuum közepette miképpen maradhat fenn a tűz? Súlytalanságban pedig biztosan önmagát fojtja el, még akkor is, ha a legénységnek nem sikerül kilöknie a levegőt. A műhely kamerája homályos képet közvetített arról, milyen is ez a valóságban. Tény, ami tény, a lángok felemésztették maguk körül az oxigént. Az építőhab egy-egy lapja csupán enyhén kormozódott be, mivel egyelőre megóvta őket a holt levegő. Ám a tűz szétterjedt, kitartóan tört a friss levegőre. Itt-ott a forróságból táplálkozó örvények tettek hozzá a keverékhez, mire korábban már megégett részek izzottak fel ismét.

– Még mindig szellőzik, Pham nagyúr!

– Tudom. Nem tudom lezárni. Biztos annyira összeolvadtak a szellőzőnyílások, hogy nyitva maradnak.

– Lehet az szoftver is. – Kékhéj egy pillanatra elhallgatott. – Ezt próbálja ki... – Ravna semmit nem értett abból, amit mondott: valami alacsony szintű kerülőút.

De Pham biccentett, ujjai máris a pulton táncoltak.

Eközben a műhelyben a felszínhez tapadó lángok egyre előrébb kúsztak az építőhabon. Most már annak a páncélnak a belső szerkezetét nyaldosták, amellyel Pham oly sokat bíbelődött. A legújabb átépítésnek még nem ért a végére. Ravnának eszébe jutott, hogy épp a reaktív páncélzaton dolgozik...

Akkor oxidáló szerek is lesznek rajta.

– Pham, le van zárva a páncél...

A tűz hatvanméternyire hátrafelé, tucatnyi rekeszfal távolságban tombolt. A robbanás már-már ártatlan, fojtott puffanásként jutott el hozzájuk. Azonban a kamera képén felnégyelődött a páncél, a tűz pedig diadalmasan lobbant a nyomában.

Néhány másodperc múlva Phamnak sikerült beüzemelnie, amit Kékhéj javasolt, és lezárultak a műhely szellőzőnyílásai. A ronccsá lett páncélban még vagy fél órán át tombolt a tűz, viszont nem terjedt tovább a műhelynél.

Két napba tellett kitakarítani és rendet rakni, felmérni a károkat, és némi magabiztosságot nyerni, hogy nincs kilátásban újabb baleset. A műhely nagyja odalett. Nem lesz páncéljuk a tüskések világán.

Phamnak sikerült kimentenie a műhely bejáratát őrző sugárvetők egyikét. Az összefonódó meghibásodások klasszikus, véletlenszerű roncsolásának megfelelően a hajó minden szegletébe jutott a csapásokból. Elvesztették vizük ötven százalékát. A hajó leszállóegységének fejlett automatikája megszűnt működni.

Az Sk rakétameghajtása erősen leépült. Itt, a csillagközi űrben ennek nem volt sok jelentősége, ám a sebességfelvétel végső szakaszában csupán 0, 4g-vel dolgozhatnak. Szerencsére az agrav működött – meredek gravitációs kutakban sem okoz majd gondot manőverezni... amire akkor lesz szükségük, amikor leszállnak a tüskések világán.

Ravna pontosan tudta, mennyire közel álltak ahhoz, hogy elveszítsék a hajót, de Phamot még ennél is nagyobb rémülettel figyelte. Borzasztóan tartott attól, hogy a férfi az utasok árulásának végső bizonyítékát látja ebben; hogy ezzel betelik nála a pohár. Egyértelmű volt, mennyire fáj neki, mennyire összetörte az eset, de nem szidott senkit, csupán konokul folytatta a darabok gyűjtögetését. Mostanság többet beszélgetett Kékhéjjal, mint eddig; nem hagyta, hogy hozzápiszkáljon az automatikához, de – gyanakodva – többet fogadott meg a tanácsaiból. Együttesen sikerült többé-kevésbé visszaállítaniuk a hajó tűz előtti állapotát.

Ravna meg is kérdezte róla.

– Nem gondoltam meg magamat – bökte ki végül. – Kénytelen voltam a különféle kockázatok között egyensúlyozni, és eltoltam... Még az is előfordulhat, hogy lehetetlen egyensúlyba hozni őket. Lehet, hogy a métely nyer majd.

Az istenszilánk túlságosan is erősen támaszkodott arra, hogy Pham önmaga képes mindent megoldani. Most pedig egy-két fokkal lejjebb csavarta az üldözési mániáját.

*

Hét héttel azután, hogy elhagyták Békés Megnyugvást, kevesebb mint egy hétre attól – bármi legyen is –. ami a tüskések világán várta őket, Pham napokon át tartó révületbe esett. Korábban igen elfoglalt volt, hiábavalóan próbálkozott kézzel ellenőrizni az összes automatikát, amire csak szükségük lehet a tüskések világán. Most viszont... Ravna még arra se bírta rávenni, hogy egyen.

A navigációs kijelzőn a Hírek és Pham sejtései alapján azonosított három flotta látszott: a métely képviselői, a Védelmi Szövetség, és mindaz, ami Sjandra Kei Kereskedelmi Biztonsági Szolgálatából megmaradt. Halálos szörnyetegek, és egy áldozat maradéka. A szövetség továbbra is rendszeresen hirdette magát közleményekkel a Híreken. Az SjK Kereskedelmi Biztonsági Szolgálat küldött néhány tömör cáfolatot, de jobbára hallgatott – nem szokták meg, hogy propagandával is kell foglalkozniuk, esetleg nem törődtek vele (épp ugyanilyen valószínű ez is). Nem maradt már nekik más, csak a bosszú. Na és a mételyes flotta? A Hírek semmit sem tudott róla. Az indulásokból és az eltűnt hajókból kiindulva a Háborúfigyelők hírcsoport arra a következtetésre jutott, hogy egészen hajmeresztően hevenyészett csoporttal van dolguk: minden elindult, ami csak a Nyugodjék Békébennél történteknél idelenn épp a métely ellenőrzése alatt állt. Ravna pontosan tudta, hogy a Háborúfigyelők elemzése egy dologban téved. A mételyes flotta nem hallgatott. Az elmúlt hetekben harminc alkalommal küldtek üzenetet az Sk-nak... szkród karbantartási formában. Pham olvasatlanul elutasíttatta a hajóval mindegyiket... majd aggodalmaskodni kezdett azon, hogy tényleg teljesítette-e a parancsot. Elvégre az Sk-1 utasok tervezték.

Ám most Pham gyötrelme alábbhagyott. Órákon át ült egy helyben, és bámulta a kijelzőt. Sjandra Kei hamarosan beéri a szövetség flottáját. Legalább az egyik csapatnyi gazfickó megfizet.

Ám a mételyes flotta megmarad, és részben legalább a szövetségéé is... Meglehet, hogy a révület a kétségbeesett istenszilánk műve.

Három nap telt el így – Pham magához tért. Beesett arcától eltekintve hetek óta nem volt ennyire normális. Megkérte Ravnát, hívja az utasokat a hídra.

Pham az ablakban lebegő ultrameghajtású nyomokra mutatott. A három flotta öt fényév mély és három fényév széles területet foglalt el többé-kevésbé henger alakban. A kijelzőn csupán a térség közepe látszott, ahol a leggyorsabb hajók verődtek össze. Az egyes járművek jelenlegi helyzetét fénypont jelezte, mögötte halványabb fények véget nem érő csíkjával... ez volt a hajtómű ultrameghajtásának nyoma.

– Pirossal, kékkel és zölddel jelöltem, hogy az egyes nyomok közül véleményem szerint melyik hová tartozik.

A leggyorsabb hajók olyan sűrű csomóba álltak össze, ami ekkora léptéknél egészen fehérnek tűnt, de mögöttük szétváltak a különféle színű csóvák. Látszottak más jelzések is: jegyzeteket készített korábban, de egy alkalommal beismerte Ravnának, hogy most nem érti őket.

– A csúcs, a gyorsak leggyorsabbjai továbbra is közelednek hozzánk.

– Esetleg gyorsabban haladhatnánk, ha engedélyezné számomra a közvetlen irányítást – mondta tétován Kékhéj. – Nem lennénk sokkal gyorsabbak, de azért...

Pham legalább udvariasan válaszolt.

– Nem, nekem valami más jutott az eszembe, valami, amit Ravna vetett fel még korábban. Ez a lehetőség mindig is fennállt és... azt... hiszem, talán itt az ideje megpróbálkozni vele.

A nő közelebb húzódott a kijelzőhöz, meredten bámulta a zöld csíkokat. Eloszlásuk egészen megfelelt annak, ami a Hírek alapján a Sjandra Kei Kereskedelmi Biztonsági Szolgálatának maradványa volt. Mindaz, ami az enyéimből megmaradt.

– Most már száz órája próbálják felvenni a harcot a szövetséggel.

Pham is odapillantott.

– Na igen – suttogta. – Szegény szerencsétlenek. Ez itt a kétségbeesés flottája. A helyükben én... – Ismét higgadt arckifejezést öltött magára. – Van ötleted, mennyire lehetnek felfegyverkezve?

A kérdés nyilvánvalóan költői, de ezzel előkerült a téma.

– A Háborúfigyelők úgy vélik, a Sjandra Kei azóta számított már valami kellemetlenségre, hogy a szövetség elkezdte hajtogatni ezt a „halál a férgekre” jelmondatot. A Kereskedelmi Biztonsági Szolgálat feladata volt a mélyűri védelem. A flottájuk helyi tervezésű fegyverekkel ellátott átépített teherhajókból áll. A Háborúfigyelők szerint, még ha a szövetség hajlandó is lett volna súlyos veszteségeket vállalni, akkor sem tudták volna felvenni a versenyt azzal, amit az ellenfelük csatarendbe állíthatott. A gond csak az, hogy a Sjandra Kei nem számított a bolygót szétzúzó támadásra. Vagyis amikor felbukkant a szövetség flottája, a mieink elindultak, hogy megütközzenek velük...

– ...és közben mozgási energiás bombák tartottak egyenesen a Sjandra Kei szíve felé.

Az én szívembe.

– Igen. A szövetség minden bizonnyal hetek óta vitte már azokat a bombákat.

Pham Nuwen kurtán felnevetett.

– Ha én a szövetségi flottában hajóznék, most egy kissé ideges lennék. A létszámuk megfogyatkozott, azok az átépített teherhajók pedig vannak olyan gyorsak, mint a többi itteni jármű... Fogadni mernék, az összes Sjandra Keiről jött pilóta eltökélte, hogy bosszút áll. – Az érzelemnyilvánítás véget ért. – Hmm. Az összes szövetségi hajót vagy az összes mételyest semmiképpen nem tudják eltakarítani, a kettőről egyszerre már nem is beszélve. Semmi értelme nem lenne...

Pillantása egyszerre Ravnára szökkent.

– Vagyis ha nem szólunk bele, akkor a Sjandra Kei flottájának helyzete idővel azonos lesz a szövetségével, és megpróbálják kilőni őket.

Ravna biccentett.

– Azt mondják, úgy tizenkét óra múlva.

– Aztán pedig nem marad más, csak nyomunkban a métely flottája. De ha sikerül rávennünk a népedet, hogy a megfelelő ellenféllel szálljanak szembe...

Ez volt a Ravna rémálmaiban szereplő felállás. Mindaz, ami a Sjandra Keiből maradt, odavész, csak hogy megmenthesse az Sk-1... megpróbálja megmenteni őket. Kevés esély volt arra, hogy a Sjandra Kei flottája elpusztítsa az összes mételyes hajót. De hát harcolni jöttek ide! Miért ne álljanak úgy bosszút, hogy annak jelentősége is legyen?

Ez volt a rémálom üzenete. Most pedig ez valamiképpen beleilleszkedett az istenszilánk terveibe.

– Akad itt néhány probléma. Nem tudják, mit csinálunk, sem a harmadik flotta célját. Bármit is kiabálunk hátra nekik, mások is meghallják. – Az ultrahullámú adás ugyan irányított, azonban üldözőik többsége eléggé összekeveredett egymással.

Pham bólintott.

– Valahogy beszélnünk kell velük, viszont csakis velük. Valahogy rá kell vennünk őket, hogy harcoljanak. – Halvány mosoly. – És azt hiszem, meg is van az ehhez szükséges... felszerelés. Kékhéj, emlékszel még, mit mondtál nekem a Dokkban? A Sjandra Keiről származó „romlott áruról” meséltél.

– Úgy van, Pham nagyúr. Az SjK Kereskedelmi Biztonsági Szolgálata hozta létre a pengefogúaknak azt a rejtjelkulcsot, amelynek a harmadát szállítottuk. Még mindig a hajó széfjében van, bár a másik kétharmad nélkül hasznavehetetlen. – Grammra nézve a rejtjelezési anyagok számítottak a csillagok közötti kereskedelem legértékesebb árujának... és ha egyszer kiszivárog belőle valami, akkor a leghaszontalanabbnak is. Valahol a Sávon kívül raktéri fájljai között van egy egyszer használatos, SjK kommunikációs kulcs. Egy ilyen kulcs darabja.

– Hasznavehetetlen? Lehet, hogy nem. Még egyharmad is biztonságos kommunikációt tesz lehetővé.

Kékhéj tétovázott.

– Nem szabad félrevezetnem magát. Hozzáértő vásárló soha nem fogadna el ilyesmit. Tény, ami tény, alkalmas a biztonságos kommunikációra, ám a másik fél semmivel sem tud megbizonyosodni arról, hogy mi azok vagyunk, akiknek kiadjuk magunkat.

Pham oldalra sandított, Ravnára. Arcán újra ott ült a jellegzetes mosoly.

– Ha figyelnek, akkor szerintem sikerül meggyőznünk őket... A nehéz az egészben, hogy azt szeretném, ha csak egyikük hallana minket. – Elmagyarázta, mire gondolt. Közben halkan zörögtek az utasok. Ennyi együtt töltött időt követően Ravna már-már értette, amit mondtak... vagy egyszerűen eléggé alaposan megismerte a személyiségüket.

Kékhéj szokás szerint az ötlet lehetetlen voltán aggodalmaskodott, Zöldszár pedig arra buzdította, hallgassa végig, mit mondanak.

Ám amikor Pham befejezte, a nagy utas nem állt neki tiltakozni és kifogásokat keresni.

– Hetven fényéves távolságban a hajók közötti ultrahullámú kommunikáció még a mi antennarajunk nélkül is egyszerű. Ha kell, még élő videokapcsolatot is tudunk biztosítani. De igaza van, a sugár szórásába belekerülne a központi csoportban lévő összes hajó. Ha megbízhatóan azonosítanánk valamelyik kívül eső járművet, hogy a Sjandra Keiről jött flotta része, akkor megoldható, amit mond. Az a hajó a belső flottakódot használva átadhatná az üzenetet a többieknek. De őszintén szólva figyelmeztetnem kell magát – folytatta, és félresöpörte Zöldszár szelíd tiltakozását hivatásos kommunikációs szakemberek nem foglalkoznának a maga beszélgetési kérésével... valószínűleg fel se ismernék, hogy erről van szó.

– Butaság – szólalt meg végre kedves, de tiszta hangzóhangon Zöldszár. – Mindig ilyesmiket mondasz... kivéve akkor, amikor fizető vásárlókkal beszélünk.

– Bipa! Igaz. Nehéz időkben nehéz döntések. Szeretném megpróbálni, de tartok tőle... Szeretném, ha nem lehetne minket árulással megvádolni. Pham nagyúr, kérem, végezze el ezt maga!

Pham Nuwen rámosolygott.

– Magam is pontosan így gondoltam.

*

Aniara-flotta. A Kereskedelmi Biztonsági Szolgálat néhány tagja így nevezte el magukat. Aniara egy régi emberi mítoszban szereplő hajó neve – még Nyjoránál is régebbi történet ez, egészen a Föld naprendszerének aszteroidáin működő tuvo-norsk szövetkezetekig nyúlik vissza. Aniara hatalmas hajó volt, amelyet közvetlenül szülőcivilizációja halála előtt indítottak útjára. Legénysége végignézte az otthoni rendszer haláltusáját, majd a későbbiekben – ahogy hajójuk egyre csak ment, ment a véget nem érő sötétségben – maga is odaveszett, létfenntartó rendszerei lassan felmondták a szolgálatot. A képtől nem lehetett egykönnyen szabadulni, feltehetően ez volt az oka, hogy évezredeken át fennmaradt a történet. Sjandra Kei pusztulásával és a Kereskedelmi Biztonsági Szolgálat megmenekülésével egyszerre mintha valósággá vált volna.

Csakhogy mi nem ugyanúgy zárjuk le. Kjet Svensndot repülőezredes meredten bámulta a nyomkövető kijelzőt. Ez alkalommal a civilizáció halálát gyilkosság okozta, a gyilkosok pedig alig karnyújtásnyira voltak attól, hogy utolérje őket a bosszú. A flottaparancsnokság napok óta egyre közelebb és közelebb manőverezte őket a szövetséghez. A kijelző szerint a siker már alig karnyújtásnyira volt tőlük. A szövetség és a Sjandra Kei hajóinak többsége meghajtásnyomok fénylő gömbjébe állt össze... amelyben benne voltak a harmadik, a néma flotta járművei is. A most látható képből még akár azt is lehetne hinni, hogy máris megvívhatnák a csatát. Tény, hogy a szembenálló hajók szinte ugyanazon az űrszeleten haladtak át – alkalmanként akár kevesebb mint egymilliárd kilométerre egymástól ám még mindig milliszekundumok választották el őket egymástól. Az összes jármű ultrameghajtást használt, s másodpercenként úgy tucatnyi ugrást hajtott végre. Márpedig ez még itt, a Kívül fenekén is ugrásonként egy fényév mérhető töredékét jelentette. Együttműködni nem kívánó ellenféllel csak úgy lehet harcolni, ha tökéletesen összehangolják az ugrásokat, és fegyverdrónokkal árasztják el a közös teret.

Svensndot rajkapitány változtatott a kijelzőn, hogy azokat a hajókat mutassa, amelyek tökéletesen felvették a szövetség sebességét. A flottának már közel egyharmada szinkronban volt. Még néhány óra és...

– A rohadt életbe! – Rácsapott a kijelzőpultra, mire pörögve keresztülrepült a fedélzeten.

Első tisztje összeszedte a kijelzőt, majd visszaküldte, hogy lebegve ért vissza hozzá.

– Ez most egy új rohadás, vagy a szokásos? – kérdezte Tirolle.

– Csak a szokásos. Elnézést! – Valóban így érezte. Tirollénak és Glimfrellének megvolt a maguk gondja. A Kívülben bizonyára léteztek még itt-ott a szövetség elől rejtőzködő emberi telepek. Ám dirokimékból feltehetően csak annyi létezik, amennyi a Kereskedelmi Biztonsági Szolgálat flottáján szolgál. Az olyan kalandorlelkű egyénektől eltekintve, amilyen Tirolle és Glimfrelle, fajuk minden egyes megmaradt tagja Sjandra Kei álomformációiban élt.

Kjet Svensndot huszonöt évvel ezelőtt lépett be a Kereskedelmi Biztonsági Szolgálathoz, még amikor a cég csak bérzsaruk kicsiny flottájából állt. Sokezer órát töltött tanulással, hogy ő legyen a szervezet legjobb harci pilótája. Csupán kétszer vett részt lövöldözésben. Más talán sajnálta volna, hogy így alakult. Svensndot és felettesei úgy tekintettek erre, mint annak a jutalmára, hogy ők a legjobbak.

Szakértelmének köszönhetően ő kapta a Kereskedelmi Biztonsági Szolgálat flottájának legjobb felszerelését, betetőzésként azzal a hajóval, amelynek most volt a parancsnoka. Az 0lvirát annak a hatalmas díjnak egy részéből vásárolták, amelyet a Sjandra Kei fizetett, amikor a szövetség fenyegetőzni kezdett. Nem átépített teherjármű volt, hanem orrától a tatjáig valódi hadihajó. A Sjandra Kei Kívülben elfoglalt magasságán még működőképes legokosabb processzorokkal és legokosabb ultrameghajtással szerelték fel. Az üzemeltetéséhez elég volt három fős személyzet... a csatát pedig MI támogatása segítségével maga a pilóta is le tudta vezényelni. Rakterében több mint tízezer célkeresővel ellátott bomba pihent, egyenként okosabbak az átlagos teherhajók teljes meghajtási egységénél. Igazán szép jutalom ez huszonöt évnyi megbízható teljesítményért. Még azt is engedték, hogy Svensndot nevezze el.

Most pedig... Az igazi Ølvira biztosan halott volt. Akárcsak a milliárdnyi másik ember, akiknek a védelmére felbérelték Kjetet, ő is Hertében, a belső rendszerben tartózkodott. A parázsbombák után nem szoktak túlélők maradni.

Az ő szépséges hajója pedig, amelyet ugyanúgy hívtak, fél fényévnyire járt épp a rendszeren kívül, kereste az ellenséget, aki ott sem volt. Becsületes csatában Kjet Svensndot és az Ølvira remekül szerepelt. Ehelyett kergetőztek, egyre lejjebb, a Kívül fenekéig. Minden egyes fényévvel messzebb kerültek attól a térségtől, amelyre az Ølvira t szánták. A processzorok minden egyes fényévvel rosszabbul működtek (már ha egyáltalán működtek).

Idelenn az átalakított teherhajók szinte eszményi szerkezeteknek számítottak. Tohonyán és bután, több tucat főből álló személyzettel mentek, de mentek. Az Ølvira máris öt fényévnyire maradt le tőlük. A teherhajók támadják meg a szövetség flottáját. Kjet pedig újra csak tehetetlenül áll majd, mialatt barátai az életükkel fizetnek.

Svensndot századszorra is végigmérte a nyomkövető kijelzőt, és fontolóra vette a lázadás lehetőségét. A szövetség gépei között is akadt, amelyik lemaradt... „magas teljesítményű” járművek, amelyeket maga mögött hagyott a központi falka. Ám a parancsa úgy szólt, tartsa a helyzetét, és legyen a flotta gyorsabb tagjainak taktikai irányítója. Ő pedig megteszi, amire felbérelték... még egyszer, utoljára. Ám a csata végeztével, amikor a flottának befellegzett, és már annyit magukkal vittek a szövetségből, amennyit csak lehetett... akkor következik az ő saját, külön bosszúja. Ez részben Tirollén és Glimfrellén múlt. Vajon sikerül rávennie őket, hogy hagyják el a szövetséges flotta maradványait és emelkedjenek fel Közép-Kívülbe, oda, ahol az 0/v/ra a legjobb? Mostanra eléggé világossá vált, mely naprendszerek állnak a „Védelmi Szövetség” mögött. A gyilkosok még kérkedtek is a Hírekben.

Láthatóan úgy gondolták, ezzel támogatást szerezhetnek maguknak. Viszont olyan látogatóik is lehetnek, amilyen például az Ølvira . A hajó gyomrában pihenő bombák egész világokat pusztíthatnak el, bár nem olyan gyorsan és biztosan, mint amilyeneket a Sjandra Keinél használtak. Svensndot pedig még most is elborzadt az efféle bosszú ötletétől. Nem. Ők gondosan megválogatják majd a célpontjaikat: új szövetségi flottákba érkező hajókat, gyengén védett konvojokat fognak elkapni. Ha mindig lesből támad és nem hagy túlélőket, akkor az Ølvira egészen sokáig is elhúzhatja. Csak meredt a kijelzőre, és nem vett tudomást a szeme sarkánál lebegő nedvességről. Egész életében a szabályok szerint élt. A munkája gyakorta épp arról szólt, hogy megállítson másokat, amikor bosszút akartak állni... Most pedig nem maradt semmi más számára az életben, egyedül a bosszú.

– Valami furcsát fogok, Kjet! – Most Glimfrelle feladata volt figyelni a bejövő jeleket. Tipikusan olyasmi, aminek egyébként teljes mértékig automatikusan kellene zajlania – az Ølvira természetes környezetében nem is volt ez másként –. ám most unalmas és fárasztó feladatot jelentett.

– Micsodát? Újabb hazugságokat a hálón? – kérdezte Tirolle.

– Nem. Ez annak a fenékcirkálónak az irányából jön, amit mindenki kerget. Más nem lehet.

Svensndot szemöldöke megemelkedett ennek hallatán. Óriási és alig-alig felismert örömmel fordult a rejtély felé.

– Jellemzők?

– A hajó jelprocesszora szerint nagy valószínűséggel keskeny sávú. Mi vagyunk az egyetlen feltehető célpontja. A jel erős, a sávszélesség annyira biztosan elég, hogy kétdimenziós videó is elférjen rajta. Ha a njoovesh digitális jelprocesszorunk rendesen működne, tudnám... – ‘Frelle egy dalocskát énekelt, ami fajtájánál a türelmetlen dudorászásnak felelt meg. – liae! Kódolt, de magas rétegben. Ez itt 45-ös szintaxisú videó. Ami azt illeti, azt állítja magáról, hogy az egyharmadát használja annak a rejtjelezésnek, amit egy évvel ezelőtt csinált a cég. – Svensndot egy pillanatig azt gondolta, ‘Frelle szerint maga az üzenet is okos: a fenéken teljességgel lehetetlen az ilyesmi. A másodtiszt bizonyára észre is vette a tekintetén.

– Csak hanyagul fogalmaztam, főnök. Ezt a keret formátumából olvasom... – Valami felvillant a kijelzőn. – Na jó, itt a rejtjel története: a cég készítette ezt is meg a társait, szállítmányozási biztonsági feladatokhoz. – A szövetség érkezése előtt ez volt a legmagasabb rejtjelfokozat a szervezetben. – Ez az a harmad, amely soha nem érkezett célba. Az egészről azt feltételezték, hogy használhatatlan lett, de csodák csodája, még van belőle egy másolatunk.

‘Frelle és ‘Rolle is várakozóan, nagy, sötét szemmel néztek Svensndotra. A bevett irányelv – a bevett parancs – szerint a használhatatlannak nyilvánított rejtjelezéssel érkező üzeneteket figyelmen kívül kell hagyni. Ha a cég kódjelesei rendes munkát végeztek volna, a megromlott rejtjel már a fedélzetre se kerülhetett volna fel, az irányelv pedig önmagát tartatta volna be.

– Fejtsd vissza! – felelte kurtán. Az elmúlt néhány hét eléggé alaposan bizonyította, hogy amikor katonai felderítésről és jeladásról van szó, a cége egy rakás szerencsétlenség. Ha már így van, miért ne húzhatnának némi hasznot a hozzá nem értésükből?

– Igenis, uram! – Glimfrelle megérintett egy gombot. Valahol az 0/v/ra jelprocesszorában keretekre szabdalták a „véletlenszerű” zaj hosszú szakaszát, és pontosan ráhelyezték a beérkező adatkeretek „véletlenszerű” zajára. Jól érzékelhető szünetet követően (a fene essen a fenékbe!) a kommablak kifényesedett a kétdimenziós videoképtől.

– ...az üzenet negyedik ismétlése. – Samnorskul hangzott fel, tiszta herte i sjandra kiejtéssel. A beszélő... a szíve kihagyott egy ütemet, ahogy azt hitte, újra Ølvira t, az élő 0lvirát látja. Lassan kifújta a levegőt, ahogy igyekezett megnyugodni. A haja fekete, karcsú, a szeme ibolyakék... épp, mint Ølvira . S mint milliónyi másik nő Sjandra Kein. Kétségkívül megvolt a hasonlatosság, de annyira bizonytalanul, hogy korábban egészen biztosan nem csapta volna be. Egy másodpercre felmerült benne egy olyan világegyetem képe, amely több az ő elveszett flottájuknál, olyan célok, amelyek túlmutatnak az egyszerű bosszún. Utána azonban rákényszerítette magát, hogy forduljon vissza, mindent lásson az ablakban megjelenő képekből, amit csak lehet.

A nő azt mondta éppen:

– Még háromszor ismételjük meg. Ha addig sem válaszolnak, másik célpontra állunk át. – Hátrahúzódott a kamera látószögéből, hogy megpillanthassák a mögötte lévő helyiséget. Alacsony mennyezetű, nagy kiterjedésű szoba volt. A hátteret ultrameghajtás nyomait mutató kijelző uralta, de Svensndot alig foglalkozott vele. Két szkródutast is látott. Az egyiknek a szkródján olyan sávokat pillantott meg, amelyek alapján többször kereskedett már Sjandra Keivel. A másik minden bizonnyal egy kis utas – a szkródja kisebb volt, nem látszott rajta kerék. A felvevő megfordult, és egy negyedik alakot mutatott. Ember lenne? Feltehetően, de nem nyjorai származék. Külalakja máskor óriási hírnek számított volna a Kívül összes emberi civilizációjában. Most Svensndot csak újabb okot látott benne, amiért gyanakodnia kell.

– Láthatják, emberek és utasok vannak a hajón – folytatta a nő. – Ez a Sávon kívül II teljes személyzete. Nem vagyunk a Védelmi Szövetség tagjai, sem a métely ügynökei... Viszont mi vagyunk az oka annak, hogy a flottáik idelenn vannak. Ha fogják és értik az adásunkat, biztosak vagyunk benne, hogy a Sjandra Keiről jöttek. Beszélnünk kell. Kérem, az üzenetet kódoló kulcs végével válaszoljanak. – A kép megugrott, és a nő arca ismét az előtérbe került.

– Ez az üzenet ötödik ismétlése – mondta. – Még kétszer ismételjük meg...

Glimfrelle lekapcsolta a hangot.

– Ha komolyan beszél, akkor van nagyjából száz másodpercünk. Mi legyen, kapitány?

Az Ølvira egyszerre megszűnt az egységtől lemaradt, jelentéktelen hajónak lenni.

– Beszélünk – jelentette ki Svensndot.

*

A válaszokra néhány másodpercet kellett várni. Utána viszont... Kjetnek elég volt öt percet beszélnie Ravna Bergsndottal, hogy meggyőződjön róla, mondanivalóját a flotta központjának is hallania kell. Hajója egyszerű átjátszóállomás lesz, de legalább valami igazán fontosat adhat tovább.

A flottaközpont nem fogadta a Sávon kívülről érkező teljes videokapcsolatot. A zászlóshajón valaki eltökélte, hogy követi a bevett eljárási szabályokat... és nyomta a bögyét, hogy érvénytelenített kódkulcsokat használnak. Még Kjetnek is meg kellett elégednie a harctéri kapcsolattal: a képernyőn színes, nagy felbontású kép látszott. Ahogy alaposabban is szemügyre vette, látni lehetett, hogy silány képfelidézésről van szó... Kjet felismerte Limmende tulajt és Jan Skrits-et, a vezérkari főnökét, de évekkel ezelőtti divat szerint öltöztek: régi videót párosítottak a közvetített animációs utasításokhoz. A tényleges kommunikációs csatorna másodpercenként kevesebb mint négyezer bites volt – a központ nem kockáztatott.

Csak Isten tudja, mit látnak Pham Nuwen felidézéseként. A füstös bőrű ember addigra már jó néhányszor elmagyarázta álláspontját. Pontosan olyan kevés sikerrel járt, mint előtte Ravna Bergsndot. Fokról fokra veszített távolságtartó viselkedéséből. Arcán feltűntek a kétségbeesés jelei.

– ...én pedig azt mondom, mindkettő az ellenségük. Tény, hogy a Védelmi Szövetség pusztította el Sjandra Keit, de a métely a felelős azért a helyzetért, ami ezt lehetővé tette.

Jan Skrits félig-meddig rajzfilmszerű alakja Limmende tulajra sandított. Ó, egek, a fenéken szörnyen vacakok ezek a felidézések!, gondolta Svensndot. Amikor Skrits megszólalt, hangja nem illeszkedett szájmozgásához.

– Mi is olvassuk a Fenyegetéseket, Nuwen úr. A métely fenyegetését használták fel ürügynek világaink megsemmisítésére. Nem kezdünk gyilkos ámokfutásba, különösen nem egy olyan szervezet ellen, amelyik egyértelműen ellenségünk ellensége... Vagy talán azt állítja, a métely titokban összefogott a Védelmi Szövetséggel?

Pham ingerülten vonta meg vállát.

– Nem. Fogalmam sincs arról, miként tekint a métely a szövetségre. Viszont tudniuk kell arról, miféle gonoszságokra készült a métely, olyasmikre, amik sokkal nagyobb léptékűek ennél a „szövetségnél”.

– Na igen. Ezt mondják a hálón, Nuwen úr. Csakhogy ezek az események fényévek ezreire vannak. Számos átjátszáson mennek keresztül, nem is tudjuk, milyen fordítások közvetítésével jutnak el egyáltalán a Közép-Kívülbe... Még ha a történetek valóban igazak is, akkor sem véletlenül nevezik ezt a millió hazugság hálójának.

Az ismeretlennek elborult az arca. Hangosan és dühösen mondott valamit. Olyan nyelven, ami egyáltalán nem kapcsolódhatott a nyjoraiakhoz. A hangsúly fel-le ugrált, szinte úgy, mint a dirokime-csicsergés. Jól látható erőfeszítéssel uralkodott magán, ám ahogy folytatta, még az eddiginél is erősebb akcentussal beszélte a samnorskot.

– Igen. De épp ezt magyarázom maguknak. Ott voltam Jeladó bukásakor. A métely még a legrosszabb rémségeken is túltesz. Sjandra Kei meggyilkolása csupán a lehető legkisebb mellékhatása. Segítenek nekünk a mételyes flotta ellen?

Limmende tulaj hatalmas teste visszazökkent ülése hevederhálójába. Vezérkari főnökére pillantott, és a többiek számára érthetetlen beszélgetést folytattak. Kjet tekintete elvándorolt róluk – a zászlóshajó parancsnoki hídja még vagy tucatnyi méteren át tartott Limmende mögött. Altisztek jöttek-mentek csendben, néhányan közülük a párbeszédet figyelték. Kristálytiszta volt a kép, de amikor mozogtak, rajzfilmszerű sutasággal tették. Néhány arcról pedig Kjet tudta, hogy még Sjandra Kei bukása előtt áthelyezték őket. Az Ølvira processzorai fogták a flottaközpont keskeny sávú adását, és részletgazdag – ám elavult – háttérrel töltötték fel, egyúttal felidézték a látott képet. Többé nem használunk felidézést, fogadkozott Svensndot. Legalábbis addig nem, amíg idelenn vagyunk.

Limmende tulaj visszanézett a kamerába.

– Bocsássanak meg az üldözési mániás vén zsarunak, de szerintem elképzelhető, hogy maguk a mételytől jönnek. – Limmende úgy emelte fel a kezét, mint aki szeretné megakadályozni, hogy félbeszakítsák, pedig a vörös hajú férfi egyszerűen csak tátogott meglepetésében. – Ha hiszünk maguknak, akkor el kell fogadnunk, hogy valami hasznos és veszélyes van abban a csillagrendszerben, ami felé mindnyájan tartunk. Továbbá el kell fogadnunk azt is, hogy maguk és a „mételyes flotta” kivételesen alkalmasak arra, hogy hasznát vegyék. Ha kérésüknek megfelelően szembeszállunk velük, nagy valószínűséggel alig néhányan maradnak utána is életben közülünk. A jutalom egyedül a maguké lesz. Félünk attól, mivé válnak aztán.

Pham Nuwen egy hosszú pillanatig nem szólt semmit. Arcáról lassan eltűnt az indulat.

– Jogos a felvetés, Limmende tulaj. Na és a dilemma. Van kivezető út?

– Skritsszel beszéltünk a dologról. Bármit is teszünk, maguknak és nekünk is nagy kockázatot kell vállalnunk... A másik lehetőség ennél is rettenetesebb. Hajlandóak vagyunk elfogadni az útmutatásukat a csatában, amennyiben előbb visszamanőverezik a hajójukat hozzánk, és megengedik, hogy a fedélzetre lépjünk.

– Azt mondja, adjuk fel az előnyünket?

Limmende bólintott.

Pham eltátotta aztán becsukta a száját, de egyetlen hang sem hagyta el. Feltűnően nehezére esett levegőt kapni.

– Vagyis ha nem járnak sikerrel, akkor minden elveszett – szólalt meg Ravna. – Most legalább van hatvanórányi előnyünk. Ez talán elegendő ahhoz, hogy üzenetet küldjünk erről az eszközről, még akkor is, ha megmarad a mételyes flotta.

Skrits arca rajzfilmek alakjait idéző vigyorba torzult.

– Nem lehet egyszerre mindkettőt. Azt akarják, hogy mindent kockára tegyünk, csak mert maguk biztosítanak róla. Hajlandóak vagyunk ezért meghalni, de arra nem, hogy egyszerű gyalogok legyünk a szörnyek játszmájában. – Az utolsó mondatnak egészen furcsa volt a hangszíne, az indulatosság fokról fokra kifakult belőle. Most pedig semmiféle mozgás nem látszott a flottaközpontról érkező képen, legfeljebb némi rosszul összehangolt szájmozgás. Glimfrelle elkapta Svensndot pillantását, és a kommpult hibajelző lámpáira mutatott.

Még mindig hallani lehetett Skrits-et.

– Svensndot rajkapitány, létfontosságú, hogy az ismeretlen járművel folytatott minden további kommunikációt... – A kép kimerevedett, és nem hallatszott semmi több.

Ravna megszólalt:

– Mi történt?

Glimfrelle csiripelő horkantást hallatott.

– Megszakad a kapcsolat a flottaközponttal. A valóságos sávszélességünk csupán másodpercenként húsz bit és csökken. Skrits utolsó adása alig százbitnyi volt – és az Ølvira szoftvere dúsította fel annyira, hogy érthető legyen.

Kjet mérgesen legyintett a képernyő felé.

– Kapcsold le azt a nyamvadékot! – így legalább nem kell tovább bámulnia a felidézést. Azt pedig, amit az utolsó parancsának gondolt, nem is szerette volna hallani.

– Hei, miért ne hagynánk üzemben? – mondta Tirolle. – Talán észre se vennénk a különbséget. – Glimfrelle kuncogott fivére viccén, de hosszú ujjai közben a kommpulton táncoltak, mire a kijelző átváltott a csillagok nézetére. A két dirokime nem rajongott a bürokratákért.

Svensndot nem foglalkozott velük, inkább a még élő kommablakot nézte. A Phamhoz és Ravnához vezető csatorna szélessávú videó volt, szinte semmiféle értelmezés nem kellett hozzá – ha kimegy, akkor nem lesz itt semmiféle torz apróság.

– Sajnálom. Az utolsó néhány napban rengeteg gondunk volt a kommal. Ügy néz ki, évszázadok óta nem volt ennyire súlyos zónavihar. – Az igazat megvallva, a helyzet még most is csak romlott. Az ultrameghajtás nyomait mutató kijelzők felén véletlenszerű jelhulladék látszott.

– Megszakadt a kapcsolat a parancsnoksággal? – kérdezte Ravna.

– Egyelőre... – Svensndot Phamra pillantott. Még mindig kissé üveges volt a tekintete. – Nézzék... Nagyon sajnálom, hogy így alakultak a dolgok, de Limmende és Skrits okosak. Beláthatják, hogy érvényes, amit mondanak.

– Furcsák – szólt közbe Pham. – Furcsák voltak a képek. – A hangja alapján messzire kalandoztak a gondolatai.

– A flottaközpontból érkezett adásra gondol? – Svensndot elmagyarázta, miért keskeny a sávszélességük, és hogy miért ilyen ócska a hajója processzorainak teljesítménye idelenn, a fenéken.

– Vagyis nekik is ugyanilyen rossz képük kellett, hogy legyen rólunk... Kíváncsi vagyok, minek néztek engem.

– Huh... – Jó kérdés. Pham Nuwen: erős szálú, vörös haj, füstszürke bőr, monoton hang. Ha efféle jellegzetességek szerepelnek a felvételen, a flottaközpont kijelzője nagy valószínűséggel valami igencsak mást mutat majd, mint az embert, akit Kjet látott.

– ...várjunk csak! A felidézés nem így működik. Biztos vagyok benne, hogy egészen jó képet kaptak rólad. Hiszen a közvetítés elején néhány nagy felbontású képet küld át a rendszer. Ezeket használják aztán az animáláshoz.

Pham úgy nézett rá, mint akinek nehéz a felfogása, már-már úgy, mintha nem hinné el, amit hall, és arra biztatná Kjetet, gondolja végig az egészet. Hát, a fenébe is, a magyarázat helyes – kétség nem fért hozzá, hogy Limmende és Skrits embernek látták a vöröst. Mégis akadt itt valami, ami nem hagyta nyugodni Kjetet... Limmende és Skrits is divatjamúltnak nézett ki.

– Glimfrelle, ellenőrizd a központtól kapott nyers jelet! Küldtek bármiféle szinkronképet?

Csak néhány másodpercet kellett várni a válasszal. Éles hangú füttyentéssel jelezte meglepetését.

– Nem, főnök. Mivel az egész a megfelelő módon volt rejtjelezve, nálunk egyszerűen elővett a szerkezet egy régi reklámanimációt. – Odaszólt Tirollénak, mire fürgén csicseregni kezdtek egymással. – Idelenn egyszerűen semmi nem akar működni. Lehet, hogy ez is csak egy meghibásodás.

Csakhogy nem úgy hangzott, mint aki meg van győződve saját feltevése helyességéről.

Svensndot visszafordult a Sávon kívülről érkező képhez.

– A helyzet az, hogy a flottaközponthoz vezető csatorna teljesen kódolt volt, és olyan egyszeri képleteket használt, amikben jobban bízom, mint abban, amivel most mi beszélünk. Nem tudom elhinni, hogy az egész csak színjáték volt.

Ámde mégis görcs rántotta össze a gyomrát. Pontosan olyan volt ez az egész, mint a Sjandra Keiért vívott csata első néhány perce, amikor megsejtette, hogy mennyire túljártak az eszükön, amikor ráébredt, hogy mindenki meghal, akit épp védelmezni igyekszik.

– Hei, kapcsolatba lépünk másokkal. Ellenőrizzük a központ helyzetét...

Pham Nuwen szemöldöke a magasba emelkedett.

– Lehet, hogy nem volt színjáték. – Mielőtt még folytathatta volna, az egyik utas – a nagy szkródos – rájuk kiáltott. Átgurult azon a részen, amely a helyiség mennyezetének számított most, s közben félretolta az embereket, hogy odaférhessen a kamerához.

– Van egy kérdésem! – A hangzója erősen zörgött, szinte érteni sem lehetett. A lény csápjai szárazon csörögtek egymáshoz ütődve: Kjet Svensndot még soha nem hallott ilyen nyomorúságot. – A kérdésem: vannak szkródutasok a flottája parancsnoki járművén?

– Miért...

– Feleljen a kérdésre!

– Honnan tudjam? – Kjet igyekezett végiggondolni a dolgot.

– Tirolle. Neked vannak barátaid Skrits személyzetében. Vannak a fedélzetén utasok?

Tirolle hebegett néhány ütemet.

– A aaa. Igen. A vészhelyzetre tekintettel fogadták fel őket... Tulajdonképpen menekültek... Közvetlenül a csata után történt.

– Ennél többet nem tudunk, barátom.

A szkródutas megremegett, de nem szólt közben egy szót sem.

Aztán kacsai mintha elfonnyadtak volna. Hátragördült, ki a kamera látóteréből.

Pham Nuwen is eltűnt közben. Ravna vadul forgatta a fejét.

– Várjanak, kérem! – mondta a kamerába, és Kjet már csak a Sávon kívül elhagyatott parancsnoki hídját láthatta. A rögzítő érzékenységi küszöbe még épp be tudta fogni a hangzó és ember között folyó, sutyorgó beszélgetés zajait. Aztán a nő ismét megjelent a képen.

– Ez meg mi volt? – kérdezte tőle Svensndot.

– Se... semmi olyasmi, amin bármelyikünk segíthetne... Svensndot kapitány, az a véleményem, a flottáját többé már nem azok irányítják, akikről hitte.

– Meglehet. – Valószínűleg. – Ezt még fontolóra kell vennem.

Ravna bólintott. Egy pillanatig szótlanul nézték egymást.

Olyan különös ez, ilyen távol az otthontól, a sok bánat és fájdalom után látni egy ismerős arcot.

– Tényleg ott volt Jeladónál? – Egészen hülyén hangzott a kérdés. Ugyanakkor bizonyos szempontból a nő jelentette a hidat aközött, amit ismert és amiben megbízott, valamint a jelenlegi halálos és hajmeresztő helyzet között.

Ravna Bergsndot bólintott.

– Igen... és pontosan olyan volt, mint amit olvasott. Még egy hatalommal is közvetlen kapcsolatban álltunk... De ez se volt elég. A métely elpusztította az egészet. A Híreknek ez a része nem hazugság.

Tirolle eltolta magát a navállomástól.

– Akkor hogyan tehetnének idelenn bármi olyasmit, amivel a mételynek árthatnának? – Nyersen fogalmazott, azonban ‘Rolle komoly tekintettel nézett rá. Tulajdonképpen azt várta, hogy némi értelmet kap a rengeteg halál. Nem a dirokimék voltak a Sjandra Kei civilizáció legnagyobb alkotóelemei, de ők számítottak messze a legrégibb alkotófajának. Egymillió évvel ezelőtt törtek ki a Lomha Zónából, ők gyarmatosították a három naprendszert, amelyet az emberek egy napon Sjandra Keinek neveznek majd. Jóval az emberek érkezése előtt a faj befelé forduló álmodozókból állt. Ősrégi automatikával és barátságos, ifjabb fajokkal védelmezték naprendszereiket. Még félmillió év, és fajuk talán eltűnik a Kívülből, mert kihal, vagy valami egészen mássá fejlődik. Ez volt az általános: olyasmi, mint a halál és az öregedés, csak szelídebb.

Közkeletű tévképzet az elöregedő fajok kapcsán, hogy a tagjaik is öregecskék. Nagy létszámú populációban mindig akad változatosság. Mindig lesznek olyanok, akik szeretnék látni a kinti világot, és kicsit eljátszadoznának benne. Az emberiség remekül megtalálta a hangot a Glimfrelléhez és Tirolléhoz hasonlókkal.

Bergsndot pedig mintha tisztában lett volna mindezzel.

– Hallott már valamelyikük az istenszilánkokról?

– Nem – mondta Kjet, majd észrevette, hogy mind a két dirokime összerezzent. Jó néhány másodpercen át füttyögtek egymásnak valamiféle meglepett hanghordozással.

– Igen – szólalt meg végül ‘Rolle samnorskul, hangja telve áhítattal, akkora megilletődéssel, amekkorát Kjet még soha nem hallott. – Tudják, mi, dirokimék régóta itt vagyunk már a Kívülben. Számos kolóniát küldtünk Transzcendenciába. Néhány közülük hatalommá vált...

Egyszer pedig... valami visszatért. Persze nem volt hatalom. Ami azt illeti, inkább olyan volt, mint egy elmesérült dirokime. Csakhogy olyasmiket tudott és tett, amik nagy változásokat hoztak közénk.

– Fentrollar? – kérdezte kíváncsian Kjet, ahogy felismerte a történetet. Százezer évvel azelőtt történt, hogy az emberiség Sjandra Keire érkezett, azonban ez volt a dirokime-formációk meghatározó ellentmondása.

– Igen – felelte Tirolle. – Még most sincs egyetértés abban, vajon Fentrollar ajándék volt-e vagy átok, de ő alapította az álomlakhelyeket és a régi hitet.

Ravna bólintott.

– Nekünk, Sjandra Kei-ieknek ez a legismertebb eset. Tekintettel minden eredményére, meglehet, nem éppen kellemes példa... – Azzal mesélt nekik Jeladó bukásáról, arról, hogy mi lett Vénséges Vén sorsa, és mivé lett Pham Nuwen. A dirokimék mellékes csacsogása elapadt, és teljesen mozdulatlanná váltak.

Végül aztán megszólalt Kjet.

– Na és mit tud Nu... – nyelve belegabalyodott a névbe, amely pontosan ugyanolyan különös volt, mint minden egyéb, ami ehhez az alakhoz kötődött – Nuwen arról, amit a fenéken keresnek? Mihez kezd vele?

– Ne...nem tudom, rajkapitány úr. Maga Pham Nuwen sem tudja. A megérzések mindig csak apránként jönnek. Én hiszek neki, mert egy részüknél jelen voltam... de fogalmam sincs, magukat hogyan győzhetném meg róla. – Reszketeg levegőt vett. Kjet egyszerre megértette, milyen furcsa, gyötrelmes hely lehet a Sávon kívül. Ettől valamiért hihetőbbé vált a történet. Ami valóban elpusztíthatja a mételyt, annak betegesen furcsának kell lennie. Felmerült benne, ő maga hogyan viselkedne bezárva egy efféle dologba.

– Ravna úrnő – kezdte, modoros, hivatalos hangot ütve meg. Elvégre árulásról akarok beszélni. – Van... ööö... van néhány barátom a Kereskedelmi Biztonsági Szolgálat flottájában. Ellenőrizhetem az előbb elhangzott gyanúkat és... – mondd ki!

– elképzelhető, hogy a központom ellenében is biztosíthatunk támogatást.

– Köszönöm, uram. Köszönöm.

– Most gyenge a jel a Sávon kívül csatornáján – törte meg a csendet Glimfrelle.

Kjet tekintete végigsöpört az ablakokon. Az összes ultrameghajtású nyomjelző véletlenszerű zajt mutatott. Bármi is volt ez a vihar, megnehezített mindent.

– Úgy tűnik, nem beszélgetünk már sokáig, Ravna Bergsndot.

– Igen. Elveszítjük a jelet... Rajkapitány, ha semmi nem működik, ha nem tudnak harcolni értünk... Egyedül maguk maradtak a Sjandra Keiből. Örültem, hogy beszélhettünk magával és a dirokimékkel... olyan sok idő után ismerősöket látni, valakiket, akiket tényleg értek... – beszéd közben képe alacsony frekvenciájú alkotóelemeire esett szét.

– Huui! – szólalt meg Glimfrelle. – A sávszélesség most zuhant a mélybe. – A kapcsolat a Sávon kívüliéi egyáltalán nem volt bonyolult.

Tekintettel a kommunikációs nehézségekre, a hajó processzorai most válthattak át alacsony fokú kódolásra.

– Üdv, Sávon kívül! Gondjaink támadtak ezzel a csatornával. Azt javaslom, szüntessük be a forgalmat!

Az ablak szürkére váltott, és nyomtatott samnorsk kezdett villódzni rajta.

Igen. Több ez kommunikáci

Glimfrelle a kommpultját babrálta.

– Semmi. Nulla – mondta. – Nincs érzékelhető jel.

Tirolle felnézett a navigációs tartályából.

– Ez itt sokkal több kommunikációs nehézségnél. A számítógépeink több mint húsz másodperce képtelenek ultrameghajtású ugrást indítani. – Eddig másodpercenként öt ugrást tettek meg, óránként épp csak valamivel gyorsabban haladtak egy fényévnél. Most pedig...

Glimfrelle hátradőlt.

– Hei... üdvözlünk mindenkit a Lomha Zónában!

*

A Lomha Zóna. Ravna Bergsndot végignézett a Sávon kívül II fedélzetén. Valahol elméje hátsó részében mindig is élt egy kép a Lomhaságról: fojtogató sötétségnek, kretének és mechanikus számológépek birodalmának látta lelki szemei előtt, amelyet legjobb esetben is fáklyák világítanak meg. Tulajdonképpen szinte semmiben nem különböztek a dolgok attól, amilyenek előtte voltak. A plafonok és a falak épp ugyanúgy világítottak, ahogy eddig. A csillagok továbbra is beragyogtak az ablakon (csakhogy mostantól fogva nagyon sokára lesz, mire bármelyikük is megmozdul).

A változás az Sk többi kijelzőjén volt igazán egyértelmű. Az ultrameghajtás tartálya egyhangúan pislogott: az utolsó frissítés óta eltelt időt mutató vörös jelzés. A navigációs ablakokat a meghajtás processzorait megdolgoztató diagnosztika eredményei töltötték meg. Triszkvélin nyelvű üzenet ismétlődött folyamatosan:

– Figyelem! Átlépés történt a Lomhaságba. Haladéktalanul hajtsanak végre visszaugrást! Figyelem! Átlépés történt a Lomhaságba. Haladéktalanul...

– Kapcsoljátok már le! – Ravna belekapaszkodott a nyeregbe, és leszíjazta magát. Szédült, pedig ez nem lehet más csakis – természetes – riadalom. – Ez aztán a fenékcirkáló! Beleszaladunk a Lomha Zónába, és nem tud mást, csak figyelmeztetéseket köpködni, miután megtörtént az egész!

Zöldszár közelebb lebegett, kacsaival „lábujjhegyen” lépdelt végig a mennyezeten.

– Még egy fenékcirkáló sem képes elkerülni az ilyesmit, Ravna úrnő.

Pham mondott valamit a hajónak, mire a kijelzők többsége kitisztult.

Kékhéj beszélt:

– Rendesen még egy nagy léptékű zónavihar sem terjed ki néhány fényévnél nagyobb területre. Kétszáz fényévnyire voltunk a zónahatár fölött. Valami szörnyű viharhullámnak kellett eltalálnia minket, abból a fajtából, amiről csak az archívumban lehet olvasni.

Sovány vigasz.

– Számítottunk valami ilyesmire – mondta Pham. – Az elmúlt néhány hétben borzasztóan göröngyös volt az út. – A változatosság kedvéért most ő nem tűnt nagyon zaklatottnak.

– így van – felelte. – Lassulásra számítottunk ugyan, de a Lomhaságra nem. – Csapdába estünk. – Hol a legközelebbi lakható rendszer? Tíz fényévre? Ötvenre?

A sötétség látványa újfajta valóságosságot nyert, a hajó falain túli csillagvilág többé már nem volt barátságos, biztonságot adó. A vég nélküli semmivel körülvéve mozognak, a fénysebesség elenyésző töredékével... egy koporsóban. Kjet Svensndot és flottája összes bátorsága hiábavaló. Jefri Olsndot mindörökre megmentetlen marad.

Pham keze megérintette a vállát. Ez volt az első érintés... napok óta?

– Még mindig eljuthatunk a tüskések világára. Ne feledd, ez egy fenékcirkáló! Nem estünk csapdába. A fenébe is, a Cseng Hóban soha nem volt semmi olyan remek dolog, mint ennek a kicsikének a torlókanala. Akkor pedig azt hittem magamról, én vagyok a legszabadabb ember az egész világegyetemben.

Sok évtizednyi utazás, jobbára hibernációban. Ez volt a Cseng Ho világa, a Pham emlékeiben élő világ. Ravna reszketegen fújta ki a levegőt, a végén pedig erőtlenül felnevetett. Phamon enyhült a rettentő nyomás, legalábbis egyelőre. Megint lehetett ember.

– Mi olyan vicces? – kérdezte tőle.

Ravna a fejét rázta.

– Mi mindnyájan. Nem érdekes. – Vett néhány mély lélegzetet. – Oké. Azt hiszem, most már tudok értelmesen beszélgetni. Szóval hullámot vetett a zóna. Valami, ami még vihar esetén is rendesen ezer év alatt tesz meg egyetlen fényévet, most egyszerre kétszázat változott. Piha! Egymillió év múlva is lesznek olyanok, akik erről olvasnak majd az archívumokban. Nem vagyok benne biztos, hogy vágyom erre a megtiszteltetésre... Tudtuk, hogy vihar dúl, de arra nem számítottam, hogy elmerülünk benne – fényévnyi mélyre buktak a tenger alá.

– A tengeri viharos analógia nem tökéletes – mondta Kékhéj. Még mindig a fedélzet túlsó felén volt, oda húzódott vissza a Sjandra Kei-i kapitánynak szegezett kérdést követően. Még mindig feldúlt volt, bár mostanra újra szabatosan, szőrszálhasogatón fogalmazott. A navkijelzőt tanulmányozta: szemmel láthatóan közvetlenül a hullám előtti felvételt. A képet kidobta egy mélység nélküli kijelzőre, és lassan feléjük gurult a mennyezeten. Amikor elhaladt mellette, Zöldszár páfránylevelei finoman végigsimítottak rajta.

Ravna kezébe küldte a levegőn át a kijelzőt, és kioktató hangnemben magyarázni kezdett.

– A víz felszíne még egy tengeri viharban sem annyira tajtékos, mint amilyen egy nagy méretű háborgásnál. A Hírek legújabb jelentése fraktálfelszínnek mutatta közel három dimenzióval... mint a tajtékhab és a fröccsenet. – Még ő se tudott szabadulni a viharos analógiától. A csillagok békésen csüngtek helyükön a kristályablakokon túl, a leghangosabb zajt a hajó szellőzőiből érkező enyhe szellő jelentette. Mégis elnyelte őket az örvény. Kékhéj páfránylevelével a mélység nélküli kijelző felé intett.

– Néhány órán belül visszatérhetünk a Kívülbe.

– Tessék?

– Nézzék! A feltételezett sjandra Kei-i parancsnoki jármű, a távolabb repülő jármű, amivel felvettük a kapcsolatot, meg mi magunk határozzuk meg a kijelző síkját. – Karcsú háromszöget zártak be egymással. A Limmende és a Svensndot csúcs szorosan egymás mellett foglalt helyet. – Megjelöltem az időpontot, amikor elveszítettük a kapcsolatot a többiekkel. Figyeljék meg, hogy a kapcsolatunk a Kereskedelmi Biztonsági Szolgálat főparancsnokságával százötven másodperccel azelőtt szakadt meg, hogy minket elért volna! A bejövő jelből és a protokollváltoztatás iránti kérelmekből úgy vélem, minket és a kinti hajót is körülbelül ugyanakkor érte utol.

– Igen – bólintott Pham. – A legtávolabbi pontok veszítik el a kapcsolatot egymással utolsóként. Ez azt jelenti, hogy a hullám oldalról érkezett.

– Pontosan! – A mennyezeten lévő ülőhelyéről Kékhéj kinyúlt és megérintette a kijelzőt. – A három hajó úgy viselkedett, akár a szondák a bevett zónafeltérképezési eljárásokban. Ha visszajátsszuk a nyomokat, be fogják igazolni a következtetést.

Ravna a haladási vázlatra nézett. A háromszög magasan lévő pontja – tetején az Sk-val – szinte egyenesen a galaxis közepe felé mutatott.

– Ez valami óriási, sziklaszirtre emlékeztető hullám lehetett, merőleges a felszín többi részére.

– Oldalvást végigsöprő óriáshullám! – szólalt meg Zöldszár. – Épp ezért nem tart majd sokáig.

– Pontosan. A sugárirányú változások szoktak alapvetően tartósak lenni. Bizonyára élt húz maga után. Néhány órán belül át kell haladnunk rajta... és visszaérni a Kívülbe.

Vagyis még mindig zajlott a verseny, amit meg kellett nyerni – vagy elvesztek.

*

Az első órák egészen furcsán teltek. Kékhéj úgy becsülte, „néhány óra”, és visszaérkeznek a Kívülbe. A hídon lebzseltek, hol az órát figyelték, hol a különös párbeszédeken főtt a fejük. Pham fokozatosan hergelte magát, hogy pattanásig feszüljön megint. Most már bármelyik percben visszaléphetnek a Kívülbe. Akkor mi legyen? Ha csupán néhány hajó mételyeződött meg, akkor talán Svensndot még mindig összefoghat egy támadást. Lenne bármi haszna? Pham újra meg újra lejátszotta az ultrameghajtású nyomok felvételeit, tanulmányozta az összes flotta minden egyes érzékelhető hajóját.

– De amikor kijutunk, amikor kijutunk... tudni fogom, mit kell tenni. Azt nem, hogy miért, csak azt, hogy mit. – Ennél értelmesebb magyarázata nem volt.

Most már bármikor... Aligha van értelme a felszerelést újra beállítani, hiszen hamarosan ismét el kell végezni ugyanezt.

Nyolc órával később azonban már mást mondott.

– Valójában lehet hosszabb, még akár egy egész nap is. – Feltúrták közben a történeti forrásokat. – Érdemes lenne némi rendet tenni. – A Sávon kívül II-1 úgy tervezték, hogy a Kívülben és a Lomha Zónában is működjön, azonban ez utóbbit vészhelyzetekre szánták, és úgy számították, aligha lesz rá szükség. Léteztek kifejezetten a Lomhaságba szánt processzorok, de nem kapcsoltak be önmaguktól. Kékhéj tanácsait követve Pham leállította a nagy teljesítményű automatikát – nem volt nehéz, kivéve pár hangra bekapcsolódó, önálló egységet, amelynek többé nem volt meg a hozzá való értelme, hogy felismerje a lekapcsoló utasítást.

Az új automatika használatától valami megmagyarázhatatlan módon Ravnát majdnem ugyanúgy kirázta a hideg, mint az ultrameghajtás elveszítésekor. A fejében élő kép, a Lomhaság mint sötétség és fáklyafény... semmi több, csak rémálomszerű képzelgés. Másfelől a Lomhaság, mint a kretének és mechanikus számológépek birodalma, ebben már volt valami. Az Sk teljesítménye fokozatosan romlott, ahogy haladtak a fenék irányába, de most... Eltűntek a hangvezérelt grafikagenerátorok – egyszerűen túlságosan is bonyolultnak bizonyultak ahhoz, hogy az új Sk fenntartsa őket, legalábbis teljes értelmező módban semmiképp. Eltűntek az értelmes kontextuselemzők, amelyek hatására a hajó könyvtárában olyan könnyen lapozhatott az ember, mint saját emlékei közt. Végül Ravna még a művészeti és zenei egységeket is leállította – olyan lélektelennek tűntek így, hogy nem fogékonyak a hangulatra és a kontextusra. Állandóan emlékeztettek arra, nincs mögöttük semmiféle elme. Még a legegyszerűbb dolgok is elromlottak. Ott volt a hang és mozdulat alapú irányítás. Többé nem reagáltak megbízhatóan a szarkazmusra, sem a hanyagul fogalmazott, szleng kifejezésekre. Kifejezett fegyelemre volt szükség a hatékony használatukhoz. (Pham láthatóan még élvezte is. A Cseng Hóra emlékeztette.)

Húsz óra. Ötven. Továbbra is azt mondogatták egymásnak, hogy nincs miért aggódni. De Kékhéj most azt mondta, az órákról szóló kijelentések nem feleltek meg a valóságnak. Tekintettel a „cunami” magasságára – legalább kétszáz fényév –. sokkal valószínűbb, hogy sok száz fényév széles... ha követi a történeti előzmények méreteit. Csak egyetlen baj volt ezzel az okoskodással: ez az eset túltett minden korábbin. A zónák határa jobbára a galaktika térfogategységre eső közepes sűrűségét követte. Egyik évről a másikra gyakorlatilag semmiféle változás nem történt, csupán az eónokon át tartó zsugorodás, amely egy napon – amikor a legkisebb csillagokon kívül mindegyik másik halott már – talán a galaktika magját is kiteszi a Kívül hatásának. Egy-egy adott pillanatban a határvonal egymilliárdod része számít „viharosnak”. Közönséges viharban a felszín úgy évtizedenként egy fényévnyit mozdulhat ki-vagy befelé. Az efféle viharok elég gyakoriak voltak ahhoz, hogy évente számos világ sorsára hatással legyenek.

Sokkal ritkábbak – az egész világegyetemben úgy százezer évente egyszer fordulnak elő – azok a viharok, ahol a határmezsgye súlyos torzuláson megy keresztül, és ahol a hullám a fénysebesség sokszorosával mozoghat. Ezek voltak az átlós hullámok, amelyek alapján Pham és Kékhéj megbecsülték a léptéket. A leggyorsabb másodpercenként egy fényévet tett meg kevesebb mint három fényév szélességben – a legnagyobb harminc fényév magasra csapott fel, és naponta alig egy fényéves sebességgel haladt.

Mit lehetett tehát tudni az olyasféle szörnyetegekről, mint amilyen elnyelte őket? Nem sokat. A hajó könyvtárában harmadkézből származó történetekben szerepeltek körülbelül olyan nagy hullámok, amilyen az övék, ám az ott olvasható méretek és terjedési értékek nem voltak egyértelműek. Több mint százmillió éves történetekben nehéz bízni – nincs szinte egyetlen közvetítő nyelv sem. (De ha lenne, az se segítene sokat. Az Sk új, ostoba változata egyáltalán nem volt képes gépi fordítást készíteni természetesen létrejött nyelvekből. Semmi értelme átfésülni a könyvtárt.)

Amikor Ravna elpanaszolta mindezt Phamnak, a férfi azt felelte:

– Lehetne rosszabb is a helyzet. Valójában mikor is történt az őspartíció?

Ötmilliárd évvel ezelőtt.

– Senki sem tudja.

Pham hüvelykujjával a saját könyvtárkijelzőjére bökött.

– Tudod, néhányan azt gondolják, valamiféle „szuper-szuperhullám” volt. Valami akkora, hogy elnyelte azokat a fajokat, amelyek feljegyzéseket készíthettek volna róla. Előfordul, hogy senki nem veszi észre a legnagyobb katasztrófákat... nincs ott senki, aki rémtörténeteket írhatna.

Nagyszerű.

– Sajnálom, Ravna. Őszintén szólva, ha ez csak egy kicsit is hasonlít a legtöbb korábbi csapáshoz, egy-két nap alatt kijutunk belőle. A legjobb, ha ennek megfelelően tervezünk. Olyan ez, akár a rövid szünet csata közben. Ki kell használni, meg kell pihenni. Kitalálni, miként lehet a segítségünkre a Kereskedelmi Biztonsági Szolgálat mételyezetlen része.

– Na igen. – Attól függően, milyen a nyomdokvonal alakja, az Sk akár el is veszíthette előnye nagyobbik felét... Viszont fogadni mernék, hogy a szövetségi flottában teljes a fejetlenség miatta. Az ilyesféle potyalesők szinte biztosan fülüket-farkukat behúzva igyekeznek biztonságba érni, amint visszatérnek a Kívülbe.

A tanács még vagy húsz órán át lefoglalta Ravnát, hogy az Sk új változatában magukat stratégáknak nevező, féleszű izékkel hadakozzon. Még ha a hullám most, ebben a pillanatban alább is hagy, meglehet, akkor is túl késő. Olyanok is részt vettek ebben a játszmában, akik számára a hullám nem egy rövid szünet: Jefri Olsndot és tüskés szövetségesei. Mostanra hetven óra telt el az utolsó érintkezésük óta – Ravna három kommunikációs alkalmat is elszalasztott. Ha ő maga pánikban van, ugyan mit érezhet Jefri? Még ha Acélnak sikerül is feltartóztatnia az ellenségeit, az idő – és a bizalom – lassan elfogy a tüskések világán.

Száz órával azután, hogy beléptek a hullámba, Ravna észrevette, Kékhéj és Pham próbaüzemeket végez az Sk torlólapátos meghajtásával... Egyes rövid szünetek örökké tartanak.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

A nyári forróság egy időre alábbhagyott – már-már hűvös lett. A füst még mindig látszott, a levegő továbbra is száraz volt, ám a szél mintha nem fújt volna akkora erővel, mint eddig. A hajón lévő kamrácskában Amdijefri alig vette észre a kellemes időjárást.

– Korábban is előfordult, hogy lassan jött a válasz – mondta Amdi. – Ravna már elmagyarázta, hogy az ultrahullám...

– De ennyit még sosem késett! – Legalábbis tél óta nem. Jefri hangszínében félelem és nyűgösség keveredett. Arról volt szó, hogy az éjszaka közepén jön egy adás: technológiai adatok, amiket át kellett adniuk Acél úrnak. Reggelig se érkezett meg, és Ravna mostanra a délutáni alkalmat is lekéste, amikor általában csak beszélgetni szoktak egy keveset.

A két gyerek átnézte az összes kommunikációs beállítást. Előző ősszel nagy munkával lemásolták őket, és az első szintű diagnosztikát is. Az egész most is ugyanúgy nézett ki... kivéve valamit, amit „vívőhullám-érzékelő”-nek neveztek. Ha lett volna egy adatolvasójuk, megkereshették volna, mit jelent.

Még azt is megtették, hogy nagyon óvatosan visszaállítottak néhányat a kommunikáció paraméterei közül... majd – amikor nem változott semmi – idegesen visszatértek a kiinduláshoz. Talán nem adtak elég időt neki, hogy a változtatások működhessenek. Talán most tényleg elrontottak valamit.

Egész délután ott maradtak a fülkében, gondolataik újra meg újra végigjárták a félelem, az unalom és a csalódottság lépéseit. Négy óra elteltével az unalom legalább ideiglenes győzelmet aratott. Fefri szorongva szundított el apja hevederében, karja alatt Amdi két tagja hevert összegömbölyödve.

A tüskés tétlenül ténfergett, nézte a rakéta irányítópultját. Nem... még az ő önbizalma sem ért fel odáig, hogy ezzel játszadozzon. Egy másik tagja megrángatta a fal párnázását. Azzal még mindig foglalkozhatott, hogy figyelje, miként nő a gomba. Ennyire lassan mentek a dolgok.

A szürke izé sokkal nagyobb területet foglalt el, mint amikor legutóbb nézte. A párnázás alatt egészen vastag volt már. Láncban leküldte önmagát a fal és a szövet közé. Sötét volt, bár némi fény azért beszüremlett a mennyezet résén. A legtöbb helyen a penész alig egy hüvelyk vastag volt, míg itt hátul öt-hat... tyűha! Óriás göröngy nőtt belőle a falon épp kíváncsian kutakodó orra előtt. Olyan nagy volt, mint a várak tanácstermeit díszítő mohák néhány darabja. Vékony, szürke rostok nőttek a gombából. Majdnem odaszólt Jefrinek, de a hevederben lévő két tagja annyira kényelmesen érezte magát.

Még egy pár fejet odahozott a furcsasághoz. Mögötte kissé különösnek tűnt a fal is... mintha az anyagát részben áthatotta volna a penész. Maga a szürkeség: akár a füst... orrával megbökdöste a rostokat. Tömör volt és száraz. Csiklandozta az orrát. Amdi döbbent meglepetésében megmerevedett. Hátulról figyelte önmagát, és látta, ahogy két rostszál valójában áthatol a tagja fején! Közben viszont nem érzett semmiféle fájdalmat, csak ezt a csiklandozó érzést.

– Mi... mi? – Jefrit felébresztette a lökdösődés, ahogy Amdi megfeszült körülötte.

– Találtam valami igazán furcsát a párnázás mögött. Megérintettem ezt a nagy gombatömböt, mire...

Amdi beszéd közben óvatosan elhátrált a falon lévő izétől. Az érintése nem fájt, de kíváncsisága helyett az idegessége erősödött fel tőle. Érezte, ahogy a rostszálak lassan kicsusszannak.

– Már mondtam, hogy nem szabad játszadoznunk ezzel a valamivel. Koszos. Egyedül az a jó az egészben, hogy nem büdös. – Jefri kikelt a hevederből. Egy lépéssel átszelte a fülkét, és felemelte a párnázást. Amdi csúcson álló tagja elvesztette az egyensúlyát, és így elrántotta magát a gombától. Szakadó hang hallatszott, aztán fájdalom hasított az ajkába.

– Azta, ez aztán nagy! – meghallotta, ahogy Amdi fájdalmában füttyent. – Jól vagy?

A tüskés elhátrált a faltól.

– Azt hiszem. – Az utolsó rostszál hegye még mindig az ajkába fúródott. Nem fájt annyira, mint a csalán, amelyet néhány nappal ezelőtt kóstolt meg. Amdijefri a sebre nézett. Ami a füstös ágacskából maradt, keménynek, törékenynek látszott. Jefri ujjai óvatosan kihúzták. Aztán mind a ketten a fal felé fordultak, hogy álmélkodva végigmérjék.

– Tényleg kiterjedt. Ügy néz ki, a falat is bántotta.

Amdi letörölgette véres pofáját.

– Igen. Már értem, miért mondták neked, hogy ne piszkáld.

– Lehet, hogy érdemes lenne megkérnünk Acél urat, sikálja le az egészet.

Fél órán át mászkáltak körbe hason, végig a párnázás alatt. A szürkeség messzire eljutott, de csak egyetlenegy ilyen csodálatos virágzást találtak. Visszatértek, hogy bámulják, még ruhadarabokat is dugdostak a füstfoszlányokba. Egyikük sem merészelte ujját, orrát kockáztatni újabb érintésért.

A gomba bámulása messze a legizgalmasabb dolognak számított aznap délutánra – az Sk-ról nem érkezett semmiféle üzenet.

Másnap visszatért a forróság.

Eltelt még két nap... és továbbra sem hallottak Ravna felől.

*

Acél nagyúr Csillaghajódomb tetején rótta a falakat. Közeledett az éjfél, a nap alig tizenöt foknyira csüngött az északi láthatár fölött.

Szőrén izzadság bevonata ült – tíz éve nem volt ilyen meleg a nyár. A száraz szél már a harmincadik teljes napját töltötte. Többé már nem számított örvendetes változásnak az északi vidék fagyos időjárásában. A termény a földön learatatlanul száradt. A fjordtüzek füstje barna ködpárának látszott a vártól északra és délre is. A vöröses szín először érdekes újdonságnak, az ég és a távolság végtelen kékjét, a tengeri köd fehér páráját megtörő, üdítő változatosságnak számított. De csak először. Amikor tűz ütött ki Patakszirt keleti részén, az egész ég vörösen fénylett. Egész nap hamu záporozott, és nem érződött más szag, csak a füsté. Egyesek szerint még a déli városok koszos levegőjénél is rosszabb volt.

A falakon lévő egységek messzire hátráltak az útjából. Többről volt itt szó udvariasságnál, az Acéllal szembeni félelmüknél. Katonái még mindig nem szoktak hozzá a köpönyegesekhez, és a Schreck terjesztette fedőtörténet sem nyugtatta meg őket: Acél nagyurat egyetlen köpenyes tag kísérte... méghozzá nagyúri színekben. Semmilyen gondolkodási zaj nem hallatszott az irányából. Hihetetlenül közel volt a gazdájához.

– A siker az ütemtervben meghatározott időpontok betartásán múlik – mondta neki Acél. – Emlékszem, hogy megtanítottál rá. – Ami azt illeti, késsel vágtad belém.

A tag ránézett, elfordította a fejét.

– Emlékezetem szerint azt mondtam, a siker azon múlik, hogyan sikerül alkalmazkodni az ütemtervben bekövetkező váltózásokhoz. – Tökéletesen artikulálta a szavakat. Akadtak jól beszélő egyes tagok... de még a legügyesebben beszélő sem képes értelmes beszélgetést folytatni. Schrecknek nem jelentett gondot meggyőzni a katonákat arról, hogy a nyúzóista tudomány létrehozta a szuperfalkák faját, és hogy a köpönyegesek egyenként vannak olyan értelmesek, mint egy átlagos falka. Remek álca volt arra, valójában mire is szolgálnak a köpönyegek. Félelmet szított, egyúttal elkendőzte az igazságot.

A tag egy kicsivel még közelebb lépett... közelebb, mint bárki bármikor, kivéve a múltbeli gyilkosságok, erőszaktételek és verések idején. Acél öntudatlanul is megnyalta az ajkát, tagjai szétszéledtek a fenyegetés elől. Ugyanakkor a fekete köpönyeges tag sok szempontból olyan volt, akár egy hulla: nyomát se mutatta gondolkodási zajoknak. Acél összecsapta állkapcsát.

– Igen. A zsenialitás akkor is győzedelmeskedik, amikor az ütemtervet már ki lehet dobni. – Minden része elfordította fejét Nyúzó tagjától, és végignézett a rőt fátylas déli horizonton.

– Mi a helyzet a Faragó haladásával kapcsolatos legutolsó becslésekkel?

– Még mindig úgy ötnapnyi távolságban táborozik, innen délkeletre.

– Ezt a rohadt tehetetlent! Alig hiszem el, hogy ő a szülőd! Árusítoló annyira megkönnyítette a dolgát! A katonáinak és a játékágyújának közel tíz nappal ezelőtt ide kellett volna érnie...

– És szépen, az ütemtervnek megfelelően lemészárolódniuk.

– Úgy van! Jóval az égi barátaink érkezése előtt. Helyette elkóricál a szárazföld belseje felé, aztán pedig megmakacsolja magát.

A Nyúzótag vállat vont sötét köpönyegében. Acél tudta, hogy a rádió pontosan olyan nehéz, amilyennek látszik. Azzal vigasztalódott, hogy a másik megfizette mindentudása árát. Elég csak elképzelni, hogy ilyen melegben minden egyes tagja égészén a dobhártyáiig be van bugyolálva. Micsoda kényelmetlenség lehet...! Fedett helyen még a szagát is érezte.

Elsétáltak az egyik ágyú mellett a falon. Csillogott a rétegelt fémből készült cső. A lőtávja háromszorosa volt Faragó szánalmas találmányáénak. Mialatt Faragó az adatolvasóval és az embergyermek megérzéseivel dolgozott, neki rendelkezésére álltak Ravna és társasága közvetlen tanácsai. A bőkezűségük először aggodalommal töltötte el, mivel azt hitte, ez azt jelzi, a látogatók annyira felsőbbrendűek, hogy az óvatossággal sem kell foglalkozniuk. Mostanra viszont... minél többet hallott Ravnáról és a többiekről, annál világosabbá vált előtte gyengeségük. Nem tudnak kísérletezni önmagukkal, nem tudják fejleszteni önmagukat. Merev, lassan változó fafejek. Előfordult, hogy némi ravaszságról tettek bizonyságot – ott volt Ravna tartózkodása, amikor arról esett szó, mit is akarnak az első csillaghajóról –. de minden üzenetükből üvöltött a kétségbeesésük, akárcsak a ragaszkodásuk az embergyerekhez.

Minden remekül alakult, egészen néhány nappal ezelőttig. Ahogy a tüzérfalka hallótávolságán kívülre ért, Acél azt mondta a Nyúzótagnak:

– És még mindig semmi hír a „megmentőinkről”.

– Pontosan. – Ez volt a másik összeomlott ütemterv, a fontos, amelyet nem tudtak irányításuk alatt tartani. – Ravna négy alkalmat hagyott ki. Kettő közülem jelen pillanatban is Amdijefrivel van. – Az egyetlen tag a belső erőd kupolája felé bökött a pofájával. Suta torzó volt a gesztus. A többi pofa, a többi szem nélkül meglehetősen korlátozottan lehetett alkalmazni a testbeszédet. Egyszerűen nem arra vagyunk kitalálva, hogy egyik darabunk itt, a másik darabunk amott legyen.

– Még pár perc, és az űrlakók lemaradnak az ötödik beszélgetési alkalomról is. Ugye tudod, hogy a gyerekek kezdenek aggódni?

A tag részvétteljesen beszélt. Acél nagyúr már-már önkéntelenül is egy kissé arrébb oldalazott mellőle. Saját létezése elejéről jól emlékezett erre a hangszínre. Ahogy arra is, hogy minden alkalommal vágások és halál követték.

– Szeretném, ha boldogok maradnának, Tirathekt. Abból a feltételezésből indulunk ki, hogy helyreáll majd a kommunikáció. Amikor ez megtörténik, szükségünk lesz rá. – Acél hat fogsort vicsorított a körülvett magányos tagra. – Ne próbálkozz a régi trükkjeiddel!

A tag összerezzent: a szinte észrevehetetlen rándulás nagyobb örömet jelentett Acélnak hason csúszó tízezer másiknál.

– Hát persze, hogy nem. Csak azt mondom, meg kellene látogatnod, segítened kéne nekik megbirkózni a félelmükkel.

– Csináld te!

– Ó... bennem nem bíznak meg teljesen. Már mondtam, Acél: szeretnek téged.

– Ha! És átláttak rajtad, mi? – Acél nagyon büszkének érezte magát ebben a helyzetben. Sikert ért el ott, ahol Nyúzó módszerei kudarcot vallottak volna. Fenyegetések, fájdalom nélkül gyakorolt befolyást a másikra. Ez volt Acél leghajmeresztőbb kísérlete, és kétségkívül a legnagyobb hasznot is ez hozta. Csakhogy..

– ...nézd, nincs nekem időm babusgatni másokat. Kifejezetten fárasztó beszélgetni kettejükkel. – És még fárasztóbb uralkodnia magán, elviselni Jefri „dédelgetését” és Amdi tréfáit. Acél kezdetben ragaszkodott hozzá, hogy senki másnak ne legyen szoros kapcsolata a gyerekekkel. Túlságosan fontosak voltak ahhoz, hogy mások hatásának is kitegye őket – még a legváratlanabb, teljesen véletlen elszólás is megmutathatja nekik az igazságot, és tönkreteheti őket. Még most is Tirathekt volt rajta kívül az egyetlen falka, amelyikkel rendszeres kapcsolatban álltak. Azonban Acél számára minden egyes találkozás rosszabb volt az előzőnél, önuralma határait feszegették. Öldöklő haragban nagyon nehéz volt értelmesen gondolkodni, és szinte az összes velük folytatott beszélgetés végén ezt érezte. Mennyire remek lesz, amikor megérkeznek az űrlakók. Akkor aztán használhatja az Amdijefri nevű eszköz másik végét is. Akkor aztán nem lesz szükség a bizalmukra és a barátságukra. Akkor aztán lesz fogása, valami, amit kínozhat és gyilkolhat, hogy teljesítsék a követeléseit.

Na persze, ha az űrlények soha nem szállnak le, vagy esetleg...

– Tennünk kell valamit! Én nem leszek a jövő hullámának tetején sodródó uszadék. – Lecsapott a mellvéd belső oldalát követő állványzatra, csillogó tüskéivel nagy forgácsokat faragott le belőle. – Az űrlényekkel nem tehetünk semmit, úgyhogy foglalkozzunk Faragóval! Ez az! – Nyúzóra mosolygott. – A sors fintora, nem? Száz éven át igyekeztél végezni vele. Most pedig én járhatok sikerrel. Ami egyik nagy diadalod lehetett volna, számomra csak bosszantó kitérő, amire pusztán azért kerül sor, mert ideiglenesen késedelmet szenvedtek a fontosabb tervek.

A köpönyegest nem nyűgözte le ez a beszéd.

– Ott van az égből hulló adományok aprósága.

– Úgy is van, egyenesen az eltátott pofáimba. Ez pedig az én szerencsém, nem igaz? – Továbbment még néhány lépést, és közben magában kuncogott. – Igen, itt az ideje, hogy Árusítoló odavezesse naiv királynőjét a mészárszékre. Lehet, hogy ez megzavar más eseményeket, de... tudom, a csatára innen keletre kerül majd sor.

– A Margrum-emelkedőnél?

– Pontosan. Faragó erői szépen összegyűlnek majd, ahogy felfelé tartanak a szorosban. Odavisszük az ágyúinkat, beállítjuk őket az emelkedő tetején lévő gerincvonal mögé. Egészen egyszerű lesz leszámolni az övéivel. Ráadásul elég messze van a Csillaghajódombtól. Még ha közben meg is érkeznek az űrlakók, a két dolog független maradhat egymástól.

A magányos tag nem szólt egy szót sem.

– Igen, drága tanárom. Tudom, hogy kockázatos. Tudom, hogy ezzel megosztjuk az erőinket. Viszont egy egész hadsereg üldögél épp a küszöbünkön. Kellemetlenül későn érkeztek, de még Árusitoló sem képes megfordítani és hazaküldeni őket. Ha pedig megpróbálja húzni az időt, akkor a királynő esetleg... Meg tudod jósolni, mit is tenne?

– ...nem. Mindig is képes volt egészen váratlan húzásokra.

– Még az is lehet, hogy átlát Árusítolón. Vagyis igyekszünk biztosra menni, és most végzünk vele. Ott vagy Dombolith mélységi felderítő mellett?

– Igen. Ketten.

– Mondd meg neki, hogy értesítse Árusítolót! Mostantól számítva nem kevesebb, mint két nap múlva el kell érnie, hogy a királynő serege felfelé tartson a Margrum-emelkedőn. Nyugodtan fejtsd ki részletesebben a dolgot: elvégre jobban ismered a környéket, mint én. A pontos részleteket majd kitaláljuk akkor, amikor mindkét fél a megfelelő helyen van. – Csodálatos volt, hogy gyakorlatilag a csata mind a két oldalának ő a parancsnoka! – Még valami! Ez fontos, és Árusítolónak holnapra gondoskodnia kell erről. Holtan akarom látni Faragó emberét.

– Ugyan mit árthatna?

– Ostoba kérdés! – Főleg tőled. – Nem tudjuk, Ravna és Pham mikor érnek ide. Amíg nem tartjuk őket biztosan a szánkban, ez a Johanna-lény veszélyt jelent, ha a közelben tartózkodik. Mondd meg Árusítolónak, hogy gondoskodjon arról, tűnjön balesetnek az egész, de azt akarom, hogy ez a kétlábú meghaljon!

*

Nyúzó mindenütt ott volt. Épp olyasféle isteni lét ez, amiről azóta álmodozott, hogy Faragó újonnanlettje volt. Míg egyike Acéllal beszélt, két másik a csillaghajóban heverészett Amdijefrivel, újabb kettő pedig ritkás erdőben poroszkált Faragó táborának északi határánál.

A paradicsom gyötrelmet is hozhatott magával, és napról napra egyre nehezebb volt elviselni a kínt. Először is ez a nyár északon elviselhetetlenül melegnek számított. Továbbá a rádióköpönyegek nemcsak egyszerűen vastagok és nehezek. Szükségképpen lefedték tagjai dobhártyáit. Más kényelmetlen öltözékekkel ellentétben, ha ezeket akár csak egyetlen pillanatra is le akarta venni, akkor értelme elveszítésével kellett fizetnie. Az első próbák csak egy-két órán át tartottak. Aztán következett az ötnapos túra Dombolith mélységi felderítővel, így Acél azonnali értesüléseket szerzett a Csillaghajódomb körüli vidékről, és ellenőrzése alatt is tarthatta ezzel a módszerrel a környéket. Beletelt néhány napba, mire elmúltak a rádióköpenyekből származó felfekvések és sajgó foltok.

A mindentudás legutolsó nekifutásban tizenkét napig tartott. Lehetetlenség volt szünet nélkül viselni a köpönyegeket. Tagjai közül az egyik váltásban nap mint nap ledobta rádióját, megfürdött és kicserélték a köpenye bélését. Ez volt Nyúzó mindennapos megbolondulásának órája, amikor néha még a gyenge akaratú Tirathekt is visszatért, és hiábavalóan igyekezett visszaszerezni uralmát. Nem számított. Az elkülönült tag miatt a falka összesen csak négy fejből állt ilyenkor. Akadnak rendes értelmű négyesek, de Nyúzó/Tirathektnél nem létezett ilyen változat. A fürdést és az átöltözést zavarodott homályban végezte.

S persze, noha Nyúzó „mindenütt ott volt”, nem lett okosabb, mint eddig. Az első megrázó élményeket követően rájött, miképpen kell egymástól gyökeresen eltérő helyszíneken látni/hallani... azonban egyszerre több beszélgetésben részt venni továbbra is igen nehéz volt. Mialatt Acéllal szócsatázott, többi tagja nem sokat tudott mondani Amdijefrinek vagy Dombolith felderítőinek.

Acél nagyúr befejezte vele a tárgyalását. Nyúzó egykori tanítványával lépdelt a mellvédek között, de ha Acél mondott is neki bármit, azzal elvonta volna a figyelmét az éppen folyó beszélgetésről. Nyúzó elmosolyodott (de csak óvatosan, nehogy az Acél mellett lévő tagján is meglátsszon). Acél azt hitte, Dombolith mélységi felderítővel beszélget éppen. Meg is teszi majd... néhány perc múlva. Helyzete egyik előnye épp az, hogy senki nem lehetett biztos benne, mindent tud, amire Nyúzó készül. Ha óvatos, előbb-utóbb ismét ő uralkodhat itt. Veszedelmes játszma volt ez, és maguk a köpönyegek is veszedelmes szerkezetek. Elég csak néhány órán át napsütés nélküli helyen tartani, és máris megszűnik működni, a tag pedig, amelyik viseli, elszakad a falkájától. Még rosszabb volt a „sztatikus zörej”... ez volt rá a mantisz kifejezés. A második készlet köpönyeg végzett a használójával, és az űrlakók nem tudták megmondani a pontos okát, csak annyit, hogy valamiféle „interferenciás gond” okozta.

Nyúzónak semmilyen efféle, szélsőséges élményben nem volt része. De alkalmanként, amikor igazán messzire csatangolt Dombolith-tal, vagy amikor gyengült a köpönyeg ereje... agyában hihetetlen erejű visítás támadt, mintha egyszerre tucatnyi falka zsúfolódott volna össze: a nemi téboly és a gyilkos őrjöngés között elhelyezkedő hangok. Tirathekt mintha kedvelte volna ezeket az időszakokat – nagy erővel vágódott elő a zavarodottságból, és elborította puha utálatával.

Általában csak öntudata peremén ólálkodott, itt egy szót, ott egy gondolatot terelt el. A „sztatikus zörej” után mindig sokkal rosszabb volt – egy alkalommal majdnem egy egész napon át ő irányított. Ha lett volna egy nyugodt éve, tanulmányozhatta volna Tit, Rát és Thektet, aztán elvégezhette volna a megfelelő kimetszést. Valószínűleg Thektet, azt kellett volna megölni, amelyiknek a füle hegyén egy folt fehérlett. Nem volt okos, de feltehetően ő a trió alapja. Gondosan előkészített helyettessel Nyúzó még a parlamenti aréna előtti állapotánál is nagyobb lehet. Ám egyelőre kényszerhelyzetben volt – az önmagán végrehajtott lélekműtét óriási kihívást jelentett... még a Gazdának is.

Úgyhogy óvatosan!. Óvatosan! Állandóan feltöltve tartam a köpönyegeket, nem szabad túl nagy utakat megtenni és hagyni, hogy bárki is átlássa a terv összes részletét. Mialatt Acél azt hitte, Dombolith-t keresi, Nyúzó Amdival és Jefrivel beszélgetett.

Az ember arca nedves volt a könnyektől.

– Né... négyszer nem beszéltünk Ra... Ravnával. Mi történt vele? – Rekedt hangja egészen magasra kanyarodott fel. Nyúzó nem is tudta, hogy a böfögő technika, amivel az emberek a hangadáshoz használtak, ilyesmire is képes.

Amdi jobbára a fiú körül verődött össze. Megnyalta Jefri arcát.

– Lehet a mi ultrahullámú adóvevőnk is. Talán elromlott.

– Esdekelve nézett Nyúzóra. A kölykök szemében is könnyek csillogtak. – Tirathekt, kérlek, kérdezd meg újra Acélt! Hadd maradjunk egész napra a hajóban! Lehet, hogy vannak olyan üzenetek, amelyek átjöttek, de nem vette fel őket a berendezés.

Nyúzó Acéllal lement az északi lépcsőn, és átvágott a felvonulási téren. Szikrányi figyelemmel hallgatta csak, ahogy a másik a gyakorlatozó emelvény hanyag karbantartására panaszkodik. Acélnak legalább annyi esze volt, hogy a fegyelmezési vérpadot a Rejtek-szigeten hagyta.

Nyúzó Dombolith katonáival épp egy hegyi patakon gázolt át. Még a nyár kellős közepén, a száraz szelet hozó időjárásban is akadtak hófoltok, és az alóluk előbukkanó csermelyek jéghidegek voltak.

Nyúzó Amdijefrivel előrehúzódott, és hagyta, hogy Amdi két tagja nekidőljön. Mindkét gyerek szerette az érintést, és egymáson kívül egyedül csak vele tehették meg. Az egész igazi perverzitás volt, azonban Nyúzó mások gyengeségének irányítására és befolyásolására építette az életét, és – a fájdalomtól eltekintve – nem volt kifogása ellene. Vállából mély doromboló hangot hallatott, ezzel dédelgetve a mellette lévő kölyköt.

– Amint újra találkozom vele, megkérdezem Acél nagyurat.

– Köszönöm.

Az egyik kölyök orrával megbökdöste a köpönyegét, aztán könyörületesen arrébb ment – Nyúzó merő felfekvés és horzsolás volt az öltözet alatt. Lehet, hogy Amdi felismerte, vagy az is lehet, hogy... Nyúzó egyre inkább úgy érezte, a gyerekek zárkózottak. Acélnak tett megjegyzése csak félig igaz – a két gyerek valójában nem bízott benne. Ez Tirathekt hibája. Nyúzó egyedül könnyedén elnyerte volna Amdijefri szeretetét. Acél gyilkos indulatának és érzékeny méltóságának nyomát se lelte benne. Szórakozásképpen csevegett, miközben folyamatosan hazugságokat kevert az igazságok közé. Többek között épp az empátia számított az egyik nagy előnyének – e nélkül a diagnosztikai jellegű képesség nélkül egyetlen szadista sem törekedhet a tökéletességre. Csakhogy épp akkor, amikor már jól haladt, amikor úgy látszott, mindjárt megnyílnak előtte... akkor felbukkant Ti, Ra vagy Thekt, és eltorzította az arcát, esetleg megmérgezte a szó-használatát. Lehet, meg kellene elégednie annyival, hogy aláássa a gyermekek Acél iránti tiszteletét (természetesen anélkül, hogy bármikor is bármi nyilvánvalóan sértőt mondana rá). Felsóhajtott, és nyugtatólag megpaskolta Jefri karját.

– Ravna visszatér. Biztos vagyok benne. – Az ember szipogott egy keveset, majd megsimogatta Nyúzó fejét ott, ahol nem takarta a köpönyeg. Barátságos csendben üldögéltek, az ő figyelme pedig elkalandozott, vissza...

...az erdőbe, Dombolith egységeihez. A csapat közel tíz perce kapaszkodott már felfelé. A többieknek kevés volt a málhájuk, és hozzászoktak már az efféle tevékenységhez. Nyúzó két tagja lemaradt. Rásziszegett az osztagparancsnokra, aki visszaóvakodott, csapata fürgén húzódott el az útjából. Amikor legközelebbi tagja már csak tizenöt lábnyira volt Nyúzótól, megállt. Ide-oda billent a feje.

– Mit kíván... nagyuram? – Ez egy új volt. Tájékoztatták a köpönyegekről, de Nyúzó tudta, hogy nem érti az új szabályokat. A ruhák sötétjéből előcsillanó arany és ezüst... ezek a színek kizárólag a birodalom nagyurainak jártak. Viszont Nyúzóból csak kettő volt itt – egy efféle töredék rendes körülmények között egy beszélgetést is alig tudott lefolytatni, hát még értelmes parancsokat adni. Éppoly zavaró – ezt Nyúzó is látta – a gondolkodási zajainak teljes hiánya. Zombi: néhány katona ezt mondta, amikor azt hitte, hogy senki nem hallja.

Nyúzó felfelé mutatott a hegyre – alig néhány lépésnyire onnan húzódott az erdőhatár.

– Dombolith mélységi felderítő a túloldalon van. Levágjuk az utat – mondta elhaló hangon.

Beszélgetőtársa egy része máris felfelé nézett.

– Az nem jó, uram – mondta lassan a katona. „Hülye kis páros”, sugallta a testtartása. – Meglátnak minket a rosszak.

Mogorván végigmérte őt: nehéz, amikor csak kettő van valakiből.

– Katona, látja a vállamon az aranyat? Egyetlen tagom is többet ér, mint maga összesen. Ha azt mondom, átvágunk, akkor átvágunk... még akkor is, ha hasig kell hozzá a kénkőbe merülni. – Nyúzó valójában pontosan tudta, hová helyezte Árusítoló az őrszemeket. Semmi veszélyt nem jelentett itt átkelni a nyílt terepen. Ő pedig rettenetesen fáradt volt.

Az osztagparancsnok még mindig nem egészen tudta, ki is Nyúzó, azt viszont látta, hogy a feketeköpenyesek legalább annyira veszedelmesek, akár egy teljes falkányi nagyúr. Alázattal, hasait a földön húzva hátrált el. Az osztag hegynek felfelé fordult, és néhány perccel később már a harasztoson sétáltak keresztül.

Dombolith parancsnoki helye fél mérföldnél is közelebb esett ezen az úton.

Nyúzó Acéllal besétált a belső várba. A követ nemrég vésték, a falakat az egész vár építését jellemző lázas sietséggel emelték fel. Harminclábnyira a fejük fölött, ahol a boltozat a támfalakkal találkozik, kicsiny lyukakat alakítottak ki a falazásban. Nemsokára puskaporral töltik meg őket... akárcsak a leszállópályát körülvevő fal réseit. Acél az Üdvözlet Állkapcsának hívta őket. Egyik feje most visszafordult Nyúzó felé.

– Mit mond akkor Dombolith?

– Elnézést. Kiment járőrbe. Itt kellene lennie, mármint a táborban... bármelyik percben.

Nyúzó minden tőle telhetőt megtett, hogy elleplezze a felderítőkkel folytatott útjait. Az efféle kiruccanások nem voltak tiltottak, azonban ha Acél tudott volna róluk, magyarázatot követelne.

Nyúzó Dombolith egységeivel átgázolt a víz áztatta hangákon. Az olvadék fölött kellemesen hideg volt a levegő, és a szellő hűs nyelveivel részben bebújt nyomorúságos köpönyegei alá.

Dombolith jól választotta meg parancsnoki állását. Sátrai egy nagy nyári tó peremén, kisebb bemélyedésben álltak. Száz lépéssel arrébb nagy hófolt fedte el a hegyet, táplálta a tavat, és kellemesen hűvösen tartotta a levegőt. Lentről nem lehetett látni a sátrakat, ugyanakkor olyan magasan volt a hely a hegyek között, hogy a bemélyedés széléről három égtáj felé, középen déllel, akadálytalan volt a kilátás. Északról célba lehetett juttatni az ellátmányt, és alig volt esély arra, hogy észrevegyék, ráadásul ez a hely még akkor is sértetlen marad, ha azok a rohadt tüzek elérik a lenti erdőséget.

Dombolith mélységi felderítő a jelzőtükrei körül lebzselt, a beállítását szolgáló fogaskerekeket zsírozta. Egyik alárendeltje ott hevert, kidugta orrait a hegy szélén, és távcsöveivel figyelte a tájat. Nyúzó láttán Dombolith vigyázzba ugrott, de tekintetében nem látszott az a mértéket nem ismerő félelem. A legtöbb mélységi felderítőhöz hasonlóan ő sem élt a várbeli politikától való teljes rettegésben. Azonkívül Nyúzó afféle „mi a nagyfejűek ellen” viszonyt ápolt vele. Most odamordult az osztagparancsnoknak:

– Legközelebb, amikor így átsétálsz a nyílt színen, húzhatod a seggedet rapportra.

– Az én hibám, felderítő – szólt közbe Nyúzó. – Fontos híreim vannak. – Arrébb sétáltak, elhúzódtak a többiektől Dombolith sátra irányába.

– Láttál valami érdekeset, mi? – nézett rá arcán különös mosollyal. Réges-rég rájött már, hogy Nyúzó nem holmi zseniális páros, hanem egy olyan falka része, amelynek tagjai vannak a várban.

– Mikor van a következő beszélgetésed Himbafejjel? – Ez volt Árusítoló álneve.

– Közvetlenül dél után. Négy napja egyet se hagyott ki. Ügy néz ki, a déliek egy nagy kupacban ülnek.

– Már nem sokáig. – Nyúzó elismételte Acél Árusítolónak szóló parancsait. Nehezen jöttek ki belőle a szavak. Nyugtalankodott benne az áruló... érezte a készülődő, nagy erejű támadást.

– Tyűha! Mindent átküldesz a Margrum-emelkedőn, kevesebb mint két... Nem érdekes, az ilyesmit jobb, ha nem tudom.

Nyúzónak felállt a szőr a hátán a dühtől a köpönyegek alatt. Még a haverkodásnak is megvan a határa. Dombolith-nak voltak előnyei, de ha ennek az egésznek vége van, talán érdemes lenne kiigazítani, hogy valamivel kevésbé... hevenyészett legyen.

– Van még valami, nagyuram?

– Van... Nincs. – Nyúzó megremegett rá nem jellemző zavarodottságában. Az a baj a köpönyegekkel, hogy nehéz miattuk visszaemlékezni a dolgokra. A nagyfalkára, dehogy! Megint az a Tirathekt. Acél elrendelte Faragó emberének kivégzését... mindent összevetve tökéletesen jogos lépés, de...

Nyúzó Acéllal mérgesen rázta meg a fejét, hogy összekoccantak a fogai.

– Gond van? – kérdezte Acél nagyúr. Úgy látszott, nagyon tetszik neki a fájdalom, amit a rádióköpönyegek okoztak Nyúzónak.

– Semmiség, nagyúr. Csak némi „sztatikus zörej”. – Valójában nem volt semmiféle „sztatikus zörej”, Nyúzó mégis úgy érezte, mintha darabjaira hullana éppen. Honnan lett a másiknak egyszerre ilyen ereje?

Nyúzó Amdijefrivel kinyitotta-becsukta, kinyitotta-becsukta a száját, hogy csattant. A gyerekek tágra nyílt szemmel hőköltek hátra.

– Minden rendben – mordulta, pedig két teste egymásnak feszülve reszketett. Valójában minden okuk megvan arra, hogy életben tartsák Johanna Olsndotot. Hosszú távon ez biztosítja Jefri jó szándékát. És ő lehetne Nyúzó titkos embere. Talán megrendezhetné a kétlábú halálát Acél előtt, és akkor... Nem. Nem. Nem! Nyúzó visszarántotta magához az irányítást, és kizárta elméjéből a racionalizáló magyarázatokat. Épp azokat a fogásokat kívánta bevetni Tirathekt, amiket ellene használt fel. Rajtam nem működik. Kitűnően ismerem a hazugságokat.

Akkor aztán új irányt vett a támadás, és iszonyú rohammal elsöpört minden értelmes gondolatot.

Acéllal, Dombolith-tal, Amdijefrivel... Most minden egyes tagja halkan zagyváit. Acél nagyúr körbetáncolta, maga sem tudta, kacagjon vagy aggódjon. Dombolith őszinte elképedésében nagy kerek szemmel meredt rá.

A két gyerek óvatosan közelebb húzódott, hogy megérinthessék.

– Fáj valami? Fáj valami? – Az ember becsúsztatta azt a rendkívüli „kezét” a rádióköpönyeg alá, és gyengéden végigsimított Nyúzó vérző irháján. A világ elhomályosult, ahogy felerősödött a „sztatikus zörej”.

– Ne! Ezt ne! Csak még nagyobb fájdalmat okozhatsz vele – szólalt meg Amdi. A kölykök aprócska pofája hozzáért, ahogy megpróbáltak segíteni a köpönyegeknél.

Nyúzó érezte, ahogy lefelé, a feledésbe taszítják. Tirathekt végső támadása magyarázatok, ravasz beszivárgás nélküli nyílt roham volt, és...

...és a nőstény ámulva nézett végig magán. Annyi nap után megint önmagam vagyok. Elég az ártatlanok lemészárlásából. Ha itt bárki meghal, akkor az Acél és Nyúzó. Feje követte Acél toporgó tagjait, kiválasztotta közülük, amelyik a legügyesebben beszélt. Maga alá húzta a lábát, és felkészült, hogy a torkának ugorjon. Csak még egy kicsit gyere közelebb... aztán meghalsz.

Tirathekt utolsó tudatos fellépése feltehetően öt másodpercig sem tartott. Nyúzó elleni támadása kétségbeesett, minden erejét felemésztő húzás volt, utána nem maradt sem tartaléka, sem belső védelme. Miközben teste megfeszült, ahogy készült rávetni magát Acélra, érezte, amint lelkét lerántják, és Nyúzó felfelé tör a sötétből. Tagja lába görcsbe rándult és összerogyott, a talaj az arcába csapódott...

...és ismét Nyúzónál volt az irányítás. Ez a csenevész alak egészen bámulatos támadást hajtott végre. Tényleg aggódott azokért, akiket el kell pusztítani, annyira, hogy még önmagát is hajlandó volt feláldozni, ha ezzel végez Nyúzóval. S ez lett a veszte. Az öngyilkosságra soha nem szabad építeni a falka irányítását. Épp az eltökéltsége miatt nem sikerült pofájában tartania a hátsó elmét... és lehetőséget adott a Gazdának. Ismét övé volt az irányítás, hozzá még óriási lehetőséget is kapott. Tirathekt védtelen maradt a támadása után. Egyszerre olyan vékony lett három tagja legbelső mentális védelme, akár egy túlérett gyümölcs héja. Nyúzó áthasította a hártyát, összemancsolta elméje húsát, és szétkente a sajátján. A Tirathekt magvát jelentő hármas életben marad, de soha többé nem lesz az övétől különálló lelkűk.

Nyúzó Acéllal csillapuló rángások közepette elterült, mint aki elveszítette az eszméletét. Hadd higgye Acél, hogy magatehetetlen. így legalább lesz ideje kigondolni a legnagyobb hasznot hozó magyarázatot.

Nyúzó Dombolith-tal lassan talpra állt, bár a két tag még mindig zavarodottságot jelző testtartásban állt. Nyúzó összeszedte őket. Itt nem kellett semmilyen magyarázatot adnia, de jobb lenne, ha a mélységi felderítő nem sejtené a lelki válságot.

– A köpönyegek nagyon nagy erejű eszközök, drága Dombolith. Néha túlságosan is nagyok.

– Igen, nagyúr.

Nyúzó hagyta, hogy mosoly üljön ki vonásaira. Egy pillanatig nem szólt semmit, ízlelgette, mit is fog mondani. Nem, sehol semmi jele a gyenge akaratú másiknak. Ez volt Tirathekt legutolsó és legjobb próbálkozása arra, hogy ő irányítson... legutolsó és legnagyobb hibája. Nyúzó mosolya még szélesebbre húzódott, egészen az Amdijefri mellett lévő két tagjáig. Egyszerre rádöbbent, mióta visszatért a Rejtek-szigetre, Johanna Olsndot lesz az első, akinek elrendeli a halálát. Vagyis az övé lesz az első vér, ami három pofájához tapad.

– Van még valami Himbafejnek. Egy kivégzés... – Mialatt a részletekről beszélt, tagjain végigáradt a jó döntésből táplálkozó melegség.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

Az egyetlen jó a rengeteg várakozásban az volt, hogy ezalatt a sebesültek felépülhettek. Most, hogy Árusítoló megtalálta a nyúzóista védelmen átvezető utat, alig várták már, hogy tábort bontsanak, de...

Johanna a tábori kórházban töltötte az utolsó délutánt. Elnagyolt, egyenként hat méteres szélességű téglalapok alkották. Itt-ott hevenyészett sátrak látszottak: azoknak a sérülteknek a szálláshelyei, akik még elég okosak voltak ahhoz, hogy gondoskodjanak magukról. Másokat fonott kerítés vett körül – mindegyikben egy-egy magányos tag, korábban meglévő egész falkák túlélője. Könnyedén átugorhatták volna a kerítést, de a nagy részük láthatóan felismerte, milyen célt szolgálnak, és odabenn maradt.

Végighúzta az ételszállítót, meg-megállt a betegeknél. A kocsi egy kissé túlságosan is nagy volt a számára, ráadásul néha elakadt az erdő talajából előbukkanó gyökerekben. Viszont ezt a munkát egyetlen falka sem tudta ennyire ügyesen végezni, ő pedig örült, amiért megtalálta a módját, hogyan segíthet.

A kórház körül a kocsihámokba terelt khertések zaja, az ágyúkat rögzítő személyzet kiáltozása és a tábori felszerelés el-csomagolása hallatszott az erdőből. Világosan látszott azokból a térképekből, amelyeket Árusítoló mutatott a tanácskozáson, hogy igencsak kimerítő lesz a következő két nap... ám a végén övék lesz a magaslat a mit sem sejtő nyúzóisták háta mögött.

Johanna megállt az első kis sátor előtt. A hármas meghallotta már az érkezését, és mostanra már kinn is állt, köröket futott a kocsi körül.

– Johanna! Johanna! – mondta a lány saját hangján. Csak ennyi maradt Faragó egyik másodrangú stratégájából – egykor tudott valamelyest samnorskul. Eredetileg hat tagból állt, de hármat megöltek a farkasok. A „beszélő” rész maradt meg... nagyjából olyan okos volt, mint egy ötéves, bár furcsa szavakat használt. – Köszönöm az ételt. Köszönöm.

Pofái hozzáértek. Johanna megpaskolta a fejeket, mielőtt benyúlt a kocsiba, és előhúzta a langyos pörkölttel teli tálakat. Ketten azonnal beletúrtak, a harmadik azonban egy pillanatra leült, és csevegni kezdett.

– Hallom, hamarosan harc.

Te már nem, de...

– Igen. A kiszáradt zuhatagon megyünk fel, amelyik innen keletre van.

– Ajjaj! – mondta a tüskés. – Ajjaj! Nem jó. Rosszul látni, nincs ellenőriz, félni rajtaütéstől. – Ezek szerint a töredék még emlékezett valamelyest saját taktikai feladataira. Csakhogy Johanna sehogyan sem tudta elmagyarázni neki, mivel érvelt Árusítoló.

– Ne aggódj, jól csináljuk majd!

– Biztos? Megígér?

Szelíden rámosolygott arra, ami ebből az egészen kedves fickóból maradt.

– Igen. Megígérem.

– Ööö... Jó. – Most már mind a három pofája eltűnt a pörköltben. Igazából ő még a szerencsésebbek közé tartozott. Komolyan érdeklődött az iránt, ami körülötte zajlott. Legalább ennyire fontos, hogy képes volt olyan lelkesedésre, mint egy gyerek. Zarándok szerint az ilyen töredékek könnyedén visszagyarapodhatnak, ha jól bánnak velük addig, hogy kihordhassanak egy-két kölyköt.

Néhány méterrel arrébb tolta a kocsit, egészen az egyik magányos tag jelképes karámjának számító körbekerített négyszögig. Enyhe ürülékszag terjengett a levegőben. Egy-két magányos tag és páros nem volt szobatiszta – persze a tábori latrina is száz méterre esett ide.

– Kormos? Gyere, Kormos! – Üres tálat ütögetett a kocsi oldalához. Az egyik gyökérbokor mögül előbukkant egy fej – ez itt néha még ennyit se tett meg. Johanna térdre ereszkedett, hogy a szeme ne legyen sokkal a fekete képű fölött.

– Kormos?

A tüskés kimászott a bokorból, és lassan odalépdelt hozzá. Csak ennyi maradt Skrupiló egyik tüzéréből. Johanna halványan emlékezett a falkára: csinos hatos, csupa nagydarab, gyors tag. Most viszont még „Kormos” sem számított épnek: egy lezuhanó ágyú összepréselte hátsó lábait. Harminc centiméteres kerekekkel ellátott, kis kocsin húzta maga után amputált hátsóját... mint egy mellső lábbal rendelkező szkródutas. Johanna odatolta felé a pörköltöstálat, kiadta azokat a hangokat, amiket Kóbor tanított meg neki. Kormos az elmúlt három napban nem volt hajlandó enni, ma viszont olyan közel gurult és sétált, hogy megsimogathatta a fejét. Pillanatnyi tétovázást követően a tálba hajtotta pofáját.

Johanna meglepett örömmel vigyorodott el. Furcsa hely volt ez a kórház. Egy évvel ezelőtt iszonyodva menekült volna innen – még most sem tudott tüskés módra tekinteni a sérültekre. Míg Kormos leeresztett fejét simogatta, végignézett az erdőn, az egyszerű sátrakon, a betegeken és beteg tagokon. Ez valóban kórház volt. A seborvosok igyekeztek életeket menteni, még akkor is, ha az orvostudomány az érzéstelenítés nélküli vágás és sínbe rakás szörnyűségeit jelentette. Ebből a szempontból egészen hasonlított a középkori emberi orvosláshoz, amit Johanna az adatolvasón látott. Azonban a tüskések esetében volt még egy szempont. Ez a hely kicsit egy tartalékalkatrész-raktárra emlékeztetett. Az orvosokat a falkák épsége és egészsége érdekelte. A magányos tagokra a nagyobb töredékeket – legalább ideiglenesen – működőképessé tévő alkotóelemekként tekintettek. A sebesült magányos tagok minden orvosi mérlegelésben a legutolsó helyre kerültek.

– Az ilyen esetekben nem sok megmentenivaló akad – mondta neki az egyik sebész Zarándokon keresztül. – Még ha lenne is, te vajon szeretnél egy nyomorék, lazán kötődő tagot önmagadban? – Túlságosan fáradt volt ahhoz, hogy feltűnjön neki, menynyire képtelen a kérdés. Pofáin csörgött a vér... órák óta dolgozott már azon, hogy ép falkák sebesült tagjait mentse.

Ráadásul a sérült magányos tagok többsége egyszerűen felhagyott az evéssel, és kevesebb mint egy tízen belül kimúlt. Johanna még egy teljes, a tüskések között töltött év után sem tudta ezt teljesen elfogadni. Minden egyes magányos tag a drága Írnokra emlékeztette – azt akarta, több esélyük legyen, mint az ő maradványának. Fogta tehát az ételeskocsit, és legalább annyi időt töltött a sebesült magányosokkal, mint az összes többi beteggel. Jól működött a dolog. Ügy juthatott a közelükbe, hogy nem zavarta össze a gondolkodási zajokat.

Segítségével a tenyésztőknek több idejük volt arra, hogy tanulmányozzák a nagyobb töredékeket és az ép magányos tagokat, majd megpróbáljanak működőképes falkákat létrehozni a roncsokból.

Most pedig itt van ez a tag, amelyik talán nem hal éhen. Szólni fog Zarándoknak. Csodákat tett néhány ilyen összepárosítással, és láthatóan ő volt az egyetlen falka, aki valamelyest osztozott a lány sebesült magányos tagokkal kapcsolatos érzéseiben.

– Ha nem éheznek, az gyakorta azt jelzi, hogy erős a lelkűk. Még nyomorékon is hasznára lehetnek a falkának – mondta Johannának. – Utazásaim során előfordult már párszor, hogy megnyomorodtam. Amikor összesen csak hárman vagyunk, és ezer mérföld mélyen járunk valami ismeretlen vidéken, akkor nem lehet mindig válogatni.

A pörkölt mellé letett egy vizestálat is. A nyomorék kis szünet után odafordult a kocsijával, és ivott belőle néhány kortyot.

– Tarts ki, Kormos, találunk majd valakit, aki lehetsz!

*

Csitiratte pontosan ott volt, ahol lennie kellett, az elvárásoknak megfelelően járkált fel-alá őrhelyén. Ezzel együtt is feszült volt. Legalább egyik feje mindig a mantiszlényt, a kétlábút nézte. Ebben a testtartásban sem volt semmi gyanús. Neki itt kellett biztonsági feladatokat ellátnia, ez pedig azt jelentette, hogy minden irányba figyelőt állít. Nyugtalanul tette-vette számszeríját szájából hátizsákjába, majd vissza a szájába. Még néhány perc...

Csitiratte újra körbejárta a kórházat. Könnyű szolgálat volt ez. Habár ennek az erdőnek nem esett baja, a forró szél miatt támadt tüzek hatására a nagy testű vadállatok lefelé szorultak, mentek a folyásirányba. A folyóhoz ennyire közel lágybokrok borították a talajt, és alig fordult elő egy-két tövis. Körbejárni a kórházat olyan volt, mint végigmenni délen Faragóháza rétén. Néhány száz lépéssel keletre már nehezebb munka zajlott... ott készítették fel a kocsikat és az ellátmányt a felfelé vezető útra.

A töredékek tisztában voltak azzal, hogy készülődik valami. Itt is, ott is fejek bukkantak elő a szalmazsákokról és az üregek-bői. Nézték, hogyan rakodják meg a szekereket, hallgatták barátaik ismerős hangját. A legostobábbak úgy érezték, feladatuk van.

– Csitiratte három egészséges és ép egyke-tagot kergetett vissza a kórházba. Ilyen satnyák biztosan nem tudnak segíteni. Amikor a sereg elindul fölfelé a Margrum-emelkedőn, a kórház idelenn marad.

Csitiratte szíve szerint maga is így tett volna. Elég hosszú ideje dolgozott már a főnöknek, hogy kitalálja, végső soron honnan származnak a parancsai – úgy sejtette, a Margrum-emelkedőről nem sokan térnek vissza.

Három szempárt fordított a mantiszlény felé. Ez a legutolsó feladata volt a legkockázatosabb, amiben csak részt vett. Ha sikerül, talán megkérheti a főnököt, hagyja itt a kórházzal. Csak óvatosan, öreg haver! Árusítoló nem azért jutott el odáig, ahol van, mert elvarratlan szálakat hagyott maga után. Csitiratte látta, mi történt azzal a keletivel, aki egy kicsit túlságosan is közel szaglászott a főnök dolgaihoz.

Mennyire lassú volt ez az ember! Már öt perce morgott annak a magányos tagnak. Abból, amennyi időt töltött a töredékekkel, azt lehetne hinni, hogy párzik velük. Hát, nagyon rövid időn belül fizetnie kell majd ezért a meghittségért. Nekilátott felhúzni az íját, aztán meggondolta magát. Baleset, baleset. Az egésznek olyannak kell tűnnie, mintha baleset lenne.

Aha. A kétlábú összegyűjtötte és az ételeskocsira halmozta az ételes-meg italostálakat. Csitiratte feltűnést kerülve sietett körbe a kórház körül, úgy helyezkedett, hogy láthassa őt a Kratzi páros... a gyilkosságot elvégző töredék.

Kratzinisszinari gyalogos volt Nisszinari részei elveszítése előtt. Semmiféle kapcsolatban nem állt a főnökkel, sem a biztonságiakkal. Viszont mindenki úgy ismerte őt, mint igazi kerge szukafattyát, mindig a harci dühroham küszöbén álló falkát. Általában sokat szelídül az, akit két tag kivételével leöldösnek. Ebben az esetben... hát, a főnök azt állította, Kratzi különleges felkészítésben részesült: egy élesített csapda. Csitiratténak nem kell többet tennie, mint megadni a jelet, mire a páros ízekre tépi a mantiszt. Óriási tragédia. Persze ott lesz ő is, az éber kórházi őr. Gyorsan nyílvesszőket röpít Kratzi agyaiba... de sajnos, túl későn ahhoz, hogy megmentse a kétlábút.

Az ember sután kerülgette-húzta az ételeskocsit a gyökerek között a következő betege, Kratzi irányába. A duó még Csitiratte számára is érthetetlen, együgyű köszöntéseket motyogva jött elő a vackából.

Voltak persze felhangok is: barátságos viselkedését keretező gyilkos harag. A mantiszlény természetesen észre sem vette. Leállította a kocsit, nekilátott megtölteni az ételes és az italos tálat, mindeközben végig morgott valamit a kettesnek. Még egy pillanat, és lehajol, hogy letegye az ételt a földre... Csitiratte egy fél másodpercig azt fontolgatta, ha Kratzi nem jár azonnal sikerrel, ő maga lövi le a mantiszt. Mondhatja azt, hogy sajnálatos módon mellélőtt. Valóban nem kedvelte a kétlábút. A mantiszlény fenyegetést jelentő izé volt – olyan magas és olyan furán mozog. Mostanra már tudta, a falkákhoz képest mennyire sérülékeny, de még így is ijesztő volt a gondolat, hogy egyetlen állat annyira okos lehet, mint ez. A kísértést még annál is gyorsabban söpörte félre, mint ahogy megfordult a fejében. Ki tudja, miféle árat kellene fizetnie érte, még akkor is, ha elhiszik, hogy a lövés véletlen. Köszönjük szépen, de ma nincs semmiféle önzetlenség – be kell érni Kratzi fogaival és karmaival.

A páros egyik feje Csitiratte irányába nézett. A mantisz felvette közben a tálakat, és elfordult az ételhordó kocsitól...

*

– Hei, Johanna! Mi újság?

Felnézett a pörköltből, és Kóbor Vickvrakkheget látta végigsétálni a kórház szélén. A zarándok úgy mozgott, hogy a lehető legközelebb kerüljön, de közben ne zavarja meg a betegek gondolkodási zajait. Az őr, aki az előbb megállt ott egy pillanatra, most elhúzódott előle, és néhány méterrel arrébb pihent meg.

– Minden rendben! – kiáltott neki vissza. – Ismered a kerekest? Ma este végre evett egy keveset.

– Remek. Arra gondoltam, össze lehetne tenni a kórház túlsó felén lévő hármassal.

– A sebesült orvossal?

– Igen. Tudod, Trellelak maradéka csupa nőstény. Hallgattam a gondolkodása zajait és... – Zarándok folyékony samnorskul adta elő a magyarázatát, Johanna mégsem tudott sokat kihüvelyezni belőle. Az ivadéktenyésztés olyan sok, az emberi nyelvekben nem létező fogalmat használt, hogy még ő sem volt képes világosan beszélni róla. A magyarázatból csak annyit értett, hogy mivel Kormos hím, annyira hamar nemzhetett kölyköket a hármas orvossal, amivel már össze fogja tartani a csapatot. Egyébként pedig „hangulati együtthangzásról” meg „gyenge és erős pontok összekapcsolásáról” volt szó. Saját bevallása szerint Kóbor műkedvelő érdeklődőként foglalkozott ivadéktenyésztéssel, azonban érdekes volt látni, ahogy az orvosok – s néha még maga Faragó is – meghatározónak tartották a véleményét. Az utazásai során sok mindenben volt már része. A párosításai sokkal gyakrabban „fogantak meg”, mint bárki másnak. Johanna most csendre intette.

– Oké. Amint mindenkit megetettem, megpróbáljuk.

Zarándok a közelében lévő kórházi fülkék felé billentette egykét fejét.

– Valami nincs rendjén. Nem tudom pontosan, micsoda, de... az összes töredék téged figyel. Még jobban, mint ahogy egyébként szokták. Nem érzed?

Johanna vállat vont.

– Nem. – Letérdelt, hogy a beteg kettős elé helyezze a vizes-és ételestálat. A páros valósággal remegett türelmetlenségében, bár eléggé udvarias volt, és nem zavarta meg őket. Johanna a szeme sarkából látta, hogy a kórházi őr különös mozdulatot tesz két középső fejével, mint aki lebukik, aztán...

Akárha két nagy ököl csapódott volna mellkasába és arcába. A földre esett, ők pedig már rajta is termettek. Véres karját emelte fel a vagdalkozó fogak és karmok ellen.

*

Amikor Csitiratte megadta a jelet, Kratzi mindkét tagja ugrott... és egymásba csapódtak, közben szinte véletlenül fellökték a mantiszt. Karmuk, foguk legalább annyira tépte a levegőt és egymást, mint a kétlábút. Csitiratte egy pillanatra mozdulatlanná dermedt meglepetésében. Lehet, hogy a mantiszlány nem halt meg. Aztán magához tért, és átugrott a kerítésen, ezzel egy időben felhúzta és betöltötte számszeríját. Lehet, hogy az első lövése mellé megy. Kratzi marcangolta ugyan a mantiszt, de lassan...

Utána már nem lőhetett a kettősre. Acsargó fekete-fehér hullám söpört végig Kratzin és a mantiszon. Úgy tűnt, a kórházban található összes ép töredék odarohant a támadáshoz. Azonnali gyilkos tombolás tört ki, sokkal vadabb annál, amire a teljes falkák képesek. Csitiratte elképedve húzódott hátra a láttán és a gondolkodási zajok hallatán.

Úgy látszott, még a zarándok is belekerült – elszáguldott mellette, és megkerülte a tusakodókat. Soha nem vetette bele magát a harcba, csak itt-ott csípett bele a résztvevőkbe, kiáltozása beleveszett az általános kavarodásba.

Összehangolt gondolkodási zaj robbant elő a tömegből: annyira hangos volt, hogy a húsz lépéssel arrébb álló Csitiratte is egészen elzsibbadt tőle. A csőcselék mintha összeesett volna, tagjai nagyjából elpárolgott a dühöngő harag. Ami az előbb még két tucatnyi testben lévő egyetlen fenevad volt, az most véletlenszerűen keveredő tagok zavarodott és véres tömegére hullott.

A zarándok továbbra is a szélen futkározott, és valahogy képes volt megőrizni elméjét és szándékait. Nagy testű, heges tagja be-beugrott a megmaradtak közé, és karmaival tépte mindazokat, akik még mindig harcoltak.

A betegek elvonszolták magukat a vérengzés helyszínéről. Akadtak olyan hármasok, kettesek, amelyek egyetlen taggal kerültek ki az egészből. Mások mintha többen lettek volna, mint amennyien korábban voltak. Nyomukban csatakos volt a talaj a vértől. Legalább öten vesztek oda. Majdnem középen egy pár lábpótlásra szolgáló kerék hevert oda nem illően.

A zarándok mit se törődött az egésszel. Mind a négy tagjával a középen heverő véres halmot vette körül.

Csitiratte elmosolyodott az orra alatt.

Mantiszfasírt. Micsoda csapás!

*

Johanna soha nem veszítette el teljesen az eszméletét, de a fájdalom és a testek tucatjainak fullasztó súlya miatt képtelen volt értelmesen gondolkodni. Most azonban csökkent a ránehezedő nyomás. Valahol a lármán túl a megszokott tüskésbeszédet használó kiáltásokat hallott. Felnézett, és Kóbort pillantotta meg, ahogy körbeállja. Hegesegg szétterpesztett lábbal állt fölötte, pofája alig centiméterekre tőle. Lehajolt, és megnyalta az arcát. Johanna elmosolyodott, és megpróbált mondani valamit.

*

Árusítoló elintézte, hogy értekezhessen Skrupilóval és Faragóval. A „tüzérek parancsnoka” épp teljesen belemerült a taktikába, ahogy az adatolvasó segítségével fejtegette a Margrum-emelkedőre vonatkozó tervét.

Lentről, a folyópartról a harag fülsértő visítása csattant.

Skrupiló bosszankodva nézett fel a Rózsaszín Olifántról.

– Mi a ragyás ördög... ?

A hangok nem szűntek: több volt ez alkalmi összeakaszkodásnál. Faragó és Árusítóié aggodalmas pillantást váltottak egymással, miközben nyakukat nyújtogatva igyekeztek átlátni a fák között.

– Összeverekedtek a kórházban? – kérdezte a királynő.

Árusítoló ledobta jegyzeteléshez használt tábláját, és a helyi őröknek kiabálta, maradjanak a királynő mellett, mialatt ő egy nagy ugrással otthagyta a találkozóhelyet. Míg rohant át a táborhelyen, látta, ahogy kósza őrei már gyülekeznek a kórház körül. Minden olyan simának tűnt, akár az adatolvasó egyik programja... de miért ekkora a zaj?

Skrupiló az utolsó néhány száz lépés alatt utolérte, és még le is hagyta. A tüzér berontott a kórházba, és a rátörő iszonyattól saját magában botlott el. Árusítoló teljesen felkészülten érkezett a tisztásra, hogy kifejezze saját döbbenetét, egyúttal az éber eltökéltséget is.

Kóbor Vickvrakkheg ott állt az ételhordó kocsi mellett, nem sokkal mögötte Csitiratte. A zarándok a mészárlás szétszórt maradéka közepette magasodott a kétlábú fölé. A falkák falkájára, mi történt? Túl sok a vér.

– Az orvosok kivételével mindenki hátra! – ordította Árusítoló a kórház pereménél összeverődött katonákra. Olyan útvonalat választott, amelyen elkerülhette a leghangosabban gondolkodó betegeket.

Rengeteg friss sebet látott, itt is, ott is vérfoltok sötétlettek a fakó fatörzseken. Valami félresikerült.

Mindeközben Skrupiló körberohant a kórház mentén, és most alig néhány tucat lépésre volt Zarándoktól. A nagy része a Vickvrakkheg alatti talajt bámulta.

– Ez Johanna! Johanna! – Egy pillanatig úgy tűnt, a bolondja átugrik a kerítésen.

– Szerintem jól van, Skrupiló – mondta Vickvrakkheg. – Épp az egyik párost etette, amikor az megkergült... megtámadta.

Az egyik orvos végignézett a vérontás nyomain. Három holttest hevert a földön, vérből pedig annyi volt, hogy még többnek is elég lett volna.

– Kíváncsi vagyok mit csinált, amivel ezt váltotta ki belőle.

– Semmit, mondom! De amikor Johanna a földre került, a fél kórház rárontott erre az akárkire. – Egyik orrával a felismerhetetlen maradványok felé bökött.

Árusítoló Csitirattéra pillantott, ezzel egy időben látta megérkezni Faragót.

– Mi a helyzet, katona? – kérdezte.

El ne cseszd, Csitiratte!

– Hát... ahogy a zarándok mondja, nagyuram. Soha nem láttam még ehhez foghatót. – Ügy beszélt, mint akit őszintén meglepett ez az egész.

Árusítoló kicsit közelebb lépett a zarándokhoz.

– Vethetek rá egy pillantást, zarándok?

Vickvrakkheg tétovázott. Körbeszimatolta a lányt, kereste az azonnali figyelmet igénylő sérüléseket. Aztán a lány erőtlenül biccentett felé, mire elhátrált.

Árusítoló – csupa komolyság és féltő aggodalom – odalépett. Magában tombolt. Soha még hasonlóról sem hallott. De a lánynak még akkor is halottnak kellene lennie, ha az egész nyüves kórház a segítségére sietett – Kratzi fél másodperc alatt kitépte volna a torkát. A terve biztosnak tűnt (és a kudarc még most sem okozna végzetes károkat), de elkezdte kapiskálni, mi is mehetett félre. Az ember napok óta kapcsolatban állt ezekkel a betegekkel, még Kratzival is. Egyetlen tüskés orvos sem tudott úgy a közelükbe menni és megérinteni őket, ahogy a kétlábú. A teljes falkák között is akadt, amelyik érezte a hatását – a töredékek számára ez mindent elsöprő lehetett. A betegek nagy része a lelke mélyén saját részeként tekintett az űrlényre.

Három oldalról vette szemügyre a kétlábút, ügyelve arra, hogy minden egyes mozdulatát ötven falkányi szempár kíséri. A vérnek csak nagyon kis része származott a kétlábútól. A nyakán és karján lévő vágások hosszúak és keskenyek, céltalan vagdalkozások nyomai voltak. Kratzi kondicionálása az utolsó pillanatban elbukott az ember falkatag gondolatán. Még most is elég lenne egyetlen pöccintés a mellső manccsal, és azonnal felnyitná a lány torkát. Felmerült benne, hogy a biztonsági szolgálat orvosi védelme alá helyezi. Írnok esetében remekül bevált ez a húzás, itt viszont igencsak kockázatos lenne. Zarándok egészen közel volt Johannához – gyanút fogna bármiféle „váratlan komplikáció” esetén. Nem. Néha még a jó tervek sem működnek. Tekintsük ezt ízelítőnek abból, mit hoz a jövő. A lányra mosolygott, és samnorskul azt mondta:

– Most már biztonságban vagy. – Egyelőre és sajnálatos módon. Az ember feje oldalra fordult, elnézett Csitiratte irányába.

Skrupiló a kerítés mentén járkált fel és alá, annyira közel Csitirattéhoz és a zarándokhoz, hogy kénytelenek voltak hátralépni.

– Ezt nem eszem meg! – közölte hangosan. – A legfontosabb személyünket ilyen támadás éri. Ez az ellenségtől bűzlik!

Vickvrakkheg meredt szemmel nézett rá.

– De hogyan?

– Nem tudom! – kiáltotta kétségbeesetten a főtüzér. – De védelemre ugyanúgy szorul, mint ápolásra. Árusítóiénak kerítenie kell egy helyet neki.

A zarándokot láthatóan meggyőzte az érvelés... és igen ideges is lett tőle. Egyik fejét Árusítoló felé fordította, és tőle szokatlan tisztelettel szólította meg.

– Mi a véleményed?

Árusítóié természetesen figyelte a kétlábút. Érdekes volt látni, az emberek mennyire kevéssé tudták leplezni figyelmük irányát. Johanna eddig Csitirattéra meredt, most azonban felnézett rá, és közel ülő, hamis kis szeme egészen elkeskenyedett. Árusítóié tavaly külön tanulmányozta az emberi arckifejezéseket, mind Johannán, mind az adatolvasóban található történetekben. A lány sejtett valamit. Ráadásul biztosan megértette Skrupiló mondatainak egy részét. Megfeszült a háta, és erőtlenül felemelte egyik kezét. Árusítoló szerencséjére kiáltása olyan halk suttogásként hagyta el a száját, amit még ő is alig hallott.

– Ne...! Ne úgy, mint Írnok!

Árusítoló az a fajta falka volt, aki erősen hitt a gondos tervezésben. Tudta azt is, hogy a legjobb elképzeléseket is a körülményekhez kell igazítani. Lepillantott Johannára, és a lehető legkedvesebb, nyilvános együttérzést sugárzó mosolyát villantotta rá. Kockázatos ugyanúgy végezni vele, mint az Írnokdarabbal, de most már belátta, a többi lehetőség sokkal kockázatosabb ennél. Szerencsére Faragó a sántája miatt a tábor túlsó felében ragadt. Visszabiccentett a zarándoknak, és összerántotta magát.

– Attól tartok, Skrupilónak igaza van. Fogalmam sincs róla, hogyan oldották meg, de nem tehetjük ki ennek a veszélynek. Johannát az én lakhelyemre visszük. Értesítsétek a királynőt! – Levette köpenyeit, és nekilátott óvatosan belecsavarni az embert élete utolsó útjához. A lány csak a tekintetével tiltakozott ez ellen.

*

Johanna hol magához tért, hol újra elveszítette eszméletét – elborzasztotta, hogy képtelen világgá üvölteni félelmeit. Amikor torkaszakadtából ordítozott, suttogásnál is halkabban beszélt. Karja-lába csupán egy-egy rándulással reagált, Árusítoló pólyájában pedig még azt se lehetett látni. Agyrázkódás lehet, vagy valami ilyesmi, merült fel egyszerre elméjének egyik, nevetséges módon racionális sarkából a magyarázat. Minden olyan távolinak, olyan sötétnek tűnt...

*

A faragóházi kunyhójában tért magához. Micsoda rettenetes álom! Hogy egészen össze van szabdalva, mozdulni sem tud, és azt gondolja, Árusítoló áruló. Megpróbálta ülő helyzetbe tornázni magát, de nem mozdult semmije. Rám csavarodott a hülye takaró. Egy másodpercig nyugodtan hevert: még mindig erősen szédült az álomtól.

– Faragó? – próbált megszólalni, de csak halk nyöszörgés hagyta el a torkát. Valamelyik tag óvatosan megkerülte a tűzrakóhelyet. A helyiségben félhomály uralkodott, és valami nem volt vele rendjén.

Nem a megszokott helyén hevert. Pillanatnyi értetlen fáradtság tört rá, ahogy igyekezett megállapítani, hol is találhatók a sötétbe boruló falak.

Különös. A mennyezet borzasztóan alacsony. Mindennek nyershús szaga volt. Arca fájt, ajkán vér íze. Nem Faragóházán van, a rettenetes álom pedig...

Három tüskés fej körvonala úszott a szeme elé. Egyikük közelebb jött, ő pedig felismerte pofájának fekete-fehér mintázatát.

Árusítoló.

– Remek – szólalt meg a tüskés. – Magadhoz tértél.

– Hol vagyok? – elhalón, kásás hangon beszélt. Visszatért a rettegés.

– A tábor keleti szélén, az elhagyatott béresviskóban. Elfoglaltam. Tudod, biztonsági központnak. – Csendben és folyékonyan beszélte a samnorskot, az adatolvasó általános használatú hangjaiból választva. Egyik szájában tőrt tartott, pengéje megcsillant a homályban.

Johanna jobbra-balra fészkelődön az összekötött köpenyekben, és suttogva sikoltozott. Valami nem volt vele rendjén – úgy érezte, mintha levegő nélkül kiáltozna.

Árusítoló egyik tagja a viskó felső szintjét rótta. Napfény ömlött végig a pofáján, ahogy előbb kinézett ezen, aztán azon a rönkfába vágott lőrésen.

– Nagyon jó, hogy nem játszod meg magadat. Látom, valahogy kitaláltad, mi a másik foglalkozásom. A szórakozásom. Hiába sikoltoznál, még akár hangosan is... Nem segít. Kevés időnk van csevegni. Biztos vagyok benne, a királynő hamarosan meglátogat... én pedig közvetlenül az érkezése előtt öllek meg. Milyen szomorú! Rejtett sérüléseid sajnálatos módon nagyon súlyosak voltak...

Johanna nem értett mindent abból, amit mondott. Valahányszor megmozdította a fejét, elhomályosult a látása. Még most sem emlékezett arra, pontosan mi történt a kórháznál. Árusítoló valahogy hitszegőnek számított, de hogyan...? Emlékek kúsztak elő a fájdalomból.

– Megölted Írnokot, igaz? Miért? – Hangosabban beszélt már, mint korábban, és köhögnie kellett a torkába visszacsordogáló vértől.

Körülötte mindenhonnan halk, emberi nevetés hangzott fel.

– Rájött velem kapcsolatban az igazságra. A sors fintora, hogy egy ilyen lehetetlen alak az egyetlen, aki átlát rajtam... Vagy a nagyobbik miért érdekel? – A három pofa még közelebb húzódott, az egyikük szájában lévő penge végigpaskolt Johanna orcáján. – Szerencsétlen kétlábú, nem vagyok biztos benne, hogy meg tudnád érteni. Egy részét talán igen: a hatalom akarását. Elolvastam mindazt, amit az adatolvasó az emberek indítékairól mond, az egész „freudiánus” izét. Mi, tüskések, ennél sokkal bonyolultabbak vagyunk. Engem szinte kizárólag hímek alkotnak. Tudtad? Veszélyes dolog kizárólag az egyik nemből lenni.

Ilyenkor közel az őrület. De én határoztam így. Elegem volt abból, hogy középszerű feltaláló legyek, hogy Faragó árnyékában éljek. Olyan sokan vagyunk az ő ivadékai, és a többséget ő uralja. Tudod, kifejezetten örült, amikor a biztonsági kérdések felé fordultam. Neki nincs meg az ehhez szükséges tagötvözete. Azt hitte, egy kivételével teljesen hím falkaként ellenőrizhetően fondorlatos leszek.

Őrszem tagja újabb kört tett meg az ablakrések között. Újabb emberi kuncogás.

– Régóta tervezgetem már ezt. Nemcsak Faragó ellenében. Lelkének hatalommal kapcsolatos része ott van mindenütt a sarkvidék partjai mentén. Nyúzónak közel egy évszázadnyi előnye van hozzám képest. Acél új, de övé a birodalom, amit Nyúzó épített fel. Gondoskodtam róla, hogy mindnyájuk számára nélkülözhetetlen legyek. Faragó biztonsági főnöke vagyok... és Acél legértékesebb kéme. Ha ezt végig jól játszom, enyém lesz az adatolvasó, és közben mindenki más odavész.

Pengéje újra végigsiklott Johanna arcán.

– Szerinted segíthetnél nekem? – Szempárok fürkészték közelről riadalmát. – Erősen kétlem. Ha az eredeti tervem sikerült volna, mostanra már szépen halott lennél. – Sóhaj hallatszott a helyiség szegleteiből. – De sajnos, kudarcot vallott, így kénytelen vagyok én magam felaprítani téged. Na persze ez még mindig elsülhet jól is. Az adatolvasóban majdnem mindenről rengeteg az információ, de a kínzásnak még a létezését is alig veszi tudomásul. A fajod bizonyos szempontból annyira törékeny, annyira könnyen meggyilkolható. Meghaltok, mielőtt még az elméteket darabjaira lehetne szedni. Viszont tudom, hogy képes vagy félelmet és rettegést érezni. A lényeg az egészben, hogy ölés nélkül alkalmazzunk erőt.

A közelében lévő három tag kényelmesebb testtartást vett fel, mint amikor az ember nekikészül komoly beszélgetést folytatni.

– Márpedig van néhány kérdés, amire talán tudsz nekem válaszolni. Olyasmik, amiket eddig nem kérdezhettem meg. Tudod, Acél nagyon magabiztos, és nemcsak azért, mert itt vagyok neki Faragó mellett én.

Valamilyen másik előnnyel is él. Talán neki is van egy saját adatolvasója?

Árusítoló elhallgatott. Johanna nem felelt, hallgatása rettegés és konokság együttese volt. Ez a szörnyeteg végzett Írnokkal.

A késes pofa a takarók és a bőre közé csusszant, mire fájdalom hasított végig Johanna karján. Felordított.

– Aha, az adatolvasó szerint egy embernek lehet ott fájdalmat okozni. Erre nem kell válaszolnod, Johanna. Tudod, mit gondolok Acél titkáról? Szerintem a családod egyik tagja életben maradt... tekintettel arra, amit a mészárlásról mondtál, minden bizonnyal a testvéred.

Jefri? Életben van? Egy pillanatra megfeledkezett a fájdalomról, szinte már a félelemről is.

– Hogyan...?

Árusítoló tüskés mód vállat vont.

– Nem láttad holtan. Biztos lehetsz benne, Acél akart egy élő kétlábút, és miután olvastam az adatolvasóban a hibernálásról, aligha hinném, hogy bármelyik másik embert felébresztette volna. Márpedig valamije biztosan van ott. Mohón várta az adatolvasóval kapcsolatos értesüléseket, viszont soha nem utasított arra, hogy lopjam el neki.

Johanna lehunyta a szemét, így zárta ki az áruló falka létezésének tényét.

Jefri életben van! Lelki szeme előtt emlékképek merültek fel: Jefri játékos öröme, gyermeki könnyei, bizalommal teli bátorsága a menekült hajó fedélzetén... csupa olyasmi, amiről azt hitte, soha többé nem lehet benne része. Egy pillanatig valóságosabbnak tűntek az elmúlt percek vagdalkozó erőszakánál. De ugyan mit tehet Jefri, amivel a nyúzóisták segítségére lehet? A többi adatolvasó egészen biztosan elégett.

Van még itt valami, valami, ami Árusítóiénak még mindig elkerüli a figyelmét.

A tüskés megragadta az állát, és kissé megrázta a fejét.

– Nyisd ki a szemed! Megtanultam olvasni belőle, látni akarom... Hmm, nem tudom eldönteni, hiszel-e nekem vagy nem. Nem is számít. Ha van még időnk, kiderítem, mit is tehetett Acélért. Vannak itt más, égetőbb kérdések is. Nyilvánvalóan az adatolvasó az egész kulcsa. Kevesebb, mint fél év alatt Faragó, a zarándok meg én rengeteget megtudtunk a fajodról és a civilizációtokról. Ki merem jelenteni, jobban ismerünk titeket, mint ti önmagatokat... néha az jut az eszembe, még a saját világunknál is jobban ismerjük. Az összecsapások végén az a falka lesz a nyertes, aki ellenőrzése alatt tartja az adatolvasót. Én akarok lenni ez a falka. Gyakorta elgondolkodtam rajta, léteznek-e másféle jelszavak, programok, amelyeket lefuttathatok, és ezzel gondoskodhatok saját biztonságomról...

A bébiszitterkód.

A figyelő fejek bólogatva vigyorogtak.

– Aha, szóval van ilyen! Lehet, hogy épp a legjobbkor jött ez a ma reggeli balszerencse. Soha nem derítettem volna ki...

– Hangja összecsengés nélküli zajokká esett szét. Két tagja felugrott a mellé, amelyik eddig is az ablakréseknél állt. A hang halkan, fülébe súgva folytatta:

– A zarándok az. Még messze jár, de felénk tart... Nem is tudom. Jobb lenne, ha biztonságban, holtan tudhatnálak. Egyetlen mély seb, ott, ahol nem látszik. – A kés még lejjebb siklott. Johanna hiábavalóan igyekezett elhúzódni a hegyétől. Aztán a penge eltűnt, hegye szelíden simult a bőréhez. – Hallgassuk meg, mit akar mondani a zarándok! Ha nem ragaszkodik ahhoz, hogy lásson téged, semmi értelme ebben a pillanatban kivégezni.

Rongyot tömött a szájába, és szorosan rákötötte az arcára. Másodpercnyi csend támadt, legfeljebb a kunyhó közvetlen közelében a bozótot taposó mancsok zaja törte meg. Aztán a rönkökből összerótt falon túlról falka hangos vartyogása ütötte meg Johanna fülét. Aligha lesz képes bármikor is felismerni hangjukról az egyes falkákat, de... elméje botladozva igyekezett felismerni és értelmezni a tüskés akkordokban egymásra halmozott szavakat.

Johanna valami kérdés visítás biztonság.

Árusítoló visszahurukkolt.

Üdv, Kóbor Vickvrakkheg Johanna trilla nincs látható sérülés szomorú, bizonytalan vinnyogás.

– Most megkérdezi, kell-e orvosi segítség, és ha erősködik... a csevegésünk idő előtt véget ér – dörmögte a fülébe az áruló.

Azonban Zarándok csupán megértő aggodalom kórusát hallatta.

– A rohadt seggfejek egyszerűen leülnek odakinn – suttogta ingerülten Árusítoló.

A csend elnyúlt a következő másodpercig, majd Kóbor emberi hangon – az adatolvasó dzsókerét használva – azt mondta kristálytiszta samnorsksággal:

– Csak semmi ostobaság, drága jó barátom!

Árusítoló udvarias meglepődésének adott hangot... és megfeszült Johanna körül. Kése egy centiméter mélyen fúródott a bordái közé: fájdalmas tövis. Érezte a penge remegését, érezte a tag leheletét véres bőrén.

Zarándok magabiztosan, sokat tudón folytatta.

– Tudjuk, mit tervezel. A falkád a kórháznál teljesen szétesett, bevallotta Faragónak mindazt a keveset, amit tudott. Szerinted a hazugságaid az ő figyelmét is elkerülték? Ha Johanna halott, véres cafatok maradnak csak belőled. – Az adatolvasóból származó, vészjósló dallamot zümmögött.

– Jól ismerem a királynőt. Nagyon jóindulatú falkának tűnik... de szerinted ugyan honnan származik Nyúzó hátborzongató képzelőereje? Ha megölöd Johannát, megtapasztalhatod, mennyivel túltesz a zsenialitása Nyúzón.

A kés visszahúzódott. Árusítoló még egy tagja felugrott az ablakrésekhez, a Johanna melletti kettő pedig lazított a szorításán. Gyengéden cirógatta vele a bőrét. Gondolkodott talán? Faragó tényleg ennyire félelmetes? Az ablaknál lévő négyes minden irányt figyelt – Árusítoló minden bizonnyal az őrfalkákat számlálta, és fékevesztetten tervezgetett. Amikor aztán megszólalt, samnorskul beszélt:

– Sokkal hihetőbb lenne ez a fenyegetés, ha nem közvetetten hangzana el.

Zarándok felkuncogott.

– Ez igaz. De kitaláltuk, mi történne akkor, ha ő is megjelenne itt. Elővigyázatos egy fickó vagy: abban a pillanatban megölnéd Johannát, és mielőtt egyáltalán meghallgatnád, mit is tud a királynő, tele lennél hazug magyarázatokkal. Ám ha csak egy szegény zarándokot látsz idebaktatni... Tudom, hogy ostobának tartasz, aki csak egy fokkal jobb Írnok Zsaqeramaphannál. – Nyelve belebotlott a névbe, így egy pillanatra elveszítette hetyke fellépését. – A lényeg, hogy most már ismered a helyzetet. Ha nem hiszel nekem, küldd csak át az őreidet a bokron: nézd meg, mivel vett körül a királynő! Johanna halála csak megöl téged. Ha már itt tartunk, feltételezem, ennek a beszélgetésnek is van értelme.

– Igen. Életben van. – Árusítoló kihúzta a rongyot Johanna szájából. Ő erre fuldokolva fordította el a fejét. Könnyek csorogtak végig az arcán.

– Zarándok, jaj, Zarándok! – Suttogásnál alig hangosabban beszélt. Fájdalmak közepette beszívta a levegőt, és arra összpontosított, hogy hangot adjon ki magából. Szeme előtt fénypontok táncoltak.

– Hei, Zarándok!

– Hei, Johanna. Bántott?

– Kicsit. Meg...

– Ennyi elég. Életben van, zarándok, de ezen könnyen változtathatunk. – Nem tömte vissza a szájába a rongyot. Láthatta, hogy Árusítoló idegesen dörgöli fejeit, ahogy körbe-körbe jár a párkányon. Trillázott valamit a „patthelyzetéről.

– Beszélj samnorskul, Árusítoló! – felelte Kóbor. – Szeretném, ha Johanna is értené... azon kívül nem tudsz olyan szóvirágosan beszélni, mint a falkabeszédben.

– Nekem mindegy. – Az áruló hangján nem hallatszott, azonban tagjai továbbra is idegesen jártak-keltek. – A királynő bizonyára felismeri, hogy zsákutcába jutottunk. Ha nem bánnak velem megfelelően, megölöm Johannát. De Faragó még így sem engedheti meg magának, hogy megöljön. Tisztában vagy te azzal, Acél miféle csapdát állított fel a Margrum-emelkedőn? Én vagyok az egyetlen, aki tudja, miként lehet elkerülni.

– Nagy ügy. Különben sem akartam felmenni a Margrumon.

– Az lehet, csakhogy te nem számítasz, zarándok! Toldozott-foldozott korcs vagy. Faragó megérti, mennyire veszélyes ez a helyzet. Acél erői képesek mindarra, amiről eddig állítottam, hogy nem, ráadásul elküldtem nekik minden titkot az adatolvasóval folytatott vizsgálódásaimból, amit csak sikerült papírra vetnem.

– A testvérem él, zarándok – szólalt meg Johanna.

– Ó...! Beállítod az árulás rekordját, igaz, Árusítoló? Csupa hazugságot mondtál nekünk, mialatt Acél megtudta rólunk a teljes igazságot. Szerinted ez azt jelenti, hogy nem merészelünk most végezni veled?

Nevetés, majd Árusítoló abbahagyta a járkálást.

Úgy véli, ismét ő irányít.

– Még ennél is többről van szó: szükségetek van a minden tagomra kiterjedő együttműködésemre. Mert bár talán kissé eltúloztam a Faragó katonái között található ellenséges ügynökök számát, igenis akad belőlük néhány... és Acél talán küldött ide olyanokat is, akikről nem tudok. Ha csak letartóztattok, annak híre is visszajut a Nyúzó-féle sereghez. Amit tudok, jobbára hasznavehetetlen lesz... ti pedig azonnali, mindent elsöprő erejű támadással nézhettek szembe. Érted már? A királynőnek szüksége van rám.

– És honnan tudjuk, hogy ez nem csak egy újabb hazugság?

– Ez itt a fogós kérdés. Ennél már csak az az érdekesebb, hogy miután megmentettem a hadjáratot a vereségtől és a pusztulástól, hogyan biztosíthatjátok az épségemet. Ezt bizonyára fel sem éri az a korcs agyad. Beszélnem kell Faragóval, feltűnés nélkül, olyan helyen, amely mindkettőnk számára biztonságos. Ezt az üzenetet vidd vissza neki! Ennek az árulónak az irháját ugyan nem kaphatja meg, de ha együttműködik, talán megmentheti a sajátját!

Odakint csönd honolt, csak a közeli fákon lévő állatok visongása szakította meg néha. Végül Kóbor meglepő módon elnevette magát.

– Korcs agy, mi? Hát, egy dologban megfogtál, Árusítoló. Bejártam az egész világot, és félezer évre visszamenő emlékeim vannak... de az összes gazfickó, áruló és zseni közül egynél se láttam akkora kendőzetlen pimaszságot, mint nálad!

Árusítoló lefordíthatatlan tüskés akkorddal – az önelégült öröm kifejezésével – felelt.

– Megtisztelő.

– Rendben, elmondom mindezt a királynőnek. Remélem, mindketten elég okosak vagytok ahhoz, hogy kitaláljátok a megoldást... Még valami. A királynő azt követeli, engedd el velem Johannát!

– A királynő követeli? Ez inkább a te korcs érzelgősségednek hangzik.

– Meglehet. Viszont bizonyítja, hogy komolyan beszéltél az előbb, amikor olyan magabiztosan nyilatkoztál. Tekintsd ezt az együttműködésem feltételének!

Árusítoló minden feje Johanna felé fordult, csendben méregették. Majd még egyszer, utoljára végignézett az ablakokon kívüli világon.

– Rendben, megkaphatod. – Ketten leugrottak a kunyhó lejáróajtajához, mialatt egy másik pár odahúzta őt. Halkan, egészen a füle mellett szólalt meg.

– Rohadt Zarándok! Élve csak a bajom lesz veled a királynőnél. – Kése végigsiklott Johanna látómezején. – Ne merészelj ellenszegülni nekem, amikor mellette állsz! Még akkor is lesz hatalmam, amikor kikerülök ebből a helyzetből.

Felemelte az ajtót, mire napfény vakította el a lányt, ahogy végigömlött az arcán. Hunyorgott: ágakat látott és a kunyhó oldalát. Árusítoló húzta-vonta a tábori ágyát, egészen az erdőig, miközben hurukkolt az őreinek, hogy ne hagyják el a helyüket. Udvariasan eltársalgott Kóborral, megállapodtak, mikor jöjjön vissza a zarándok.

Árusítoló egyesével kocogott vissza a kalyiba lejárójához. Zarándok előrement, és megragadta az ágy elején lévő fogantyúkat. Egyik kölyke előbújt a kabátból, hogy orrával megböködje az arcát.

– Jól vagy?

– Nem tudom. Beütöttem a fejemet... és olyan nehéz levegőt venni.

Kóbor meglazította mellkasán a pokrócokat, ahogy a többi tagja elhúzta az ágyat a kunyhótól. Béke honolt a mély erdei árnyékban és... Árusítoló őrei ott álldogáltak elszórtan a környéken. Vajon hányan vesznek részt az árulásban? Két órával ezelőtt Johanna még a védelmet látta bennük. Most viszont kirázta a hideg, valahányszor csak rápillantottak. Megint szédelgett, ezért visszagördült az ágy közepére, és felfelé bámult, az ágakra, levelekre és az itt-ott kivillanó füstfoltos égre. Straumli fatekergőzőkre emlékeztető lények kergették egymást, és közben csivitelve perlekedtek.

Vicces. Közel egy évvel ezelőtt Kóbor és Írnok cibáltak magukkal, és akkor még rosszabb állapotban voltam, rettegtem mindentől... tőlük is. Most pedig... még soha nem örült ennyire annak, hogy valaki mással találkozik. Még Hegesegg is megnyugtatta, és erőt adott neki, ahogy ott lépdelt mellette.

A rettegés hullámai lassan elültek. Nyomukban ugyanolyan heves, bár jóval megfontoltabb indulat maradt, mint amilyet az előző évben érzett. Tudta, mi zajlott le itt – a játékosok ezúttal nem voltak ismeretlenek, az árulás sem véletlenszerű öldöklés. Árusítoló minden hitszegése, összes gyilkossága után, a tervei dacára, miként öli meg mindnyájukat... a végén mégis szabadon járhat-kelhet! Zarándok és Faragó egyszerűen elnézik neki.

– Megölte Írnokot, Zarándok. Megölte Írnokot... – Darabokra vágta Írnokot, aztán levadászta, ami marad belőlet, és egyenesen a karjaink közül szedte ki, úgy végzett vele. – Faragó hagyja majd őt szabadon elmenni? Hogyan teheti ezt? Hogyan tudod te megtenni? – Újra jöttek a könnyek.

– Csitt-csitt! – Megjelent a szeme előtt Zarándok két feje. Lenéztek rá, majd már-már idegesen visszafordultak. Johanna megérintette a rövid, puha prémet. Zarándok reszketett! Egyike odahajtotta hozzá a fejét. Egyáltalán nem beszélt olyan fesztelenül, mint eddig.

– Nem tudom, mit tesz majd a királynő, Johanna. Ebből az egészből nem tud semmit.

– Mi...?

– Csitt! – Azzal a hangja alig volt több a lány kezén át érzékelhető zümmögésnél. – Még mindig látnak minket az övéi. Még mindig kitalálhatja... Csak te meg én tudjuk, Johanna. Szerintem senki más még csak nem is sejti.

– De hát a falka, amelyik bevallotta... ?

– Blöff, az egész csak blöff. Csináltam már az életemben egy-két őrültséget, de ha nem számítjuk azt, amikor követtem Írnokot az űrhajótokig, akkor ez áll az első helyen... Miután Árusítoló elvitt, elkezdtem gondolkodni. Nem voltak olyan súlyosak a sérüléseid. Túlságosan is emlékeztetett az ügy arra, ami Zsaqeramaphannal történt, viszont nem volt semmiféle bizonyítékom.

– És nem beszéltél erről senkivel?

– Nem. Olyan buta vagyok, mint szegény Írnok, nem? – Fejei minden irányt figyeltek. – Ha igazam van, Árusítoló ostoba lenne nem azonnal végezni veled. Annyira aggódtam, hogy még így is túl későn érek oda...

És így is lett volna, ha Árusítoló nem akkora szörnyeteg, mint amilyennek végül megismertem.

– A lényeg, hogy pontosan úgy tudtam meg az igazságot, ahogy szegény Írnok... szinte véletlenül. De ha sikerül még hetven métert mennünk, nem halunk meg úgy, ahogy ő. És mindaz, amit mondtam neki, igaz lesz.

Megpaskolta Kóbor legközelebbi vállát, és hátranézett. Az őrök gyűrűjében lévő parányi kunyhó beleveszett a bozótosba.

...és Jefri él!

Rejtjel: 0

[95 kódolt csomag elvetve]

Kapta: Ølvira fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: tredeschk→triszkvélin, SjK egységek

Küldi: Zonográf Eidolon

[Több ezer, mindenekelőtt az elnyeléssel fenyegetettek közül kikerülő alsó-kívüli civilizáció előfizetésével a Közép-Kívülben fenntartott szövetkezet (esetleg vallási szervezet)]

Téma: Hullámközlöny frissítése és hívójel

Összefoglaló: ideiglenesen szünetelnek kapcsolódásaink az ismert háló felé

Terjesztési kör:

Zonográf Eidolon előfizetők

Zonometriai érdeklődési csoport

Fenyegetések érdeklődési csoport, navigációs alcsoport

Hívójel résztvevők

Dátum: 1087892301 másodperccel az eidoloni rendszer szerinti 239011. kalibrációs esemény után [66, 91 nappal Sjandra Kei bukása után]

Kulcsfogalmak: galaktikus léptékű esemény, szuperluminális, jószolgálati szükségállapot-bejelentés

Üzenet szövege:

(Kérünk mindenkit, a hívójelre küldött válaszában közölje a pontos helyi időt is!)

Ha ezt megkapják, tudják, hogy az óriáshullám továbbhaladt. Az új zónafelszín alacsony dimenzionalitású (2, 1 és 2, 3 közötti) stabil tajték. Legalább öt civilizáció esett az új alakzat csapdájába. Harminc szűz naprendszer érte el a Kívült. (Az előfizetők a közlönyt követő kódolt adatokban találják a pontos helymeghatározásukat.)

A változás megfelelője alapesetben az egész galaxis Lomha Zónájának felszínén két év alatt zajlik le. Ez a hullám kevesebb, mint kétszáz óra alatt futott le az említett felszín ezredrészén. Az esemény léptékét még ezek a számok sem mutatják be. (Az alábbiak becslésen alapulnak, mivel rengeteg mérőpont veszett oda, és egyetlen eszközt sem állítottak be ekkora méretű eseményre.) A hullám csúcspontján 1000 fényévre ért fel a zónafelszín átlagszintjéhez képest. A fénysebesség harmincmilliószorosát [másodpercenként körülbelül egy fényévet] meghaladó hullámterjedés folytatódott 100 másodpercnél is hosszabb időszakokon át. Az előfizetőktől származó beszámolók alapján több mint tízmilliárd szabványos szophontosz halála tulajdonítható közvetlenül a hullámnak (a helyi hálók elégtelensége, környezeti összeomláshoz vezető elégtelenségek, orvosi természetű összeomlások, járművek ütközése, biztonsági jellegű elégtelenségek). A közzétett gazdasági kár sokkal nagyobb.

Jelenleg a legfontosabb kérdés az, mire számíthatunk az utóhullámoknál. Előrejelzéseink berendezésekkel ellátott mérőhelyeken, zonometriai felméréseken alapulnak, mellettük archívumainkból származó történeti adatokat is felhasználtunk. Hosszú távú tendenciák meghatározásán kívül a zónaváltozások előrejelzése soha nem számított egzakt tudománynak, azonban az utóhullámokkal kapcsolatos ajánlásokkal, az elérhető új világok azonosításával mind ez idáig jól szolgáltuk előfizetőinket. A jelenlegi helyzet minden korábbi munkát szinte teljesen hasznavehetetlenné tesz. Tízmillió évre visszamenően pontosan dokumentáltuk az eseményeket. Körülbelül húszezer évenként keletkeznek fénynél gyorsabb hullámok (sebességük általában 7, 0 c alatt marad). Ehhez az óriáshoz még csak hasonló se szerepel a feljegyzésekben. A most látott hullámhoz hasonlókat a régi és túltelített adatbázisokból, harmadkézből való beszámolókból ismerhetünk. A Szobrásznak volt egy ekkora méretű hulláma ötvenmillió évvel ezelőtt. A [Perzeusz-kar] a mi galaxisunkban feltehetően valami hasonlón ment keresztül félmilliárd évvel ezelőtt.

Ez a bizonytalanság szinte lehetetlenné tette küldetésünk teljesítését, egyúttal okot szolgáltatott, hogy elküldjük ezt a nyilvános üzenetet a Zonometriai érdeklődési csoport tagjainak és másoknak. Aki csak érdeklődik a zonometria és a navigáció iránt, annak meg kell osztania erőforrásait a többiekkel az itt emlegetett problémát illetően. Ötletek, archívum-hozzáférés, algoritmusok... mindez a segítségünkre lehet. Jelentős közreműködést ígérünk azoknak, akik nem az előfizetőink, darabonkénti ellentételezést azoknak, akiknek fontos értesülései vannak. Figyelem! Jelen üzenetet a Szuvnduvp orákulumnak is megcímezzük, egyúttal közvetlen sugárzással eljuttatjuk a Transzcendenciának azon pontjaira, amelyeket lakottnak vélnek. Egy ilyen esemény még ott is minden bizonnyal érdeklődésre tart számot. Kérjük a hatalmakat, küldjék el nekünk, amit tudnak! Ha vannak elképzeléseik az eseményről, adjanak valamilyen jelet róla!

Jó szándékunk bizonyítására következzen jelenlegi becslésünk. A térségből származó, jól dokumentált hullámokon alapuló, arányos nagyításokból dolgoztunk. A részletek jelen küldemény nem kódolt függelékében találhatók. A következő évben öt vagy hat, egyre kisebb sebességű és kiterjedésű utóhullámra lehet számítani. Ez idő alatt még legalább két civilizáció (lásd a veszélyeztetettek névsorát) fog feltehetőleg végleg elmerülni. A zónaviharra jellemző körülmények még olyankor is meghatározók lesznek, amikor nem fut utóhullám. Ebben az időszakban kivételesen veszélyes lesz a navigáció a térségben [koordináta-meghatározás] – azt tanácsoljuk, függesszék fel a hajózást a volumenben! Az idővonal feltehetően túlságosan rövid ahhoz, hogy megvalósítható mentési tervekkel álljanak elő a veszélyben lévő civilizációk számára. Hosszú távú előrejelzésünk (feltehetően ez a legkevésbé bizonytalan): a millió éves tartós zsugorodásra egyáltalán nem lesz hatása. A következő százezer évben viszont a galaxisnak ebben a részében lassul a Lomha Zóna határvonalának összehúzódása.

Végül pedig filozófiai jellegű megjegyzés. Itt, a Zonográf Eidolonnál a zónahatárt és a szegélyen helyet foglaló csillagok keringési pályáját követjük figyelemmel. A zónaváltozások jobbára igen lassúak. Másodpercenként 700 méter a hosszú távú, tartós zsugorodás esetében. Azonban az égi mozgás és az itt említett változások évente életek milliárdjaira vannak kihatással.

Éppúgy, ahogy a technológia előtti világ gleccserei és szárazságai mindig hatással voltak az ottaniakra, ugyanígy kell nekünk is elfogadnunk ezeket a hosszú távú változásokat. A viharok és a hullámok nyilvánvaló sorscsapások, egyes civilizációk számára közel azonnali halált jelentenek. Mégis éppoly kevéssé irányíthatjuk őket, akár a lassabb mozgásokat.

Az elmúlt néhány héten egyes hírcsoportok tele voltak háborúról, csatába menő flottákról, fajok közötti összecsapásban odavesző milliárdokról szóló történetekkel. Mindezeknek – és azoknak, akik jóval békésebben élnek körülöttük – azt üzenjük: vessenek egy pillantást a világegyetemre! Nem törődik velük, és hiába minden tudományunk, vannak olyan katasztrófák, amelyeket nem háríthatunk el. A természet számára nincs gonosz és jó. Mi személy szerint vigaszt merítünk ebből, hiszen itt olyan univerzumot csodálhatunk, amelyet nem lehet aljasságra, sem jóra kényszeríteni, hanem egyszerűen csak létezik.

Rejtjel: 0

Kapta: Ølvira fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: arbwyth→kereskedő 24→csergvelen→triszkvé lin, SjK egységek

Küldi: Ködbeli Pödrölt

[Ki tudja, ez mi, bár feltehetően nem propagandára használják.

Igen ritkán indult tőlük üzenet.]

Téma: A nemrég lefutott nagy hullám oka

Terjesztési kör:

Métely Fenyegetése

A teremtés nagy titkai

Zonometriai érdeklődési csoport

Dátum: 66, 47 nappal Sjandra Kei bukása után

Kulcsfogalmak: változékony zónák és a métely, Hatlábúság mint kulcsfogalom

Üzenet szövege:

Elnézést, ha nyilvánvaló következtetéseket ismétlek meg! A hálóhoz csakis egy igen költséges kapcsolaton keresztül férek hozzá, így számos meghatározó üzenet elkerüli a figyelmemet. A most futó nagy hullám minden számítás szerint kozmikus léptékű és gyakoriságú eset. Továbbá a többi üzenetküldő kevesebb mint 6000 fényévre teszi az epicentrumát a mételyhez köthető legutóbbi összecsapások helyszínétől. Merő véletlen lenne? Mint azt különböző elméletekben már régen kifejtették [különböző forrásokból származó idézetek, közülük három ismert az Ølvira számára is; az idézett elméletek régi keletűek és nem lehet cáfolni őket], maguk a zónák is talán mesterséges alkotások, melyeket esetleg a kisebb létformák vagy a galaktikus magokban élő, [feltételezett] érző gázfelhők védelmére hozott létre valami Transzcendendán túli dolog.

A háló történetében most először találkoztunk olyan transzcendens valamivel – a métellyel amely gyakorlatilag uralni képes a Kívült. A hálón sokan [idézi Hanzát és Sándort az Állatkertben] úgy vélik, valamilyen mesterséges alkotást keres a fenéken.

Csoda-e, ha ez megbontja a természetes egyensúlyt és kiváltja a nemrégiben bekövetkezett eseményt?

Kérem, írjanak, és mondják el, mit gondolnak erről! Nem kapok sok levelet.

Rejtjel: 0

Kapta: Ølvira fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: béloreszk→triszkvélin, SjK egységek

Küldi: Védelmi Szövetség

[A Kívülben a Straumli Birodalom alatt elhelyezkedő öt, sok faj alkotta állam állítólagos együttműködése. A Birodalom bukását megelőzően nincs róla feljegyzés. Számos ellentétes állítás (köztük a Sávon kívül Il-é is) szerint a szövetség csupán a régi Latartoztat Hegemónia álcája. Vö. Pillangó-rémuralom.]

Téma: Bátor küldetés teljesítve

Terjesztési kör:

Métely Fenyegetése

Háborúfigyelők érdeklődési csoport

Homo Sapiens érdeklődési csoport

Dátum: 67, 07 nappal Sjandra Kei bukása után

Kulcsszavak: Tettek, nem szavak

Üzenet szövege:

A [Sjandra Kei] emberfészek elleni közbelépésünket követően flottánk egy része emberi és más, a métely irányítása alatt álló erőket üldözött a Kívül feneke irányába. A perverzitás nyilvánvalóan azt remélte, megvédheti ezeket az erőket azzal, ha olyan környezetbe helyezi őket, ami túlságosan veszélyes ahhoz, hogy próbát tegyenek vele mások. Ez a gondolkodás nem vette számításba a szövetség parancsnokainak és legénységeinek bátorságát. Bejelenthetjük az előbb említett, menekülőben lévő erők jelentős pusztulását.

A maguk szövetségének első komoly művelete óriási sikernek bizonyult. Legfontosabb támogatóinak felszámolásával megállt a métely behatolása a Közép-Kívülre. Ám még így is rengeteg a tennivaló.

A szövetségi flotta visszatér a Közép-Kívülbe. Vannak veszteségeink, és jelentős mennyiségű új készletre van szükségünk. Tudjuk, hogy a Kívülben elszórtan léteznek még kisebb emberi csoportok, és időközben azonosítottunk az emberiséget segítő másodlagos fajokat is. Minden jó szándékú szophontosznak a célja a KözépKívül védelme kell, hogy legyen. A maguk szövetségi flottájának részei hamarosan felkeresik a [paraméter-meghatározás] térségben található rendszereket. Segítségüket és támogatásukat kérjük eme rettenetes ellenség maradékával szemben.

Halál a férgekre!

HARMINCHATODIK FEJEZET

Amikor a hullám áthaladt rajtuk, Kjet Svensndot egyedül volt az Ølvira hídján. Addigra már régen megtették az összes jelentős előkészületet, a hajónak gyakorlatilag semmilyen meghajtása nem volt a körülötte lévő Lomhaságban. Ám a rajkapitány még most is sok időt töltött itt, és próbált valamiféle fogékonyságot programozni a megmaradt automatikába. A fél szívvel végzett programozás olyasféle időtöltés lehetett, mint a kötögetés, és minden bizonnyal az emberi létezés kezdetéig nyúlt vissza.

A tényleges kilépést a Lomhaságból persze egyáltalán nem lehetett volna észrevenni, ha nem lett volna a rengeteg riasztó, amit a dirokimék és ő telepítettek. Így viszont a szendergésből a zaj és a fény nyakán felálló szőrű éberségbe repítette. Rácsapott a belső kommra.

– Glimfrelle! Tirolle! Húzzatok fel ide!

Mire a testvérek a parancsnoki hídra értek, az automatika kiszámította az előzetes navigációs kijelzéseket, és egy ugrássorozat várta a megerősítést. Mindketten úgy vigyorogtak, hogy szinte leesett a fejük, amikor bepattogtak, majd beszíjazták magukat a műveleti helyre. Néhány pillanatig szinte egyetlen szó sem hallatszott, csak a dirokimék fel-felhangzó örömfüttyentései. Az elmúlt több mint száz órában újra meg újra végigpróbálták már mindezt, és a silány automatika miatt rengeteg volt a dolguk. A fedélzet ablakainak látképe fokozatosan kitisztult. Míg először homályos foltok látszottak, az ultrahullámú érzékelők most folyamatosan javuló távolsági jelzéssel és egyéb értékekkel mutatták az egyes nyomokat. A kommunikációs ablak azt mutatta, hogy lesz egyre hosszabb és hosszabb a flotta kommüzeneteinek listája.

Tirolle felnézett a munkájából.

– Hei, főnök, úgy tűnik, ezek az ugrási számok rendben vannak... legalábbis első pillantásra.

– Jó. Engedélyezd, és kapcsold be az automatikus engedélyezést! – A hullám utáni órákban úgy határoztak, elsődleges dolguk az üldözés folytatása. Hogy utána mit tesznek...? Sokat beszélgettek erről, Svensndot rajkapitány pedig még ennél is többet gondolkodott. Többé már semmi se számított rutinszerűnek.

– Igenis, uram! – A dirokime hosszúujjai táncoltak a pulton, ‘Rolle még némi szóbeli irányítást is használt közben. – íme!

A helyzetjelző öt teljesített ugrást jelzett, aztán tízet. Kjet néhány másodpercig kinézett a valódi ablakon. Semmi változás, semmi változás... aztán észrevette, hogy az egyik legfényesebb csillag elmozdult, és érzékelhetetlenül lassan siklik át az égen. Az Ølvira, akár egy zsonglőr, aki belemelegszik a mutatványába, felgyorsult.

– Hei, hei! – Glimfrelle odahajolt, megnézni testvére munkáját. – Óránként 1, 2 fényévvel megyünk. Ez jobb, mint a hullám előtt.

– Remek. Komm és felderítés? – Hol vannak a többiek, és min ügyködnek?

– Persze, persze. Csinálom. – Glimfrelle karcsú teste a pult fölé görnyedt. Néhány másodpercig szinte teljesen csendben maradt. Svensndot közben átlapozta a leveleket. Limmende tulajtól egyelőre még semmi nem érkezett. Kjet huszonöt éven át dolgozott Limmendének és az SjK Kereskedelmi Biztonsági Szolgálatának. Lehet ilyenkor fellázadni? És ha megteszi, követi őt bárki is?

– Oké. Mondom, mi a helyzet, főnök. – Glimfrelle igazított a központi ablakon, hogy a hajó jelentéseiről készült értelmezését mutassa. – Úgy van, ahogy gondoltuk, talán egy kicsit még szélsőségesebb. – Szinte a kezdet kezdetétől tisztában voltak azzal, hogy az írott történelem során nem indult útnak olyan nagy hullám, mint ez.

A dirokime nem erre gondolt, amikor „szélsőségeséről beszélt. Végigsimított rövidujjaival az ablakon, elmosódott kék vonalat húzott rá.

– Úgy véltük, a hullám vezérvonala ezt a vonalat követi. Ez megmagyarázza, Limmende főnök hogyan tűnhetett el négyszáz másodperccel azelőtt, hogy elérte a Sávon kívüli, minket pedig tíz másodperccel azután... Na most, ha a hátsó él hasonlít a közönséges hullámokéhoz – milliószorosára nagyítva –, akkor mi, majd aztán az üldöző flották is jóval a Sávon kívül előtt kell, hogy kibukkanjunk belőle. – Arra az egyetlen világító pontra mutatott, amely az 0lvirát jelképezte. Körülötte és közvetlenül előtte fénypontok tucatjai tűntek most elő, ahogy a hajó detektorai ultrameghajtású ugrások beindulásáról számoltak be. Akárha tőlük kiindulva hideg tűz söpört volna végig a sötétségben. Limmende és a névtelen flotta szíve is előbb-utóbb mind visszatér.

– A felvevőnaplóink szerint nagyjából ez történt. Az üldöző flották még a Sávon kívül előtt szinte hiánytalanul kiérnek a hullámból.

– Aha. Szóval csökkenni fog az előnye.

– Ja. De ha arra megy, amerre gondoljuk – nyolcvan fényévnyire előttük, egy G típusú csillag felé –, akkor még mindig odaér az előtt, hogy végeznének vele.

Elhallgatott, rámutatott az egyre növekvő fénycsomóból oldalvást kinyúló ködfátyolra.

– Nem mindenki folytatja az üldözést.

– Na igen... – Svensndot azóta olvasta a Híreket, hogy meghallgatta ‘Frelle összefoglalóját. – ...a háló szerint ez a csatamezőt győzelmesen elhagyó Védelmi Szövetség.

– Hogy mi? – Tirolle egyszerre megfordult a hámjában. Nagy, sötét szemében egyáltalán nem látszott a megszokott vidámság.

– Jól hallottad. – Kjet oda tette ki, ahol a testvérek láthatták. Gyorsan olvastak, ‘Frelle hangosan motyogott egyes részleteket.

– ...a szövetség parancsnokai és legénységei bátorsága... menekülőben lévő erők jelentős pusztulása...

Glimfrelle megborzongott, nyoma se volt már benne nyegleségnek.

– Még csak meg sem említették a hullámot. Minden szavuk gyáva hazugság! – Hangja elvékonyodott a szokott beszédsávjába, és a saját nyelvén folytatta. Kjet értett belőle egyet s mást. Az álomlakótereket elhagyó dirokimék általában jókedvű népek voltak, telve szeszéllyel és szelíd szarkazmussal. Glimfrelle most pontosan ugyanilyennek tűnt, eltekintve fütyülésének magas hangjaitól és a sértésektől. Svensndot még soha nem hallott tőlük ilyen színes nyelvezetet.

– ...féregrágta tehénlepény-ivadékok... ártatlan álmok gyilkosai... – A szavak még samnorskul is erősek voltak, de a dirokiméül a „féregrágta tehénlepény-ivadék” olyan nyíltan fogalmazó szóképekkel volt tele, hogy szinte a szagát is érezni lehetett a helyiségben. Glimfrelle hangja egyre magasabb és magasabb lett, átlépte az emberi érzékelési küszöböt. Minden átmenet nélkül rángatózva és halkan nyöszörögve összeesett. A dirokimék tudtak sírni, habár Svensndot eddig még soha nem látott ilyet. Glimfrelle csak ringatózott testvére karjaiban.

Tirolle Glimfrelle válla fölött Kjetre nézett.

– Hová sodor minket most a bosszú, rajkapitány?

Kjet egy pillanatig csak némán figyelte őket.

– Majd tájékoztatom róla, hadnagy. – A kijelzők felé fordult. Figyelj, egy kis ideig még figyelj, és akkor talán megtudjuk majd.

– Addig is vigyél minket közelebb az üldözők csoportjának közepéhez! – mondta szelíden.

– Igenis, uram! – Tirolle finoman megpaskolta testvére hátát, és visszafordult a konzolhoz.

*

A következő öt órában az Ølvira legénysége végignézte, ahogy a szövetségi flotta fejveszetten menekül a magasabb területek irányába. Még visszavonulásnak se lehetett ezt nevezni, sokkal inkább páni rémületben végrehajtott felbomlásnak. A nagy esélylesők nem haboztak áruló módon gyilkolni és üldözőbe venni másokat, amikor úgy hitték, a végén talán kincs várja őket. Most, amikor szembetalálták magukat a lehetőséggel, hogy esetleg csapdába esnek a Lomhaságban, odavesznek a csillagok között, rohantak, ki-ki a maga saját biztonságos vackába. A hírcsoportok számára küldött közleményeik tele voltak fegyvercsörtetéssel, azonban a manővert nem lehetett elleplezni. Korábban semleges állásponton lévők mutattak rá az ellentmondásra – egyre szélesebb körben fogadták el, hogy a szövetség a Latartoztat Hegemónia köré szerveződik, s feltehetően másféle indítékai voltak, mint a métely elleni önzetlen küzdelem. Ideges találgatások folytak arról, ki számíthat legközelebb a szövetség figyelmére.

A nagy átjátszóállomások továbbra is célkeresztben tartották a flottákat. Mintha a háló egyik fővonalán haladtak volna. A hírek forgalma roppant vízesés volt, amelyet az Ølvira jelenlegi vevőérzékenységével egyáltalán nem tudott feldolgozni. Svensndot mégis rajta tartotta a szemét. Valahol talán akad egy nyom, megérzés... A Háborúfigyelők és a Fenyegetések látogatóinak többsége érezhetően alig érdeklődött a szövetség vagy Sjandra Kei pusztulása iránt. A többség a Kívül tetején át most is egyre terjeszkedő mételytől rettegett. A Legfelsők egyikének sem sikerült ellenállnia, és egyes szóbeszédek szerint közben még két közbeavatkozó hatalom is odaveszett. Egyesek üdvözölték a csúcs újdonsült stabilitását (ők titokban a métely népszerűsítői?), még ha az végleges élősködő-fertőzöttségen alapult is.

Sőt, az idelenn, a fenéken zajló üldözés, a Sávon kívül és az őt kergető hajók esete tűnt az egyedülinek, amelyet a métely nem zárhatott le teljes diadallal. Nem csoda, hogy óránként 10000 üzenet témájában szerepelt.

A hullám levonulásának geometriája kivételesen szerencsésnek bizonyult az Ølvira számára. Az események peremén haladtak, most viszont órákban mérhető előnyre tettek szert a flották nagyjával szemben. Glimfrelle és Tirolle még soha életében nem volt ennyire elfoglalt, ahogy szemmel tartották a flották kibukkanását, egyúttal azonosították az 0lvirát a Kereskedelmi Biztonsági Szolgálat többi hajója előtt. Amíg Limmende és Skrits nem kerül elő a Lomha Zónából, addig Kjet Svensndot számított a szervezet rangidős tisztjének.

Ráadásul a parancsnokok többsége személyesen is ismerte. Soha nem volt admirális fajta – rajkapitányi rangját pilótaképességei jutalmaként kapta a Sjandra Kein, békeidőben. Neki mindig is megfelelt, hogy a munkaadóinak engedelmeskedjen. Most viszont...

Kihasználta rangidős voltát. A szövetség járműveinek nem eredtek a nyomába. („Megvárjuk, amíg együttesen tudunk fellépni” – adta ki az utasítást Svensndot.) A hullámból előkerülő flottán belül lehetséges forgatókönyvek tervei keringtek, köztük olyanok is, amelyek abból indultak ki, hogy a központ odaveszett. Kjet egyes parancsnokoknak utalt arra, hogy talán így áll a helyzet, s hogy Limmende zászlóshajója ellenséges kézbe került, valamint hogy a szövetség tulajdonképpen csak a valódi ellenfél mellékhatásaként jött létre. Nemsokára eljön a pillanat, amikor egyszer s mindenkorra elkötelezi magát tervezett „árulása” mellett.

Limmende zászlóshajói és a mételyes flotta veleje majdhogynem egyszerre jött ki a Lomhaságból. Az Ølvira fedélzetén kommriadó hangzott fel, ahogy elsőbbséget élvező üzenet érkezett, és áthaladt a hajó sifrírozó rendszerén.

– Küldi: Limmende, főparancsnokság. Csillagtörő elsőbbségi szint – közölte a hajó hangja.

Glimfrelle kitette a központi ablakra, Svensndot pedig érezte, ahogy a dermesztő bizonyosság végigkúszik a tarkóján.

...minden egység vegye üldözőbe a menekülő járműveket! Ők az ellenség, népünk gyilkosai. FIGYELEM! Fennáll a csalók gyanúja. Semmisítsenek meg minden, a jelenlegi utasításoknak ellentmondó járművet! Következnek az érvényesítési kódok és a csatarend...

A csatarend még a Kereskedelmi Biztonsági Szolgálatnál be-vetthez képest is egyszerűnek bizonyult. Limmende azt akarta, váljanak szét, és tűnjenek el innen, legfeljebb csak annyi ideig maradjanak, amíg megsemmisítik a „csalókat”.

– Mi a helyzet az érvényesítési kódokkal? – kérdezte Kjet Glimfrellét.

A dirokime láthatóan visszanyerte szokott kedélyét.

– Rendben. Meg se kapnánk az üzenetet, ha a küldőjének nem lenne meg a mai egyszer használatos kulcs... Jönnek a kérdések a többiektől, főnök. Audio-és videocsatornán is. Tudni szeretnék, mi legyen.

Ha az elmúlt néhány órában nem készítette volna elő a terepet, esély se lett volna Kjet lázadásának sikerére. Ha a Kereskedelmi Biztonsági Szolgálat valódi katonai szervezet lett volna, feltehetően kérdés nélkül engedelmeskedtek volna Limmende parancsának. így azonban a parancsnokok eltöprengtek a Svensndottól hallott kérdéseken. Ilyen távolságoknál a videokommunikáció egyszerűnek számított, a flottának rendelkezésére is állt olyan nagy egyszeri rejtjeltábla, ami lehetővé tette, hogy hatalmas mennyiségben alkalmazzák. „Limmende” mégis írott üzenetként küldte el elsőbbségi parancsát. Tekintettel a rejtjelezése hitelességére, katonai szempontból teljesen érthető volt ez, viszont Svensndot is épp ezt jósolta: az állítólagos főparancsnokság nem erőltette, hogy idelenn, ahol a tökéletes képi álcázás megoldhatatlan, megmutassa az arcát. A parancsokat írott üzenetek formájában, esetleg az éles szemű megfigyelő számára gyanús képfelidézésekkel adják majd.

Kjet és barátai egy ennyire hajszálvékony érveléstől függtek.

A mételyes flottát jelképező fénycsomót bámulta. Ott szó sem volt bizonytalanságról. Azok közül a hajók közül egy se igyekezett vissza biztonságosabb magasságokba. Bármi is volt ott a parancsnok, a legtöbb emberi katonaságnál nagyobb fegyelemmel számolhatott. Mindent hajlandó feláldozni egyetlen aprócska űrhajó megszállott üldözése során.

Mi legyen akkor, rajkapitány?

Épp a rideg fénypaca előtt feltűnt egyetlen parányi csillanás.

– A Sávon kívül! – szólalt meg Glimfrelle. – Most hatvanöt fényévnyire.

– Kódolt videót fogadok tőlük, főnök. Ugyanaz a félig lerohadt xor-kulcstömb, amelyiket korábban használtak.

Meg se várta Kjet engedélyét, kitette a jelet a központi ablakra.

Ravna Bergsndot volt az. A háttérben csupa mozgás és kiáltozás, a furcsa ember és a szkródutas vitatkoztak éppen egymással.

Bergsndot épp elfordult a felvevőtől, és ő is kivette a részét a lármából. Még rosszabbnak tűnt minden, mint ami Kjet emlékezetében a saját hajója kibukkanása utáni első másodpercekről élt.

– Most ez nem számít. Mondom! Hagyjad már! Kapcsolatba kell lépnünk... – Feltehetően észrevette a jelet, amit Glimfrelle sugárzott vissza. – Itt vannak! A hatalmakra, Pham, kérlek...! – Ingerülten csapott a levegőbe, és a kamera felé fordult.

– Rajkapitány! Bele...

– Tudom. Órák óta kinn vagyunk már a hullámból. Most az üldözők közepénél járunk.

Elakadt a nő lélegzete. Százórányi tervezgetést követően is túlságosan gyorsan történtek számára a dolgok.

Számomra is.

– Ez igen – szólalt meg Ravna pillanatnyi szünet után. – Mindaz, amit korábban mondtunk, továbbra is érvényes, rajkapitány úr. A segítségükre van szükségünk. A métely jön mögöttünk. Kérem!

Svensndot észrevett egy jelzést az ablak szélén. A pimasz Glimfrelle továbbsugározza az egészet a flotta minden megbízható tagjának.

Remek. Az elmúlt néhány órában beszélt a többiekkel arról, mi a helyzet, de sokkal többet ér az, ha látják Ravna Bergsndotot a kommon, látnak valakit a Sjandra Keiről, aki még életben van, és a segítségükre szorul.

Életetek végéig keringhettek a Közép-Kívülben bosszúért lihegve, de csakis a keselyűket kaphatjátok el. Meglehet, épp az okozta ezt az egészet, ami jelen pillanatban Ravna Bergsndot nyomában halad.

*

A pillangók réges-rég eltűntek már, és még mindig saját bátorságukat kürtölték szét a hálón. A Kereskedelmi Biztonsági Szolgálatnak kevesebb mint egy százaléka követte „Limmende” parancsát, hogy vegyék üldözőbe őket. Nem is ők jelentették a problémát – Kjet Svensndotot az a tíz százalék aggasztotta, amelyik itt maradt, és felsorakozott a métely erői mellé. Ezek között a hajók között talán akad olyan, amelyiket nem térítettek el, hanem egyszerűen csak hű az elfogadott parancshoz. Rájuk nagyon nehéz lesz tüzet nyitni.

Márpedig kétség nem volt afelől, hogy itt harc lesz. Ultrameghajtású haladás közben nehéz harci manővereket végrehajtani... ha a másik oldal igyekszik elkerülni az összetűzést. Ám a métely flottája rendületlenül üldözte a Sávon kívült. A két flotta szépen lassan elfoglalta ugyanazt a térszeletet. Jelent pillanatban elszórtan, egymástól köbfényévekre helyezkedtek el, azonban a rajkapitány Aniara-flottája minden egyes ugrással még pontosabban hangolódott rá zsákmánya meghajtásának dadogására. Egy-két hajó valójában néhány százmillió kilométerre volt már csak az ellenféltől... illetve attól a helytől, ahol az ellenfél volt vagy lehetett. Beindult a célkereső taktikai tervezés. Még néhány száz másodperc, és eldördül az első lövés.

– Most, hogy a latartoztatok elmentek, miénk a számbeli fölény. Egy rendes ellenfél most meghátrálna...

– De természetesen a métely flottája épp az ellenkezője. – Most a vörös hajú fickó beszélt. Még jó, hogy Glimfrelle az ő arcát nem közvetítette Svensndot flottája többi részének. Jobbára idegesen és távolságtartón viselkedett. Most éppen mintha kifejezetten az lett volna a célja, hogy Svensndot összes elhangzott ötletét agyoncsapja.

– A mételyt nem érdekli, mekkorák a veszteségei, amíg odaérvén erőfölényben lesz.

– Nézze, mi minden tőlünk telhetőt megteszünk – vont vállat Svensndot. – Még hetven másodperc az első lövésig. Ha nincs valami eltitkolt előnyük, megnyerhetjük. – Éles pillantást vetett a másik férfira.

– Vagy talán ezt akarja mondani? Lehetséges, hogy a métely... – Még mindig érkeztek történetek a métely előrehaladásáról a Kívül tetején. Kétség nem fért hozzá, hogy transzhumán értelemmel van dolguk.

Lehet, hogy egy falka kutya egy fegyvertelen emberrel szemben létszámfölényben van, mégis legyőzi őket. Talán a mételynél is ez a helyet... ?

Pham Nuwen a fejét rázta.

– Nem, nem, nem. A métely taktikája idelenn minden bizonnyal gyengébb lesz a miénknél. A csúcson van igazi előnyben, ahol úgy irányíthatja a rabszolgáit, akár az ujjakat a kézen. A teremtményei idelenn olyanok, akár a rosszul összehangolt robotkarok.

– Nuwen homlokát ráncolva nézett ki valamire, ami nem látszott a kamerában. – Nem, nekünk a stratégiai leleményességétől kell tartanunk. – Hangja egyszerre egészen szenvtelenül csendült, ami még a korábbi türelmetlenségénél is nyugtalanítóbban hatott. Ez a fajta nyugalom nem a fenyegetéssel szembenéző emberé volt... sokkal inkább a tébolyodottak higgadtságát idézte.

– Még száz másodperc az érintkezésig... Rajkapitány, ha az erőit a megfelelő pontokra összpontosítja, megvan az esélyünk.

Ravna lelebegett a kép tetejéről, és egyik kezét a vörös hajú vállára tette. Azt mondta, egy istenszilánk: titkos fegyverük az ellenséggel szemben. Istenszilánk, egy hatalom utolsó üzenete – ki tudná megállapítani, hulladék-e, vagy kincs?

A fenébe! Ha a másik oldal rosszul összehangolt robotkarokból áll, mik vagyunk mi, amikor Pham Nuwent követjük?

Mégis intett Tirollénak, jelölje meg Nuwen célpontjait. Kilencven másodperc. Eljött a döntés ideje. Kjet rámutatott azokra a vörös foltokra, amelyeket Tirolle szórt szét az ellenséges flottában.

– Van valami különleges ezekben a célpontokban, ‘Rolle?

A dirokime egy pillanatig csak füttyögött. Az előtte lévő ablakokon gyötrelmesen lassan bukkantak elő a viszonyított adatok.

– Nem a legnagyobb és nem is a leggyorsabb hajókat ajánlotta célpontnak. Kell még idő, míg rájuk állunk. – Parancsnoki hajók lennének? – Még valami. Néhánynak közülük igen magas a valódi sebessége, és nem természetes maradványlendület miatt.

– Torlómeghajtású hajók? Bolygóroppantók?

– Ühüm. – Svensndot még egy pillanatig nézte a kijelzőt. Harminc másodperc, és Jo Haugen hajója, a Lynsnar harci érintkezésbe lép, csakhogy nem Nuwen kijelölt célpontjainak valamelyikével. – Nyomás a kommra, Glimfrelle! Szólj a Lynsnarnak, húzódjon el, és álljon másik célra! – Álljanak mind másik célra.

Az Aniara-flotta fénypontjai lassan siklottak előre a mételyes flotta magvát alkotó hajók körül, ahogy új célpontokat kerestek. Eltelt húsz perc, közben jó néhány másik kapitánnyal folytatott vitát. A Kereskedelmi Biztonsági Szolgálat nem katonai összetűzésekre jött létre. Ugyanaz, ami sikeressé tette Kjet Svensndot kérését, egyúttal folyamatos kérdések és ellenjavaslatok forrása is volt. Aztán ott voltak a Limmende tulaj csatornáján folyamatosan érkező fenyegetések: a lázadókat megölni, halál mindenkire, aki hűtlen lett a céghez! A kódolás ugyan érvényes, ám ez a hangnem teljesen idegen volt a szelíd és mindenkor a hasznot kereső Giske Limmendétől. Mostanra mindenki láthatta, hogy legalább benne kételkedni helyes döntésnek bizonyult.

Johanna Haugen volt az első, aki szinkronba került az új célpontokkal. Glimfrelle megnyitotta a központi ablakot a Lynsnar adatfolyama előtt. Szinte természetesnek tűnt a látvány, a lassan elmozduló csillagokkal teli éjszakai égbolt. A célpont kevesebb, mint harmincmillió kilométerre volt a Lynsnartól, azonban körülbelül egy milliszekundumnyi aszinkronban. Haugen épp közvetlenül azelőtt, vagy azután érkezett, hogy a másik elugrott.

– Robotrepülők kinn – szólalt meg Haugen hangja. Most néhány méterről, az egyik elsőként kibocsájtott drónon lévő kamerából valódi képet kaptak a Lynsnarról. Alig lehetett látni: messzi csillagokat eltakaró sötét folt... óriás hal a végtelen tenger mélyén. Hal, amely most ikrázik. A kép megrebbent, a Lynsnar eltűnt, aztán újra felbukkant, ahogy a robotrepülő egy-egy pillanatra kiesett a szinkronból. Kék fények raja ömlött elő a hajó rakteréből. Fegyverdrónok. A raj a Lynsnar mellett lebegett, ahogy beállította magát, ráállt az ellenségre.

Az űrhajó körül kifakultak a fények, ahogy a robotrepülők szakaszosan kiléptek a tér-és időbeli szinkronból. Tirolle ablakot nyitott a Lynsnar körüli, százmillió kilométeres gömbre. A megcélzott jármű a gömbben megkergült bogárként ide-oda cikázó, vörös pöttynek látszott. A Lynsnar a fény nyolcezerszeresével cserkészte be áldozatát. Előfordult, hogy célpontja egy pillanatra eltűnt, és majdnem szétesett a szinkron – máskor szemrebbenésnyi időre egymásba olvadt a két hajó, ahogy a másodperc tizedrészéig egymillió kilométernél kisebb távolságra voltak egymástól. A drónok elhelyezkedését nem lehetett pontosan jelezni. Az ikrák röppályák milliárdjára szóródtak szét, kinyújtott szenzorokkal keresték az ellenséges hajó jeleit.

– Mi a helyzet a célponttal? Ő is kiküldte a raját? Kell támogatás? – kérdezte Svensndot. Tirolle vállat vont a dirokimék módjára. Amit most néztek, három fényévnyire volt. Sehogy se tudta megállapítani.

De Jo Haugen válaszolt.

– Szerintem az enyém nem rajzik. Csak öt drónt veszítettem, annyit, amennyi testvérgyilkosságokból várható. Meglátjuk... – Elhallgatott, azonban a Lynsnar nyoma és jele továbbra is erős maradt. Kjet megnézte a többi ablakot. Az Aniara öt tagja állt már harcban, három mostanra a raja kibocsájtásán is túl volt. Nuwen némán figyelte az egészet a Sávon kívülből. Megfogadták az istenszilánk tanácsát, s ezzel most Kjeték elkötelezték magukat mellette.

Egyszerre elkezdtek beözönleni a jó és a rossz hírek.

– Elkaptuk! – Jo Haugentől. A Lynsnar rajában látható vörös pötty megszűnt létezni. Néhány ezer kilométerre haladt el az egyik robotrepülő mellett. Az új ugrás kiszámításához szükséges milliszekundumok alatt a drón érzékelte jelenlétét, és felrobbant. Önmagában még ez se lett volna végzetes, ha a célpontja még azelőtt elugrott volna, hogy eléri a robbanás hullámfrontja – az elmúlt másodpercekben nem egy közeli találat mellett haladtak el. Ez alkalommal nem sikerült időben engedélyezni az ugrást. Kicsinyke csillag született, amelynek fénye csak évek múlva éri el a csatatérség többi részét.

Glimfrelle rekedt füttyentést – lefordíthatatlan káromkodást – hallatott.

– Most veszítettük el az Alsndotol és a Fogantyút, főnök. Minden bizonnyal ellenrajt bocsájtott ki a célpontjuk.

– Küldd oda a Gliwinget és a Transzt! – Valahol nyakszirtje táján az iszony görcsébe rándultak össze az izmok. A barátai lelték ott a halálukat. Találkozott már a halállal, de még soha nem ebben a formában. Rendőrségi bevetéseknél senki nem vállalt halálos kockázatot, kivéve, ha mentőakcióról volt szó. Mégis... elfordult a taktikai összefoglalótól, hogy újabb hajókat rendeljen az egyik célpontra, amelyiknek valahogy sikerült védelmező járművekre szert tennie. Tirolle saját magától mozgatott oda másokat. Hosszú távon nem feltétlenül kifizetődő néhány jelentéktelenebb célpontra csoportosan rátámadni, rövid távon viszont... az ellenség veszteségeket szenvedett el. A Kereskedelmi Biztonsági Szolgálat Sjandra Kei bukása óta most először vágott vissza bárkinek is.

Haugen:

– A hatalmakra, ez aztán száguldott! Másodlagos dróntól kaptunk elektromágneses spektrumot a találati zónáról. A célpont 15000 k/mp-es valódi sebességgel haladt. – Felgyorsuló rakétabomba? A fenébe is! Az ilyeneket el kellene halasztaniuk addigra, amikor már uralmuk alatt tartják a csatateret.

Tirol le:

– Újabb veszteségek, most a csatatér túlsó végéből. Az ellenfél átrendeződik. Valahogy rájöttek, melyiket akarjuk...

Glimfrelle: diadalfüttyentés.

– Kapjátok el, kapjátok el...! Hoppá, főnök! Azt hiszem, Limmende rájött, hogy mi vagyunk a koordinátorok...

Új ablak nyílt Tirolle harcállása fölött. Az 0/v/ra körüli ötmillió kilométert mutatta. Két másik hajó is megjelent benne. Az ablak Limmende zászlóshajójaként és az egyik olyan járműként azonosította őket, amelyek nem válaszoltak Svensndot megkeresésére.

Egy pillanatig csönd uralkodott az Ølvira parancsnoki hídján. A győzelemnek és riadalomnak a flotta többi részéből érkező hangjai egyszerre nagyon távolinak tűntek. Svensndot és legénysége most farkasszemet nézett a halállal.

– Tirolle! Mennyi még a rajzásig...?

– Már rajtunk vannak... az előbb kerültünk el tíz milliszekundummal egy drónt.

– Tirolle! Fejezd be a most futó harci érintkezéseket! Glimfrelle, szólj a Lynsnarnak és a Transznak, ha megszakad velünk a kapcsolat, vegyék át a parancsnokságot! – Azok a hajók már kiküldték a drónjaikat, Jo Haugent pedig ismerte minden kapitány.

Aztán elszállt ez a gondolat, és minden idejét lekötötte, hogy az Ølvira csataraját irányítsa. A helyi taktikai ablakon szétoszló köd látszott, felvette azokat a színeket, amiket annak megfelelően állítottak be, hogy a hajóhoz viszonyított időben előrébb vagy hátrébb kerültek a robotrepülők.

Két támadójuk tökéletesen ráhangolódott a pszeudosebességükre. Mindhárom hajó másodpercenként tízszer átugrotta egy fényév parányi szakaszát. A tó felszínén végigkacsázó kavicsok módjára, tökéletesen összehangolt szökkenésekkel tűntek fel a valódi űrben... és minden egyes felbukkanás alkalmával kevesebb mint ötmillió kilométer volt közöttük a távolság. Semmi más nem választotta el most őket, csak az ugrásidőkben mutatkozó milliszekundumos eltérések, valamint maga a tény, hogy a fény képtelen volt átjutni közöttük abban a kurta időszakban, amelyet egy-egy ugrási ponton töltöttek.

Három fehéren izzó villanás vetett fényt a fedélzetre, és árnyékokat rajzolt Svensndot és a dirokimék mögé. Másodlagos fény volt ez, a kijelző közeli robbanás esetén használt vészjelzése. „Nyomás innen!”, ebből a hátborzongató fényből minden józan embernek ezt az üzenetet kellene kiolvasnia. Egyszerű lenne megtörni a szinkront... és ezzel elveszíteni az Aniara-flotta fölötti taktikai ellenőrzést. Tirolle és Glimfrelle elhúzta fejét a központi ablaktól, megriadtak a mellettük villanó halál ragyogásától. Fütyülő hangjuk szinte nem is esett ki a ritmusból, és folyamatosan mentek ki a parancsok az Ølvira ból. Más csaták tucatjai zajlottak közben odakinn. Jelen pillanatban az 0/v/ra számított a pontosság és irányítás egyedüli forrásának az ő oldalukon. Minden egyes szolgálatban töltött másodpercük védelmet és előnyt jelentett az Aniara számára. Az elszakadás perceken át tartó káoszt eredményezne, amíg a Lynsnar vagy a Transz átveszi az irányítást.

Mostanra a Pham Nuwen megjelölte célpontok közel kétharmada elpusztult. Nagy árat fizettek érte, Svensndot barátainak felét.

Ellenfelük nagy veszteségeket szenvedett el a célpontok védelmében, azonban a flottája nagyobbik része még megvolt.

Láthatatlan kéz csapta meg az Ølvira t, hogy Svensndot nagy lendülettel feszült harci hevederének. Kihunyt a világítás, még az ablakok ragyogása is. Aztán gyenge vörös fény gyulladt a padlóból. A dirokimék sziluettje kirajzolódott egy kis monitor előterében. ‘Rolle halkan füttyögött.

– Mi kiszálltunk a játszmából, főnök, legalábbis az érdemi részéből. Nem is tudtam, hogy ilyen közelről is mellétrafálhatnak.

Talán nem is trafáltak mellé. Kikászálódott a hámjából, és átrúgta magát a helyiségen, hogy fejjel lefelé lebegjen el a kis képernyő előtt. Talán már halottak is vagyunk. Valahol, hozzájuk nagyon közel felrobbant egy drón. A hullám még azelőtt érte el az 0lvirát, hogy elugrott. A rázkódás a hajótest felrobbanó külső része, ahogy elnyelte az ellenséges lövedék lágy, röntgensugaras részét. Meredten bámulta a károsodásjelzőn lassan végigvonuló vörös betűket. Az elektronika valószínűleg végleg odalett – jó eséllyel mindhárman végzetes gammasugárzást kaptak. A szellőzőnyílásokból égett szigetelés szaga lengte be a helyiséget.

– Iija! Odanézz! Még öt nanoszekundum, és egyáltalán nem lyukasztottak volna ki minket. Tulajdonképpen az orrtalálat után engedélyeztük az ugrást! – Az elektronika pedig valahogy megmaradt még annyi ideig, hogy végigmenjen az ugrás. A parancsnoki hidat elárasztó gammaözön 200 rém volt, semmi olyasmi, ami a következő néhány órában lelassítaná őket, a hajóorvos pedig könnyedén kezelni tudja. Ami az orvost és az Ølvira többi automatikáját illeti...

Tirolle számos hosszú kérdést gépelt a dobozba – semmilyen hangfelismerés nem maradt. Jó néhány másodperc eltelt, mire végigvonult a válasz a képernyőn.

Központi automatika felfüggesztve. Kijelzés irányítása felfüggesztve. Meghajtási számítások felfüggesztve.

Tirolle könyökével oldalba bökte a testvérét.

– Hei, ‘Frelle, úgy néz ki, a ‘Vira tisztán elszakadt. A nagyját vissza tudjuk hozni!

*

A dirokimék köztudottan sodródó optimisták voltak, azonban ebben az esetben Tirolle nem is járt olyan messze az igazságtól. Találkozójuk a drónbombával milliárd esetből egyszer fordulhatott elő, a robbanás lehető legkisebb töredéke volt csupán. A következő másfél órában a dirokimék a monitor szívós processzoráról futtatták az újraindításokat, és előbb ezt, aztán azt alkalmazást hozták vissza. Volt, ami visszafordíthatatlanul odaveszett. A kommautomatikából eltűnt a szóelemző intelligencia, a hajó egyik oldalán részben megolvadtak az ultrameghajtás vezérsíkjai. (Az égett szag nevetséges módon egy elszállt diagnosztika volt, valami, aminek az Ølvira automatikájának többi részével együtt réges-rég le kellett volna állnia.) Messze a mételyes flotta mögött voltak.

Márpedig a mételyes flotta még nem veszett oda. Az ellenséges fények csomója ugyan kisebb volt, mint korábban, de ugyanazon a nyílegyenes röppályán haladt, mint eddig. A csata régen véget ért. A Kereskedelmi Biztonsági Szolgálat maradványai négy fényévnyi elhagyatott csatatéren szóródtak szét – létszámfölényben kezdték az összecsapást. Ha rendesen küzdöttek volna, esélyük lett volna a győzelemre. Ehelyett a jelentős valós sebességgel rendelkező járműveket iktatták ki... és a többinek csak úgy a felét sikerült harcképtelenné tenniük. Még a legnagyobb ellenséges hajók közül is megúszta néhány. Létszámuk több mint négy az egyhez arányban múlta felül az Aniara túlélőiét. A métely könnyedén megsemmisíthette volna mindazt, ami a Kereskedelmi Biztonsági Szolgálatból maradt. Ám az üldözés közben ez kitérőt kellett volna tenniük, márpedig ez az üldözés jelentette az egyetlen állandót az ellenség viselkedésében.

Tirolle és Glimfrelle órákat töltött a kommunikáció újraindításával és azzal, hogy kiderítsék, ki halt meg és kit lehet megmenteni. Öt hajó elveszítette minden meghajtását, de a fedélzetükön még voltak túlélők. Néhány járművet ismert helyszínen lőttek ki, így Svensndot drónrajos hajókat küldött oda, hogy kutassák fel a roncsokat. A hajók közötti hadviselés a megmaradtak többsége számára higiénikus, szellemi erőfeszítésnek tűnt, azonban a pusztulás és a roncsok legalább annyira valóságosak voltak, mint egy talajon vívott háborúban, csak trilliószor akkora területen szóródtak szét.

Végül aztán elmúlt a csodaszámba menő megmentések és szomorú felfedezések ideje. A SjK-ból jött parancsnokok közös csatornán gyűltek össze, hogy döntést hozzanak a közös jövőjükről. Jobb lett volna inkább ébredésnek nevezni... Sjandra Kei és az Aniara-flotta számára. A találkozó közben új ablak, a Sávon kívül hídját mutató kép jelent meg. Ravna Bergsndot némán figyelte az eseményeket. A korábbi „istenszilánk” sehol nem látszott.

– Mit kellene még tenni? – tette fel a kérdést Johanna Haugen.

– A nyüves lepkék rég leléptek már.

– Biztosan megmentettünk mindenkit? – érdeklődött Jan Trenglets. Svensndot lenyelte a nyelve hegyére ült csípős választ. A Transz parancsnoka végtelenített szalagként hozakodott elő ezzel a témával. Túlságosan sok barátot veszített a csatában: Jan Trengletset élete végéig a mélységes éjben, lassan haldokló hajókról szóló rémálmok gyötrik majd.

– Mindenkit ellenőriztünk a névsorban, még a gőzpárát is. – Haugen olyan szelíden beszélt, amennyire csak mondandója ezt megengedte. – A kérdés az, most hová menjünk.

Ravna halkan megköszörülte a torkát.

– Uraim és hölgyeim, ha...

Trenglets felnézett a nő közvetített képére. Minden fájdalma izzó haraggá változott át.

– Nem vagyunk a te uraid, ribanc! Nem vagy holmi hercegnő, akiért boldogan az életünket adjuk. Csak annyit érdemelnél, hogy össztűz alá vegyünk, semmi többet.

Bergsndot meghátrált a férfi indulata előtt.

– Csak...

– Te voltál, aki ebbe az öngyilkos csatába hajszoltál minket! – kiáltotta Trenglets. – Te mondtad, hogy másodlagos célpontokat támadjunk. Aztán nem csináltál semmit, hogy segíts. A métely úgy rátok harapott, akár a tompacápa a polipra. Elég lett volna épp csak egy kicsivel változtatni a pályátokon, és eltűnhettek volna az utunkból a mételyesek.

– Ez aligha segített volna, uram – mondta Ravna. – A métely láthatóan elsősorban azután érdeklődik, ahová tartunk. – A néhány tucat fényévnyire a Sávon kívülön túl található naprendszer után. Az üldözöttek kicsivel több mint két nappal üldözőik előtt érnek oda.

Jo Haugen vállat vont.

– Minden bizonnyal belátja, mi lett a barátja eszelős haditervének az eredménye. Ha a józan észnek megfelelően támadtunk volna, az ellenség most jelenlegi méretének csak a töredéke lenne. Amennyiben úgy dönt, hogy továbbmegy, talán megvédhetnénk magukat ezeknek a... ezeknek a tüskéseknek a világánál. – Láthatóan ízlelgette a különös nevet, töprengett a neve jelentésén. – Most viszont... Én egészen biztosan nem fogom őket ott hajkurászni. Ami az ellenségből maradt, elsöpörhet minket. – Svensndot nézőpontjára sandított. Kjet kényszerítette magát, hogy visszanézzen. Függetlenül attól, ki hibáztatja a Sávon kívült, Kjet Svensndot rajkapitány szava volt, ami meggyőzte őket, hogy úgy harcoljanak, ahogy azt tették. Az Aniara áldozatát elpocsékolták, és az járt a fejében, Haugen, Trenglets meg a többiek egyáltalán szóba állnak-e még vele.

– Azt javaslom, folytassuk a megbeszélésünket később! Kjet, találkozó ezer másodperc múlva.

– Készen állok!

– Remek! – Jo megszakította a kapcsolatot, anélkül hogy mondott volna még valamit Ravna Bergsndotnak. Néhány másodperccel később Trenglets és a többi parancsnok is eltűnt. Csak Svensndot meg a két dirokime maradt... és Ravna Bergsndot, a Sávon kívülből nyíló ablakában.

Végül a nő szólalt meg.

– Még kislánykoromban, a Hertén, néha játszottunk emberrablós-kereskedelmi biztonságisat. Mindig arról álmodtam, hogy a maga cége ment meg a halálnál is rosszabb sorstól.

Kjet halványan elmosolyodott.

– Hát, a mentési kísérlet megvolt. – És még csak nem is vagy feliratkozott ügyfél. – Soha nem voltunk még ehhez fogható méretű lövöldözésben.

– Sajnálom, Kje... rajkapitány úr.

Végignézett a nő sötét haján, arcán. Igazi Sjandra Kei-i lány, még az ibolyakék szem is megvan. Ez egészen biztosan nem szimuláció, idelenn nem lehet az. Mindent arra tett fel, hogy a nő nem az. Még mindig hitte, hogy valódi. Mégis...

– Mit mond erre az egészre a barátja? – Pham Nuwent a csata kezdetén bemutatott, igen látványos istenszilánk-előadása óta nem lehetett látni.

Ravna pillantása elvándorolt valahová a kamera látószögén kívülre.

– Nem beszél valami sokat, rajkapitány úr. Csak bóklászik, még zaklatottabban, mint a maguk Trenglets kapitánya. Pham emlékszik arra, hogy egészen szilárd meggyőződése volt, a helyes dolgot kéri, most viszont képtelen rájönni arra, miért is.

– Hmm. – Egy kissé késő már meggondolni magát. – Most mihez kezdenek? Tudja, Haugennak igaza volt. Fölösleges öngyilkosság lenne a részünkről a mételyeseket követni a maguk úti céljáig. Meg merem kockáztatni, a maguk részéről is az. Ügy ötvenöt órával előttük érkezhetnek meg oda. Ugyan mit tehetnek ennyi idő alatt?

Ravna Bergsndot viszonozta pillantását, és arcára lassan gyötrő bánat ült ki.

– Nem tudom. Nem... nem tudom. – Csak rázta a fejét, arcát eltakarta keze és fekete haja. Végül felnézett, és hátrasimította tincseit. Nyugodtan, de roppant halkan beszélt.

– Nem... nem tudom. De megyünk tovább. Ezért jöttünk. Még minden rendbe jöhet... Tudja, van odalenn valami, amit a métely kétségbeesetten meg akar kaparintani. Ötvenöt óra alatt rá lehet jönni, mi az, és elmondhatják a hálónak. És... és még mindig velünk van Pham istenszilánkja.

A legnagyobb ellenségetek? Ez a Pham Nuwen nagy valószínűséggel a hatalmak teremtménye. Az biztos, hogy ránézésre az emberiségről szóló másodkézi beszámolók alapján hozták létre. De vajon hogyan lehet megkülönböztetni egy istenszilánkot a közönséges dilisektől?

A nő vállat vont, ezzel mintegy elismerve a kételyeket... és elfogadva őket.

– És mit tesz maga meg a Kereskedelmi Biztonsági Szolgálat?

– Többé már nem létezik Kereskedelmi Biztonsági Szolgálat. Gyakorlatilag az összes megrendelőnket kilőtték alólunk. Az előbb végeztünk a cégünk tulajával... vagy legalábbis megsemmisítettük a hajóját és mindazokat, akik támogatták. Mostantól Aniara-flotta a nevünk. – Ez lett a hivatalos megnevezésük, miután az előbb véget ért gyűlésen megállapodtak benne. Volt valami zord öröm abban, hogy ezt a Sjandra Kei, sőt, a Nyjora előtti, az emberi faj legkorábbi időszakából való szellemet választották. Hiszen most már valóban számkivetettek lettek, sem világaik, sem üzletfeleik, sem korábbi vezetőik nem jelentettek semmit. Száz hajó, úti céljuk pedig...

– Beszéltünk erről. Néhányan követni akarták magukat egészen a tüskések világáig. A legénység egy része szeretett volna visszatérni a Közép-Kívülbe, és élete végéig lepkeirtással foglalatoskodni. A többség újra akarja kezdeni Sjandra Kei fajaival egy olyan helyen, ahol nem figyelnek fel ránk. Egy olyan helyen, ahol senkit nem érdekel, élünk-e.

Az egyetlen dolog, amiben mind egyetértettek, hogy az Aniarának nem szabad még apróbb részekre hasadnia, nem adhat magából újabb áldozatokat. Amint ez világossá vált, egyszerű volt meghozni a döntést. A nagy hullám nyomában a fenéknek ez a része a Lomhaság és Kívül hihetetlen tajtékjává változott. Évszázadokba telik, mire a fentről érkező zonográfiai hajók pontos térképeket készítenek az új határmezsgyéről.

A görbületek és hézagok között a Lomha Zónából frissen kiszakadt világok bújtak meg, olyan világok, ahol újjászülethet Sjandra Kei. Új Sjandra Kei?

Végignézett a hídon, Tirollén és Glimfrellén. Azzal foglalatoskodtak, hogy valahogy életre keltsék a központi navigációs processzorokat. A Lynsnarral való találkozáshoz nem volt létfontosságú a működésük, de kétségkívül sokkal egyszerűbben mennének a dolgok, ha mind a két hajó tudna manőverezni. A testvérek mintha egyáltalán nem foglalkoztak volna azzal, mit beszél Ravnával. Lehetséges, hogy valóban nem figyeltek. Az Aniara-féle döntés bizonyos szempontból többet jelentett nekik, mint a flottában lévő embereknek. Senki nem kételkedett abban, hogy emberek milliói maradtak életben a Kívülben (és ki tudja, hány meg hány emberi világ – a Nyjora távoli rokonai, a Vén Föld gyermekei – lehet még a Lomhaságban?). Ám a Transzcendencia innenső oldalán az Aniara dirokiméin kívül nem fordult elő sehol máshol a faj. Sjandra Kei álomlakhelyei odavesztek, s velük együtt maga a faj is. Legalább ezer dirokime maradt az Aniara fedélzetein: nővérés fivérpárok száz járműn szétszórtan. Ők voltak a faj kései korának legkalandvágyóbb tagjai, és most előttük állt életük eddigi legnagyobb kihívása. Az 0lvirán lévő kettő mostanra már végzett némi felderítést a túlélők között: barátokat kerestek, és új valóságot igyekeztek álmodni.

Ravna komolyan hallgatta végig Kjet magyarázkodását.

– Rajkapitány úr, a zonográfia fárasztó elfoglaltság... a hajóik pedig teljesítőképességük határánál járnak. Ebben a tajtékban évekig is kutakodhatnak, akkor sem találnak új otthont.

– Elővigyázatossági lépéseket teszünk. Minden olyan hajót hátrahagyunk, amelyik nem rendelkezik torlólapáttal és hibernációs lehetőségekkel. Meghatározott és összehangolt hálómintát követünk. Senki nem veszhet el néhány évnél hosszabb időre.

– Vállat vont. – És ha soha nem találjuk meg, amit keresünk – ...ha a csillagok között halunk meg, ahogy végül a létfenntartás felmondja a szolgálatot... –, akkor még mindig nevünkhöz híven éltünk.

Aniara.

– Azt hiszem, megvan rá az esélyünk. – Még ez is több annál, amit rólatok lehet elmondani.

Ravna lassan bólintott.

– Igen. Hát... nekem segít, hogy tudok erről.

Beszélgettek még néhány percet, közben bekapcsolódott Tirolle és Glimfrelle is. Valami roppant dolog kellős közepén voltak, de ahogy ez a hatalmak dolgainál már megszokott, pontosan senki nem tudta, mi is zajlott le itt, nem ismerték igyekezetük eredményét.

– Találkozó a Lynsnarral kétszáz másodperc múlva – mondta be a hajó.

Ravna is hallotta, és biccentett. Felemelte a kezét.

– Jó utat, Kjet Svensndot, Tirolle és Glimfrelle!

A dirokimék a szokott búcsút füttyentették vissza, és Svensndot is felemelte a kezét. Becsukódott Ravna Bergsndot ablaka.

Kjet Svensndot élete végéig emlékezett az arcára, igaz, az évek múlásával egyre jobban összemosódott Ølvira éval.

III. RÉSZ

HARMINCHETEDIK FEJEZET

– A tüskések világa. Látom, Pham!

A központi ablak a rendszer valódi látképét mutatta: egy kevesebb mint kétszázmillió kilométerre lévő nap fénye ömlött végig a parancsnoki hídon. Az azonosított bolygók helyzetét pislogó, vörös nyilak jelezték. Ám az egyikük – alig húszmillió kilométeres távolságban – mellett a „föld jellegű” címke díszelgett. Csillagközi ugrásból kilépve ennél aligha lehetett jobb helyzetbe érkezni.

Pham nem felelt, csak meredt kifelé az ablakon, mintha valami baj lenne azzal, amit látnak. A métellyel vívott csatát követően valami megroppant benne. Borzasztóan bízott saját istenszilánkjában... és egészen megdöbbentették a következmények. Utána minden eddiginél jobban visszahúzódott. Most láthatóan úgy vélte, ha elég gyorsak, a megmaradt ellenséges járművek nem árthatnak nekik. Rettenetesen gyanakvóan figyelte Kékhéjt és Zöldszárt, mintha valamiképpen nagyobb fenyegetést jelentenének a még mindig a nyomukban lévő hajóknál.

– A fenébe! – szólalt meg végül. – Nézzétek a relatív sebességet! – Másodpercenként hetven kilométer.

A pozíció elhelyezése nem jelentett gondot, ellenben...

– A sebesség átvétele időbe telik majd, Pham nagyúr.

Pham pillantása Kékhéjra rebbent.

– Mindezt három héttel ezelőtt megbeszéltük már a helybeliekkel, emlékszel? Te irányítottad a fékezést.

– Maga pedig ellenőrizte a munkámat, Pham nagyúr. A navigációs rendszer újabb hibájával állhatunk szemben... bár azt nem gondoltam volna, hogy az egyszerű ballisztikai számításokban is gondok lesznek. – Egyetlen fordított előjel, és nulla helyett másodpercenként hetven kilométeres sebességgel közelítettek. A szkródutas a másodlagos pult irányába lebegett.

– Meglehet – mondta Pham. – Most viszont szeretném, ha távoznál a fedélzetről, Kékhéj.

– De segíthetnék. Kapcsolatba kellene lépnünk Jefrivel, újra összehangolni a sebességeket, és...

– Tűnés a hídról, Kékhéj! Nincs már időm szemmel tartani téged. – Pham átvágott a köztük lévő térségen, és közvetlenül az utas előtt összetalálkozott Ravnával.

A nő kettejük közé lebegett, és közben egyfolytában beszélt.

– Csak nyugi, Pham! Már megy is. – Kezével végigsimított Kékhéj vadul remegő páfránylevelei egyikén. A szkródutas pillanatnyi szünetet követően elfonnyadt.

– Megyek. Megyek. – Ravna bátorítólag rajta tartotta a tenyerét... önmagát pedig Pham és közte, mialatt Kékhéj csüggedten távozott.

Miután az utas mögött bezárult az ajtó, a férfihoz fordult.

– Nem lehet, hogy egy meghibásodás volt, Pham?

A másik mintha meg se hallotta volna a kérdést. Amint a zsilipajtó a helyére került, visszatért a parancsnoki konzolhoz. Az Sk legutóbbi becslése szerint a métely kevesebb mint ötvenhárom óra múlva érkezik ide. Ők pedig most kénytelenek időt pocsékolni azzal, hogy újra elvégzik a sebességegyeztetést, amelyre három héttel ezelőtt már egyszer állítólag sor került.

– Valaki vagy valami átcseszett minket... – dünnyögte, miközben végzett az ellenőrzési rutinnal. – Lehet, hogy egy meghibásodás volt.

Ezt a mostani tetves begyújtást, amennyire csak lehet, kézzel fogjuk vezérelni. – Gyorsulási riadók visszhangoztak végig az Sk-n. Pham átlapozta a kijelzőablakokat, olyan rögzítetlen tárgyakat keresett, amelyek méretük miatt veszélyt jelenthettek. – Te is kösd be magadat!

Odanyúlt, hogy felülírja az ötperces időzítést.

Ravna visszasiklott a fedélzeten, a szabadesésben használatos nyerget székké hajtogatta és bekötötte magát. Hallotta, amint Pham az általános bejelentésekre szolgáló csatornán beszél, felhívja a figyelmet az időzítő kikapcsolására. Aztán bekapcsolt az impulzusmeghajtás, és lustán visszanyomta a hevederhálóba. Négy tized g... most szegény Sk legfeljebb csak ennyit bírt.

*

Pham komolyan gondolta a kézi vezérlést. A központi ablak most láthatóan előre nézett. A nézet nem rebbent a pilóta kénye-kedve szerint erre-arra, nem voltak hasznos és segítséget nyújtó kiírások, vázlatok. Amennyire csak lehetséges, pontosan azt látták, amit az Sk főtengelye mentén végigtekintve látni lehetett. A perifériás ablakok a központihoz képest rögzített alakzatba rendeződtek. Phan tekintete egyikről a másikra rebbent, ahogy keze az irányítópulton játszott. Minden tőle telhetőt megtett, hogy saját érzékei alapján, senki másra nem hagyatkozva repüljön.

De az ultrameghajtás még mindig a hasznára volt. Húszmillió kilométerre, egyetlen szubmikroszkopikus ugrásnyira voltak célpontjuktól. A meghajtás beállításait piszkálgatta, ahogy igyekezett a bevett távolságnál kisebb, pontos ugrást végrehajtani.

A napfény szöge néhány másodpercenként töredéknyit változott: először Ravna bal válla, majd a jobb felől érkezett. Szinte lehetetlen volt így helyreállítani a kommunikációt Jefrivel.

A talpuk alatti ablakot egyszer csak betöltötte egy egész világ, egy óriási, növekvőben lévő, kék és örvénylőén fehér bolygó. A tüskések világa – ahogy azt Jefri Olsndot jelezte – egyszerű, földszerű égitestnek számított. Az űrben töltött hónapok és Sjandra Kei elveszítése után Ravnának elakadt tőle a lélegzete. Óceán, a világ jobbára óceánból állt, azonban a terminátor környékén sötétebb foltok, szárazulatok is feltűntek. A tányér peremén túl egyetlen aprócska hold látszott.

Pham fogai között szűrte a levegőt.

– Úgy tízezer kilométerre lehet. Tökéletes. Kivéve, hogy másodpercenként hetven kilométerrel közeledünk felé. – A bolygó Ravna szeme láttára növekedett, egyre zuhant feléjük. A férfi még figyelte néhány másodpercig.

– Ne aggódjatok, mellette megyünk el, elrepülünk a... ööö... tányér északi széle fölött.

A gömb egyre csak dagadt és dagadt, eltakarta a holdat. Ravna mindig is imádta, ahogy Sjandra Keiben előbukkan a Herte. Viszont annak a bolygónak kisebbek voltak az óceánjai és keresztül-kasul dirokime utak hálózták be. Ez a hely olyan szép volt, akár a Jeladó, és ténylegesen érintetlennek tűnt. A napfény a kicsiny sarki jégsapkára esett, és könnyen követhette tekintetével a dél felé, a terminátor irányába induló partvonalat. Az északnyugati part. Jefri épp ott van!

Nyúlt a billentyűzetért, és kérte a hajót, próbáljon ultrahullámú és rádiós kapcsolatot is teremteni.

– Ultrahullámú adás – szólalt meg egy másodperccel később.

– Mit mond?

– Csonka. Valószínűleg csak keresőjelre adott automatikus válasz – az Sk jelének nyugtázása. Jefri manapság a hajó közeiében lakott: előfordult, hogy Ravna szinte azonnal választ kapott, még éjjel is. Jó lenne újra beszélgetni vele, még akkor is, ha...

A tüskések világa mostanra a teljes tatablakot kitöltötte, korongja éppen csak görbülő látóhatár. Előttük az ég színei lassan áttűntek az űr feketéjébe. Jégsapka és jéghegyek mutatták meg apró részleteiket a tenger hátterében. Ravna még a felhők árnyékát is látta. Követte a partvonalat déli irányba – a szigetek és a félszigetek olyan szorosan illeszkedtek egymáshoz, hogy nem tudta megállapítani, melyik melyik. Feketés hegyek és sötéttel sávozott gleccserek. Zöld-barna völgyek. Igyekezett felidézni a Jefritől kapott földrajzi részleteket. Rejtek-sziget? Csakhogy rengeteg sziget volt.

– Rádiókapcsolatot érzékelek a bolygó felszínéről – szólalt meg a hajó. Ezzel egy időben pislákoló nyíl mutatott egy pontra közvetlenül a part mellett.

– Kívánja hallani a valós idejű adást?

– Igen, igen! – mondta a nő, majd amikor a hajó nem reagált azonnal, rácsapott a billentyűkre.

– Hei, Ravna! Jaj, Ravna! – A kisfiú hangja izgatottan verődött ide-oda a fedélzeten. Pontosan úgy beszélt, ahogy azt előzetesen elképzelte.

Ravna beütötte a kétirányú kapcsolat parancsát. Most kevesebb mint ötezer kilométerre voltak Jefritől, még akkor is, ha másodpercenként hetven kilométeres sebességgel húztak el mellette. Épp elég közel a rádiós beszélgetéshez.

– Hei, Jefri! Végre itt vagyunk, viszont elkelne... – Elkelne minden segítség, amit csak a négylábú barátaid nyújtani tudnak. Hogyan lehet ezt gyorsan és hatékonyan elmondani?

Ám a felszínen lévő fiúnak már megvolt a maga mondanivalója.

– ...most kell a segítség, Ravna! A faragóháziak most támadnak!

Tompa puffanások hallatszottak, mintha az adókészülék ide-oda pattogna. Megszólalt egy másik magas és furán artikulálatlanul beszélő hang.

– Itt Acél, Ravna. Jefri igaz. Faragó... – A szinte emberi hang sziszegő hurukkolássá bomlott szét. A következő pillanatban Jefri hangját hallotta.

– Rajtaütés. Úgy mondják, „rajtaütés”.

– Igen... Faragó nagy, nagy rajtaütés. Most itt mindenhol. Órák és mi meghal, ha ti nem segít.

*

Faragó soha nem akart harcos lenni. De fél évezreden át uralkodni csak úgy lehet, ha számos képességgel rendelkezik, így megtanult hadat viselni. Egy részét – mint például rábízni dolgokat a törzskarra – ideiglenesen elfelejtette az elmúlt néhány napban. Valóban volt rajtaütés a Margrum-emelkedőn, csak nem az, amelyet Acél nagyúr tervezett.

Végignézett a sátrakkal borított térségen Árusítolóra. Félig eltakarták a zajterelők, ám a királynő még így is látta, hogy nem olyan fesztelen, mint korábban volt. Senki nem képes olyan szorosan ügyelni önmagára, ha kifaggatják. Árusítoló jól tudta, az életben maradása most azon múlik, hogy tartja magát a szavához. Mégis... borzasztó volt a gondolat, hogy miután ilyen sokak haláláért felelős, ennyi mindenkit elárult, életben marad. Faragó csak most döbbent rá, hogy két tagja nyüszít haragjában, és kivillan összeszorított foguk. Kölykei láthatatlan fenyegetésektől tartva húzódtak vissza. A sátrak verítéktől bűzlöttek, és túlságosan sok, túl kis helyre összezsúfolódott személy gondolkodási zaja töltötte be őket. Igazi akaraterő-próba volt megnyugodnia. Megnyaldosta a kölyköket, és egy pillanatra békés gondolatokat idézett fel magában.

Igen, betartja az Árusítóiénak tett ígéretét. Talán még meg is éri majd. Árusítóié csak találgatni tudott Acél legbelső titkait illetően, azonban sokkal többet tudott meg Acél taktikai helyzetéről, mint ahogy a másik oldal sejtette. Árusítóié tudta, pontosan hol és hányan rejtőzködnek a nyúzóisták. Acél személyzete túlságosan is bízott a csúcsfegyvereiben és a titkos árulójukban. Amikor Faragó egységei rajtuk ütöttek, könnyű győzelmet arattak... és most már a királynőnek is volt néhány ezekből a csodaszámba menő ágyúkból.

A dombok mögül még mindig dübörögtek, falták a muníciót, aminek helyét a foglyul ejtett tüzérek mutatták meg. Árusítóié mint áruló sokba került neki, viszont fogolyként még győzelemhez segítheti.

– Faragó! – Skrupiló volt az. Magához intette. Legfőbb tüzére kióvakodott a napfényből, és bensőséges, huszonöt lábnyi távolságban ült le. A csatatéri körülmények félresöpörtek minden illemszabályt.

Skrupiló gondolkodási zaja ideges zagyvalék volt. Részben kimerültnek, részben felélénkültnek, részben pedig kedvetlennek tűnt.

– Biztonságos felkapaszkodni a várdombra, felség – mondta.

– A válaszlövések szinte teljesen megszűntek. A várfalakat több helyen áttörtük. Itt nem lesz többet vár, királynőm. Még a mi gyenge ágyúink is gondoskodnak erről.

Faragó egyetértően bólogatott. Skrupiló ideje nagy részét az adatolvasóval töltötte, hogy megtanuljon gyártani... mindenekelőtt ágyúkat. Faragó azzal foglalatoskodott, hogy kiderítse, végső soron mi jön létre ezekből a találmányokból. Mostanra még Johannánál is többet tudott a fegyverek társadalmi hatásairól, a legegyszerűbbektől kezdve egészen azokig, amelyek nem is néztek ki fegyvernek. A várak technológiája ezermilliószor is elbukott az olyan eszközökkel szemben, mint az ágyú – miért lenne más a helyzet az ő világán?

– Akkor felmegyünk...

A sátor árnyékán túlról halk füttyentés, ritkán hallható, közeledő zaj hallatszott. A kölyköket begyűjtötte önmaga körébe, majd egy pillanatig csak várt. Tőle húszlépésnyire Árusítok) erősen kushadva húzta össze magát. Ám amikor a robbanás megérkezett, csak fojtott puffanás volt felettük a domboldalban.

Még az is lehet, hogy a mieink lőttek.

– A katonáink használják ki a pusztítást! Azt akarom, hogy Acél számára egészen világos legyen, a váltságdíj és a kínzás régi játszmáival csak még rosszabb lesz a helyzete.

Nagy valószínűséggel megszerezzük a hajót és a gyereket is. A kérdés csak az, hogy épen és egészségesen-e? Remélte, Johanna soha nem ismeri meg a következő néhány órára tervezett fenyegetéseit és felvállalt kockázatait.

– Igenis, felség! – Azonban Skrupiló nem akart távozni, és egyszerre még sokkal lerongyolódottabbnak és aggodalmasabbnak látszott, mint eddig volt.

– Faragó, attól tartok...

– Mitől? Itt a dagály. Siessünk, hogy vitorlát bontsunk!

– Igenis, felség...! De amíg mi előre tartunk, súlyos veszedelmek érkeznek oldalról és hátulról. Az ellenfél mélységi felderítői és a tüzek.

Skrupiló igazat mondott. A vonalaik mögött tevékenykedő nyúzóisták halálos veszélyt jelentettek. Nem voltak sokan – a Margrum-emelkedőnél lévő ellenséges egységeket megölték vagy szétkergették. Az a néhány, amelyik Faragó szárnyát csipegette, közönséges számszeríjakkal és baltákkal volt felfegyverkezve... de kivételesen összehangoltan cselekedtek. A taktikájuk pedig zseniálisnak számított – ebben maga Nyúzó orrait és tüskéit látta. Gonosz gyermeke valamiképpen életben maradt. Akár egy régi járvány, lassanként visszatért a világba. Ezek a gerilla-falkák idővel súlyosan megnehezítik az utánpótlás biztosítását Faragó számára. Két tagja felállt, és mélyen Skrupiló szemébe nézett, így hangsúlyozva mondandóját.

– Ez csak megerősíti, hogy most kell lépnünk, barátom. Mi vagyunk messzire otthonunktól. Nekünk korlátozott a létszámunk és az ételünk. Ha nem győzünk rövidesen, szépen-lassan feldarabolnak minket. – Megnyúznak.

Skrupiló felállt és engedelmesen bólintott.

– Kóbor is ezt mondja. Johanna pedig a várfalakon át is üldözné az ellenséget... Viszont van itt még más is, felség. Még úgy is, ha kénytelenek vagyunk előretörni: tíz tízen át dolgoztam, felhasználtam az összes magyarázatot az ágyúink elkészítésére, amit csak megértettem az adatolvasóból. Felség, tudom, milyen nehéz ez. A Magrumon elfogott ágyúk mégis háromszor olyan távolra hordanak és negyedannyit nyomnak. Hogy csinálták? – Harag és szégyen felhangjai keveredtek a szavaiba. – Az áruló – bökött egyik orrával Árusítoló irányába – szerint náluk lehet Johanna öccse, viszont Johanna azt mondja, nincs semmi olyasmijük, ami az adatolvasóra emlékeztetne. Felség, Acélnak van valamilyen, számunkra egyelőre ismeretlen előnye.

*

Még a kivégzések se segítettek. Acél napról napra érezte, ahogy növekszik a haragja. A mellvéden egyedül volt, ide-oda csapkodott önmagában, és indulatán kívül szinte semmi mással nem foglalkozott. Utoljára akkor sugárzott ennyire a dühe, amikor még Nyúzó kése alatt volt. „Szerezd vissza az irányítást, mielőtt még jobban szétdarabol!”, mintha a valamikori Nyúzó hangja mondta volna ezt.

Ebbe a gondolatba kapaszkodott, így szedte össze magát. Meredten bámulta a véres nyálat, szájában hamu íze. Három vállát fognyomok hasogatták végig... önmagán ejtett sebeket: ez is olyan szokás, amiből Nyúzó réges-rég kigyógyította. Kifelé árts, soha ne önmagadnak! Acél gépiesen nyalogatta a vágásokat, és közelebb lépett a mellvédhez.

Szürkésfekete pára takarta el a látóhatáron a tengert és a szigeteket. Az utóbbi néhány napban füstszagú, forró leheletként érkezett a nyári szél a szárazföld irányából. A szél most mintha maga is tűz lett volna, ahogy hamut és füstöt hozva végigkorbácsolta a várat. A Keserűszurdok távolabbi oldala az egész tegnapi nap során végig tűzfátyolba burkolózott. Ma már láthatta a domboldalakat. Feketék és barnák voltak, a tenger horizontja felé nyúló füst koronázta őket. A nyár közepén gyakorta fordult elő bozót-és erdőtűz. Viszont az idén – mintha a természet ájtatos hadifalka lenne – mindenütt égett a tűz. Azok miatt a nyomorult ágyúk miatt. És idén nem vonulhatott vissza a Rejtek-sziget hűvösébe, nem hagyhatta magukra a parton élőket szenvedésükben.

Nem törődött sajgó vállaival, és valamivel megfontoltabban, a változatosság kedvéért szinte elemző hangulatban lépdelt a köveken.

Ezt az Árusítolót nem sikerült végleg megvásárolni – önnön árulásához is hűtlen lesz. Acél számított már arra, hogy Árusítolót felfedezhetik – akadtak más kémei is, akiknek jelenteniük kellett volna ezt. De egyszerűen semmi jele nem mutatkozott... egészen a Margrum-emelkedőnél bekövetkezett katasztrófáig. Most viszont Árusítoló pengéjének fordulata a feje tetejére állította minden tervét. Faragó hamarosan itt lesz, méghozzá nem éppen áldozatként.

Ki hitte volna, valóban szüksége lesz az űrlakókra, hogy megmentsék Faragótól? Rengeteget dolgozott, hogy még Ravna érkezése előtt szembeszállhasson a déliekkel. Most viszont valóban szüksége volt az égből érkező segítségre... és még több mint öt órát kellett várni rá. A gondolatra kis híján újrakezdte a tombolást. Végül hiába volt Amdijefri megtévesztése? Jaj, ha ennek vége, mekkora élvezet lesz végezni azzal a kettővel! Mindenki másnál jobban megérdemelték a halált. Olyan sok kellemetlenséget okoztak. Folyamatosan a lehető legkedvesebben kellett bánnia velük – mintha ők uralkodnának felette. Több arcátlanságot tűrt el tőlük, mint tízezer közönséges alattvalójától együttvéve.

A várudvarról sürgölődő falkák, dolgozó csörlők, elmozdított kövek csikorgása és nyöszörgése hallatszott. Nyúzó birodalmának szakértelme megmaradt. Még néhány óra, és kijavítják a falakon ütött réseket, északról pedig új ágyúkat hoznak. A nagy terv még mindig sikerrel járhat. Amíg én együtt vagyok, addig nem számít, mi minden más veszik oda, ez még sikerülhet.

A lármában majdnem elkerülte figyelmét a befelé vezető lépcsőkön koppanó körmök zaja. Hátrahúzódott, minden fejét arrafelé fordította. Schreck? Csakhogy Schreck előbb bejelentette volna önmagát. Aztán megnyugodott – csak egyetlen csoport karmot hallott. Egy magányos tag jött felfelé a lépcsőn.

Nyúzó tagja felért, és meghajolt Acél előtt: a tükörképül szolgáló többi tag híján befejezetlen maradt a mozdulat. Rádióköpenye tisztán és sötéten fénylett. A sereg ámulattal tekintett ezekre a köpönyegekre és a magányos tagokra meg párosokra, amelyek még a legzseniálisabb falkánál is okosabbaknak tűntek. Még Acél hadnagyai is, akik pedig ismerték a köpenyek működését – még maga Schreck is – óvatosan és bizonytalanul viselkedtek a jelenlétükben. Ráadásul Acélnak most mindenki másnál, sőt – az űrlakók hiszékenységén kívül – minden másnál nagyobb szüksége volt a Nyúzó-töredékre.

– Mi újság?

– Engedélyt kérek leülni. – Vajon a kérés mögött a kaján Nyúzó-féle mosoly húzódott?

– Engedélyezem – dörrent rá Acél.

A magányos tag leereszkedett a kövezetre. Csakhogy Acél észrevette, hogy elfintorodott – a töredék mostanra közel húsz napja volt szerteszét a birodalomban. Rövid időszakoktól eltekintve mindvégig viselte a rádióköpenyeket. Sötét és arany kínzóeszközök. Látta a tagot a köpönyege nélkül, amikor lemosdatták. Vállán, farán, ahol a rádió súlya a legnagyobb volt, kikopott a szőr. A kopasz foltok közepén levedző sebek nyíltak. Köpenye nélkül az egyedüli tag esztelenül motyorászott fájdalmáról. Acél nagyon élvezte ezeket az alkalmakat, még úgy is, hogy ez a rész nem tudott különösebben ügyesen beszélni. Kicsit olyan volt, mintha ő, Acél lenne a késsel tanító, Nyúzó pedig a tanítványa.

A magányos tag egy pillanatig csöndben volt. Acél hallotta rosszul leplezett zihálását.

– A legutóbbi nap jól telt, nagyúr.

– Nem itt! Szinte az összes ágyúnkat elveszítettük. Csapdába estünk ezek között a falak között. – Az űrlakók pedig talán túl későn érkeznek.

– Én odakintre gondoltam. – A magányos tag a mellvéden túli térség felé bökött orrával. – A felderítőid remekül képzettek, nagyúr, és okos parancsnokaik vannak. Jelen pillanatban ott vagyok Faragó szárnyai és háta körül. – Nevető gesztus egy részét adta elő. – „Szárnya és háta”. Vicces. Nekem Faragó egész serege egyetlen ellenséges falkának tűnik. A gyalogosaink olyanok, akár a mancsomon a tüskék. Éppen mélyen belevágunk a királynőbe, nagyúr. Én gyújtottam a tüzet a Keserűszurdokban. Csak én látom, pontosan merre terjed, pontosan hogyan lehet gyilkolni vele. Még négy nap, és semmi nem marad Faragó utánpótlásából. Elkapjuk.

– Túl soká, ha mi már ma délutánra halottak leszünk.

– Igaz. – A magányos tag Acél felé billentette fejét. Kinevet. Pont, mint az a sok alkalom Nyúzó kése alatt, amikor elé tárták a problémát, és a tévedésért halál volt a büntetés. – Viszont Ravnának és a társainak öt óra múlva itt kell lennie, nem? – Acél bólintott. – Hát, biztosíthatlak, hogy ez órákkal megelőzi Faragó támadását. Amdijefri bízik benned. Ügy tűnik, nem kell mást tenned, csak előrelépned, és kissé sűrűbbre venned a drágalátos ütemtervedet. Ha Ravna eléggé kétségbe van esve...

– Az űrlakók kétségbeesettek. Ebben biztos vagyok. – Lehet, hogy Ravna elleplezi, pontosan miért is teszi azt, amit tesz, attól még a kétségbeesése nyilvánvaló. – Ha sikerül lelassítanod Faragót... – Minden tagját leültette, hogy összpontosíthasson, és végiggondolhassa ezt az ármányt. A tervezgetés mindig megnyugtatta. – A gond csak az, hogy most egyszerre és tökéletesen összehangoltan kell megtennünk két dolgot. Korábban egyszerűen csak arról volt szó, hogy színleljünk egy ostromot, és rávegyük a csillaghajót, szálljon le a vár állkapcsába.

Egyik fejét az udvar irányába fordította. A csillaghajó fölötti kőkupola tavasz közepe óta a helyén állt. Most látszott rajta egykét belövés, lepattant a márványborítás, de közvetlen találatot nem kapott. Mellette ott várt az állkapocs mezeje: elég nagy a mentőhajó fogadására, viszont kőoszlopok, az állkapcsok fogai álltak ki belőle. Megfelelő módon használt lőporral a fogak a mentőcsapatra omlanak majd. Ez persze csak a végső megoldás, ha nem végeznek az emberekkel, és nem sikerül elfogniuk őket, ahogy kiszállnak a drága Jefrivel való találkozójukra. Ezt a tervet sok-sok tíz alatt dolgozta ki, segítségére voltak Amdijefri emberi lélektannal kapcsolatos elejtett megjegyzései, valamint a csillaghajók leszállásáról szerzett ismeretei. Most viszont...

– ...most tényleg szükségünk van a segítségükre. Amit kérek tőlük, annak egyszerre két feladatot kell szolgálnia: be kell csapnia őket, egyúttal végeznie kell Faragóval.

– Nehéz egyszerre mindezt megoldani – értett egyet vele a köpönyeg. – Miért nem játsszuk le két lépésben? Az első nem is igazán félrevezető. Pusztítsák el Faragót, aztán aggódhatunk amiatt, hogy elkapjuk őket.

Acél elmerengve pattintotta meg egyik tüskéjével a követ.

– Igen. A gond csak az, hogy ha túl sokat látnak... Lehetetlen, hogy annyira naivak legyenek, mint Jefri. Ő arról beszélt, az emberiség történelmében előfordultak várak és hadviselés is. Ha túl sokáig röpködnek, meglátnak olyasmiket, amiket Jefri soha, vagy látott ugyan, de nem értett... Lehet, hogy sikerülne rávennünk őket, szálljanak le a várban, és tegyenek fegyvereket a falakra. Abban a pillanatban, amint az állkapcsaink között állnak, a túszaink lesznek. A fenébe! Ehhez viszont igen ügyesen kell bánni Amdijefrivel. – Az elvont tervezgetés gyönyöre egy pillanatra megingott az indulattól. – Egyre nehezebben bírom kezelni őket.

– A falka szerelmére, mind a kettő kölyök még! – A töredék egy pillanatra elhallgatott. – Na persze nem láttam még falkát, akibe annyi nyers értelem szorult volna, mint Amdiranifaniba. Szerinted elég okos még ahhoz is, hogy átlásson a saját „gyermetegségén” – a samnorsk szót használta –, és észrevegye a csalást?

– Nem, azt nem. Fogaim között tartom a nyakukat, és még mindig nem tűnt fel nekik. Igazad van, Tirathekt: tényleg szeretnek. – Én pedig mennyire gyűlölöm őket ezért. – Ha ott vagyok a környékén, a mantiszlény mindig mellettem van, annyira közel, hogy elvághatná a torkomat, vagy kinyomhatná a szememet, de csak ölelget meg simogat. És azt várja, hogy én is szeressem. Igen, tényleg elhisznek mindent, amit csak mondok nekik, ám ezért el kell tűrnöm a soha véget nem érő arcátlanságot.

– Csak nyugalom, drága tanítványom! A befolyásolás lényege a bevonódás nélküli együttérzés. – A töredék, mint mindig, most is megtorpant a peremen. Acél érezte, hogy mielőtt még tudatában lett volna a reakciójának, azt sziszegi:

– Ne... oktass... ki... engem! Nem Nyúzó vagy. Csak egy töredék. A picsába is! Egy töredék töredéke. Egyetlen szavamra darabokra, ezer cafatra vágnak. – Igyekezett féket vetni a tagjain végigszaladó remegésre. Miért nem öltem meg mostanáig?

Semmi nincs a világon, amit annyira gyűlölnék, mint Nyúzót, és olyan egyszerű lenne. Ám a töredék mindvégig nélkülözhetetlen volt, egyedül ő választotta el Acélt a kudarctól. És valóban az ő irányítása alatt állt.

Ráadásul a magányos tag nagyon jól adta elő a rémült kushadást.

– Ülj csak fel! Tanácsot adj, és ne akarj kioktatni! Akkor életben maradsz... Akármi is az oka, többé nem bírom folytatni a színjátékot ezek előtt a kölykök előtt. Egyszer-egyszer talán megy néhány percig, vagy ha van ott másik falka is, amelyik távol tartja őket tőlem, de elég ebből a végeláthatatlan rajongásból! Még egy óra, és... és tudom, hogy meggyilkolom őket. Úgyhogy beszélj Amdijefrivel! Magyarázd el neki a „helyzetet”! Magyarázd el...!

– De... – A magányos tag elképedten nézett rá.

– Figyellek. Nem engedtem át őket neked. Csak azt akarom, hogy intézd te a személyes diplomáciai részét.

A töredék lehorgasztotta a fejét, leplezetlenül hagyta a vállát gyötrő fájdalmat.

– Ha így kívánod, nagyúr.

Acél az összes fogát kivillantotta.

– Igen, így. Ne feledd: minden fontos eseménynél ott leszek, különösen a közvetlen rádiókapcsolatnál! – Egy intéssel leküldte a mellvédről. – Most pedig menj, és bújj össze a gyerekekkel! Tanulj te is egy kis önuralmat!

Köpeny távozása után magához szólította Schrecket. A következő néhány órát azzal töltötte, hogy bejárja a védműveket, és terveket készítsen törzskarával. Egészen meglepte, hogy a kölykök jelentette probléma tisztázásával mennyit javult gondolkodása. Tanácsadói mintha megérezték volna, és annyira megnyugodtak, hogy értelmes javaslatokkal álltak elő. Ahol a falon ütött rést lehetetlenség volt kijavítani, oda veremcsapdát készítenek. Az északi műhelyekből még a nap vége előtt megérkeznek az ágyúk, Schreck egyik alárendeltje pedig kidolgozott egy másfajta megoldást a víz és az élelem utánpótlására. A mélységi felderítőktől érkező jelentések folyamatos előrenyomulásról, az ellenség utóvédjének megfogyatkozásáról számoltak be – mire a Csillaghajó-dombhoz érnek, lőszerük nagyja elfogy. Már most is csak hébe-hóba érkezett egy-egy lövés.

Ahogy a nap felkelt délen, Acél újra a mellvéden volt, és azt fontolgatta, pontosan mit is kellene mondania az űrlakóknak.

Majdnem olyan volt, mint régen, amikor a tervek rendben megvalósultak, a siker csodálatos, mégis elérhető volt. Ugyanakkor... amióta csak beszélt a magányos taggal, agya hátsó zugában ott kapirgált apró körmeivel a félelem. Acél úgy lépett fel, mint aki vezet. A töredék úgy viselkedett, mint aki engedelmeskedik. Azonban – noha a tagjait mérföldek választották el egymástól – a falka még soha annyira nem volt egyben, mint most. Korábban a töredék persze gyakorta tett úgy, mintha egyensúlyban lenne, de mindig látszott rajta belső feszültsége.

Az utóbbi időben kifejezetten elégedettnek, már-már... önelégültnek tűnt. A Nyúzótöredék felelt a Csillaghajódombtól délre lévő erőkért, és a mai nap után – azután, hogy Acél rákényszerítette ezt a felelősséget – a köpenyek nap mint nap Amdijefri mellett lesznek. Nem számít, hogy az ötlet Acélé volt. Nem számít, hogy a töredék nyilvánvalóan gyötrelmesen kimerült. A nagy vezér zsenialitása teljében még egy erdei farkassal is elhitette volna, hogy Nyúzó a királynő.

Vajon tényleg tudom, mit is mond a falkáknak, amikor nem hallom? Lehetséges volna, hogy a kémeim hazugságokkal etetnek?

Most, hogy egy pillanatra nem kellett a haladéktalanul fontos problémákkal foglalkoznia, a kicsiny karmok még mélyebbre vájtak. Igen, szükségem van rá, de a hibahatár most már jóval kisebb. Pillanatnyi szünetet követően örömteli akkord hangzott fel belőle, ahogy elfogadta ezt a kockázatot. Szükség esetén beveti, amit a második sor köpennyel derített ki. Valamit, amit nagy gonddal elrejtett Nyúzó Tirathekt elől. Szükség esetén a töredék szembesül majd azzal, hogy a halál olyan gyorsan jöhet, akár a „rádió”.

*

Pham még aközben is az ultrameghajtással vesződött, hogy a sebesség-átvételi pályán röpült. Ezzel órákat takarítanak meg a visszarepülésből, viszont kockázatos volt, és a hajót egyáltalán nem erre tervezték. Az Sk ide-oda szökdécselt a naprendszerben. Nem volt szükségük többre, csak egyetlen szerencsés ugrásra, míg egy szerencsétlen, bele a bolygóba, végezne velük... Ezért nem szokás beszállni ebbe a játékba.

Miután órákon át igyekezett feltörni a repülési automatikát, és órákon át játszotta az ultrameghajtásos rulettet, szegény Phamnak kissé remegett a keze. Valahányszor ismét feltűnt a tüskések világa – gyakorta nem volt több távoli kék fénypontnál –, egy másodpercig rámeredt. Ravna látta, ahogy egyre erősödik benne a kétely. Emlékei szerint az ugrások nem jelenthetnének gondot az alacsony technológiai szintű automatika segítsége mellett, az Sk primitív rendszerei között mégis akadt olyan, amelyikbe szinte lehetetlen behatolni. Vagy az is lehet, hogy a hozzáértésről, a Cseng Hóról szóló emlékei olcsó hamisítványok voltak csupán.

– A mételyes flotta. Mennyi még? – kérdezte most.

Zöldszár az utasok kabinjából figyelte a navablakot. Az elmúlt egy órában most hangzott el ötödszörre a kérdés, az utas mégis nyugodtan, türelmesen válaszolt. Még az is lehet, hogy természetesnek tűnt a kérdés ismételgetése.

– A távolság negyvenkilenc fényév. Becsült érkezési idő: negyvennyolc óra. Még hét hajó kiesett.

A kivonás Ravnának is ment; még százötvenkét hajó tartott ide.

Párja mellett megszólalt Kékhéj hangzója:

– Az elmúlt kétszáz percben valamivel jobb időt jöttek, mint előtte, de szerintem ezt a fenék környezetének egy-egy ponthoz köthető változatossága okozza. Pham nagyúr, remekül csinálja, én azonban jól ismerem a hajómat. Ha engedélyezné, hogy vezéreljem, valamivel több időnk maradna. Kérem...

– Kussolj! – csattant fel szinte gépiesen Pham. Ez a párbeszéd – pontosabban a félbeszakítása – legalább olyan gyakran hangzott el, mint Pham kérdése a mételyes flotta helyzetéről.

Utazásuk első néhány hetében Ravna abból a feltevésből indult ki, hogy az istenszilánk valamilyen emberfeletti lény. Holott inkább dirib-darabokból, nagy riadalomban feltöltött automatikákból állt. Lehet, hogy jól működött, de az is, hogy éppen megvadult, és most meghibásodásaival darabokra szaggatja Phamot.

A félelem és kétség bevett körforgását egyszerre lágy, kék fény törte meg. A tüskések világa! Végre egy csodálatosan pontos ugrás, majdnem olyan jó, mint az a meglepő, öt órával ezelőtti. Húszezer kilométerre tőlük óriási, karcsú sarló – a bolygón uralkodó nappal pereme – csüngött az égen. A többi sötét folt volt a csillagok előterében, kivéve ott, ahol a sarki fény gyűrűje halvány, zöld ragyogásba vonta a déli sarkot. Jefri Olsndot a világnak épp az átellenes oldalán, a sarki nappalban tartózkodott. Megérkezésükig nem tudnak rádiókapcsolatot teremteni vele... Ravna pedig még nem jött rá, miként lehet az ultrahullámú készüléket rövid távú adásra és vételre állítani.

Elfordult a látványtól. Pham még mindig fölfelé nézett, az égre a nő háta mögött.

– Pham, mire jó negyvennyolc óra? Egyszerűen csak elpusztítjuk az ellenszert?

Mi lesz Jefrivel és Acél úr embereivel?

– Lehet. De van más lehetőség is. Lennie kell! – Ezt csak nagyon halkan tette hozzá. – Kergettek már máskor is. Voltam már ennél nagyobb pácban is.

A férfi kerülte Ravna tekintetét.

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

Jefri az elmúlt két napban egy órát se látta az eget. Amdival együtt épp elég biztonságban voltak a menekülthajót óvó nagy kőkupola alatt, viszont sehol sem lehetett látni a külvilágot.

Ha nem lett volna Amdi, egy percig se bírtam volna elviselni.

Bizonyos szempontból még a Rejtek-szigeten töltött első napoknál is rosszabb volt. Alig néhány kilométerre jártak tőlük azok, akik végeztek anyával, apával és Johannával. A kezükbe került néhány Acél úr ágyúi közül, és az utóbbi időben órákon át szünet nélkül hallatszottak a robbanások: a dörgés rázta a lábuk alatt a földet, és néha nekivágódott a kupola falainak.

Az ételt behozták nekik, és amikor nem a hajó parancsnoki fülkéjében ültek, a hajó körül, az alvó gyerekekkel teli helyiségekben kószáltak. Jefri elvégezte azokat az egyszerű karbantartási eljárásokat, amelyekre emlékezett, de rettenetesen aggódott, ahogy benézett a hibernációs dobozok fagyos üvegén. Volt, aki alig lélegzett. A benti hőmérséklet túlságosan magasnak tűnt. Ők pedig Amdival nem tudták, hogyan segíthetnének.

Itt nem változott semmi, mégis jókedvük volt. Ravna hosszan tartó hallgatása véget ért. Amdijefri és Acél úr is beszélt vele, méghozzá a hangjával! Még három óra, és itt lesz a hajója! Még a bombázás is véget ért, mintha Faragó ráébredt volna, az ő ideje hamarosan lejár.

Még három óra. Ha egyedül lett volna, Jefri a falat kaparja nyugtalanságában. De most már kilenc éves, felnőtt, felnőttekhez méltó gondokkal. De itt volt Amdi. Ha úgy nézzük, a falka sokkal okosabb volt nála, de még annyira kicsi... amennyire Amdijefri meg tudta állapítani, úgy öt éves lehetett. Képtelen volt egy helyben maradni, legfeljebb csak akkor, amikor belemerült a gondolataiba. Ravna hívását követően Jefri szeretett volna leülni, és igazán aggódni, azonban Amdi elkezdte kergetni magát a pilonok között. Egymásnak kiáltozott Jefri meg Ravna hangján, és időről időre szántszándékkal nekiment a fiúnak. Jefri felpattant, és mérgesen mérte végig a száguldozó kölyköket. Még csak kisgyerek. És minden átmenet nélkül egyszerre boldog és nagyon szomorú. Vajon ilyennek látott engem Johanna? Most már kötelességei voltak. Mint például az, hogy türelmesnek kellett lennie. Amikor Amdi egyik tagja elszáguldott a térdénél, Jefri lecsapott, és megragadta a tekergőző alakot. Vállmagasságba emelte, mialatt a falka többi része vidáman köré gyűlt, és mindenfelől bökdösték.

A kiszáradt mohára estek, és néhány másodpercig birkóztak.

– Nézzünk körül! Nézzünk körül!

– Itt kell lennünk Ravna és Acél úr miatt.

– Ne aggódj! Mi majd emlékezünk arra, hogy mikor.

– Oké. – Ugyan hová lehetne itt menni?

A fáklyafényes félhomályban odasétáltak a kupola belső peremét követő ablaksorhoz. Amennyire Jefri meg tudta ítélni, egyedül voltak. Ez egyáltalán nem szokatlan. Acél úr nagyon tartott attól, hogy Faragó kémei esetleg bejutnak a hajóba. Még a saját katonái is csak ritkán jártak erre.

Amdijefri korábban már megvizsgálta a belső falat. A bélés mögött hűvös és nyirkos volt. Láttak egy-két szellőzőnyílást, azonban közel tíz méter magasan voltak, ahol a fal már befelé, a kupola csúcsa felé görbült. A követ csak kifaragták, de egyelőre még nem csiszolták le. Acél úrmunkásai eszelős sietséggel dolgoztak a védelmen, hogy még Faragó seregének érkezése előtt befejezzék. Semmit nem csiszoltak le, a bélést sem díszítették.

Előtte és mögötte Amdi a repedéseket és a friss habarcsot szimatolta. Az, akit Jefri a karjában tartott, hevesen fészkelődött.

– Aha! Idefenn. Tudtam, hogy kilazul a habarcs – mondta a falka. Jefri hagyta, hogy barátja minden tagja előreszaladjon a fal egyik zugához. Semmiben sem látszott másnak, mint eddig, Amdi mégis öt pár manccsal kaparászta.

– Még ha ki is lazítod, minek? – Jefri látta, ahogy a kőtömböket beeresztik a helyükre. A szélességük közel ötven centiméter, és váltakozó sorban helyezték le őket. Ha átjutnak az egyiken, akkor csak újabb kővel találják szemben magukat.

– He-he, nem tudom. Ezt arra tartogattam, amikor valamivel el kell ütnünk némi időt... Fuuj! A habarcs égeti a számat.

– Újabb kaparászás, és a falka hátraadott egy akkora darab törmeléket, mint Jefri feje. Tényleg volt egy lyuk a tömbök között, és elég nagynak bizonyult Amdi számára. Egyik tagja besurrant a parányi barlangba.

– Most jó? – A fiú letottyant az üreg mellé, és megpróbált benézni.

– Na ehhez mit szólsz? – Amdi visítása a füle mellett elhelyezkedő tagjából szólalt meg. – Itt nem egy újabb réteg kő, hanem egy egész alagút van! – Egy tag utat tört magának Jefri mellett, és eltűnt a sötétségben. Titkos alagutak? Ez túlságosan is hasonlított egy nyjorai tündérmesére. – Elfér még egy felnőtt tag is, Jefri! Négykézláb át tudsz mászni.

Amdi másik két tagja tűnt el a lyukban.

Az alagút, amit felfedezett, talán elég nagy egy embergyereknek, a bejárati lyukon viszont még a kölykök is csak némi üggyel-bajjal jutottak be. Jefri nem tehetett mást, csak meredt bele a sötétségbe. Amdi bejáratnál maradt tagjai arról beszéltek, amit ott talált.

– ...sokáig, nagyon sokáig tart. Néhányszor már kanyarodtam. A legelső tagom úgy öt méter magasan lehet, messze a fejed fölött. De furcsa! Egészen elnyúlok. – Amdi még a szokott játékosságánál is csacskábban beszélt. Újabb két tagja ment be a lyukon. Ez komoly kalanddá kezdett válni... olyan kalanddá, amelyben Jefri nem tudott részt venni.

– Ne menj túl messzire! Lehet, hogy veszélyes.

Az ottmaradt páros egyike ránézett.

– Ne aggódj! Ne aggódj! Ez az alagút nem csak véletlenül van itt. Olyan, mintha rovátkaként vágták volna bele a kövekbe, amikor lehelyezték ide őket. Valami különleges menekülési útvonal lehet, amit Acél úr készíttetett. Jól vagyok. Jól vagyok. Ha-ha, huhuuu! – Ismét eltűnt egy tag. A következő pillanatban az utolsó kinn maradt is beszaladt, de nem ment messzire a bejárattól, hogy Amdi még beszélhessen Jefrivel. A falka remekül szórakozott, ahogy magában énekelt és visítozott. Jefri pontosan tudta, mit tervez a barátja – ez is olyan játék volt, amelyet ő sosem játszhat. Ebben az alakzatban Amdi gondolatai egészen különösen hullámzanak végig rajta. A kutyafáját! Most, hogy a kőben játszadozott, még jobb lehet, mint korábban, mivel így a szomszédos tagok között cikázókon kívül minden egyéb gondolattól elszigetelődött.

Egy ideig még folytatódott a butácska ének, aztán Amdi már-már józan hangot ütött meg.

– Hé, ez az alagút elágazik! Az első tagom egy ilyenhez ért. Az egyik oldal lefelé tart... Bárcsak elegen lennék mindkét irányt bejárni!

– De nem vagy!

– Hejhó, ma a felső alagutat választom. – Néhány másodpercnyi csönd. – Van itt egy kis ajtó! Egy tag méretű helyiségé.

Nincs bezárva. – Amdi kövön csikorduló kő hangját utánozta.

– Aha! Fényt látok! Még néhány méter fölfelé, és egy ablakra nyílik. Hallom a szelet. – Közvetítette a szél zaját és a Rejtek-szigetről szárnyra kapó tengeri madarak rikoltásait. Csodálatosnak hangzott. – Ajjaj, ezzel kicsit túlfeszítem a dolgokat, de szeretnék kinézni... Jefri, látom a napot! Kinn vagyok, egészen fenn, a kupola oldalán üldögélek. Délre látok mindent. Azta, odalenn nagy a füst.

– Mi a helyzet a domboldallal? – kérdezte Jefri a legközelebbi tagot. Fehérrel fröcskölt prémje alig látszott a bejáratot jelentő lyukon át.

Amdi legalább kapcsolatban maradt vele.

– Kicsit barnább, mint a legutóbbi tízen. Nem látok egyetlen katonát se. – Ágyúdördülés közvetített hangja. – Jaj! Azért lövöldözünk... Épp csak egy kicsivel maradt le a dombtetőről. Van odakinn valaki, épp ott, ahol már nem látom. – Faragó végre eljött. Jefri megborzongott. Dühös volt, amiért nem láthatta, félt attól, amit esetleg megláthatna. Gyakorta gyötörték rémálmok arról, milyen lehet valójában Faragó, hogy is csinálta azt anyával, apával meg Johannával. Teljesen soha ki nem forrott képek... mégis olyan majdnem-emlékek.

Acél úr megkapja Faragót.

– Húha! Régi. Tirathekt errefelé tart a várudvaron át. – Puffanások hallatszottak a lyukból, ahogy Amdi visszabotladozott. Semmi értelme tájékoztatni Tiratheket arról, hogy egy alagutat rejtettek el a falakba. Valószínűleg csak megparancsolná nekik, hogy tartsák magukat távol tőle. Egy, kettő, három, négy... Amdi fele előmászott a falból. Elég kábán bóklásztak. Jefri nem tudta megállapítani, az előbbi sorban állás élményének a hatása ez, vagy ideiglenesen elszakadtak a falka másik felétől.

– Csak természetesen! Csak természetesen!

Aztán megjött a másik négy is, és Amdi kezdett megnyugodni. Ügetésben terelgette el Jefrit a faltól.

– Menjünk a kommkészülékhez! Majd úgy teszünk, mintha Ravnát próbáltuk volna elérni. – Amdi pontosan tudta, az űrhajó még úgy harminc percig nem tér vissza. Tulajdonképpen ő az, aki Acél úr számára átnézte a matematikai számításokat. Ezzel együtt felsietett a hajó lépcsőjén, és levonszolta a rádiót. Ketten már épp kötötték be az antennát egy jelerősítőbe, amikor kinyílt a kupola nyugati oldalán lévő, nyilvános ajtó zárja. A napfény egy őrfalka részének sziluettjét rajzolta a földre, mellettük Tirathekt egyetlen tagjáéval. Az őr hátrahúzódott, és bereteszelte az ajtót, a köpenyes pedig lassan feléjük lépdelt a mohán.

Amdi odarohant, és fecsegett valamit arról, hogyan próbálták meg használni a rádiót. Jefri kissé erőltetettnek érezte a dolgot. A kölykök még mindig meglehetősen zavarodottak voltak a falak közötti kiruccanástól.

A magányos tag az Amdi szőrét borító, finom habarcsporra nézett.

– A falak között mászkáltál, igaz?

– Mi? – Amdi végignézett magán, és észrevette a port. Általában okosabban szokott viselkedni. – Igen – közölte szégyenkezve. Lesöpörte. – Ugye nem mondja el?

Aligha fog segíteni nekünk, gondolta Jefri. Tirathekt úr jobban beszélte a samnorskot Acél úrnál, és Acél mellett ő az egyetlen, aki időt szánt rá, hogy elbeszélgessen velük. De már a rádióköpenyek előtt is türelmetlen, parancsolgató fajtának tűnt. Jefrinek voltak ilyen bébiszitterei. Tirathekt egy ideig kedves volt, aztán tett valami szarkasztikus, esetleg rosszindulatú megjegyzést. Az utóbbi időben javult, de Jefri még mindig nem kedvelte.

Azonban Tirathekt úr nem mondott semmit. Lassan leült, mint akinek fáj a feneke.

– Nem, nem mondom el.

Jefri meglepetten nézett össze Amdi egyik tagjával.

– Mire való az alagút? – kérdezte félénken.

– Minden várnak vannak titkos alagútjai, különösen az én... Acél úr birodalmában. Kellenek menekülési útvonalak, eszközök, hogy kikémleljük az ellenfeleket. – A magányos tag a fejét ingatta. – Nem érdekes. Rendes a rádiótok vétele, Amdijefri?

Amdi egyik fejét a komm kijelzője felé biccentette.

– Azt hiszem, de egyelőre nincs mit fogadni. Tudja, Ravna hajójának lassítania kell és... ööö, megmutathatom a számításokat... – De Tirathekt urat egyértelműen nem érdekelte, hogy krétás táblákkal játszadozzon. – Szóval, attól függően, hogy mekkora volt a szerencséjük az ultrameghajtással, akár hamarosan rádiókapcsolatunk is lehet velük.

Ám a komm kicsiny ablaka semmilyen beérkező jelet nem mutatott. Percekig figyelték. Tirathekt úr leeresztette a pofáját, és mintha elaludt volna. Néhány másodpercenként megrándult a teste. Jefri kíváncsi lett volna rá, mit csinál a többi része.

Aztán zölden felragyogott a kommablak. Hangkatyvasz hallatszott, ahogy a szerkezet igyekezett kiszűrni a jelet a háttérzajból.

– ...fölöttetek öt perc múlva – hangzott fel Ravna. – Jefri? Hallasz?

– Igen! Itt vagyunk.

– Kérlek, hadd beszéljek Acél úrral!

Tirathekt úr odalépett az adóhoz.

– Nincs most itt, Ravna.

– Ki beszél?

Tirathekt felkuncogott: soha nem hallott másféle nevetést.

– Én? – Kimondta azt a tüskés összhangot, ami Jefri füle számára „Tirathekt”-nek hangzott. – Vagy felvett névre gondol, amilyen az Acél? Nem ismerem a szót. Nevezzenek... Bőröző úrnak. – Újra felkacagott. – Egyelőre én beszélek Acél nevében.

– Jefri, jól vagy?

– Igen, igen. Hallgasd csak meg Bőröző urat! – Milyen furcsa név.

A kommból most fojtott beszédhangok szűrődtek ki. Egy férfihang mondott valamit, vitatkozott. Aztán megint Ravna, olyan keményen beszélt, mint anya, amikor dühös volt.

– Jefri... mekkora egy tíz centiméter átmérőjű labda térfogata?

Amdi a beszélgetés során végig türelmetlenül toporgott.

Jefritől egész múlt évben különféle történeteket hallott az emberekről, és arról álmodozott, milyen lehet Ravna. Most itt volt a lehetőség, hogy fitogtassa a tudását. Odaugrott a készülékhez, és a fiúra vigyorgott.

– Ez könnyű, Ravna. – Hangja tökéletesen azonos volt Jefriével... és teljesen folyékonyan beszélt. – 523, 598 köbcentiméter... vagy mondjam a tizedesvessző után a többi számot is?

Fojtott beszélgetés.

– ...nem, jó így. Oké, Bőröző úr. A korábbi áthaladásunk során készítettünk képeket, a rádiójelből pedig nagyjából sikerült meghatároznunk a helyzetüket. Hol vannak pontosan?

– A Csillaghajódomb tetején lévő kupola alatt. Épp a parton van, egy...

Közbeszólt egy férfihang. Pham?

– Megvan a térkép. Még mindig nincs közvetlen rálátásunk. Túl nagy a köd.

– Az füst – mondta a köpenyes. – Az ellenség délről mindjárt a nyakunkon lesz. Azonnali segítségre van szükségünk... – A magányos tag lehajtotta fejét, elfordult a készüléktől. Néhányszor lehunyta, majd kinyitotta a szemét. Gondolkodik? – Hmm, igen. A segítségük nélkül mi, Jefri és ez a hajó is elveszett. Kérem magukat, szálljanak le a vár udvarán! Tudják, hogy külön megerősítettük az érkezésükhöz. Amint megérkeztek, a fegyvereikkel...

– Szó se lehet róla – felelte késedelem nélkül a férfi. – Különítsétek el a barátságosakat a rosszfiúktól, és mi megoldjuk!

Tirathekt hízelgően folytatta, akár egy panaszkodó kisgyerek. Tényleg alaposan tanulmányozott minket.

– Nem, nem, nem akartam udvariatlan lenni. Persze, csinálják csak úgy, ahogy maguknak tetszik! Ami az ellenséges erőket illeti: mindenki, aki a domb déli oldalán a vár mellett van, ellenség. Elég egyszer végighaladni ott a hajójuk... ööö... fúvókájával... és már szaladnak is.

– A légkörön belül nem tudok repülni azzal a fúvókával. Apád tényleg a főfúvókával szállt le, Jefri? Semmi agrav?

– Igen, uram. Csak a fúvóka volt.

– Szerencsés egy zseni volt.

Ravna:

– Néhány ezer méteres magasságban talán átrepülhetünk. Ezzel lehet, hogy elijesztjük őket.

Tirathekt már mondta is.

– Igen, ez esetleg...

Kinyílt a kupola északi oldalán lévő nyilvános ajtó. Acél úr állt a küszöbön, háta mögött a napfény.

– Majd én beszélek velük – mondta.

*

A hosszú út végcélja húsz kilométerrel az Sk alatt helyezkedett el. Annyira közel voltak már, ám ezt a húsz kilométert talán éppoly nehéz lesz áthidalni, mint az eddig megtett húszezer fényévet.

Közvetlenül a „Csillaghajódomb” fölött lebegtek, agravon. Az Sk multispektrálja nem működött túl jól, de ahol a füst nem takart, a hajó kamerája még a lenti fák tűleveleit is megszámlálhatta volna. Ravna látta „Faragó” erőit a vártól délre húzódó lankákon. Más egységek – és talán ágyúk is – rejtőzködtek az onnan délre lévő fjordot szegélyező erdőségben. Még egy kis idő, és őket is megtalálják. Csakhogy pont ebben szenvedtek hiányt.

Időben és bizalomban.

– Negyvennyolc óra, Pham. Aztán itt lesz a flotta, körül fognak venni minket. – Lehet, csak lehet, hogy az istenszilánk csodára képes. Míg odafönn főttek a saját levükben, esélyük sem volt ezt kideríteni. Próbáljuk meg!

– Valakiben meg kell bíznod, Pham!

A férfi indulatosan pillantott rá, Ravna pedig egy másodpercig attól tartott, hogy most fog darabjaira hullani.

– Te ennek az Acélnak a kezébe tennéd az életedet? A középkori gazfickók pontosan ugyanolyan okosak, mint akikkel a Kívülben találkoztál, Rav. Mesélhetnének egy-két dolgot ezeknek a pillangóknak. Egy nyílvessző a fejedbe, és a halálod ugyanolyan biztos, mintha egy antianyag-bomba végzett volna veled.

Újabb hamis emlékek?

Phamnak ebben igaza volt. Végiggondolta az előbb lezajlott beszélgetésüket. A második falka – Acél – egy kicsit túlságosan is sürgette őket. Jefrivel ugyan jól bánt, de nyilvánvalóan kétségbeesetten akart valamit. Ráadásul Ravna hitt neki, hogy ha magasan átrepülnek a terület fölött, azzal nem rémítik el Faragót. Le kell menniük a talajszintre, tűzerővel. Egyelőre minden tűzerejüket Pham sugárágyúja jelentette.

– Na jó! Csináld azt, amiről Acéllal beszéltetek! Repülj el a leszállóegységgel Faragó vonalai fölött, és pörkölj oda nekik a lézersugárral!

– Az isten verje meg, te is tudod, hogy azzal nem tudok repülni. A leszállócsónak kezelését egyikünk se ismeri, és automatika nélkül...

Halkan felelt:

– Automatika nélkül Kékhéjra van szükséged, Pham! – A férfira arcára kiült az iszonyat. Ravna kinyújtotta felé a kezét. Egy hosszú pillanatig nem szólt semmit, mintha nem vette volna észre.

– Persze. – Halkan, elkínzott hangon beszélt. Majd: – Kékhéj! Gyere ide!

*

Az Sk leszállóegységében bőven elég hely jutott a szkródutasnak és Pham Nuwennek. Kifejezetten utasoknak készült. Ha működött volna a magasabb szintű automatika, Phamnak – vagy akár egy gyereknek – sem okozott volna gondot repülni vele. Most viszont lehetetlen volt stabilan haladni a hajóval, a „kézi” vezérléssel pedig még Kékhéjnak is meggyűlt a baja. Hülye automatika. Hülye optimalizálás. Pham felnőtt élete nagyobbik felét a Lomha Zónában töltötte. Az évtizedek során olyan űrjárműveket és felszerelést kezelt, amelyek salakká égethették volna a középkori birodalmat. Míg most, olyan felszereléssel, aminek sokkalta hatékonyabbnak kellett volna lennie, még egy rohadt leszállócsónakot se tudott elvezetni.

A legénységi fülke túlsó felében Kékhéj foglalta el a pilóta helyét. Páfrányleveleit széttárta az ellátó-és vezérlőrendszerek hálójában. Lekapcsolta az összes kijelzési automatikát – csak a központi ablak ment, a csónak tatkamerájának képét mutatta. Az Sk úgy száz méterre előttük lebegett, és lassan felfelé úszva tűnt ki a képből, ahogy ők hátra és lefelé haladtak.

Kékhéj izgága idegessége – Pham inkább alamusziságnak vélte – elszállt, ahogy hozzáfogott a jármű irányításához. Hangzójából tömör, munkájába feledkezett beszéd érkezett, páfrányleveleinek peremei vonaglottak a vezérlésen: még ha Phamnak egy egész élet állt volna a rendelkezésére kitapasztalni a csónakot, erre akkor sem lett volna képes.

– Köszönöm, Pham nagyúr... Bebizonyítom, hogy bízhat bennem... – Az orr lefelé billent, ők pedig egyenesen a húsz kilométerrel lejjebb lévő, fjordokkal szabdalt partvonalat láthatták maguk előtt. Fél percen át tartott a szabadesés, mialatt az utas páfránylevelei reszkettek. Pilótaképességek csillogtatása? Nem.

– Bocsánat, bocsánat! – Gyorsulás, majd Pham az övének feszült az egytized g és az elviselhetetlen prés között váltakozó gravitációs terhelés alatt. A látkép egyre csak forgott, és egy kurta pillanatra meglátták maguk fölött az immár aprócska molylepének tűnő Sk-1.

– Valóban gyilkolnunk kell, Pham nagyúr? Lehet, hogy a megjelenésünk a csatamező fölött...

Nuwen a fogát csikorgatta.

– Csak tegyél le minket! – Ez az Acél konokul ragaszkodott ahhoz, hogy süssék meg az egész domboldalt. Hiába Pham minden gyanúja, ebben lehet, hogy neki volt igaza. Olyan gyilkosokkal álltak szemben, akik habozás nélkül lerohantak egy űrhajót: a faragóháziaknak valódi erődemonstrációra van szükségük.

Csónakjuk kilométereken át libegett lefelé. Acél erődje még a kamera közvetlen képén is jól kivehetően látszott: a menekültek hajóját óvó elnagyolt sokszög, a kilométerekkel nyugatabbra lévő szigeten elterülő, jóval nagyobb építmény. Vajon így nézett ki apám vára a Cseng Ho leszállóegységekből? Magas, rézsű nélküli falai voltak. A tüskéseknek egyértelműen fogalmuk sem volt a lőporról mindaddig, amíg Ravna rá nem vezette őket.

A vártól délre húzódó völgy egy könnyedén a tenger felé kígyózó fekete füstpaca. Adatrásegítés nélkül is látta a forró pontokat, a feketeséget keretező, narancssárga szegélyeket.

– Kétezer méteren vagytok – szólalt meg Ravna hangja. – Jefri szerint lát titeket.

– Kapcsolj össze velük!

– Megpróbálom, Pham nagyúr. – Kékhéj babrált valamit, figyelmetlensége nyomán a csónak teljes hurkot írt le. Pham szerint egy-két lehulló falevélnek is nagyobb befolyása volt ennél a saját röppályájára.

Gyerek vékonyka hangja.

– Jó...jól vagytok? Nehogy lezuhanjatok!

Aztán az Acél-falka Ravna és a gyerek hangjából összeállított keveréke szólalt meg.

– Délnek menni! Délnek menni! Használ tűzágyú. Éget el ők gyorsan.

Kékhéj közben már be is vitte őket a füstbe. Másodperceken át vakon repültek. A füstben nyíló résben kevesebb mint kétszáz méterre tőlük ott volt a gyorsan közeledő domboldal. Mielőtt még Pham szidhatta volna az utast Kékhéj visszakanyarította őket, és tisztább levegőbe lebegtette a járművet. Aztán megbillentette őket, hogy leláthassanak.

Harminchétnyi beszélgetés és tervezgetés után a férfi végre megpillanthatta a tüskéseket. Még innen is egyértelmű volt, hogy egészen mások, mint a többi szophontosz, akikkel Phamnak eddig dolga akadt. Négy, öt vagy hat fős csoportok mozogtak együtt, olyan közel egymáshoz, hogy egyetlen, pókra emlékeztető lénynek tűntek. És minden egyes falkát tíz-tizenöt méter választott el a többitől.

Ágyú villant a homályban. A személyzetét jelentő falka összehangolt mozgású kéz módjára húzta vissza a csövet, és tuszkolt le újabb lövedéket a torkolatba.

– De ha ők az ellenség, Pham nagyúr, honnan szerezték az ágyúkat?

– Lopták. – Na de elöltöltősek?

Nem volt ideje végiggondolni, amit látott.

– Épp fölöttük vagy, Pham! Látom, ahogy fel-felbukkansz a füstből. Másodpercenként tizenöt méteres sebességgel sodródsz délnek, közben folyamatosan veszítesz a magasságodból.

A srác volt az, a szokott elképesztő pontosságával fogalmazott.

– Öl ők! Öl ők!

Pham kikecmergett a szíjakból, és hátramászott a zsilipajtóhoz, ahová a sugárágyúját helyezték. Nagyjából ezt az egyetlen dolgot sikerült kimenteni a műhelyben tomboló tűzből, de isten bizony, ezt legalább tudta üzemeltetni.

– Tarts egy helyben, Kékhéj! Ha itt rázkódtatni kezdesz, akkor lehet, hogy téged is megsütlek! – Kilökte a zsilipajtót, gyomra a torkába ugrott a csípős füsttől. Aztán Kékhéj agravja akadálytalan részre libbentette a csónakot, Pham pedig a falkák soraira irányozta a sugárvetőt.

*

Faragó eredetileg azt kérte Johannától, maradjon a táborban.

Johanna válasza eléggé heves volt. Ha rágondolt, még most is meglepődött. A tüskések világán töltött első napjai óta nem állt még ennyire közel ahhoz, hogy rátámadjon egy falkára. Őt ugyan senki nem tarthatja vissza attól, hogy kiderítse, mi a helyzet Jefrivel. Végül egyezségre jutottak: elfogadja zarándokot testőrnek. Mindaddig, amíg betartja Kóbor javaslatait, követheti a sereget a csatatérre.

Most felnézett a levegőben szálló füstre. A fenébe is! Zarándok mindig olyan gondtalan tréfamester. Saját maga elmondása szerint az évek során újra meg újra elérte, hogy belehaljon. Erre még Skrupiló ágyúinak közelébe se engedi. Két tagja ott járkált a domboldal egyik teraszán. Itt órákkal ezelőtt söpört végig a bozóttűz, köröttük még megülte a levegőt a moha hamujának csípős szaga. Vele együtt pedig az iszonyat élénk emléke egy évvel ezelőttről; pontosan itt...

Kétoldalt húszméternyire megbízható őrfalkák kísérték őket. Ez a terület elvben biztonságos volt, nem lehetett behatolni idáig, ráadásul a nyúzóisták órák óta nem nyitottak tüzet. Kóbor ennek ellenére hallani se akart arról, hogy ennél közelebb engedje.

Nem olyan ez, mint tavaly.

Akkor csupa napos, kék ég és tiszta levegő volt minden... és a szülei meggyilkolása is. Most visszatért a zarándokkal, s a kék ég sárgásszürke, a mohalepte domboldalak feketék voltak. A körülötte lévő falkák pedig mellette harcolnak. Most lehetne...

– Enged) már közelebb, a fenébe is! Történhet velem akármi, Faragónak akkor is ott van az Olifánt.

Kóbor megrázkódott: a tüskések tagadása. Egyik kölyke kinyúlt a kabátzsebből, hogy belecsimpaszkodjon Johanna ruhaujjába.

– Már nem kell sok – mondta Kóbor tizedszerre. – Várj Faragó üzenetére! Utána me...

– Ott akarok lenni! Egyedül én ismerem a hajót! – Jefri, Jefri. Bárcsak Árusítóidnak igaza lenne veled kapcsolatban...!

Épp odafordult, hogy rácsapjon Hegeseggre, amikor megtörtént. Forró villanás a hátában, mire élénken felragyogott a füst. Újra. Újra. Aztán mennydörgések gyors egymásutánjának lökéshullámai.

Zarándok nekiütközött.

– Ez nem ágyú! – kiáltotta. – Kettőm majdnem megvakult. Gyere! – Körülvette, szinte feldöntötte, ahogy húzta-vonta őt lefelé a dombon.

Johanna – inkább kábán, mint együttműködve – egy pillanatig ment is vele. Valahogy elvesztették a kíséretüket.

A domb tetején elhallgatott a csatazaj. Az éles mennydörgés nyomán minden más zaj elült. Ahol felszállt a füst, láthatta Skrupiló egyik ágyúját: a cső olvadt acéltócsából meredt felfelé. A tüzér darabokra robbant. Johanna kirántotta magát Kóbor „markából”.

Ez nem ágyú.

– Űrhajósok! Zarándok, ez egy fúvóka.

Kóbor megragadta, és ment vele tovább lefelé.

– Nem fúvóka! Hallottam, az milyen. Ez csendesebb... és valaki céloz vele.

Jól elkülönülő robbanások dadogása hallatszott. Vajon hányan vesztek oda Faragó hívei közül?

– Biztos azt hiszik, a hajót támadjuk, Zarándok. Tennünk kell valamit, különben mindenkit kiirtanak!

A tüskés szájai elengedték a ruhaujját és a nadrágját.

– Mit tehetünk? Ha itt álldogálunk, abba csak belehalunk.

Johanna felnézett az égre. Repülőknek semmi nyoma, viszont rengeteg volt a füst. Fakó, véres golyó volt a nap. Bárcsak tudnák a megmentőik, hogy épp a barátait gyilkolják! Ha valahogy láthatnák... Egyszerre megvetette a sarkát.

– Ha odamehetnék, ahonnan látnak... Engedj el, Zarándok! Felmegyek, ki a füstből.

Kóbor megállt, de rettentő hevesen tartotta. Négy felnőtt és két kölyök arca nézett fel rá, mindegyikük tekintetében ott a tanácstalanság.

– Kérlek, Zarándok! Nincs más módja.

Falkák botorkáltak lefelé, ki véresen, ki töredékben.

Kóbor riadt tekintete még egy pillanatig nézte őt. Aztán elengedte, és egyik orrával megérintette a kezét.

– Azt hiszem, ez a domb mindig a halálom lesz. Előbb Írnok, most te... mindkettőtöknek elment az esze. – Tagjain felvillant a régi Zarándokféle mosoly.

– Oké. Próbáljuk meg!

A két kölyök nélküli tag elindult fölfelé, keresték a legbiztonságosabb útvonalat.

Nyomukban ment Johanna és Kóbor másik fele. Lankás teraszon haladtak át. A nyári szárazság felitta az emlékében élő hűs mocsarat a földet érés idejéből, talpa alatt szilárd volt a megfeketedett moha. Az útnak könnyűnek kellett volna lennie, azonban Kóbor a legmélyebb suvadások között kanyargóit, néhány másodpercenként lekuporodva nézett szét. Odaértek a terasz peremére, és megkezdődött a fölfelé kapaszkodás. Egyes pontokon annyira meredek volt a terep, hogy Johannának meg kellett kapaszkodnia Kóbor két tagjának vállbojtszerű kengyelében, és hagyni, hogy ő húzza föl. Elhaladtak a legközelebbi ágyú, pontosabban amellett, ami maradt belőle. Johanna eddig legfeljebb történetekben találkozott kilőtt fegyverekkel, azonban a szétfröccsent fém és az elszenesedett hús alapján itt csakis valamilyen sugárvetőt használhattak. A dombon hasonló kráterek, a már így is megégett földbe beleütött pusztítás sora húzódott végig.

Johanna a simára kerekedett sziklához lapult.

– Mássz át ezen, és ott is vagyunk a következő teraszon! – hallatszott a füle mellett Kóbor hangja. – Gyerünk, kiáltozást hallok!

Két tagjával lefelé dőlt, vállapjait a lány keze ügyébe billentette. Johanna megmarkolta őket és ugrott. Egy pillanatig négy méteres mélység fölött lebegtek a falkával, utána barnás, épen maradt mohán hevert már. Zarándok körégyűlt és elrejtette. Johanna a lábai között kukucskált ki. Acél várának legkülső falát látni lehetett innen. A mellvédeken tüskés íjászok álltak, és kihasználták a Faragó katonái között támadt felfordulást. Ami azt illeti, a királynő erői nem veszítettek sok falkát a légicsapásban, de még a sértetlenek is csak körbe-körbe keringtek. A katonák ugyan nem voltak gyávák – Johanna most már pontosan tudta ezt –, csakhogy az előbb olyan erővel néztek szembe, amely ellen semmilyen védelemmel nem rendelkeztek.

Odafönn kékké fakult a füst. Előtte tiszta ég borult a csatamezőre. A Fenti Labor előtti években az édesanyjával sokszor kirándultak a Straumon a Bigby-mocsár fölé. A túracsomagjaikba épített érzékelőkkel nem jelentett gondot megfigyelni a skyszárnyúakat. Még ha a repülő automatikája nincs is kifejezetten a talajon lévő emberre állítva, észre kell őt vennie.

– Látsz valamit?

A négy felnőtt feje összehangolt párokban nézett előre-hátra.

– Nem. A repülőnek nagyon messze kell lennie, esetleg füst takarja.

Francba!

Johanna feltápászkodott a térdéről, ügetve megindult a vár falai felé. Ott biztosan figyelik őket!

– Ez nem fog tetszeni Faragónak.

A királynő két katonája máris feléjük sietett, vagy céltudatos mozgásuk, vagy Johanna látványa vonzotta őket oda. Zarándok egy intéssel visszaküldte őket.

Magányosan nyílt terepen, kevesebb mint kétszáz méterre a várfaltól. Hogy lehetne őket akár még szabad szemmel is eltéveszteni? Ami azt illeti, észre is vették őket. Halk szisszenés hallatszott, és méteres nyílvessző puffant baljukon a tőzegbe. Hegesegg megragadta a vállát, és hasra rántotta. A kölykök helyükre húzták a pajzsaikat. Zarándok magából készített barikádot a vár felőli oldalon, és megindult vissza, kifelé a lőtávból. Vissza a füstbe.

– Ne! Fussunk párhuzamosan! Azt akarom, hogy lássanak.

– Oké, oké. – A halál halk hangjai érkeztek suttogva lefelé. Johanna egyik kezét Kóbor vállán tartotta, így rohantak keresztül a térségen. Érezte, ahogy Hegesegg elbotlik. A nyílvessző épp a vállán találta el, centiméterekre egyik dobhártyájától.

– Jól vagyok! Feküdj, feküdj!

Most Faragó erejének frontvonala igyekezett feléjük: tucatnyi falka rohant végig a magaslaton. Zarándok fel-le ugrált, és úgy kiabált, hogy hangja ténylegesen ütött. Azt mondta, hogy ne jöjjenek közelebb, meg az égből érkező veszélyt emlegette. Ez sem állította meg az előrenyomulásukat.

– El akarnak távolítani a nyílvesszők útjából.

Aztán azt vették észre, hogy a várból nem lőnek többet. Zarándok az eget fürkészte.

– Visszajött! Keletről, úgy egy kilométerre innen.

Johanna odanézett, amerre Kóbor mutatott. Darabos eszköz volt, feltehetően űrbe szánták, bár nem voltak ultrameghajtású vezérsíkjai. Imbolygott és rázkódott. Fúvókának nyoma sem volt rajta. Valamiféle agravval ment? Nem is emberek? Ezek a gondolatok szaladtak át elméjén az öröm mellett.

A hasán lévő árbocból fakó fény villant, mire föld fröccsent föl a védelmére siető katonák körül. Újabb dadogó mennydörgés, csakhogy a fény most épp a barátai előtt haladt el, és Johanna felé tartott.

*

Amdijefri a pártázatnál állt. Acél elrejtette előlük villámló tekintetét. Nem volt mit tenni – Ravna azt parancsolta, Jefri legyen a rádió mellett, és ő irányítsa a támadást. Az ember nem volt teljesen hülye. Nem mintha számítana. A sereg az sereg, függetlenül attól, hogy ellenségese, vagy baráti. A falakon túli hamarosan megszűnik létezni.

– Hogy ment az első kör? – Ravna hangja tisztán szólt a kommból. De nem Jefri válaszolt: Amdiranifani mind a nyolc tagja ott kíváncsiskodott a pártázatnál, egyes részei a csipkézeten ültek, és gyakorolták a sztereolátást, mások Acélt és a rádiót nézték. Hiába mondták neki, húzódjon vissza, mit sem ért. Most Jefri hangján válaszolt.

– Oké. Tizenöt hullámot számoltam. Csak tíz talált. Ennél szerintem én is jobban lövök.

– A fenébe is, ennél jobban nem megy ezzel a [ismeretlen szavak], – Nem Ravna hangja volt. Acél kihallotta belőle a bosszúságot.

Mindenki talál valamit, amit gyűlölhet ezekben a kölykökben. A gondolat melegséggel töltötte el.

– Kérem! – mondta. – Új tűz. Új. – Átnézett a falazat fölött. A légitámadás elkapta az ellenség egyik osztagát a közeli terasz peremén. Nagyon látványos pusztítás volt, akár egy hatalmas ágyúlövés, vagy amikor húsz csillaghajó külön-külön száll le. Mindez egy kis járműből, amely lehulló falevélként szállongott. Az ellenséges frontvonal riadtan esett darabjaira. A saját, védműveken álló katonái mindenütt táncot jártak a helyükön. Mióta kilőtték az ágyúikat, komor volt a hangulat – kellett már valami, aminek örülhettek.

– Az íjászokat, Schreck! Lőjék az életben maradiakat! – aztán samnorskul: – Az első sor még jön. Ők... ők... – A fenébe is, hogy mondják, hogy „magabiztos”? – Új segítség nélkül megöl mi majd.

Az embergyerek értetlenül nézett Acélra. Ha leleplezi a hazugságot, akkor, akkor... A következő pillanatban megszólalt Ravna.

– Nem tudom. Eléggé hátrahúzódtak a falak alól, legalábbis azok, akiket látok. Nem akarok mészárolni... – Gyorsan pergő beszélgetés a repülőben ülő emberrel, talán nem is samnorskul. A tüzér nem hangzott elégedettnek.

– Pham hátrahúzódik néhány kilométert – mondta a nő. – Ha az ellenfél előretör, azonnal visszajövünk.

– Pssszt! – Schreck magasbeszéde olyan volt, mintha megütötték volna. Acél haragvó tekintettel pördült meg. Hogy merészeli...?

Ám a hadnagy tágra nyílt szemmel mutatott a csatatér közepére. Acélnak persze volt egy szempárja abba az irányba, de nem figyelt eléggé. A másik kétlábú!

A mantisz egy őt kísérő falka mögött vágódott hasra, szerencsére még azelőtt, hogy Amdijefri észrevette volna. Hála a falkák falkájának, hogy a kölykök rövidlátóak! Acél előretört, körbevette Amdi egy részét, és közben azt kiabálta a többinek, hogy másszanak le a pártázatról. Tirathekt mindkét tagja egészen közel rohant, és meg is ragadták az engedetlen csirkefogókat.

– Lefelé! – üvöltötte Acél tüskésül. Egy pillanatig eluralkodott a zűrzavar, ahogy a saját gondolkodásának zajai összekeveredtek a kölykökével. Amdi bucskázva távolodott el tőle: teljesen összezavarta a zaj, és az, hogy a földnek csapódott. Majd Acél samnorskul azt mondta:

– Vannak még ott ágyúk. Lefelé onnan, mielőtt még bajotok esik!

Jefri megindult a mellvéd irányába.

– De nem látom... – És szerencsére nem is volt semmi különös látnivaló. Egyelőre. A másik kétlábú még mindig Faragó egyik falkája mögött kuporgott. Schreck mancsába-szájába kapta az embergyereket. Tirathekt egyik tagjával együtt sebesen terelgették lefelé a tiltakozó gyerekeket a lépcsőn. Mire elmentek, Tirathekt már bele is fogott, hogy kiszínezze Acél történetét, és beszámolt arról, milyen katonákat lát a dombtető alatt.

– Robbantsátok fel a kisebbik lőporvermet! – sziszegte Acél a távozó Schrecknek. A verem kis híján üres volt, ám a pusztulása talán meggyőzi az űrlakókat arról, amiről szavakkal nem lehet.

Miután elmentek, Acél egy pillanatig csak némán és reszketve állt egy helyben. Ennyire hajszál híján még soha nem élt át katasztrófát. Az íjászok nyílzáporral árasztották el az ellenséges falkát és a kétlábút. A fenébe is! Majdnem lőtávon kívül voltak.

Shreck a várudvaron felrobbantotta a kisebbik vermet. Kielégítő volt a dörrenés, sokkal hangosabb, mint egy tüzérségi találat. Az egyik belső torony robbant szét. Kövek repültek szerte, végigvertek az udvaron, a legapróbb darabok egészen odáig jutottak, ahol Acél állt a mellvéden.

Ravna pergő nyelvű samnorskul kiabált, túl gyorsan ahhoz, hogy Acél is értse. Most minden terve, minden reménye a kés élén táncolt.

Mindent kockára kell tennie. Egyik vállával a kommnak dőlt, és azt mondta:

– Elnézést! Itt gyors jön dolgok. Még sok több Faragó jön ki füst alól. Meg tud te öl hegy oldalon?

Vajon a mantiszok átlátnak a füstön? Ez is a játszma része.

Érkezett az ágyús hangja.

– Megpróbálhatom. Idenézzetek!

Harmadik hang, még emberhez képest is vékony és feszes.

– Még ötven másodperc, Acél nagyúr. Nem könnyű megfordulnunk.

Remek. Foglalkozzatok csak a repüléssel és a gyilkolással! Ne vizsgáljátok meg túl alaposan az áldozataitokat!

Az íjászok visszaszorították az embert, hogy félig ismét a füst takarásába került. Más falkák is odasiettek a védelmére. Mire a látogatók megfordulnak, addigra rengeteg lesz a célpont, és az ember elvész közöttük.

Kettő közüle meglátta a ködön átlebegő űrjárművet. A látogatók nem látják majd tisztán, mire is tüzelnek. Sápadt fény villogott a hajó alatt. Kasza söpört végig a domboldalon Faragó katonái felé.

*

Pham ide-oda pattant, ahogy ott kuporgott, miközben Kékhéj ismét célra kanyarította a hajót. Nem mentek valami gyorsan – legfeljebb másodpercenként harminc méter volt a légáram sebessége. Viszont minden egyes pillanatban jöttek a rohadt rázkódások és huppanások. Volt, hogy kizárólag azért maradt csak odabenn, mert kapaszkodott a fegyverállványba.

Még negyvenegynéhány óra, és megérkezik a világegyetem leghalálosabb lénye, én pedig vaktában, biztos távolságból lövöldözök kutyákra.

Hogyan lehetne kiiktatni a domboldalt? A fülében még mindig ott visszhangzott Acél szűkölő hangja. Ravna pedig nem tudta eldönteni, mit is lát az Sk a sok füst alatt. Jobban jártunk volna az automatikával, mint ezzel a korcs keverékkel. Legalább a sugárvetőjének kézi irányítása volt. Egyik karjával átölelte a csövet, a másikat kinyújtotta. Széles szórásban a sugár mit sem ért páncél ellen, viszont kisüthette a szemeket, lángra gyújthatta a bőrt és a hajat... ráadásul a sugárszélesség több tucat méter lehetett a talajszinten.

– Tizenöt másodperc, Pham nagyúr – hallatszott a fülében Kékhéj hangja.

Előredőlt és lenézett. A tömeg úgy négyszáz méterre előtte lehetett. A várfallal párhuzamosan szaladtak végig harcmezőn, ahol a kiálló nyílvesszők tüskés hátgerincet idéztek. Lenyomta az elsütőbillentyűt, kihúzta a sugarat a hajó alól. A kiszáradt takaró alatt sok volt a víz: gőzzé válva robbant fel, ahogy elhaladt fölötte a sugár... Viszont a széles szórás távolabb nem sokat ért. Még néhány másodperc, mire rálövése lesz szerencsétlen falkákra.

Itt az ideje előjönni a kis gyanúkkal. Hogy is van az ellenségnek elöltöltős ágyúja? Azokat nekik maguknak kellett elkészíteniük... egy olyan világban, ahol tűzfegyvereknek semmi jele. Acél a klasszikus középkori manipulátorok sorába tartozott – Pham ezer fényévről is kiszúrta a fajtáját. Nyilvánvalóan ők végezték el a piszkos munkáját.

Elég! Acéllal majd később foglalkozunk.

A falkák felé dőltek, és ismét tüzelt, ez alkalommal élő testeken pásztázott a sugárral. Eléjük lőtt, a vár felőli oldalra – lehet, hogy így nem halnak meg mind. Egészen kidugta fejét a légörvénybe, így próbált meg jobb képet kapni. A falkák előtt százméternyi nyílt terület, egyetlen négyes falka és... egy emberi alak: haja fekete, karcsú, ott ugrál és integet.

Pham felcsapta a csövet a hajótesthez, és közben betolta a biztosítást. A visszavillanás hőhulláma leperzselte a szemöldökét.

– Kékhéj! Vigyél le! Vigyél le!

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

– Félreértés. Neki van hazugság mások.

Ravna igyekezett olvasni a hangból. Acél samnorskja ugyanolyan csikorgós volt, mint eddig; gyerekes, szűkölő hangon beszélt. Most sem tűnt másnak, mint eddig. Viszont attól, ami az előbb történt, eléggé rezgett a léc a története alatt... Vagy a pimaszság galaktikus léptékű mesterével van dolguk – vagy tényleg igaz, amit mond.

– Biztos megsérült ember, utána Faragó hazug ő. Ez magyaráz sok, Ravna. Ő nélkül Faragó nem tud támad. Ő nélkül mindenki lehet biztos.

Pham hangja zárt csatornán érkezett a nőhöz.

– A lány valóban eszméletlen volt a rajtaütés egy részében, Rav. De gyakorlatilag kikaparta a szememet, amikor felvetettem, hogy talán téved Acélt és Faragót illetően. A mellette lévő falka pedig sokkal meggyőzőbb Acélnál.

Ravna kérdően nézett a híd túlsó oldalán lévő Zöldszárra. Pham nem tudta, hogy ő is itt van. Pech! Zöldszár a józan ész szigetének számított a tébolyban... és mérhetetlenül jobban ismerte az SA:-1, mint ő.

Míg ő tétovázott, Acél megszólalt.

– Most, most nem változott semmi, csak lett jobb. Él még egy ember. Hogy tud bennünk kételkedik? Beszél Jefri. Ő megért. A legjobb megtesz mi a gyerekek érte... – Hurukkolás, és (egy másik?) hang azt mondta: – Hibernálásban.

– Mindenképpen szeretnénk vele újra beszélni, Acél. Ő a legjobb bizonyíték a jó szándékára.

– Oké. Néhány perc, Ravna. De tud, hogy ő enyém jó védelem árulás ti. Tudom, milyen erős ti látogatók. Én... fél ti. Kell mi, hogy... – hurukkoló eszmecsere – ...elfogad egymás mi félelem.

– Ööö. Majd kitalálunk valamit. Csak hadd beszéljek most Jefrivel!

– Igen.

Ravna csatornát váltott.

– Mit mondasz, Pham?

– Kétségem sincs. Ez a Johanna nem olyan naiv gyerek, mint Jefri. Mindig is tudtuk, hogy Acél igazi nehézfiú. Csak a tények egy részében tévedtünk. A leszállás helye az ő területe közepén van. Ő a gyilkos. – Pham halkabbra fogta, már-már suttogott. – A legrosszabb az egészben, hogy ez talán semmin nem változtat. Acélnál van a hajó. Muszáj bejutnom oda.

– Rajtunk fognak ütni.

– ...tudom. De mit számít? Ha sikerül némi időt töltenem az ellenszerrel, az lehet... biztos, hogy megéri.

Mit számít egy öngyilkos küldetés az öngyilkos küldetésen belül?

– Nem is tudom, Pham. Ha mindent megadunk neki, Acél még azelőtt végez velünk, hogy a hajóhoz érhetnénk.

– Megpróbálja. Nézd, elég, ha beszélteted. Lehet, hogy sikerül irányzékot kapnunk a rádióján, és egyszerűen kilőjük a rohadékot.

Nem hangzott túlzottan derűlátónak.

*

Tirathekt nem a hajójukhoz vitte vissza őket, nem is a lakhelyükre.

A külső falakban húzódó lépcsősoron mentek le, elöl Amdi egy része, utána Jefri Amdi maradékával, majd Tirathekt magányos tagja.

Amdi még mindig panaszkodott.

– Nem értem. Nem értem. Segíthetnénk.

Jefri megszólalt:

– Nem láttam egyetlen ellenséges ágyút se.

A magányos tag folyamatosan magyarázott, bár még a szokottnál is elfoglaltabbnak tűnt közben.

– Látta őket egy másik tagom odakinn, a völgyben. Behívjuk az összes katonánkat. Meg kell vetnünk a lábunkat, máskülönben senki nem marad itt életben, hogy megmentsék. Egyelőre nincs ennél biztonságosabb hely a számotokra.

– Honnan tudja? – kérdezte Jefri. – Most is tud beszélni Acéllal?

– Igen, az egyikem még mindig ott van fönn, vele.

– Hát, akkor mondja meg neki, hogy nekünk is segítenünk kell! Még magánál is jobban beszélünk samnorskul.

– Azonnal szólok neki – felelt gyorsan a köpenyes.

A falakon nem látszott több ablakrés. Nem volt más fény, csak az alagúton végigvonuló szövétnekek sora, tízméterenként. Hűvös és dohos volt a levegő – a bélés nélküli köveken nedvesség csillogott. A parányi ajtók nem lakkozott fából készültek. Inkább vasrudak voltak itt, mögöttük sötétség. Hová megyünk? Jefrinek egyszerre eszébe jutottak a történetekben lévő tömlöcök, a Nagyobb Kettőt és a Tó Grófnőjét utolérő árulás. Amdi láthatóan nem érzékelte ugyanezt. Lehetett bármennyire csintalan, alapvetően megbízott a környezetében – mindig is Acél úrtól függött. Azonban Jefri szülei soha nem viselkedtek így, még akkor sem, amikor épp a Fenti Laborból menekültek. Acél úr egyszerre annyira megváltozott, mint aki többé nem fecsérelte az idejét azzal, hogy fenntartsa a kedvesség látszatát. A morózus Tirathektben pedig soha nem bízott – most egyenesen úgy viselkedett, mint aki rosszban sántikál.

Nem volt semmiféle új veszély a domboldalon.

Összeért a félelem, a makacsság és a gyanakvás. Jefri sarkon pördült, és sarokba szorította a köpenyest.

– Nem megyünk tovább. Nekünk nem erre kellene mennünk. Beszélni akarunk Ravnával és Acél úrral. – Egyszerre felszabadító erejű felismerése támadt. – Te pedig nem vagy elég nagy ahhoz, hogy megállíts minket!

A magányos tag váratlanul meghátrált, majd leült. Leeresztette a fejét, és pislogott néhányat.

– Szóval nem bíztok bennem? Teljesen igazatok van. Magatokon kívül senki sincs, akiben megbízhattok. – Pillantása Jefriről Amdi soraira vándorolt, majd végig a folyosón.

– Acél nem tudja, hogy ide hoztalak titeket.

A vallomás gyorsan és könnyedén jött. Jefri nagyot nyelt.

– Azért hoztál le minket, hogy me...megölj.

Amdi minden tagja őt és Tirathektet figyelte, minden szempárja tágra nyílt döbbenetében.

A magányos tag részben mosolyogva bólogatott.

– Azt hiszed, áruló vagyok? Ennyi idő után némi egészséges gyanakvás. Büszke vagyok rád – folytatta Tirathekt úr könnyedén. – Árulók vesznek körül, Amdijefri. De én nem tartozom közéjük. Azért vagyok itt, hogy segítsek nektek.

– Tudom. – Amdi egyik pofáját hozzáérintette a magányos tagéhoz. – Maga nem áruló. Maga Jefrin kívül az egyetlen, akit megérinthetek. Mindig is szerettük volna kedvelni magát, de...

– Ó, nagyon is gyanakodnotok kellene. Ha nem teszitek, mind meghaltok. – Tirathekt végignézett a kölykökön és a homlokát ráncoló Jefrin. – A nővéred él, Jefri. Most odakinn van, és Acél ezt végig tudta.

Ő ölte meg a szüléidét. Majd’ mindent, amivel megvádolta Faragót, ő maga tett meg. – Amdi elhátrált, és közben rémülten tiltakozva rázkódott. – Nem hisztek nekem? Ez aztán mulatságos. Valamikor régen kitűnően hazudtam. Még a halakat is bele tudtam volna énekelni a szájaimba. Most viszont, amikor csak az igazság segíthet, nem tudlak meggyőzni titeket... Ezt hallgassátok meg!

Hirtelen Acél emberül beszélő hangja szólalt meg a magányos tagból. Épp Ravnával beszélt arról, hogy Johanna életben van, és mentegetőzött a támadás miatt, amelyet az előbb rendelt el ellene.

Johanna.

Jefri előreszaladt, térdre rogyott a köpenyes előtt. Szinte nem is gondolta végig, mit tesz, csak torkánál fogva megragadta, és rázni kezdte a magányos tagot. Fogak kaptak keze felé, ahogy a másik igyekezett kiszabadulni. Amdi is odasietett, és ráncigálni kezdte a fiú ruhaujját. Jefri egy-két másodperc után elengedte. Arcától centiméterekre volt a magányos tag, ahogy viszonozta a tekintetét, és sötét szemében megcsillant a fáklyafény.

– Emberhangokat könnyű hamisítani... – mondta éppen a kölyök.

A töredék lekicsinylőén felelt.

– Persze. És nem is állítom, hogy közvetlenül továbbítottam azt, amit mondtak. Ez itt percekkel ezelőtt hangzott el. Íme, itt van, mit is tervezgetünk ebben a pillanatban Acéllal! – Minden átmenet nélkül elhallgatott a samnorsk, és a folyosót falkabeszéd hurukkoló akkordjai töltötték meg. Jefri még egy év után is csak a beszélgetés általános értelmét tudta kihámozni belőle. Tényleg úgy hangzott, mint két falka. Az egyikük azt akarta, hogy a másik tegyen meg valamit, hozza Amdijefrit – ez az akkord nem volt világos – fel.

Amdiranifani megdermedt, összes tagja feszengett a közvetített hangok hallatán.

– Elég! – visította. A folyosó olyan csöndes lett, akár a sír. – Acél úr, jaj, Acél úr! – Amdi minden tagja Jefrihez bújt.

– Arról beszélt, hogy bánt téged, ha Ravna nem engedelmeskedik. Meg akarja ölni a látogatókat, amikor leszállnak. – Tágra nyílt szemébe könnyek gyűltek. – Nem értem.

Jefri a köpenyesre bökött.

– Lehet, hogy ezt is csak kitalálja.

– Nem is tudom. Soha nem tudtam ilyen jól utánozni két falkát... – Az apró testek vacogva keresték Jefrit, és felhangzott az emberi sírás, az elhagyatott kisgyerek hátborzongatóan ismerős hangja... – Most mihez kezdünk, Jefri?

Ő azonban nem felelt, ahogy visszaemlékezett, és végre megértette az első néhány percet, miután Acél katonái megmentették (elfogták?). A későbbi kedvesség elnyomta emlékek előkúsztak elméje hátsó zugából.

Anya, apa, Johanna. De Johanna még életben volt, itt, a fal túloldalán...

– Jefri?

– Én sem tudom. Mondjuk, re...rejtőzzünk el!

Egy pillanatig csak bámulták egymást. Végül megszólalt a töredék.

– Van jobb megoldás is a rejtőzködésnél. A falakban lévő járatokról már tudtok. Ha ismeritek a bejáratokat, márpedig én ismerem, akkor szinte bárhová el lehet jutni. Még akár a váron kívülre is.

Johanna.

Amdi sírása abbamaradt. Három tagja Tirathektet nézte elölről, hátulról és oldalról. A többi még mindig Jefribe kapaszkodott.

– Benned továbbra se bízunk, Tirathekt – szólalt meg Jefri.

– Remek. Remek. Sokféle elemből állok össze. Meglehet, nem vagyok minden ízemben megbízható.

– Mutasd meg az összes nyílást! – Hadd döntsük el mi!

– Nem lesz elég idő...

– Jó, de kezdd el megmutatni! Közben pedig továbbítsd folyamatosan azt, amit Acél úr mond!

A magányos tag bólogatott, és folytatódott a többcsatornás falkabeszéd. A köpeny fájdalmasan lábra állt, és bevezette a két gyereket egy oldaljáratba, ahol jobbára leégtek már a szövétnekek. Idelenn a víz csepegése volt a legerősebb hang. Kevesebb mint egy éve készült el ez a hely, a faragott kövek éles peremeit leszámítva mégis úgy nézett ki, mintha ősrégi lenne.

A kölykök újra sírtak. Jefri végigsimított a hátán annak, amelyik a vállára csimpaszkodott.

– Kérlek, Amdi, fordíts!

Pillanatnyi csöndet követően Amdi hangja tétován csendült a fülében.

– A...Acél úr újra azt kérdezi, hol vagyunk. Tirathekt azt mondja, csapdába estünk a belső szárnyban, mert leomlott a mennyezet. – Tény, hogy néhány perccel ezelőtt hallották a falazat recsegését-ropogását, de távolinak tűnt.

– Acél úr most elküldte Tirathekt többi részét, hogy kerítsék elő Schreck urat, és kaparjanak ki minket. Acél úr olyan... másnak hangzik.

– Lehet, hogy valójában nem is ő az – suttogta vissza Jefri.

Hosszú csönd.

– De. Ő az. Csak nagyon mérgesnek tűnik, és fura szavakat használ.

– Nagy szavakat?

– Nem. Ijesztőeket. Vágásról meg ölésről... Ravnát, téged meg engem... Ne...nem szeret minket, Jefri.

A magányos tag megtorpant. Elhagyták már az utolsó falikart és szövétneket, túlságosan sötét volt, hogy árnyalakokon kívül bármi mást látni lehessen. A fal egy pontjára mutatott. Amdi megnyomta a követ. Mindeközben Tirathekt úr folyamatosan beszélt, beszámolt arról, ami odakinn zajlik.

– Oké, ez nyílik – mondta Amdi. – És elég nagy neked is, Jefri. Azt hiszem...

– Az űrlakók visszatértek – szólalt meg Tirathekt emberi hangja. – Látom a kis csónakjukat... Épp időben tűntem el. Acél kezdett gyanút fogni. Még pár másodperc, és mindenhol keresni fog.

Amdi belenézett a sötét lyukba.

– Szerintem menjünk – mondta halkan, szomorúan.

– Jó. – Jefri megérintette Amdi egyik vállát. A tag egy éles peremű kőbe vágott lyukhoz vezette. Ha összehúzza a vállát, be tud mászni. Amdi egyike közvetlenül előtte járt. A többi utána jön majd.

– Remélem, ennél nem lesz keskenyebb.

– Nem lenne szabad annak lennie – mondta Tirathekt. Az összes járatot könnyű páncélt viselő falkáknak tervezték. – A fontos: mindig a fölfelé tartó járatokat kell választani. Menjünk csak, és idővel kijutunk. Pham repülő szerkezete kevesebb mint... öhm... ötszáz méterre van a faltól.

Jefri még a válla fölött se tudott hátranézni, hogy beszélhessen köpenyessel.

– Mi van akkor, ha Acél úr üldözőbe vesz minket a falban?

Rövid csönd következett.

– Feltehetően nem teszi meg, ha nem tudja azt sem, hol léptetek be. Túlságosan hosszú időbe telne megtalálni titeket. De – egyszerre szelídebbre váltott a hangja –, de a fal tetején vannak nyílások. Arra az esetre, ha ellenséges katonák próbálnának meg kívülről besurranni, valahogy az alagutakban is végezniük kell velük. Olajat önthet le rajtuk.

A lehetőség nem rémítette meg Jefrit. Egyelőre inkább furcsának hangzott.

– Akkor sietnünk kellene.

Négykézláb haladt előre, amíg Amdi többi része bemászott mögötte. Jó néhány méter mélyen járt már a kőben, amikor meghallotta Amdi hangját a bejáratnál, ahogy utolsó része is bejött.

– Nem esik baja, Tirathekt úr?

Vagy ez az egész egy újabb hazugság? – gondolta Jefri.

A másik hang mit sem veszített szokott, kiábrándult hanghordozásából.

– Úgy számítom, talpra érkezem. Kérlek, ne feledjétek, hogy segítettem nektek!

Azzal bezárult a tolóajtó, ők pedig másztak előre, bele a sötétségbe.

Tárgyalások, egy szart.

Pham számára nyilvánvaló volt, hogy Acél „kölcsönösen biztonságos találkozóival kapcsolatos elképzelései valójában a vérfürdő álcázásáról szólnak. A falka új ajánlatával még Ravnát sem sikerült becsapnia. Ez legalább annyit jelentett, hogy Acél most már rögtönöz... hogy minden forgatókönyvet, fondorlatot maga mögött hagyott már. A gond csak az volt, hogy még mindig nem kínált nekik fogódzót. Pham szíves-örömest meghalt volna, ha ezzel nyer néhány, az ellenszerrel zavartalanul töltött órát, azonban Acél elképzelése alapján még azelőtt végük lenne, hogy egyáltalán megpillanthatnák a menekültek hajójának belsejét.

– Menj csak tovább körben, Kékhéj! Azt szeretném, hogy nyomást gyakoroljunk Acélra, anélkül hogy jó célpontot kínálnánk neki.

Az utas egyetértően intett egyik páfránylevelével, a hajó pedig kurtán felpattant a moháról, lebegett néhány száz métert a várfallal párhuzamosan, majd újra leereszkedett. A Faragó és Acél erői közötti senki földjén tartózkodtak.

Johanna Olsndot derékból fordult hátra. A hajó igencsak zsúfolt lett: Kékhéj szétterült az orrban, az utasokra szabott vezérlésen, Pham és Johanna a mögötte lévő ülésekbe préselődött... közöttük pedig minden üres helyet egy Kóbor nevű falka foglalt el.

– Ha sikerül megtalálni a kommkészüléket, akkor se tüzeljen! Lehet, hogy Jefri ott van a környékén.

Acél már húsz perce ígérgette, hogy Jefri Olsndot mindjárt visszatér.

Pham a lány maszatos arcát figyelte.

– Jó, amíg nem látjuk pontosan, mit is találnánk el, nem tüzelünk. – Johanna biccentett. Nem lehetett több tizennégy évesnél, de jó katona volt. Pham Cseng Hóban élt ismerősei fele hisztérikus rohamban tört volna ki, ha így szedik fel őket a fedélzetre. Ami pedig a többit illeti, kevesen tudtak volna jobb helyzetjelentést adni, mint amit Johannától és a barátjától hallott.

A falkára sandított. Beletelik majd némi időbe megszokni ezeket a lényeket. Először azt hitte, két kutya épp új fejet növeszt... aztán észrevette, hogy a kicsik csupán kabátzsebben hordozott kölykök. A „zarándok” mindenütt ott volt a csónakban – melyik részéhez kellene beszélnie? Kiválasztotta azt a fejet, amelyik felé nézett.

– Van elképzelése arról, mit kezdjünk Acéllal?

A falka még Phamnál is jobban beszélte a samnorskot.

– Johanna adatolvasójában nem találkoztam még egy olyan ravasz párossal, mint Acél és Nyúzó. Ráadásul Nyúzó hűvös fejű.

– Nyúzó? Nem is vettem észre, hogy van valaki, akit így hívnak... Beszéltünk egy „Bőröző úrral”. Acélnak valamiféle segédje.

– Hmm. Elég ravasz ahhoz, hogy alárendeltet játsszon... jó lenne visszamenni és elbeszélgetni erről Faragóval. – A kérést mesterien vetette fel pusztán hanglejtésével. Pham elmerengett azon, a falkáknak mekkora százaléka képes ekkora rugalmasságra. Ha kijutnak az űrbe, iszonyú kemény kereskedőfaj lehet belőlük.

– Sajnálom, de erre most nincs időnk. Ami azt illeti, ha nem tudunk elsőre bejutni, mindent elveszítünk. Csak remélhetem, hogy Acél nem jön rá erre.

A fejek nehezen meghatározható módon átrendezték közben magukat. A legnagyobbik, amelyiknek törött nyílvessző állt ki a kabátjából, közelebb lépett a lányhoz.

– Hát, ha Acél irányít, akkor megvan rá az esély. Nagyon okos, de úgy véljük, nehéz helyzetben elveszti a fejét. Azzal, hogy megtaláltátok Johannát, valószínűleg elküldtétek a farkát kergetni. Ne hagyjátok, hogy megvesse a lábát, és akkor számíthattok néhány nagyobb hibára!

– Lehet, hogy végez Jefrivel – szólalt meg váratlanul Johanna.

Vagy felrobbantja az űrhajót.

– Ravna, van valami Acéllal?

A nő hangja felcsendült a kommból:

– Nem. A fenyegetőzés mostanra valamivel átlátszóbb lett, és egyre nehezebben érteni a samnorskját. Megpróbál ágyúkat hozni a vártól északra eső területről. Szerintem fogalma sincs arról, mennyi mindent látok... Jefrit még mindig nem hozta vissza a rádióhoz.

A lány elsápadt, de nem szólt egy szót sem. Keze felkúszott, és megmarkolta a zarándok egyik mancsát.

Kékhéj a mentőakció során végig csöndben volt; előbb azért, mert minden páfránylevelét lefoglalta a repülés, aztán pedig, mert a lánynak és a falkának rengeteg mondanivalója akadt. Phamnak feltűnt, hogy zarándok egy része udvariasan körbeszimatolt az utas körül. Kékhéjt láthatóan nem zavarta az érdeklődés – fajának rengeteg tapasztalata volt már más fajokkal.

Ám most bipát mondott, hogy magára vonja a figyelmet.

– Pham nagyúr, hadmozdulat a vár előtt.

Zarándok abban a pillanatban már figyelte is, egyik feje segített a másiknak távcsövén át nézni.

– Igen. A kirohanásra szolgáló főajtó nyílik éppen. De miért küldene ki Acél most katonákat? Faragó darabokra szaggatja őket. – Márpedig az ellenség valóban gyalogságot küldött a csatatérre. A falkák hanyatt-homlok rontottak ki a lyukon, pontosan úgy, mint a Pham emlékezetében élő katonák. Ám amint elhagyták a kijáratot, négy-hat kutyából álló csoportokra bomlottak, és lezárták a vár környékét.

Pham előrehajolt, és igyekezett minél jobban belátni a falat.

– Lehet, hogy nem. Ezek ott nem törnek előre. A falakon álló íjászok lőtávján belül maradnak.

– Igen. De nekünk még mindig vannak ágyúink. – Zarándok tökéletes emberutánzása egy másodpercre megtört, és tüskés akkord töltötte meg a pilótafülkét.

– Valami tényleg nincs rendjén. Olyan, mintha azon lennének, nehogy valaki kijöjjön.

– Vannak más bejáratok is?

– Valószínűleg. És sok kicsi, épp csak egy tagnyi széles alagút.

– Ravna?

– Acél most egyáltalán nem mond semmit. Beszélt valamit a várba beszivárgó árulókról. Most nem hallok mást, csak tüskés hurukkolást. – Pham látta, ahogy lőrésről lőrésre ellenséges katonák sietnek azok fölé, akik a talajon voltak. Valami felzavarta ezt a patkányfészket.

Johanna Olsndot maga volt a megtestesült rettegő összpontosítás: szabad keze ökölben, ajka kissé reszket.

– Egészen eddig azt hittem, halott. Ha most végeznek vele, akkor... – Hangja egyszerre felerősödött. – Mit művelnek azok?

Öntöttvas üstöket vonszoltak a fal tetejére.

Phamnak volt rá ötlete. Canberrán hasonló dolgokat jelentett az ostrom. A lányra nézett, és inkább nem szólt semmit.

Nincs mit tennünk.

A zarándokfalka nem volt ennyire könyörületes... vagy ennyire leereszkedő.

– Olajat hoznak, Johanna. Végezni akarnak valakivel a falakban. De ha sikerül kijutnia... Kékhéj, olvastam a hangosbeszélőkről. Használhatom az egyiket? Ha Jefri a falakban van, Faragó bátran és a fiú veszélyeztetése nélkül lesöpörheti Acél egységeit a csatatérről és a védművekről. Pham tiltakozni akart, ám az utas már meg is nyitotta addigra a csatornát. Zarándok tüskés hangja végigvisszhangzott a domboldalon. A várfalakon fejek fordultak feléjük. Számukra ez a hang olyan lehetett, mintha egy istenségtől származott volna. Az akkordok és trillák még egy másodpercig tartottak, majd csönd támadt.

A következő pillanatban megszólalt az éterből Ravna hangja.

– Akármit is mondtál most, Acélban elpattant valami. Alig értem. Mintha azt fejtegetné, hogyan fogja megkínozni Jefrit, ha nem vonjuk vissza Faragót.

– Hát akkor eldőlt – dörmögte Pham. – Vigyél föl minket, Kékhéj! – Jó érzés volt búcsút venni a finomkodástól.

Az utas a levegőbe billentette a csónakot. Alig gyorsabban haladtak előre, mint amekkora egy futó ember sebessége. Mögöttük Faragó újabb katonái bukkantak fel a dombtetőn. Mélyen hátravonták őket Pham pásztázó ágyútüzét követően. Még azelőtt eldőlhetnek a dolgok, hogy a várhoz érnek... De Faragó így is messzire és pusztító erővel ért el: füst-és tűzvirágok nyíltak végig a falakon, nyomukban éles pattanásokkal. Jefri Olsndot meggyilkolása igen sokba kerülő vállalkozás lesz Acél számára.

– Nem tudja a sugárvetővel letakarítani Acél katonáit a falakról? – kérdezte Johanna.

A férfi már majdnem bólintott, aztán feltűnt neki, mi is zajlik a várnál.

– Nézd az olajat! – Sötét tócsák növekedtek az ellenséges falkák és az őrzésükre bízott fal között. Amíg nem tudták, hogy a fiú kifelé tart-e, nem érdemes tüzeket gyújtani.

Zarándok:

– Hoppá! – Majd megint belekiabált a hangosbeszélőbe. Faragó tüzérsége abbahagyta a támadást.

– Oké – mondta Pham. – Egyelőre minden szem szegeződjön a várfalra! Keringj körülötte, Kékhéj! Ha még Acélék előtt észrevesszük a srácot, van sanszunk.

Ravna:

– Az északin kívül mindenhová egyenletesen jutott belőlük, Pham. Szerintem Acélnak fogalma sincs arról, hol is van a fiú.

*

Amikor a mennyek ellen megy a játszma, igen magasak a tétek.

És nyerhettem volna. Ha nem árult volna el. Nyerhettem volna.

Most azonban lekerült az álarc, és nem számított semmi más, csak az ellenség nyers fizikai ereje. Acél kirángatta magát az utolsó néhány perc hisztériájának eszméletlenségéből.

Ha nem lehet enyém a mennyország, még akkor is elküldhetem őket a pokolba. Megöli Amdijefrit, elpusztítja a hajót, amire annyira vágynak ezek a látogatók... mindenekelőtt végez áruló tanárával.

– Nagyúr? – Schreck volt az.

Acél felé fordította egyik fejét. Erre a túlfűtött izgatottságra többé nincs idő.

– Mi a helyzet az elárasztással? – kérdezte visszafogottan.

Tirathektről nem kérdez többé.

– Majdnem kész. Az olaj tócsába gyűlik a várfalak mögött. – A két falka egyszerre kuporodott le, ahogy Faragó bombái közvetlenül a mellvéd előtt robbantak fel. A királynő katonái már félúton jártak a csatamezőn... Acél íjászai pedig az alagutak elárasztásával és a kijáratok figyelésével foglalkoztak éppen.

– Lehet, hogy az árulókat kifüstöltük, nagyúr. Közvetlenül azelőtt, hogy Faragó újrakezdte az ágyúzást, hallottunk valamit a délkeleti falnál. Azonban attól tartok, az űrlakók mindent látnak, amit ott teszünk. – Fejei görcsösen vonaglottak.

Különös látni, ahogy Schreck szétesik, futott át Acélon a gondolat. Schreck olyan megbízható volt, akár az óramű, most azonban darabjaira hullott éppen rendszerezett világa, és nem maradt semmi, amibe belekapaszkodhatna. Nem maradt más, csak ugyanaz a téboly, amiből megszületett.

Ha Schreck ilyen közel állt ahhoz, hogy összeomoljon, akkor a Csillaghajódomb ostroma a végéhez közeledik. Nem kérek már többet, csak még egy kis időt.

Magabiztos kifejezést erőltetett tagjaira.

– Értem. Jól végezted a dolgodat, Schreck! Még mindig győzhetünk. Ismerem ezeknek a mantiszoknak a gondolkodását. Ha sikerül végezned a gyerekkel, főleg ha a szemük láttára teszed, azzal megtöröd őket... éppúgy, ahogy megfelelő rémülettel a kölykök is megtörhetők.

– Igenis, uram! – Schreck tekinteteiben tompa hitetlenkedés látszott, de ez legalább egyben tartja: elfogadható kifogás a színjáték fenntartására.

– Gyújtsátok meg a falakon túli olajat! Vidd a katonákat oda, ahol szerinted Amdijefri előbújik majd! Csak úgy érhetjük el a megfelelő hatást, ha a látogatók is a szemtanúi lesznek. És... – és robbantsd fel a hajót! Majdnem kicsúszott ez is a száján, de még időben féket tett nyelveire. Az állkapocsba épített robbanóanyag-mennyiség a csillaghajó kupolájával együtt a külső falakon belül mindent romba dönt és végez az ott tartózkodó falkák nagy részével. Ha megparancsolná Schrecknek, hogy ezt tegye meg, azzal túlságosan is egyértelművé tenné a valódi célját. – ...És gyors legyél, nehogy Faragó katonái ideérjenek! Ez a mozgalom utolsó reménye, Schreck.

A falka hajlongva farolt vissza lefelé a lépcsőn. Acél szétterjedt testtartásban maradt, bátran nézett végig a csatamezőn mindaddig, amíg a másik el nem tűnt. Akkor kinyúlt a mellvéden, és a kőből készült járdához csapta a rádiót. Nem tört el, és felhangzott belőle Ravna nyifogó mantiszhangja. Acél nagy ugrásokkal sietett le a lépcsőn.

– Nem kaptok semmit – rikoltotta vissza neki tüskésül. – Minden meghal, amit akartok!

Azzal már lenn is volt, és szaladt át az udvaron. Lebukott, be az Üdvözlet Állkapcsa körüli folyosóra. Ezt felrobbantani nem jelentett gondot, csakhogy a központi kupola és az alatta lévő hajó nagy valószínűséggel épségben átvészelné. Nem-nem, neki egyenesen a szívet kell célba venni. Végezni a hajóval és az összes alvó mantisszái. Belépett a titkos helyiségbe, felvett két számszeríjat... és a preparált „rádió”-s köpenyt. A köpönyegbe apró bombát rejtettek. A második „rádió” esetében próbálta ki az ötletet – a falka azonnal meghalt.

Le egy újabb lépcsősoron, be az egyik karbantartó-folyosón. Már nem is hallotta háta mögül a csatazajokat. A leghangosabb saját tüskéinek csattogása volt. Lőporosdézsák, élelmiszer-ellátmány, friss épületfa. A gyutacsok és a töltetek csak ötven lépéssel voltak arrébb. Acél sétára lassított, mancsait begörbítette, hogy ne üssön zajt rajtuk a fém. Hallgatózott. Minden irányba figyelt. Valahogy tudta, itt lesz a másik. A Nyúzótöredék. Nyúzó a létezése kezdetétől fogva kísértette, még azután is gyötörte, hogy maga Nyúzó jobbára meghalt már. Azonban egészen eddig a nyilvánvaló árulásig nem tudta szabadjára engedi gyűlöletét. A Gazda minden bizonnyal azt hitte, elmenekülhet a gyerekekkel, de még az is lehet, hogy Nyúzó mindent meg akart nyerni.

Elképzelhető, hogy visszatért. Acél tudta, nincs már messze a saját halála. Ám még így is lehetséges a diadal. Ha saját fogaival és karmaival megölheti a Gazdát... Kérlek, kérlek, légy itt, drága Gazda! Légy itt, és hidd azt, hogy még egyszer, utoljára rászedhetsz engem!

Teljesült a kívánság. Gondolkodás zajait hallotta halkan. Közel. Fejek emelkedtek fel előtte a dézsák mögül. A töredék két tagja megmutatta magát előtte a folyosón.

– Tanítvány.

– Gazda – mosolygott Acél. A másiknak mind az öt tagja ott volt. A töredék teljes egészében visszacsempészte magát. Viszont a rádióköpenyek sehol. A tagok meztelenül álltak, irhájukat szivárgó sebek borították. A rádióbombának itt semmi haszna. Lehet, hogy nem is számított – Acél látott már ennél egészségesebben kinéző hullákat is. Felemelte az íjait úgy, hogy ne láthassák.

– Azért jöttem, hogy megöljelek.

A halálfejek vállat vontak.

– Azért jöttél, hogy megpróbáld.

Ha csak fogakról és karmokról lett volna szó, Acélnak nem jelentett volna gondot végezni vele. Ám a töredék három tagjával fönt helyezkedett el, furcsán billegő tárolórekeszek mellett. Ha nyíltan lerohanja, az végzetes lehet. Viszont ha jól tud helyezkedni a lövéshez... Előreóvakodott, és épp az előtt a pont előtt állt meg, ahová a rekeszek esnének.

– Tényleg azt reméled, hogy életben maradsz, töredék? Nem én vagyok az egyetlen ellenfeled. – Egyik orrával hátrafelé bökött. – Odakinn ezrek sóvárognak a halálod után.

A másik hátborzongató mosolyt villantva bólogatott. Friss vér szivárgott a felszakadt sebekből.

– Drága Acél, úgy tűnik, soha nem fogod fel. Te tetted lehetővé, hogy életben maradjak. Hát nem érted? Megmentettem a gyerekeket. Ebben a pillanatban is megakadályozlak abban, hogy kárt tegyél a csillaghajóban. Végül ennek köszönhetően feltételeket is szabhatok, amikor megadom magamat. Néhány évig ugyan gyenge leszek, de életben maradok.

A sebek fájdalmán át felvillant a régi Nyúzó. A régi opportunizmus.

– De hát csak egy töredék vagy! Háromötöd részed...

– A kis tanító. – Nyúzó lehajtotta fejeit, és szégyenlősen pislogott. – Erősebb volt, mint vártam. Egy ideig ő irányította ezt a falkát, de én lépésről lépésre visszaküzdöttem magamat. Végül még így, a többiek nélkül is teljes vagyok.

Nyúzó újra teljes. Acél tett egy-két lépést hátra, szinte már menekülőre fogta. Csakhogy volt itt valami szokatlan. Igen, Nyúzó megbékélt magával, elégedett. Ám Acél most együtt láthatta az egész falkát, és észrevett valamit a testbeszédében, ami... Akkor aztán belévillant a felismerés, vele pedig a mindent elsöprő büszkeség. Életemben most az egyszer többet értek a Gazdánál.

– Azt mondod, teljes. Gondolkodj! Mind a ketten tudjuk, hogyan harcolnak a lelkek a személyiségben, ismerjük a kis racionalizálásokat, a nagy tudattalanságokat. Azt hiszed, megölted a másikat, de ugyan honnan származik ez az új keletű magabiztosság? Pontosan azt teszed, amit Tirathekt tenne. A gondolkodás teljesen a tiéd, ám az alap az ő lelke. És bármit is gondolsz, a kis tanító az, aki nyert!

A töredék tétovázott, ahogy megértette a dolgot. Figyelemkihagyása csupán a másodperc törtrészéig tartott, de Acél készen állt. Kilőtte nyílvesszőit, ahogy előreugrott, és a nyílt területen át a másik torkaira vetette magát.

NEGYVENEDIK FEJEZET

Egészen mostanáig bármikor remek móka lett volna átmászni a falakon. Habár koromsötét volt, Amdi előtte és mögötte is ott volt, és az orrai alapján egészen jól tájékozódott arról, merre kell menni. Egészen eddig a pillanatig meglett volna a felfedezés izgalma, a kuncogás Amdi kifeszült állapotán.

Most azonban Amdi zavarodottsága csupán ijesztőnek hatott.

Folyton Jefri sarkának ütközött.

– Olyan gyorsan megyek, ahogy tudok. – Jefri nadrágjának anyaga már felhasadt a faragott köveken. Gyorsabban lökdösődött-nyomakodott előre, alig tűnt fel neki a térdébe bökő szikla. Nekiment az előtte lévő kölyöknek. Az megállt, és mintha oldalra hajolt volna.

– Itt egy elágazás. Azt hiszem... mit higgyek, Jefri?

A fiú hátrahelyezte testsúlyát, fejét beverte a szújárat tetejébe. Majd’ egy egész éven át Amdi magabiztossága, pimasz leleményessége segített neki, hogy ne adja fel. Most pedig... egyszerre rádöbbent, mindenfelől sok tonnányi szikla nehezedik rájuk. Ha az alagút még néhány centiméternyit összeszűkül, mindörökre itt ragadnak.

– Jefri?

– Hát... – Gondolkodj! – Melyik oldal megy fölfelé?

– Egy pillanat! – A legelső tag néhány lépést előresietett az elágazás egyik részén.

– Ne menj túl messzire! – kiáltott utána Jefri.

– Ne aggódj! Tudom... tudja majd, hogy vissza kell jönni. – Aztán a visszatérés kopogása ütötte meg a fülét, és az elöl lévő tag arcához nyomta az orrát.

– A jobb oldali megy fölfelé.

Alig tettek meg tizenöt métert, és Amdi meghallott valamit.

– Üldöznek minket? – kérdezte a fiú.

– Nem. Mármint, nem tudom. Állj! Figyelj...! Hallod? Bugyogós. Ragacsos.

Olaj.

Nincs több megállás. Jefri minden eddiginél gyorsabban ment fölfelé az alagútban. Fejét beverte a mennyezetbe, és a könyökére esett, majd, végig se gondolva a dolgot, feltápászkodott és igyekezett tovább. Arcán vércsepp csordogált lefelé.

Most már ő is hallotta az olajat.

Az alagút oldalfalai összeszorultak a vállán. Előtte azt mondta Amdi:

– Zsákutca... vagy az egyik kijáratnál vagyunk! – Karistoló hangok. – Nem tudom megmozdítani.

A kölyök megfordult, és átfurakodott Jefri lábai között.

– Told meg a felső részét, Jefri! Ha ez is olyan, amilyet a kupolában találtam, fentről nyílik.

A hülye folyosó épp közvetlenül az ajtó előtt szűkült össze. Jefri vállát meggörbítve szuszakolta előre magát. Meglökte az ajtó tetejét. Meg is mozdult, de csak úgy egy centimétert. Még egy kicsit előrébb kúszott, annyira bepréselődött a falak közé, hogy még levegőt se tudott rendesen venni. Minden erejét beleadva tolni kezdte az ajtót. A kő teljesen kifordult, és fény vágódott az arcába. Nem teljes nappali fény – még mindig kőből formált beugrók rejtették őket a külvilág elől mégis a legboldogabb látvány, ami eddig bármikor is Jefri szeme elé tárult. Még fél méter, és kint van... csakhogy beszorult.

Egy lehelettel előrébb dőlt, de ettől mintha csak rontott volna a helyzeten. Háta mögött összetömörödött Amdi.

– Jefri! A hátsó mancsaim olajban állnak. Egészen kitöltötte mögöttünk az alagutat.

Pánik. Jefri egy másodpercig képtelen volt gondolkodni. Annyira közel vannak, tényleg annyira közel. Már színeket is látott, kezén a véres foltokat.

– Vissza! Leveszem a kabátomat, és újra megpróbálom.

Maga a hátrálás is szinte lehetetlenségnek tűnt, annyira szorosan beékelődött. Végül csak sikerült. Oldalára fordult, és vonagló mozgással kibújt a kabátjából.

– Jefri! Kettőm az... olaj alatt. Nem kapok levegőt.

A kölykök összetorlódtak körülötte, irhájuk csúszott az olajtól.

Csúszik!

– Egy pillanat! – Jefri letörölte a szőrt, vállát bekente az olajjal.

Karját feje mellett fölfelé nyújtotta, és sarkával vissza tolta magát a szűkületbe. Mögötte Amdi maradéka füttyögéseket hallatott. Megakadt. Told! Told! Egy centiméter. Még egy. Aztán már a hónaljáig kinn volt, és onnantól könnyen ment minden.

A földre vetette magát, és visszanyúlt, hogy megragadja Amdi legközelebbi tagját. A kölyök addig tekergőzött, amíg kibújt a keze közül. Nyafogott valamit, nem tüskésül, de nem is emberül. Jefri több tag sötét alakját vette ki, amint húznak valamit. A következő másodpercben hideg, nedves szőrgombóc gurult a homályból a karjaiba. Még egy pillanat, és érkezett a következő. Jefri letette őket a földre, és letörölte pofájukról a nyálkát. Egyikük talpra fordult, és megrázta magát. A másik fuldokolni, köhécselni kezdett.

Eközben Amdi maradéka is kipotyogott a nyílásból. Mind a nyolcra jutott valamennyi olaj. Részeg módjára tántorogtak, úgy verődtek egy halomba, és nekiláttak törölgetni egymás dobhártyáit. Értelmetlenül zümmögtek-krákogtak.

Jefri elfordult barátjától, és megindult a fény felé. Egy kanyar rejtette el őket... szerencsére. A sarkon túlról Acél katonáinak igazodási kiáltásait hallotta. A peremhez óvakodott, és kilesett. Egy pillanatig azt hitte, Amdival megint a várudvaron vannak, olyan sok volt a katona. Aztán meglátta a domboldal óriási síkját és a völgyből fölfelé szálló füstöt.

Most mi legyen? Hátrasandított Amdira, aki még mindig hevesen takarítgatta dobhártyáit. Az akkordok és zümmögések mostanra valamivel értelmesebbnek tűntek, és minden egyes tagja mozgott. Jefri visszafordult a domboldal irányába. Egy másodpercig nagy kedve lett volna kiszaladni a katonákhoz. Olyan hosszú időn át védelmezték őket.

Amdi egyik tagja a lábának ütközött, és ő is kinézett.

– Tyűha! Szabályos olajtó van köztünk és Acél úr katonái között.

Sze...

A dörrenés nagyon hangos volt, de nem olyan, mint amikor lőpor robban. Közel egy másodpercig tartott, aztán a háttérzajba olvadó dübörgés lett belőle. Amdi még két tagja nyújtotta ki nyakát a saroknál. A tó tomboló lángtengerré változott.

*

Kékhéj a hajót alig kétszáz méterre vitte a várfaltól, épp átellenesen azzal a ponttal, ahol összegyűltek a falkák. A leszállóegység most alig embermagasságnyira lebegett a moha fölött.

– Már a jelenlétünk is elég elzavarni a falkákat – állapította meg Zarándok.

Pham hátrasandított a válla fölött. A csatatér ismét Faragó egységeinek ellenőrzése alatt állt, akik most a várfalhoz rohantak éppen. Legfeljebb még hatvan másodperc, és megütköznek Acél katonáival.

Kékhéj hangzójából erőteljes bipa hallatszott, mire a férfi előrefordult.

– A flottára! – suttogta. A mellvéden lévő falkák valamiféle lángszóróval rálőttek a fal alatti olajtócsákra. A szkródutas még közelebb repült. Hosszan elnyúló olajtócsák voltak a fallal párhuzamosan. A kint tartózkodó ellenséges falkák visszaútját a várba ezzel gyakorlatilag elvágták. Egyetlen harminc méter széles réstől eltekintve óriási lángok lobogtak minden szakaszon, amelyet eddig őriztek.

A csónak valamivel magasabbra libbent, ahogy a tűztől felkavarodó levegőben megcsúszott és megbillent. Az olaj majd’ mindenütt a falak lankás tövét nyaldosta. A falak összetettebbek voltak a Canberrán emelteknél... sok helyen mintha kicsiny útvesztőket, üregeket építettek volna a tövükbe.

Eléggé hülyeségnek tűnik egy védelemre szolgáló építményen.

– Jefri! – sikoltotta Johanna, és a nem lángoló szakasz közepére mutatott. Pham rebbenésnyi időre mintha látott volna valamit visszahúzódni a falazat mögé.

– Én is láttam. – Kékhéj bedöntötte a hajót, és lefelé, a fal irányába siklott. Johanna keze Pham karjára kulcsolódott, és egyre csak tolta-rázta. A zarándok kiáltozása közepette alig hallotta a hangját.

– Kérem, kérem, kérem! – hajtogatta.

Egy pillanatra úgy tűnt, sikerülni fog. Acél katonái igencsak elmaradtak mögöttük, és – habár alattuk olajtócsák húzódtak – még nem gyulladtak meg. Még a levegő is nyugodtabbnak érződött, mint eddig volt. Ezzel együtt Kékhéjnak sikerült elveszítenie a gép irányítását. Nem igazítottak utána az egyik szelíci dőlésnek, és a hajó oldalvást a földnek siklott. Lassú földet érés volt, ám Pham hallotta, ahogy megreped az egyik gondola. A szkródutas babrált a vezérléssel, mire a jármű másik oldala is megállt a talajon. A sugárvető torkolatával a földbe fúródott.

Pham tekintete Kékhéjt kereste. Biztos volt benne, hogy ez lesz a vége.

Ravna:

– Mi történt? Fel tudtok szállni?

Kékhéj egy másodpercig még a vezérléssel matatott, aztán az utasok módjára vállat vont.

– Igen. De nem lesz elég időnk rá... – Közben kicsatolta magát szíjaiból, és kikapcsolta a szkródját a fedélzethez rögzítő pántokat. Az előtte lévő zsilipajtó félresiklott, mire felerősödött a csata és a tűz zaja.

– Mégis mi az ördögöt művelsz, Kékhéj?

Az utas páfránylevelei Phamra irányultak.

– Hogy megmentsük a fiút. Ez az egész egy másodpercen belül égni fog.

– Ha pedig itt hagyjuk, akkor szép ropogósra sül a hajó. Nem mész sehová, Kékhéj. – Előredőlt, annyira, hogy alsó páfrányleveleinél belemarkolhasson az utasba.

Johanna érteden riadalommal forgatta a fejét, és nézett egyikükről a másikukra.

– Ne! Kérem...! – Ráadásul Ravna is kiabált vele. Pham teste megfeszült, minden figyelmét a szkródutasnak szentelte.

A szűkös helyen Kékhéj felé lökte magát, és páfrányleveleit a férfi arcába tolta. Hangzója begerjedt.

– És mit tesz, ha nem engedelmeskedem? Megyek, Pham nagyúr. Bebizonyítom, hogy nem holmi hatalom rabszolgája vagyok. Maga képes ezt megmutatni?

Elhallgatott. Utas és ember egy pillanatig centiméterekről meredt egymásra. De Pham nem markolt belé.

Bipa! Kékhéj páfránylevelei visszahúzódtak. Visszagördült a zsilipajtóhoz. A szkród harmadik tengelye talajt ért, így ellenőrzött billegéssel ereszkedett lefelé. Pham még mindig nem mozdult.

Én nem vagyok egy hatalom programja.

– Pham? – A lány őt nézte, és a kabátujját rángatta közben. Nuwen elhessegette a gyötrő képzelődést, és újra érzékelte a környezetét. A zarándokfalka már kinn volt. A négy felnőtt rövidkardot tartott a szájában – mellső lábain acélkarmok csillantak.

– Oké. – Felcsapott egy panelt, és előhúzta onnan az elrejtett pisztolyt. Mivel Kékhéj odacsapta ezt a nyüves csónakot, nem volt más lehetőség, mint kihozni a helyzetből a lehető legtöbbet.

A felismerés a szabadság hűsítő leheletét hozta. Kibújt a biztonsági övből, és lemászott. Zarándok körülvette. A két kölyökre vigyázó tag valamiféle pajzsot vett elő. Noha minden szája tele volt, a lény így is tisztán érthetően beszélt.

– Talán közelebb is bejuthatunk... – A lángok közé. A mellvédről nem érkeztek többé nyilak. A tűz fölött egyszerűen túlságosan nagy volt a forróság az íjászoknak.

Pham és Johanna követték a fekete ragacs tócsáit kerülgető zarándokot.

– Maradjatok minél távolabb az olajtól!

Acél úr falkái a lángokat kerülgették. Pham nem tudta megállapítani, vajon a leszállóegységet rohamozzák éppen, esetleg csak menekülnek a nyomukban lévő barátságos egységek elől. Meglehet, nem is számított. Fél térdre ereszkedett, és kézifegyveréből sorozatot küldött a feléjük tartó falkákra. Korántsem volt olyan, mint a sugárvető, főleg nem ilyen távolságból, de azért nem lehetett figyelmen kívül hagyni. Az elöl lévő kutyák felbucskáztak. Mások átugrottak fölöttük. Odaértek az olaj túlsó partjára. Csak néhányan merészkedtek bele... tudták, mi lehet belőle. Mások kihúzódtak Pham látóköréből, eltűntek a deszanthajó mögött.

Száraz lábbal ide lehet érni?

Pham végigszaladt az olaj pereme mentén. Kell lennie valamiféle hézagnak az „árkon”, máskülönben az olaj biztosan továbbterjedt volna. Előtte húsz méter magasba nyújtóztak a lángok, a forróság szó szerint a bőrét ostromolta. A ragyogás fölött kátrányos füst söpört végig a csatamezőn, és vöröses homállyá változtatta a nap fényét.

– Nem látok semmit – szólalt meg kétségbeesetten Ravna a fülében.

– Még van esély, Rav. – Ha sikerülne addig feltartóztatnia őket, amíg Faragó egységei...

Acél falkái megtalálták a befelé vezető biztonságos utat, és egyre közeledtek. Valami sóhajtva húzott el mellette... egy nyílvessző. Hasra vetette magát, és sorozatot lőtt rájuk. Ha sejtenék, milyen gyors ütemben közelít a kiürüléshez, lehet, hogy jöttek volna tovább, de néhány másodpercnyi tépő-szaggató vérfürdőt követően megtorpant az előrenyomulás. Az ellenséges roham lendülete megtört, és a kutyalények menekültek. Akkor inkább Faragó falkáival mérik össze az erejüket.

Pham megfordult, és a várra nézett. Johanna és a zarándok tíz méterrel közelebb álltak a falhoz. A falka úgy tartotta vissza a lányt. A férfi követte tekintetét... a szkródutasig. Kékhéj egyáltalán nem törődött a tűz peremét megkerülő falkákkal. Kitartóan gördült befelé, olajos keréknyomot hagyva maga után. Behúzta összes függelékét, teherkendőjét szorosan központi szárára tekerte. Vakon haladt át a túlhevült levegőn, egyre mélyebbre és mélyebbre hatolt a lángok között mind jobban összezáruló résbe.

Kevesebb mint tizenöt méterre volt a faltól. Egyszerre két páfránylevél nyúlt ki a törzsből, bele a hőségbe. Ott. A vibráló forróságon át Pham meglátta a kőfedezékéből bizonytalankodva előbukkanó fiút. Vállán kis méretű lények kuporogtak. A férfi nekiindult, szaladt felfelé az emelkedőn. Ezen a terepen gyorsabb volt egy utasnál, falán még van elég idő.

Egyetlen lángcsóva ívelt le a várból, bele a közte és a falnál lévő szkródutas közti olajtócsába. Az eddigi keskeny, de biztonságos csatorna eltűnt, és Pham előtt most lángok megszakítatlan síkja emelkedett.

– Még mindig rengeteg a hely – mondta Amdi. Kimerészkedett néhány méterre rejtekhelyükről, hogy felderítést végezzen a sarkon túl. – A repülő leszállt! Valami... fura izé... jön felénk. Kékhéj vagy Zöldszár?

Acél falkáiból is sok volt, de egyik se a közelükben... valószínűleg a repülő miatt. Egészen bizarr alakja volt, semmi köze a straumer légijárművek szimmetriájához. Úgy nézett ki, mintha felborult, még talán le is zuhant volna. Magas ember szaladt át előttük, és közben Acél katonáit lőtte. Jefri még jobban kinézett, a legközelebbi kölyköt simogató keze szinte önkéntelenül szorult ökölbe. Kerekes jármű közeledett feléjük, mintha valamelyik nyjorai történelmi filmből jött volna elő. Oldalára szaggatott csíkokat festettek. Tetejéből vastag rúd nőtt ki.

A két gyerek kicsit előbújt menedékhelyéről. Az űrhajós észrevette őket! Elfordult, olaj és moha fröcskölt kerekei alól. Két törékeny valami nyúlt ki kékes törzséből. Vinnyogó hangon szólalt meg samnorskul:

– Gyorsan, Jefri nagyúr! Nincs sok időnk. – A lény mögött az olajtócsán túl Jefri meglátott valakit... Johanna!

Aztán felrobbant a pocsolya, tűz sarjadt mindkét oldalon, az összes menekülési útvonalat elzárva. Az űrutazó még mindig integetett az indáival, siettette őket, szálljanak föl a járműve lapjára. Jefri megkapaszkodott abban a kevés fogódzóban. Nyomában felugráltak a kölykök, és most ingébe, nadrágjába csimpaszkodtak. Ilyen közelről már látta, hogy a szár maga a személy: bőre piszkos és száraz, viszont puha volt és hullámzott.

Amdi két tagja még mindig a talajon volt; a kocsi mellett kétoldalt futottak, hogy jobban láthassák a tüzet.

– Vád! – kiáltotta a fülébe. Még ilyen közelről is alig lehetett hallani a tűz mennydörgése mellett. – Ezen soha nem jutunk át, Jefri! Nincs más választásunk, mint itt maradni.

Az űrutazó hangja a szára tövénél lévő kis lemezből érkezett.

– Nem! Ha itt maradnak, biztosan meghalnak. A tűz egyre terjed! – Jefri amennyire csak lehetett, behúzódott az utas szára mögé, de még így is érezte a meleget. Nem kell hozzá sok, és az Amdi szőrén lévő olaj is lángra kap.

Az utas indái a kocsiján heverő színes szövetdarab felé nyúltak.

– Ezt magára terítem. – Egyik indája Amdi többi része felé billegett. –

Mindenkire.

A földön álló kettő a lény elülső kereke mögé kuporodott.

– Túl forró, túl forró! – hallatszott Amdi hangja. Mégis mind a kettő felugrott, és befurakodtak a sajátos ponyva alá.

– Takarják be magukat teljesen! – Jefri érezte, ahogy az utas rájuk húzza a takarót. A kocsi közben már gurult is visszafelé, a lángok irányába. A ponyva minden egyes résén kín égett át. A fiú odakapott, előbb egyik, majd mindkét kezével igyekezett lábára húzni a vásznat. Vadul rázkódtak, alig tudott kapaszkodni. Érezte, ahogy körülötte Amdi igyekszik szájaival helyén tartani a ponyvát. A tűz bömbölő fenevadként üvöltött, maga a vászon is perzselően forró volt, ahol Jefri bőréhez ért. Minden újabb zökkenésnél felpattant a kocsiról, ami azzal fenyegetett, hogy keze lecsúszik a kapaszkodóról. Egy ideig a rémület minden más gondolatot kitörölt. Csak jóval később emlékezett vissza a hangzó lemezéből érkező erőtlen hangokra és értette meg, mit is jelentettek.

*

Pham a felcsapó lángok felé szaladt. Kín. Karját arca elé emelte, és érezte, ahogy kezén felhólyagosodik a bőr. Elhátrált.

– Erre, erre! – A zarándok hangja mögüle hallatszott, így vezette ki onnan. Botladozva szaladt vissza. A falka sekély vízmosásban húzta meg magát. Pajzsait úgy fordította, hogy a legújabb tűzfüggöny felé nézzenek. Két tagja elhúzódott a közéjük vetődő férfi útjából.

Johanna és a falka is a fejét csapkodta.

– Ég a hajad! – kiáltotta a lány. Néhány másodperc alatt eloltották. A zarándok is egy kissé megperzselődött. Vállzsebeit gondosan betűrték – ez volt az első alkalom, hogy egyetlen kíváncsiskodó kölyök se kandikált elő.

– Még mindig nem látok semmit, Pham. – Ezt Ravna mondta odafentről. – Mi történik?

Egy gyors pillantás hátra.

– Jól vagyunk – zihálta. – Faragó egységei éppen darabokra szedik Acél alakulatait. De Kékhéj... – Belesett a pajzsok közé. Mintha egy kemencébe nézett volna. Közvetlenül a várfal mellett lehet még egy kis lélegzetvételnyi hely. Halvány remény csak, de...

– Valami mozog ott! – A zarándok szemhunyásnyi időre kidugta egyik fejét a pajzs mögül. Most visszahúzta, és közben kétoldalról nyalogatta az orrát.

Pham ismét kipillantott a résen. Árnyak látszottak a tűzön belül, foltok, ahol nem izzott. A foltok hullámzottak... mozogtak talán?

– Én is látom! – Érezte, ahogy Johanna egészen odadugja a fejét az övéhez, és kétségbeesetten igyekszik kilesni. – Az ott Kékhéj, Rav... A flottára! – Ez utóbbit annyira halkan mondta, hogy a tűz zaja mellett senki se hallotta. Jefri Olsndotnak nyoma se látszott, viszont... – Kékhéj átgurul a tűzön, Rav.

A szkród kigördült a mélyebb olajos részből. Lassan, állandó sebességgel haladt előre. Pham most már tüzet látott a tűzben, Kékhéj lángpatakokban fel-felizzó törzsét. Páfrányleveleit már nem zárta szorosan maga köré: kiterültek és reszkettek, ahogy különállóan égtek.

– Még mindig jön, egyenesen kifelé tart.

A szkród maga mögött hagyta a tűzfalat, szaggatottan gurult lefelé a lankán. Kékhéj nem fordult feléjük, viszont közvetlenül azelőtt, hogy a leszállóegységhez ért, mind a hat kerék csikorogva blokkolt.

Pham felállt, és rohant az utashoz. A zarándok közben el is tette a pajzsait, és odafordult, hogy utánaeredjen. Johanna Olsndot egy pillanatig csak állt egy helyben – szomorúan, karcsún és magányosan –, tekintete reménytelenül tapadt a vár oldalát elborító füstre és tűzre. A zarándok egyik tagja belekapaszkodott a ruhaujjába, úgy húzta el a lángok elől.

A férfi mostanra az utashoz ért. Egy másodpercig némán állt fölötte.

– ...Kékhéj meghalt, Rav. Ha látnád, szemernyi kétséged se lenne felőle. – Páfránylevelei leégtek róla, nyomukban csonkok maradtak a törzsön. Maga a szár is kigyulladt.

Ravna reszketeg hangon szólalt meg a fülében:

– Annak ellenére keresztülment rajta, hogy közben égett?

– Az nem lehet. Az első néhány méter után halottnak kellett lennie. Ezt az egészet robotpilótával csinálta. – Pham igyekezett elfelejteni a páfránylevelek elgyötört nyújtózását, amit még a tűzben látott. Egy pillanatra megszűnt érzékelni, csak meredt a forróságtól felhasadozott húsra.

Még maga a szkród is ontotta a hőt magából. Zarándok körbeszaglászta, és kapkodva húzódott el, amikor egyik orra túl közel került hozzá. Majd minden átmenet nélkül odacsapott acéltüskés mancsával, és nagyot rántott a kocsi testét fedő kendőn.

Johanna felsikoltott és rohanni kezdett. A kendő alatti alakok nem moccantak, viszont nem is égtek meg. Vállánál fogva kapta föl és húzta le öccsét a földre. Pham odatérdelt mellé.

Lélegzik a gyerek? Távolról érzékelte, hogy Johanna ordít valamit a fülébe, a zarándok pedig aprócska kutyalényeket cibál le a fémről.

Néhány másodperc múlva a fiú köhögni kezdett. Karja szélmalomként kezdte csépelni nővérét.

– Amdi, Amdi! – Kinyílt a szeme, és azonnal egészen elkerekedett. – Tesó! – Aztán újra: – Amdi?

– Nem tudom – szólalt meg a hét – nem is, nyolc – olajragacsos alak mellett álló zarándok. – Hallok gondolkodási zajokat, de nem összefüggőek. – Orrával megbökdösött három kölyköt; talán lélegeztette őket.

A következő másodpercben a kisfiú sírva fakadt – a zaj egészen beleveszett a tűz tombolásába. Odakúszott a kölykökhöz, arca szinte összeért a zarándok egyik tagjának pofájával. Johanna ott jött közvetlenül mögötte, és a vállát fogta, miközben előbb a zarándokra, aztán a mozdulatlan lényekre nézett.

Pham feltápászkodott, és a vár felé fordult. A tűz mostanra egy kissé alábbhagyott. Sokáig bámulta a Kékhéjból maradt, megfeketedett csonkot. Merengett és emlékezett. Elmerengett azon, hogy fölösleges volt-e a sok gyanakvás. Azon, a bátorságnak és a robotpilótának vajon miféle keverékére volt szükség a mentőakcióhoz.

Emlékezett a Kékhéjjal együtt töltött hónapokra, a szimpátiára, aztán a gyűlöletre...

Jaj, Kékhéj, drága barátom!

*

A tűz lassanként lecsillapodott. Pham egyre kerülgette a visszahúzódó hőség peremét. Érezte, ahogy végre visszatér az istenszilánk. Most az egyszer örömmel fogadta, örült a megszállottságnak, a rögeszmésségnek, a lényegtelen érzelmek el-tompulásának. Végignézett a zarándokon, Johannán és Jefrin meg az éledező kölyökfalkán. Mindez értelmetlen figyelemelterelés csupán.

Nem, nem is egészen értelmetlen – volt hatása, hátráltatta mindazt, ami tényleg halálosan fontos.

Fölsandított. Rések nyíltak a kormos felhőkben, foltok, ahol láthatta a magasan lévő hamu vöröses ködét, és néha-néha egy kékes pacát. A vár mellvédje elhagyatottnak látszott, a falak körül elhalt a küzdelem.

– Mi a helyzet? – szólt türelmetlenül az égre.

Ravna válaszolt:

– Még mindig nem látok valami sokat körülötted, Pham. Nagy számú tüskés csapat húzódik vissza észak fele. Gyors, de összehangolt visszavonulásnak tűnik. Egyáltalán nem az az „utolsó vérig” tartó harc, amit korábban tapasztaltunk. A váron belül nincs tűz... és ottmaradt falkákra utaló jeleket se látni.

Döntés. Pham visszafordult a többiekhez. Nagyon küzdött, hogy értelmesnek tűnő kérésekké fordítsa le magában a pattogós parancsokat.

– Zarándok! Zarándok! Faragó segítségére van szükségem. Be kell jutnunk a várba.

A zarándokot nem kellett külön biztatni, bár tele volt kérdésekkel.

– Át akarsz repülni a fal fölött? – kérdezte felé szökellve.

Pham közben már kocogott a hajó irányába. Besegítette a tüskéseket, aztán ő maga is bemászott. Nem, ezzel a nyüves szerkezettel ő márpedig nem fog felszállni.

– Nem, csak mondd be a hangosbeszélőbe, hogy a főnököd keressen befelé vezető utat!

Néhány másodperc múlva falkabeszéd visszhangzott végig a domboldalon.

Már csak percek. Már csak perceket kell várni, és megpillanthatom az ellenszert. S bár tudatosan fogalma sem volt arról, mi sülhet ki ebből, érezte, ahogy az istenszilánk feltör egy utolsó hatalomátvételre, a Vénséges Vén akaratának utolsó keresztülvitelére.

– Hol a mételyes flotta, Rav?

Azonnal jött a válasz. A nő egyszerre figyelte a lent dúló csatát és a fentről lefelé érkező pörölyt.

– Negyvennyolc fényévnyire. – Suttogó beszélgetés a mikrofontól távol. – Kissé felgyorsítottak. Negyvenhat óra múlva érnek a rendszerbe... Sajnálom, Pham.

Rejtjel: 0

Kapta: Sk fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: triszkvélin, SjK egységek

Küldi: Sándor Közvetítő Hírszerzés

[Nem a szokott küldő, de köztes helyek hitelesítették. A küldő lehet fiókiroda, esetleg tartalék oldal.]

Téma: Utolsó üzenetünk?

Terjesztési kör:

Métely Fenyegetése

Háborúfigyelők érdeklődési csoport

Holvannakmost, kihalási napló

Dátum: 72, 78 nappal Sjandra Kei bukása után

Kulcsfogalmak: óriási új támadás, Sándor Közvetítés eleste

Üzenet szövege:

Amennyire meg tudjuk állapítani, összes felsőkívüli helyszínünket elnyelte a métely. Ha tehetik, hagyják figyelmen kívül az ezekről érkező összes üzenetet.

Egészen négy órával ezelőttig szervezetünk húsz csúcson élő civilizációt fogott össze. Mindaz, ami maradt belőlünk nem tudja, mit mondjon, mit tegyen. Most minden olyan lassú, zavarosan homályos és tompa – nem ilyen mélyen töltött életre szántak minket. Jelen levelezést követően terveink szerint feloszlunk.

Mindazoknak, akik folytatni kívánják, szeretnénk elmondani, mi történt. Az új támadás minden előzmény nélkül következett be. Az utolsó emlékünk odaföntről az, ahogy a métely egyszerre kiterjed minden irányba, és közvetlen biztonsága teljes feláldozásával megpróbál a lehető legnagyobb adatfeldolgozási kapacitást szerezni. Nem tudjuk, hogy csupán alábecsültük-e a hatalmát, vagy esetleg valamilyen okból kifolyólag maga a métely is kétségbeesett... és elkeseredésében bármilyen kockázatot vállal.

Egészen 3000 másodperccel ezelőttig szervezetünk belső hálózatain át folyamatosan erős támadás alatt álltunk. Ez megszűnt. Ideiglenesen? Vagy ez a támadás végpontja? Nem tudjuk, de ha újra hallanak felőlünk, az azt jelenti, hogy a métely elkapott minket.

Búcsúzunk.

Rejtjel: 0

Kapta: Sk fedélzet, ideiglenes

Nyelvi útvonal: optima→düjton→triszkvélin, SjK egységek

Küldi: Racionális Vizsgálódás Szervezete

[Nagy valószínűséggel egyetlen rendszer a Közép-Kívülben, Sjandra Keitől 7500 fényévnyire, forgásiránnyal ellentétesen.]

Téma: A nagy kép

Kulcsfogalmak: A métely, a természet szépsége, soha nem látott lehetőségek

Összefoglalás: az élet megy tovább

Terjesztési kör:

Métely fenyegetése Racionális

Vizsgálódás Szervezete

Háborúfigyelők érdeklődési csoport

Dátum: 72, 80 nappal Sjandra Kei bukása után

Üzenet szövege:

Minden alkalommal remekül szórakozunk, amikor olyanokat látunk, akik a világegyetem középpontjának gondolják magukat. Itt van például a métely nemrégiben lezajlott terjeszkedése [hivatkozások lejjebb azoknak az olvasóknak, akik nem követik az említett témákat és hírcsoportokat], A métely egy eddig még soha nem látott változás, mely a Kívül tetejének jól körülhatárolható részében terjeszkedik... olvasóim többségétől igencsak távol. Bizonyára sokak számára jelenti a végső katasztrófát, és kétség nem fér hozzá, hogy mélyen együttérzek velük, ám egyúttal némileg mulattat is, hogy a sorscsapást valamilyen okból kifolyólag az egész mindenség végének vélik.

Az élet megy tovább, emberek!

Ezzel együtt nyilvánvaló, hogy számos olvasó nem tájékozódik kellő mértékben a szóban forgó eseményekről... és egyáltalán nem látja azt, ami valóban jelentőséggel bír bennük. Az elmúlt évben szemtanúi lehettünk számos hatalom meggyilkolásának és egy új ökoszisztéma kialakulásának a FelsőKívül egy részében. Habár igen messze zajlanak, ezek az események mindenképpen példa nélkül állnak.

Korábban gyakorta neveztem már ezt a millió hazugság hálójának. Most viszont addig figyelhetjük az eseményeket, amíg az igazság egyértelműen látható. Némi szerencsével megoldhatunk a zónák és a hatalmak körüli alapvető rejtélyekből néhányat.

Olvasóimat arra buzdítják, a lehető legtöbb szemszögből vizsgálják a métely alatti eseményeket. Különösen a Debley-dűlőben megmaradt jeladóállomást érdemes kihasználnunk, hogy összehangolhassuk a métely sújtotta térség két oldaláról érkezett megfigyeléseket. Költséges és fáradságos munka, mivel az érintett régióban kizárólag közép-és alsó-kívüli helyek érhetőek el, de igencsak megéri.

Vizsgálandó általános témák:

A métely hálón mutatott kommunikációjának természete: ez a lény részben hatalom, részben a FelsőKívül lakója, és végtelenül érdekes.

A métely alatti Alsó-Kívülben nemrég lefutott nagy hullám szintén egyértelműen példa nélkül álló esemény. Itt az ideje tanulmányozni...

Az Alsó-Kívülben található, a háló számára elérhetetlen térség felé közeledő mételyes flotta természete: ez a flotta az elmúlt néhány hétben felkeltette a Háborúfigyelők érdeklődését, bár jobbára csacskaságok miatt. (Ugyan kit érdekel Sjandra Kei és a Latartoztat Hegemónia? A helyi politika a helybeliek gondja.) A valódi kérdés legfeljebb csak az agykárosodottak számára nem lehet nyilvánvaló: Miért tett ekkora erőfeszítéseket a métely a természetes mélységétől ennyire messze?

Ha van még hajó a mételyes flotta közelében, arra buzdítom, küldjön továbbra is üzeneteket a Háborúfigyelőknek. Ennek hiányában a helybeli civilizációk költségeit lenne érdemes megtéríteni, amiért továbbküldik az ultrahullámú nyomokat.

Mindez igen költséges, de megéri: egy egész kor legfontosabb megfigyelései lehetnek ezek. A költségek pedig már nem tartanak sokáig. A métely flottája bármely pillanatban megérkezhet az úti céljának számító csillaghoz. Vajon megáll és visszatér? Vagy szemtanúi lehetünk, ahogy egy hatalom megsemmisíti a vele szembeszálló rendszereket? Bárhogy is alakul, páratlan lehetőség előtt állunk.

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

Ravna a mezőségen át a várakozó falkák felé tartott. A sűrű füst már elszállt, de szaga még mindig megülte a levegőt. A domboldal kiégett pusztaság volt. Acél vára egy nagy, fekete mellbimbónak látszott fölöttük a domb tetejét hektárokon át borító természeti és falkáktól eredő pusztítás nyomán.

A katonák némán engedtek neki utat. Nem egy vetett nyugtalan pillantásokat a mögötte földet ért űrhajóra. Lassan sétált el mellettük azok felé, akik vártak rá. Hátborzongató volt az, ahogy üldögéltek, akárha piknikeznének, miközben kényelmetlenül érezték magukat egymás közelében. Ez itt olyasmi lehet közöttük, mint egy belső törzskari találkozó. A középen lévő falka felé tartott, amelyik selyemszerű szőnyegeken hevert. A felnőttek nyakában aprólékosan kidolgozott faszobrocskák lógtak, azonban akadt közöttük betegnek, idősnek látszó. Ráadásul két kölyök ült előtte. Egyszerre léptek előre, ahogy Ravna megtette a nyílt térség utolsó szakaszát.

– Ööö, maga Faragó? – kérdezte.

Hihetetlenül emberi női hang hangzott fel az egyik nagyobb tagból.

– Igen, Ravna. Én vagyok Faragó. De Kóbor az, akit keres. A várban van, a gyerekekkel.

– Ó!

– Van egy szekerünk. Azonnal be tudjuk vinni. – Egyikük a domboldalon fölfelé húzott járműre mutatott. – Viszont sokkal közelebb is leszállhatott volna, nem?

Ravna a fejét ingatta.

– Nem... Már nem. – Zöldszárral ennyi tellett tőlük.

A fejek teljesen összehangolt mozdulattal felé billentek.

– Azt hittem, rettenetesen sietnek. Kóbor szerint egy egész flotta jön közvetlenül a nyomukban.

Ravna egy pillanatig nem mondott semmit. Ezek szerint Pham beszélt nekik a mételyről? Bár örült neki, hogy így tett. Megrázta a fejét, hogy elmulassza a zsibbadást.

– I...igen. Nagyon sietünk. – A csuklóján lévő adatolvasó összeköttetésben állt az Sk-val. Parányi kijelzője mutatta a métely flottájának kitartó közeledését.

Az összes fej elfordult: ezt a gesztust nem tudta értelmezni.

– És hajtja a kétségbeesés. Attól tartok, értem.

Hogy lehet az? És ha így van, hogyan vagy képes megbocsájtani nekünk?

Azonban hangosan csak annyit mondott:

– Sajnálom.

A királynő felszállt a szekerére, és együtt gördültek végig a domboldalon a várfal irányába. Ravna egyszer visszanézett. Az Sk nagy, haldokló molylepkeként hevert a lejtő alján. Tetőn lévő meghajtási vezérsíkjai száz méterre íveltek a levegőbe. Nedves, fémes zölden csillantak meg. Leszállásukat nem egészen nevezhették volna lezuhanásnak. Az agrav most is semlegesített valamennyit a jármű súlyából. Ám a talaj felőli oldalon összegyűrődtek a vezérsíkok. A hajón túl a domboldal meredeken futott a víz és a szigetek irányába. A lenyugvó nap ködbe vesző árnyakat rajzolt a szigetekre és a szoroson túli várra. Várat és űrhajót ábrázoló fantasyjelenet.

A csuklóján lévő kijelző higgadtan számlálta vissza a másodperceket.

*

– Acél lőporos aknákkal vette körül a várat. – Faragó néhány orrával fölfelé bökött. Ravna követte a mozdulat irányát. A boltívek – az égre törő rózsaszín márvány – inkább egy hercegnő katedrálisát, mintsem egy katonai építményt juttattak az eszébe. Ha pedig leomlik az egész, biztosan rommá töri az alatta álló űrhajót.

Faragó szerint Pham most odabenn volt. Sötét, hűvös helyiségeken gurultak át. Ravna hibernációs ládák sorait pillantotta meg.

Hányat lehet közülük még feléleszteni? Kiderülhet ezt még valaha is?

Mélyek voltak az árnyékok.

– Biztos benne, hogy Acél katonái eltűntek?

Faragó tétovázott, fejei különféle irányokba néztek. Ravna eddig képtelen volt olvasni a falkák kifejezéseiben.

– Meglehetősen. Aki még a várban van, annak rengeteg kő mögött kell lennie, máskülönben rátaláltak volna a kutatóegységeim. Ami még fontosabb, a kezünkben van mindaz, ami Acélból maradt. – A királynő láthatóan tökéletesen olvasta Ravna értetlen arckifejezését. – Nem tudta? Úgy látszik, Acél nagyúr lejött ide, hogy felrobbantsa az összes aknát. Öngyilkosság lett volna, igaz, a falka mindig is őrült volt. Valaki megállította. Minden csupa vér volt. A maradék nyüszögő roncsként kóborolt... Akárki is vetett véget Acélnak, az áll e mögött a gyors visszavonulás mögött is. Ez a valaki minden tőle telhetőt megtesz az összetűzés elkerülésére. Egyhamar nem tér vissza, bár tartok tőle, előbb-utóbb szembe kell néznünk a drága Nyúzóval.

Ravna úgy vélte, jelen körülmények között ez a probléma soha nem kerül elő. Az adatolvasója szerint negyvenöt óra volt még a métely érkezéséig.

Jefri és Johanna a központi kupola alatt, az űrhajójuk mellett voltak. Egymás kezét fogva üldögéltek a leszállórámpán. A széles ajtó kitárultakor, amikor begördült Faragó szekere, a lány felállt és integetett. Aztán megpillantották Ravnát. A fiú először gyorsan, azután valamivel lassabban vágott át a széles helyiségen.

– Jefri Olsndot? – kérdezte halkan Ravna. A fiú óvatos, méltóságteljes tartása jóval érettebbnek tűnt egy nyolcévesnél. Szegény Jefri sok mindent elveszített, és sokáig nagyon kevéssel volt kénytelen élni. Lelépett a szekérről, és megindult felé.

A fiú kijött az árnyak közül. Már-már tömegnek számító, kis termetű falkatagok vették körül. Egyikük a vállán csüngött, mások a lába körül tekergőztek, és láthatóan soha nem botlott el bennük, megint mások előtte-mögötte követték útvonalát. Jefri jó messzire állt meg tőle.

– Ravna?

Bólintott.

– Közelebb tudnál jönni egy kicsit? Túl közel van a királynő gondolkodásának zaja. – A hang még mindig a fiúé volt, viszont az ajka nem mozdult. Ravna megtette a maradék néhány métert. A kölykök és az embergyerek tétován előrébb jöttek. Egészen közelről látszottak Jefri öltözékének szakadásai, a vállán, könyökén és térdén lévő, minden bizonnyal sebek ellátása során odakerült kötések. Láthatóan nemrég mosta meg az arcát, a haja viszont csimbókokba állt össze. Komolyan nézett Ravnára, majd felemelte a karját, hogy megölelje.

– Köszönöm, hogy eljöttél. – A fiú hangja fojtottan szólt, ahogy a vállába fúrta a fejét, bár nem sírt. – Igen, köszönöm, és köszönöm szegény Kékhéj úrnak. – Újra ugyanaz a hang, viszont tisztán, a körülöttük lévő kölyökfalkából.

Johanna Olsndot odament, és megállt közvetlenül mögöttük. Tényleg még csak tizennégy? Ravna kinyújtotta a karját felé.

– Azok alapján, amit hallottam, te egymagad felértél egy egész mentőcsapattal.

Megszólalt Faragó a szekéren.

– Az volt. Megváltoztatta a világunkat.

Ravna a hajó rámpája, a belső világítás ragyogása felé intett.

– Pham odabent van?

A lány bólintott, de megelőzte a kölyökfalka.

– Igen. A zarándokkal együtt. – A kölykök összerendeződtek, és elindultak fölfelé a lépcsőn, egyikük hátramaradt, hogy a rámpa felé unszolja Ravnát. El is indult, nyomában Jefrivel.

– Ez a falka kicsoda? – kérdezte a fiútól, és a kölykökre mutatott.

Jefri meglepetésében megtorpant.

– Hát Amdi.

– Elnézést kérek! – szólaltak meg a kölykök Jefri hangján.

– Olyan sokat beszéltem hozzád, hogy egészen elfelejtettem, te nem is ismersz... – Akkordok és hangok emberi kuncogásban záródó kórusa csendült fel. Ravna lepillantott a bólogató fejekre; biztos volt benne, a kis ördögfióka pontosan tisztában volt azzal, hogy másnak tűnt eddig. Ezzel meg is oldódott az egyik rejtély.

– Örvendek – mondta egyszerre ingerülten és elbűvölten. – Most pedig...

– Úgy van, most sokkal fontosabb dolgok is vannak ennél.

– A falka minden tagja felszökdécselt a lépcsőn. „Amdi” viselkedése láthatóan a szégyenlős szomorúság és a megszállott aktivitás között váltakozott. – Nem tudom, mire készülnek. Amint megmutattuk nekik a helyet, elkergettek onnan.

Ravna – szorosan mögötte Jefrivel – követte a falkát. A hangok alapján egyáltalán nem tűnt úgy, mintha bármi is zajlana odabenn. A kupola belseje leginkább egy sírboltra emlékeztetett, visszhangzott benne az őrzésére beosztott falkák beszéde. Ám itt, félúton a lépcsőn, még ezek a hangok is elhalkultak, és a csúcson nyíló zsilipajtóból nem szüremlett ki semmi.

– Pham?

– Odafenn van. – Ezt a lépcső tövében álló Johanna mondta. Faragóval fölfelé nézve figyelték őket. A lány egyik lábáról a másikra állt. – Nem tudom, jól van-e. A csata után olyan... furának tűnt.

Faragó fejei szitáltak, mint aki a zsiliplámpák ragyogása ellenére igyekszik jó alaposan szemügyre venni őket.

– Ennek a hajónak borzasztó az akusztikája. Hogy képesek ezt az emberek elviselni?

Amdi: – Á, nem olyan rossz. Jefrivel rengeteg időt töltöttünk odafenn. Megszoktam már. – Két feje az ajtót lökdöste. – Nem tudom, Pham meg a zarándok miért rúgtak ki. Ott maradhattunk volna a másik helyiségben, és egészen csendben lettünk volna közben.

Ravna óvatosan áthaladt a falka élen haladó kölykei között, és bedörömbölt a hajótestet alkotó fémlapon. Az ajtót nem zárták le – innen már a hajó szellőzőrendszerét is hallotta.

– Pham, mi újság?

Suhogás és karmok koppanása hallatszott. A zsilip félig hátrasiklott. Élénk, rebbenő fény ömlött végig a lépcsőn. Az ajtónyílásban megjelent egy kutyáéra emlékeztető fej. A szeme körül egészen fehér volt. Ez vajon jelent valamit?

– Hello! – mondta. – Ööö... nézze, most kissé feszült a helyzet.

Pham... Nem hiszem, hogy Phamot zavarni kellene.

Ravna becsúsztatta kezét a résbe.

– Nem azért jöttem, hogy zavarjam. De bemegyek.

Mennyit küzdöttünk ezért a pillanatért! Hány és hány milliárdan haltak meg útközben? Most pedig idejön egy beszélő kutya, és azt mondja, kicsit feszült a helyzet.

A zarándok a kezére pillantott.

– Rendben. – Annyira visszacsúsztatta a zsilipajtót, hogy átférjen. A kölykök már ott sürgölődtek a sarkában, azonban a zarándok pillantása láttán hátrahőköltek. Ravna észre se vette ezt...

*

A „hajó” alig volt több egyszerű teherszállítónál, egy nagy raktérnél. Ám a mostani rakományt – a hibernációs ládákat – már kihordták, így csak a rögzítőkapcsok százaival pöttyözött, nagyjából sík padló maradt ott.

Ravna szinte nem is érzékelte mindezt. A fény, az izé volt az, ami lekötötte a figyelmét. A falakból sarjadt elő, és a raktér közepén gyűlt össze, már-már elviselhetetlenül ragyogóan. Alakja újra és újra megváltozott, színe előbb vörös, majd ibolya, aztán zöld lett. Pham keresztbe vetett lábbal ült a jelenésen, illetve benne. Haja félig leégett. Keze-karja reszketett, és valamilyen Ravna számára ismeretlen nyelven motyogott az orra alatt. Istenszilánk. Két alkalommal a katasztrófába kísért másokat. Egy haldokló hatalom zavaros gondolatai... most pedig ez jelentette az egyetlen reményüket.

Jaj, Pham!

Lépett egyet a férfi felé, érezte, ahogy fogak zárulnak ruhaujjára.

– Kérem, hölgyem, nem szabad zavarni! – Egy nagy, heges kutya fogta a karját. A falka – zarándok – többi része mind befelé, Pham irányába nézett. A vad bennszülött csak őt bámulta, és valahogy észrevette az arcára mind jobban kiülő indulatot. Akkor megszólalt a falka.

– Nézze, hölgyem, a maga Phamja valamiféle révületben van, a szokott személyiségét teljes egészében számítókapacitásra váltotta be.

Mi van?

Ez a zarándok ismerte a szakszavakat, de valószínűleg mást nem. Minden bizonnyal elbeszélgetett vele a férfi. Leintette.

– Persze, persze, értem. – Egyre csak a fényt bámulta. Az állandóan formálódó, szemmel nehezen követhető alakzat a legtöbb kijelzőn előállítható grafikákra, a sokdimenziós tajték butácska keresztmetszeteire emlékeztetett. A lehető legtisztább monokrómban fénylett, ám közben folyamatosan, színről színre változott. A fénynek jobbára koherensnek kellett lennie; minden szilárd felszínen interferenciás foltok másztak végig. Az interferencia itt-ott összeállt – sötét és világos sávok siklottak végig a hajótesten a színek változásával együtt.

Lassan közelebb ment, közben mindvégig Phamot és... az ellenszert nézte. Hiszen mi más lehetne? A falakat lepő koszréteg magasra nőve találkozott az istenszilánkkal. Ez nem csak egyszerű adat, közvetítésre váró üzenet volt. Ez itt egy transzcendens gépezet. Ravna már olvasott ilyesmiről: a Transzcendenciában készült, de a Kívül fenekére szánt eszközök voltak ezek. Nincs benne semmi tudatos, semmi, ami átlépné az alacsonyabb zónák korlátait... ugyanakkor a lehető legjobban kihasználják az itteni természeti törvényeket, hogy elvégezzék a feladatot, amelyre tervezőjük szánta őket.

Tervezőjük? A métely? A métely ellensége?

Odalépett. A valami mélyen benne volt Pham mellkasában, viszont nem látszott semmiféle vér, semmilyen szétszaggatott hús. Az egészet holografikus trükknek is lehetett volna hinni, ha nem látta volna, hogy a férfi megremeg a vonaglásától. A fraktálkarokat tollszerűen sorakozó, hosszú fogak díszítették, ahogy rácsavarodtak. Ravnának elállt a lélegzete, és kis híján a nevén szólította.

De Pham nem állt ellen. Még soha nem látta őt ennyire mélyen belemerülni az istenszilánkba, még soha nem látta őt ennyire megbékélni önmagával. A remény és a félelem egyszerre előbújt rejtekéből: a remény, hogy az istenszilánk még most is képes lesz tenni valamit a métellyel; a félelem, hogy Pham közben az életét veszti.

A szerkezet tekeredő fejlődése lelassult. A fény az egészen fakókéknél állt meg. Kinyílt a férfi szeme. Fejét felé fordította.

– Az utasok mondája valóság, Ravna. – A hangja mintha egészen távolról szólt volna. A nő suttogásnyi erejű nevetést hallott. – Azt hiszem, az utasoknak tudniuk kellene róla. Legutóbb megtudták. Akadnak dolgok, amelyek nem kedvelik a mételyt. Olyasmik, amiknek a létezéséről csak sejtései voltak az én Vénséges Vénemnek...

Hatalmakon túli hatalmak? Ravna a padlóra rogyott. Fénylett a csuklóján lévő kijelző. Alig negyvenöt órájuk maradt.

Pham látta, hogy lefelé pillantott.

– Tudom. Semmi nem lassította le eddig a flottát. Lenn ennyire szánalmasak... de még így is megvan hozzá az erejük, hogy megsemmisítsék ezt a világot, ezt a naprendszert. A métely most pontosan ezt akarja. A métely tisztában van azzal, hogy elpusztíthatom... ahogy korábban is elpusztították már.

Ravna homályosan a tudatában volt annak, hogy a zarándok közben mindenfelől odakúszott hozzájuk. Minden pofája a kék tajtékra és a belegabalyodott emberre irányult.

– Hogyan, Pham? – suttogta a nő.

Csend. Majd:

– Az egész zónamozgás... az ellenszer volt az, ahogy összehangolatlanul próbált meg cselekedni. Most én vezetem. Megkezdtem... a visszatartó hullámot. A helyi energiaforrásokból táplálkozik. Nem érzed?

Visszatartó hullám? Miről beszél Pham? Újra a csuklójára pillantott... és felszisszent. Az ellenség sebessége óránként húsz fényévre ugrott: ilyen gyorsaságot a Közép-Kívülben lehetett elérni. Ami eddig közel kétnapnyi előny volt, lecsökkent alig két órára... A kijelző most óránként huszonöt fényévet mutatott. Aztán harmincat.

Valaki a zsilipajtón dörömbölt.

*

Skrupiló épp elmulasztotta a kötelességét. A domboldalon felfelé irányuló hadmozdulatot kellett volna felügyelnie. Tisztában is volt ezzel, és bűntudatot is érzett miatta... mégsem változtatott gondatlan viselkedésén. Akár a krimalevelek rabja, aki folyton ezt rágja, ő is úgy vélte, vannak dolgok, amelyek túl kellemesek ahhoz, hogy csak úgy feladják őket.

Skrupiló hátul bóklászott, és óvatosan hozta-vitte magával az adatolvasót, nehogy a földön vonszolja nagy és lapos, rózsaszín fülét. Tulajdonképpen az adatolvasó őrzése mindenképpen fontosabb a katonái zargatásánál. Egyébként is elég közel van ahhoz, hogy szükség esetén tanácsokat adjon. A segédei pedig sokkal ügyesebbek nála a mindennapi feladatok megoldásában.

Az elmúlt néhány órában a part felől fújó szelek a szárazföld irányába hajtották a füstfelhőket, a levegő így tiszta volt és sós. A dombnak ezen az oldalán nem égett le minden. Még néhány virág és pihés magtok is akadt. Kurtafarkú madarak szálltak a tengeri völgyből felszálló levegőben, kiáltozásuk vidám zene, mintha azt ígérnék, a világ hamarosan olyan lesz, amilyen volt.

Skrupiló pontosan tudta, hogy ez nem lehetséges. Minden fejével lefelé nézett, Ravna Bergsndot csillaghajójára. Becslése szerint az épen maradt vezérsíkok száz méter hosszúak lehettek. Maga a hajótest több mint százhúsz. Az adatolvasó köré kuporodott és felpattintotta párnázott olifántarcát. Az adatolvasó rengeteget tud az űrhajókról. Ez itt valójában nem is emberi gyártmány, viszont teljes mértékben a megszokott formát követi – ezt korábbi olvasmányaiból tudta. Húsz és harminc tonna közötti, antigravitációs lebegőkkel és fénysebesség feletti meghajtással. Az egész mindennaposnak számít a Kívülben... De hogy itt látja, a saját tagjai szemével! Képtelen volt levenni a szemét róla. Három tagja az adatolvasóval dolgozott, míg a másik kettő a zöld árnyalataiban játszó hajótestet bámulta. Körülötte jelentéktelenné fakultak a katonák és az ágyútalpkocsik. Tömege ellenére a hajó mintha csak könnyedén megpihent volna a domboldalon. Mennyi időbe telhet, mire mi ilyeneket tudunk majd építeni? Az adatolvasóban őrzött történelmi összefoglalók szerint mások segítsége nélkül évszázadokba.

Mit nem adnék, ha eltölthetnék egy egész napot benne!

Csakhogy valami hatalmasabb követte ezt a hajót. A nyári napsütés ellenére is megborzongott a gondolattól. Sokszor meghallgatta már a zarándoknak az első leszállásról szóló történetét, és látta az ember sugárfegyverét is. Rengeteget olvasott az adatolvasóban a bolygóroppantó bombákról és a Kívül többi fegyveréről. Mialatt Faragó ágyúján dolgozott – a legjobb fegyveren, amit képes volt előállítani –, álmodozott és merengett. Amíg meg nem pillantotta az égen lebegő űrhajót, nem érezte szívei legmélyén is ennek az egésznek a valóságosságát. Most azonban igen. Vagyis egy egész flottányi gyilkos tart erre, nem sokkal Ravna Bergsndot mögött. Nagyon is lehetséges, hogy a világának meg vannak számlálva az órái. Fürgén léptetett végig az adatolvasó keresési útvonalain, ahogy az űrhajók vezetéséről szóló cikkeket keresett.

Ha már csak órák vannak hátra, legalább tanuljuk meg mindazt, amit meg lehet tanulni.

Skrupiló tehát belefeledkezett az adatolvasó hangjába és képeibe. Három ablakot is nyitva tartott, mindegyik a pilótaság más-más részéről szólt.

Hangos kiáltozás hallatszott a domboldalról. Egyik fejével felnézett – leginkább bosszúsan. Ez nem harci riadó volt, csak általános nyugtalanság. Furcsa módon kellemesen hűvös volt ma délután. Két tagja felnézett, de nyomát se látta ködpárának.

– Skrupiló! Nézd! Nézd!

Tüzérei riadtan toporogtak. Az égre mutogattak... a napra. Visszahajtotta az adatolvasó arcára a rózsaszín fedelet, miközben mancsát a szeme elé helyezve felpillantott a nap felé. Még mindig magasan járt a déli égen, és szemkápráztatóan fénylett. Viszont hűvös volt, és a madarak a nap lejjebb ereszkedtekor szokásos burukkoló hangokat hallatták, amilyeneket a fészkükre szállva szoktak. Skrupiló pedig ráébredt, hogy egyenesen a napkorongot nézi, és nézte már öt másodperce... fájdalom, vagy akárcsak anélkül, hogy elfutná a könny a szemét. És még mindig nem látszott sehol se felhőfátyol. Velejéig hatoló hideg kúszott be gondolataiba.

Egyre gyengült a nap fénye. Fekete pöttyöket látott a korongon. Napfoltok. Írnok távcsöveivel sokszor megfigyelhette már ezeket. Viszont olyankor mindig erős szűrőket használtak.

Volt valami közte és a nap között, valami, ami elszívta a fényét és a melegét.

A domboldalon lévő falkák nyöszörögtek. Rémült hang volt ez, Skrupiló soha nem hallotta még csata közben: az ismeretlen rettegéssel szembenézők hangja.

A kékség elhomályosulva tűnt el az égről. Egyszerre hideg lett, akár a mélységesen sötét éjszakákon szokott lenni. A nap színe pedig szürkés derengés volt csupán, akár holmi fakó holdé. Még annál is kevesebb. Skrupiló hasra kuporodott. Néhány tagja torka mélyéről feltörő füttyögést hallatott.

Fegyverek, fegyverek. Csakhogy az adatolvasó erről soha nem ejtett szót.

A domboldalon a csillagok adták a legnagyobb fényt.

*

– Pham, Pham! Egy órán belül itt lesznek. Mit műveltél? – Csodát, de mifélét?

Pham Nuwen ide-oda hajladozott az ellenszer ragyogó ölelésében. Hangja egészen a megszokottnak tűnt, ahogy az istenszilánk visszahúzódott.

– Mit műveltem? Ne...nem sokat. És többet, mint eddig bármelyik hatalom. Még Vénséges Vénnek is csak sejtelmei voltak erről, Ravna. Amit a straumerok idehoztak, az az utasok mondájának főszereplője. Mi... én... ez... egyszerűen visszatolta a zónahatárt. Helyi változás, viszont nagyon erős. Jelenleg a Felső-Kívülnek, sőt még akár Alsó-Transzcendenciának is megfelelő környezetben vagyunk ezen a területen. Ezért képes a mételyes flotta ilyen gyorsan haladni.

– De hát...

A zarándok közben visszatért a zsiliptől.

– Az előbb hunyt ki a nap – szakította félbe tárgyilagos bejelentésével Ravna összefüggéstelen riadalmát. A nő képtelen volt értelmezni a tüskésfejek bólogatását.

– Ez csak ideiglenes – felelte Pham. – Valaminek energiát kell adnia ehhez a húzáshoz.

– Mi...miért, Pham? – Még ha a métely győzni is fog, miért segíti?

A férfi arcára teljesen semleges arckifejezés ült ki. Pham Nuwen szinte teljesen eltűnt az elméjében futó többi program mögött. Majd:

– Épp... fókuszálom az ellenszert. Már értem, hogy az ellenszer micsoda... Valami hatalmakon túli dolog készítette. Lehet, hogy léteznek felhőlakók, lehet, hogy ez nekik jelez. Vagy az is lehet, hogy úgy működik, mint egy rovarcsípés: olyasmi, ami sokkal nagyobb reakciót vált ki. Az előbb visszahúzódott a Kívül feneke, akárcsak a víz a cunami előtt. – Az ellenszer vöröses-narancs színben villant fel, ívei, horgai a korábbinál jóval szorosabban fonódtak Phamra. – Most pedig, hogy felküzdöttük magunkat rendes zónává... végre tényleg beindulhatnak a dolgok. Ó, milyen jól mulat most Vénséges Vén szelleme! Szinte meghalni is érdemes volna most, hogy a hatalmakon túlra lehetett pillantani.

Ravna csuklóján egymást követték a flotta adatai. A métely minden eddiginél gyorsabban közeledett.

– Öt perc, Pham. – Pedig még harminc fényévnyire voltak.

Nevetés.

– Hajaj, a métely is tudja! Most már értem, hogy mindvégig ettől tartott. Ez az, ami korokkal ezelőtt végzett vele. Most pedig igyekezne, de már késő. – A ragyogás felerősödött, a Pham arcának számító fényálarc mintha kisimult volna.

– Valami nagyon... messzi... meghallott, Rav. Jön.

– Mi? Mi az, ami jön?

– A hullám. Akkora! Ehhez képest szelíd fodrozódás volt az, ami elért minket. Ez az, amit senki nem hisz el, mert nem maradt senki, hogy feljegyzést készítsen róla. A flottán túlra fújódik ki a fenék.

Egyszerre megértette. Egyszerre hatalmába kerítette a remény.

– És csapdába esnek odakinn, igaz? – Vagyis Kjet Svensndot nemhiába harcolt, Pham tanácsa pedig nem volt ostobaság. Nem maradt egyetlen torlólapát sem a métely flottájában.

– Igen. Harminc fényévnyire vannak. Az összes rendes haladásra képes hajót megsemmisítettük. Ezer évbe telik, mire ideérnek... – A szerkezet egyszerre összehúzódott, mire a férfi felnyögött. – Nincs sok idő. Ez a visszahúzódás maximális pontja. Amikor elindul a hullám, akkor... – Újabb fájdalmas hang.

– Már látom! A hatalmakra, Ravna, egészen magasra csap fel, és sokáig ott marad majd.

– Milyen magasra, Pham? – kérdezte halkan Ravna. A fölöttük lévő civilizációk jártak az eszében. Ott voltak a pillangók és a többi áruló, akik támogatták a Sjandra Kei elleni pogromot... És voltak ott billiószámra olyanok is, akik békében éltek, és a maguk fölfelé vezető útját járták.

– Ezer fényévnyire? Tízezerre? Nem tudom pontosan. Az ellenszerben lakó szellemek... Arne és Sjana úgy gondolták, olyan magasra is felnyúlhat, hogy átüt a Transzcendenciába, és betokosítja a mételyt úgy és ott, ahol van... Korábban is minden bizonnyal ez történt.

Arne és Sjana?

Az ellenszer vonaglása lelassult. A fénye rebbenve felerősödött, majd kialudt. Erős, aztán kialszik. Hallotta, ahogy minden egyes sötétségben elakad Pham lélegzete. Ellenszer, a megmentőjük, amely milliónyi civilizációval végez majd. És épp megöli azt, aki beindította.

Nem is gondolta végig, mit tesz, csak elhúzódott az akármi elől, és Pham után nyúlt. Ám a borotvapengékből kisarjadó borotvapengék elálltak az útját, és felszabdalták a karját.

Pham felnézett rá. Szeretett volna mondani még valamit.

Aztán még egyszer, utoljára kialudt a fény. A körülöttük lévő sötétségből sziszegés hallatszott, és valami egyre erősödő, keserű szag ütötte meg Ravna orrát, amit élete végéig nem felejtett el.

*

Pham Nuwen nem érzett fájdalmat. Élete utolsó percei a Lomhaságban, de még a Kívülben is leírhatatlan módon teltek.

Így aztán maradnak a metaforák és a hasonlatok. Olyan volt... olyan volt... Roppant, kihalt parton állt Vénséges Vén társaságában. Ravna és a tüskések aprócska lényeknek látszottak a lábuknál. A bolygók és a csillagok homokszemek. A tenger pedig korábban egy kis időre visszahúzódott, beengedte a gondolkodás világosságát ide, ahol eddig sötétség honolt. A transzcendencia röpke pillanatai. A láthatáron egyre duzzadt és növekedett a visszahúzódott tenger: a valaha létezett összes hegynél magasabb fekete falként száguldott vissza, feléjük. Felnézett roppant tömegére. Pham, az istenszilánk és az ellenszer nem élik túl, amikor elborítja őket, sem egyben, sem külön-külön. Felfoghatatlan nagyságú katasztrófát indítottak útjára, a galaxis hatalmas kiterjedésű szeletét lökték bele a Lomhaságba, olyan mélyre, ahol maga a Vén Föld volt, és éppoly véglegesen is.

Végre megbosszulták Arnét, Sjanát, a straumerokat és Vénséges Vént... az ellenszer pedig kiteljesült.

Hol van mindebben Pham Nuwen? Szerszám, amit elkészítettek, használtak, most pedig mindjárt félredobják. Valaki, aki soha nem is létezett.

Már ott volt a nyakában a hullám, zuhant a mélybe. Le a Transzcendencia magasából. Odakinn hamarosan újra fényesen világít majd a tüskések világának napja, azonban benn, Pham elméjében minden lezárult éppen, érzékei visszahúzódtak abba a tartományba, amit a szem látni, a fül hallani képes. Érezte, ahogy az ellenszer a széthullásba süllyed – egyetlen tudatos gondolat nélkül végezte el a rábízott feladatot. Vénséges Vén szelleme még kitartott egy-két pillanatig, összehúzódva, visszavonulva birkózott a gondolkodás mind jobban apadó lehetőségeivel. Viszont békén hagyta közben Pham öntudatát. Most az egyszer nem taszította félre. Most az egyszer kedves volt, csak végigsimított Pham elméjének felszínén, ahogy az ember meglapogatja hűséges kutyáját.

Sokkal bátrabb farkas vagy te, Pham Nuwen.

Már csak másodpercek maradtak, és teljesen elmerülnek a mélyben, ahol az ellenszer és Pham Nuwen egymásba olvadt teste mindörökre meghal, és megszűnik minden gondolat. Változó emlékképek. Vénséges Vén szelleme ellépett az útból, feltárta a mindeddig gondosan eltakart bizonyosságokat.

Igen, én építettelek meg a jeladói szeméttelepen lévő testekből. De csak egyetlen elmét, csak egyetlen emlékezetet tudtam újra életre kelteni. Erős, bátor farkas... olyan erős, hogy ha nem táplálok előbb kételyt beléd, soha nem sikerült volna az ellenőrzésem alatt tartanom...

Valahol korlátok emelkedtek fel, ahogy Vénséges Vén végképp feladta az irányítást. Az is lehet, hogy ez volt a búcsúajándéka.

Mostanra nem is számított, hogy melyik, mert mondhatott a szellem bármit, Pham Nuwen számára egyértelmű volt az igazság. Az igazság, amitől senki és semmi nem foszthatja meg.

Canberra, Cindi, a Cseng Hóval utazgatva töltött évszázadok, a Vadliba utolsó útja. Mind valóság.

Felnézett Ravnára. Mennyi mindent tett ez a nő! Mennyi mindent viselt el! Még úgy is szerette, hogy nem hitt neki. Minden rendben. Minden rendben. Megpróbált felé nyúlni, elmondani.

Jaj, Ravna, valóságos vagyok!

Teljes súlyával megérkezett a mélység, és Pham számára megszűnt a világ.

*

Újból dörömböltek az ajtón. Hallotta, ahogy a zarándok odamegy a zsiliphez. Résnyi sávban betűzött a fény. Jefri vékony hangja jutott a fülébe:

– Visszajött a nap! Visszajött a nap...! Hei, miért van itt ennyire sötét?

Zarándok:

– Az eszköz... az izé, aminek Pham segített... Kialudt a fénye.

– Ne már, azt akarod mondani, hogy elfelejtették felkapcsolni a világítást? – A zsilipajtó teljesen kitárult, és a fáklyafényben kirajzolódott a fiú fejének körvonala, mellette jó néhány kölyökével. Átmászott a zsilipajtó peremén. A lány szorosan a nyomában. – Ott a kapcsoló... látod?

Mire lágy, fehér fény ömlött végig az íves falakon. Minden teljesen hétköznapinak, emberinek látszott, csakhogy... Jefri egészen megmerevedett, szeme tágra nyitva, keze a szája előtt. Megfordult, hogy nővérébe kapaszkodhasson.

– Mi az? Mi az? – kérdezték a kölykök Jefri hangján a nyitott zsilipből.

Ravna azt kívánta, bár ne láthatná. Térdre rogyott.

– Pham? – suttogta, tudván tudva, hogy nem remélhet választ. Pham Nuwen maradványai az ellenszer közepén hevertek a padlón. Az eszköz nem fénylett többé. Erősen tagolt körvonala tompának, fénytelennek látszott. Leginkább elkorhadt fára emlékeztetett... csakhogy ez a fa magába foglalta, átjárta a mellette heverő férfit. Sehol egy csepp vér, sehol semmi pörkölődés. Hamuszerű foltok látszottak ott, ahol átlyukasztotta Phamot, a hús és az eszköz mintha egybeolvadtak volna egymással.

A zarándok egészen körülvette Ravnát, orrai szinte hozzáértek a mozdulatlan alakzathoz. A levegőt még mindig a keserű szag ülte meg. A halál szaga, de nem egyszerűen a rothadó húsé – ami itt meghalt, az egyszerre volt hús és valami más is.

Ravna a csuklójára pillantott. A kijelző néhány alfanumerikus vonallá egyszerűsödött. Ultrameghajtásnak nyoma sem volt. Az Sk állapotjelzője azt jelezte, gondok támadtak a helyzetmeghatározással. Mélyen a Lomha Zónában jártak, ahol semmiféle segítség nem juthat el hozzájuk; ahol nem érheti el őket a métely flottája. Pham arcára pillantott.

– Megcsináltad. Tényleg megcsináltad – mondta halkan, leginkább önmagának.

*

Az ellenszer ívei, hurkai törékeny, elmorzsolódó valamivé váltak. Pham Nuwen teste is a részét alkotta. Hogy is törhetnék szét ezeket az íveket, anélkül hogy széttörnék...? A zarándok és Johanna finoman kiterelgették Ravnát a raktérből. A következő néhány percből, abból, ahogy kihozták a testet, nem sokra emlékezett. Kékhéj és Pham is menthetetlenül odavesztek.

Egy idő után magára hagyták. Nem éppen az együttérzés hiánya miatt, hanem mert épp elég kijutott mindenkinek katasztrófákból, furcsaságokból és vészhelyzetekből. Ott voltak a sebesültek. Fennállt az ellentámadás lehetősége. Nagy volt a zűrzavar, nagy szükség volt rá, hogy rendet teremtsenek. Mindez szinte fel sem tűnt Ravnának. Hosszú és kétségbeesett rohanásának, minden erejének végére ért.

Valószínűleg egész délután ott ült a rámpa mellett, és annyira belemerült veszteségeibe, hogy nem is gondolkodott, alig érzékelte a tengeri dalt, amelyet Zöldszár osztott meg vele az adatolvasón keresztül. Idővel aztán észrevette, hogy nincs egyedül. Zöldszár vigasztalása mellett... valamikor a délután során visszajött a fiú. Leült mellé, körülöttük a kölykök, és egyikük se szólalt meg.

Béke köszöntött a korábban Nyúzó birodalmának számító vidékre. Legalábbis semmi jele nem volt harcoló egységeknek. Bárki is vonta vissza őket, nagyon okosan hajtotta végre a hadmozdulatot. Ahogy teltek-múltak a napok, megmutatkozott a helybeli parasztság. Ahol nem uralkodott el rajtuk a kábaság, ott láthatóan örültek annak, hogy megszabadultak a régi rendszertől. A parasztok minden tőlük telhetőt megtettek, hogy folytatódjon az élet a tanyákon az elmúlt évek legnagyobb szárazsága után, melyet a térségben eddig nem látott hevességű harcok is tetéztek.

A királynő futárokat küldött délre a győzelem hírével, azonban úgy tűnt, nem siet visszatérni városába. Katonái segédkeztek a tanyák körüli munkákban, és minden tőlük telhetőt megtettek, hogy ittlétük ne jelentsen terhet a helyiek számára. Ugyanakkor felderítették a Csillaghajó-dombon álló várat és a Rejtek-szigeti hatalmas építményt is. A mélyükön ott volt mindaz az iszonyat, amiről éveken át csak suttogásokból lehetett bármit is hallani. Viszont a bujdosó katonáknak továbbra sem volt semmi jelük. A helybéliek boldogan mesélték a történeteiket, amelyek többsége vészjóslóan hihetőnek hangzott. Hogy a köztársaság hatalomátvételi kísérlete előtt Nyúzó különálló kis erődöket hozott létre északon. Tartalékokat helyeztek el bennük... bár néhányan úgy vélték, Acél azóta már rég felhasználta őket. Az északi völgyben élő parasztok szemtanúi voltak a nyúzóista erők visszavonulásának. Páran azt állították, még magát Nyúzót is látták... vagy legalábbis egy olyan falkát, aki a nagyurak színeit viselte. Minden történetet még a helyiek sem hittek el: elsősorban azokat, amelyek szerint Nyúzó egyszerre tűnt fel itt és ott, a kivonás összehangolásáról gondoskodó, egymástól kilométerekre lévő magányos tagok formájában.

Ravnának és a királynőnek jó okuk volt rá, hogy épp ezeket tartsák igaznak, de nem voltak annyira vakmerőek, hogy utánuk is járjanak. Faragó idegen földre hozott serege nem volt nagy létszámú, az erdők és völgyek pedig több mint száz kilométer széles területet foglaltak el, egészen addig a helyig, ahol a Jégagyarok nyugat felé kanyarodtak, és kifutottak a tengerhez. A királynő nem ismerte ezt a vidéket. Ha Nyúzó – bevett módszerének megfelelően – évtizedek óta folytatott itt előkészületeket, akkor még a csupán néhány tucatnyi partizánra vadászó, nagy sereg is halálos meglepetésekre számíthat. így aztán elengedték Nyúzót, és remélték, hogy Acél nagyúr korábban már kifosztotta a menedékhelyeit.

Faragó attól tartott, ez a hely lesz a következő évszázad nagy fenyegetése.

Ám ennél sokkal hamarabb megoldódott a helyzet. Nyúzó volt az, aki felkereste őket, de nem egy ellentámadással. Ügy húsz nappal a csata után, amikor a nap éppen csak lebukott az északi hegyek mögé, jelzőkürtök szólaltak meg. Felkeltették Ravnát és Johannát, és hamarosan a vár mellvédjén találták magukat, ahogy nézték a naplementének beillő, az északi fjordon túli hegyeket narancs és arany keretbe vonó fényt. Faragó segédei a hegyek vonalát figyelték. Néhánynál még távcső is akadt.

Ravna odanyújtotta a lánynak saját látcsövét.

– Valaki van ott. – A csillagfényben élesen kirajzolódott a falka, amint – minden egyes tagjánál egy-egy zászlórúd – hosszú lobogót vitt magával.

Faragó két távcsövet használt: tekintettel a falka szemei közötti távolságra, minden bizonnyal hatékonyabb volt Ravna felszerelésénél.

– Igen, látom. Az ott különben egy békezászló. És szerintem azt is tudom, ki hozza. – Rikoltott valamit Kóbornak.

– Jó ideje nem beszéltem már vele.

Johanna még mindig nem vette el a látcsövet a szeme elől.

– Ő... ő hozta létre Acélt, ugye? – szólalt meg végül.

– Igen, drágám.

Leeresztette a látcsövet.

– A... azt hiszem, inkább nem találkozom vele. – Hangja egészen tompán csendült.

*

Alig nyolc órával később, a vártól északra húzódó hegyoldalon találkoztak. Faragó katonái addig felderítették a völgyet. Csak részben azért, hogy biztosítsák magukat a másik fél árulásával szemben: az ellenség olyan különleges falkát küldött, akit a helybeliek közül is sokan holtan szerettek volna látni.

Faragó elsétált odáig, ahol a hegyoldal meredeken leszakadt az erdőség irányába. Ravna és Kóbor tüskés fogalmakkal mérve szorosan a nyomában, alig tízméternyi távolságból követték. A királynő nem ejtett sok szót a találkozóról, viszont a zarándok kifejezetten bőbeszédűnek bizonyult.

– Először, egy évvel ezelőtt, amikor leszállt az űrhajó, én is épp ugyanezen az úton jöttem. Még látni lehet, ahogy a fúvóka megégetett egy-két fát. Szerencsére nem volt olyan száraz a nyár, mint az idén.

Sűrű volt a rengeteg, ők pedig lenézhettek a fakoronákra. Még ebben a szárazságban is édes, gyantás illat érződött a levegőben. Bal kéz felé aprócska vízesés és a völgy aljába vezető ösvény látszott... békeajánlatot hozó látogatójuk is ennek az ösvénynek a használatába egyezett bele. Kóbor szántóföldnek nevezte a völgy fenekét. Ravna csak a zabolátlan káoszt látta benne. A tüskések különböző terményeket termesztettek egy és ugyanazon a földön, ráadásul még egy jószágok visszatartására szolgáló kerítést se látott. Itt is, ott is fából ácsolt, meredek tetős, kifelé ívelő falú kunyhók látszottak – pontosan ilyesmire lehet számítani olyan területeken, ahol sok hó esik télen.

– Komoly csődület van odalenn – mondta a zarándok.

Ravna egyáltalán nem látta zsúfoltnak a helyet: kis méretű csoportok verődtek össze a kunyhók körül, mindegyik egy falka, mindegyik gondosan elkülönül a többitől. Mások a mezőkön tartózkodtak. Faragó falkái a völgyön áthaladó kis út mentén álltak.

Érezte, ahogy zarándok megfeszül mellette. Egyik feje kinyúlt Ravna derekánál, így mutatta, amiről beszél.

– Az ott ő lesz. Teljesen egyedül, ahogy ígérte. És – ...egy része távcsövén át figyelte a jelenetet... – ez aztán a meglepetés.

Egyetlen falka lépdelt lassan végig az úton Faragó őrei mellett. Kis kocsit húzott... láthatóan az egyik tagja volt rajta. Egy nyomorék?

A szántóföldeken lévő parasztok a földek pereme felé oldalogtak, miközben a magányos falkával párhuzamosan haladtak előre. Ravna tüskés beszéd hurukkolását hallotta. Amikor hangosak akartak lenni, akkor nagyon-nagyon fülsértőek voltak. A katonák odaléptek, hogy visszaszorítsák azokat a helybelieket, akik túlságosan megközelítették az utat.

– Azt hittem, hálásak nekünk. – A csillaghajó-dombi csata óta ez volt a legerőszakosabb jelenet, amit látott.

– Azok is. A többségük Nyúzó halálát kiáltozza.

Nyúzó, Bőröző, a Jefri Olsndotot megmentő falka.

– Hogy tudnak ennyire gyűlölni egyetlen falkát?

– Szeretet, gyűlölet és félelem egyszerre. Több mint egy évszázadot töltöttek a kése alatt. Most pedig itt van félnyomorékan, a katonái nélkül. Ők viszont még így is tartanak tőle. Annyi ott a kisbérlő, hogy legyőznék az őrségünket, de nem próbálkoznak túl erősen. Ez itt Nyúzó birodalma volt, ő pedig úgy bánt vele, ahogy a jó gazda a veteményesével. Ami még ennél is rosszabb, úgy bánt az itteniekkel és a vidék egészével is, mint egy óriási kísérlet alanyaival. Az adatolvasóból tudom, hogy a korát megelőző szörnyeteg. Akadnak ott olyanok, akik még most is készek lennének ölni a Gazdáért, és senki sem tudja pontosan, kik is azok...

Elhallgatott, és csak figyelte a jelenetet.

– Tudod, mi az elsődleges oka a félelmüknek? Az, hogy egyedül jön ide, ennyire messzire minden elképzelhető segítségtől.

Vagy úgy. Ravna előrehúzta az övében Pham pisztolyát. Vaskos, szembeszökő egy szerszám – ő pedig nagyon örült annak, hogy nála van. Nyugati irányba, a Rejtek-sziget felé pillantott. Az Sk-1 biztonságba helyezték az ottani vár védművei mellett. Hacsak Zöldszárnak nem sikerül végrehajtania némi alapszintű újraprogramozást, soha többé nem emelkedik fel onnan. Márpedig a szkródutas nem volt éppen derűlátó ebben a kérdésben. Azonban Ravnával felszerelték a sugárvetőt az egyik teherkamrába, a távvezérlése pedig pofonegyszerű volt. Lehet, hogy Nyúzó készült egykét meglepetéssel, de nem ő az egyetlen.

Az ötös eltűnt a meredély alatt.

– Ez beletelik némi időbe – mondta a zarándok. Egyik kölyke felkapaszkodott a vállára, és nekidőlt Ravna karjának. A nő elmosolyodott: íme, a saját tájékoztatóegysége! Felvette, és a vállára rakta. Kóbor többi része a farán üldögélt, és várakozón figyelt.

Ravna végignézett a királynő kíséretének többi tagján. Faragó számszeríjjal felfegyverzett falkákat helyezett jobb és bal oldalára. Nyúzó közvetlenül előtte, a domboldalon valamivel lejjebb foglal helyet majd. Ravna mintha idegesnek látta volna a királynőt. Tagjai a szájukat nyalogatták, a keskeny, rózsaszín nyelvek kígyófürgén siklottak ki-be a szájukban. Úgy rendezte el tagjait, mint akiről csoportkép készül éppen: a magasabbak hátul, a két kicsi egyenes háttal ült elöl. Szemei jobbára a peremben mutatkozó hiányt figyelték, ahol a lentről érkező ösvény a teraszukhoz ért.

Végül a nő meghallotta a követ karistoló karmok zaját. Felbukkant egy fej a szakadék szélénél, nyomában a többivel. Nyúzó – két tagja a kerekes kocsit húzta – kisétált a mohaszőnyegre. A kocsiban lévő tag egyenes háttal ült, hátsó részét pokróc takarta. Egyetlen különlegessége fehér hegyű füle volt.

A falka fejei körbenéztek minden irányba. Egyikük zavaró módon Ravnát figyelte, miközben felfelé kapaszkodott a lankán a királynő irányába. Bőröző – Nyúzó – volt az, aki korábban a rádióköpenyeket viselte. Most egy sem volt rajta. A kabátok résein Ravna láthatta a varas foltokat, ahol kikopott a szőr.

– Eléggé szedett-vedett egy falka, nem? – hallatszott a vékony hang a fülében. – De roppant hidegvérű is. Nézd csak meg azt a pimasz pillantását!

A királynő nem mozdult. Mintha megdermedt volna, úgy bámulta a közelgő falkát. Egy-két orra remegett.

Nyúzó négy tagja előrelökte a kocsit, segítettek a fehér fülűnek a földre csusszanni. Ravna most már beláthatott a pokróc alá: testének hátsó része teljesen mozdulatlan volt, és természet-ellenesen megcsavarodott. Az ötös úgy ült le, hogy a fenekük egymáshoz ért. Fel felé-ki felé nyújtogatták a nyakukat, mintha egyetlen lény végtagjai lennének. Hurukkoltak valamit, ami Ravnát leginkább fuldokló énekesmadarakra emlékeztette.

Zarándok fordítása azonnal felhangzott a Ravna vállán ülő kölyöktől. A kölyök új hangot, a gyerekmesék hagyományos főgonoszának kaján és csikorgó csengésű hangját használta.

– Üdvözlégy... szülőm! Sok-sok éve nem találkoztunk már.

Faragó egy pillanatig nem szólt semmit. Aztán visszahurukkolt valamit, Kóbor pedig fordította.

– Felismersz?

Nyúzó egyik feje Faragó felé bökött.

– Természetesen a tagokat nem, de a lelked nyilvánvalóan ugyanaz.

Újabb csend a királynő részéről.

– Szegény kis Faragóm! – érkezett Kóbor megjegyzése. – Soha nem gondoltam volna, hogy bármi megdöbbentené.

Aztán a királynő hangosan folytatta, samnorskul szólította meg Nyúzót. – Nekem nem ilyen nyilvánvaló, egykori útitársam. Én Tirathektként, a Hosszú-tóból érkezett, félénk tanítóként emlékszem rád.

Jó néhány fej Ravna és Kóbor felé fordult. Egész jó samnorsksággal felelt, igaz a hangja olyan volt, akár egy gyereké.

– Üdvözlégy, Kóbor! És üdv neked is...! Ravna Bergsndot? Igen. Nyúzó Tirathekt vagyok. – A fejek lefelé néztek, a szemek lassan pislogtak.

– Ravasz egy szarházi – dünnyögte Kóbor.

– Amdijefri jól van? – kérdezte váratlanul Nyúzó.

– Tessék? – Ravna először nem ismerte fel a nevet. – Igen, jól vannak.

– Remek. – Az összes fej visszafordult most a királynő felé, és a lény falkabeszédben folytatta: – Kötelességtudó teremtményként eljöttem békét kötni a szülőmmel, drága Faragó.

– Tényleg így beszél? – sziszegte Ravna a vállán lévő kölyöknek.

– Hei, hát kiszínezném?

Faragó hurukkolt valamit, a zarándok pedig folytatta a fordítást, most a királynő emberi hangját használva.

– Béke. Azt kétlem, Nyúzó. Sokkal inkább szeretnél egy kis levegőhöz jutni, hogy újra építkezhess, és megpróbálhass megint mindnyájunkat megölni.

– Tény, hogy újra építkezni szeretnék. De megváltoztam. A „félénk tanító” valamivel... lágyabbá tett. Neked ez sose sikerült, szülőm.

– Hogyhogy? – A zarándoknak sikerült némi sértett meglepődést sugalló hangon kiejtenie ezt az egyetlen szót.

– Faragó, hát még soha nem töprengtél el ezen? A világnak ezen a részén te vagy a legzseniálisabb falka, még az is lehet, hogy minden idők legzseniálisabb falkája. A falkák, amelyeket létrehoztál jobbára mind ugyancsak zseniálisak. De vajon soha nem merengtél el a legsikeresebbiken? Túlságosan is ihletetten hoztad létre. Nem törődtél a beltenyészettel, se [ezeket nem tudom könnyen lefordítani], és végeredményül megkaptál... engem. Az összes kis... sajátosságommal, amelyek úgy gyötörtek téged az elmúlt évszázadban.

– So...sokat gondolkodtam azon a hibán, és azóta készítettem jobbakat.

– Mint például Arusítolót? [Hoppá, odanézz, a királynőm arcaira! Ez bizony fájt neki.] Nem érdekes, nem érdekes. Árusítoló talán másféle hiba. A lényeg az, hogy megteremtettél engem. Régebben ebben láttam a zsenialitásod bizonyítékát. Most azonban... Már nem vagyok annyira biztos ebben. Szeretném helyrehozni a dolgokat. Szeretnék békében élni.

Egyik feje Ravna felé bökött, másik a Rejtek-szigeten lévő Sk irányába.

– És akadnak a világegyetemben más dolgok is, amelyekre a zsenialitásunkat fordíthatjuk.

– A régi önteltség köszön vissza. Miért kellene most megbíznom benned?

– Segítettem megmenteni a gyerekeket. Megmentettem a hajót.

– És mindig is te voltál a világ legnagyobb haszonlesője.

Nyúzó szélső feje mind a két oldalon hátrahúzódott.

– [Ez afféle vállrándítás.] Te vagy előnyösebb helyzetben, szülőm, azonban erőim egy része északon maradt. Kössünk békét, máskülönben újabb évtizedeket tölthetsz háborúzással.

Faragó fülhasogató visítással felelt.

– [Ha nem jöttél volna rá magadtól, ez az ingerültség jele.] Micsoda pimaszság! Itt helyben megölhetnélek, és évszázadnyi biztos béke lenne érte a jutalmam.

– Le mertem volna fogadni, hogy nem bántasz. Külön-külön és egyben is biztosítottad az utamat. Ráadásul a lelked egyik legerősebb jellemzője, hogy utálod a hazugságokat.

Faragó falkájának hátsó tagjai lekuporodtak, az elöl lévő kicsik pedig több gyors lépést tettek Nyúzó felé.

– Sok évtizede már, hogy utoljára találkoztunk, Nyúzó! Ha te változhatsz, én talán nem?

Egy pillanatra Nyúzó összes tagja megdermedt. Aztán egy része lassan felállt, és nagyon-nagyon óvatosan megindult Faragó irányába. A találkozó helyszínének két oldalánál elhelyezkedő számszeríjász falkák felemelték a fegyverüket, és követték vele Nyúzót. Hat-hét méternyire állt meg Faragótól. Fejei jobbra-balra hajladoztak, minden figyelmét a királynőre irányította. Végül csodálkozva, már-már szégyenkezve szólalt meg.

– De igen. Faragó, annyi sok évszázad után... feladtad magadat? Ezek az újak...

– Nem kizárólag az enyémek. Pontosan. – A zarándok valamiért kuncogott közben Ravna füle mellett.

– Ó! Hát... – Visszahátrált korábbi helyére. – Továbbra is szeretnék békét kötni.

– [Faragó meglepettnek látszik.] Még a hangod is megváltozott. Valójában hány közüled Nyúzó?

Hosszú szünet.

– Kettő.

– ...értem. Ha sikerül megállapodnunk a feltételekben, akkor békét köthetünk.

Előkerültek a térképek. Faragó tudni akarta Nyúzó erőinek elhelyezkedését. Azt akarta, tegyék le a fegyvert, és minden egyes egység mellett legyen ott két-három az ő falkái közül, akik fénytávíróval tartják vele a kapcsolatot. Hogy adja át Nyúzó a rádióköpenyeket, és egyezzen bele a vizsgálatukba. Hogy a Rejtek-szigetet és a Csillaghajó-dombot engedje át Faragónak. Új határvonalat húztak, és azon vitatkoztak, mekkora legyen a királynő felügyelete a Nyúzó kezén maradt területek fölött.

A nap közben delelőre ért a déli égen. Odalenn, a földeken a parasztok rég felhagytak már a haragvó várakozással. Az egyedüli feszülten figyelő csapatokat a királynő számszeríjász falkái alkották.

Végül Nyúzó hátralépett a térképek felé eső széle mellől.

– Jó, jó, a tieid szemmel tarthatják a munkámat. Többé nincsenek... szörnyű kísérletek. Akárcsak te, én is a tudás szelíd gyűjtögetője leszek [ez most szarkazmus?].

Faragó fejei hullámként bólogattak egymás után.

– Majd meglátjuk. így, hogy a kétlábúak is itt vannak mellettem, hajlandó vagyok egy próbát tenni vele.

Nyúzó felállt. Rokkant tagjához fordult, hogy visszasegítse a kocsiba. Aztán félbehagyta.

– Ó, még valami, drága Faragó! Egy apróság. Megöltem Acél két tagját, amikor megpróbálta megsemmisíteni Jefri csillaghajóját. [Valójában agyonnyomta, mint valami bogarat. Most már tudjuk, hogyan szenvedett balesetet maga Nyúzó is.] A maradéka nálad van?

– Igen.

Ravna látta mindazt, ami Acélból maradt. Johannával végiglátogatták a sebesülteket. Az Sk elsősegély-berendezését minden bizonnyal át lehet alakítani, hogy tüskések számára is használható legyen. Azonban Acél esetében ott dolgozott bennük a bosszúszomjas kíváncsiság is – ez a lény annyi fölösleges halálért felelt. Mindaz, ami maradt belőle, nem igényelt komoly orvosi ellátást: volt egy-két véres horzsolása (Johanna úgy vélte, önmaga okozta magának), és kificamodott az egyik lába. A falka mégis szánnivaló, már-már nyugtalanító látványt nyújtott. Karámja hátsó falához kushadt, minden tagja reszketett rémületében, fejei ide-oda tekeregtek. Időről időre kitátotta és összecsattintotta száját, esetleg egyik tagja nagy lendületet vett, hogy nekirontson a kerítésnek, aztán megtorpant. A három tagból álló falkáknak nem ért fel az értelme egy emberével, viszont ez beszélni is tudott. Amikor meglátta kettejüket, egészen elkerekedtek a szemei, hogy fehér karika vette körül a szembogarait, és alig érthető samnorsksággal hörgött rájuk. A rémálomba illő szóözönben fenyegetések keveredtek könyörgéssel, hogy „Ne vág! Ne vág!”. Szegény Johanna sírva fakadt. Majdnem egy egész éven át gyűlölte a falkát, aminek ezek a tüskések részei voltak, mégis...

– Úgy néz ki, ők is áldozatok. Ro...rossz, hogyha hárman vannak, de soha senki nem engedné őket rendes falkává válni.

– Szóval – folytatta Nyúzó –, szeretném én felügyelni mindazt, ami megmaradt...

– Szó se lehet róla! Majdnem annyira okos volt, mint te, még ha elég tébolyult is ahhoz, hogy legyőzzük. Nem fogod újjáépíteni.

Nyúzó összeverődött, minden tekintete a királynőre szegeződött. Nagyon halkan „beszélt”.

– Kérlek, Faragó! Apróságról van szó, de sutba dobok mindent – bökött a térképekre –, ha nem kapom meg.

– [Hűha!] – A számszeríjászok hirtelen éberré váltak. Faragó egy része megkerülte a térképeket, és olyan közel ment Nyúzóhoz, hogy a gondolkodási zajuknak keverednie kellett egymással. Egymás mellé hívta fejeit, összehangoltan mérték végig Nyúzót.

– Ha ennyire lényegtelen, miért kockáztatsz érte ilyen sokat?

Nyúzó tagjai egymásnak verődtek, sőt még meg is bámulták egymást. Ravna eddig még soha nem látta a tüskéseket így viselkedni.

– Ez az én dolgom! Mármint... Acél volt a legnagyobb alkotásom. Valahol büszke vagyok rá. Viszont... felelősséggel is tartozom érte. Te talán nem érzel ugyanígy Árusítolóval szemben?

– Megvannak a magam tervei Árusítolóval – jött a kelletlen válasz. – [Ami azt illeti, Árusítoló még mindig ép és teljes. Attól tartok, a királynő túl sokfelé kötelezte el magát ahhoz, hogy most bármihez is kezdhetne vele.]

– Szeretném helyrehozni a gyötrelmet, amit Acélnak okoztam. Ezt megértheted.

– Meg is értem. Láttam Acélt, és pontosan ismerem a módszereidet: a késeket, a félelmet, a fájdalmat. Nem kapsz még egy esélyt arra, hogy így bánj vele!

Ravna halk zenének, messze a völgyön túlról érkező muzsikának, az akkordok soha nem hallott ötvözetének érzékelte. Pedig Nyúzó válasza volt. A zarándok fordításában nyoma sem volt szarkazmusnak.

– Semmi kés, semmi vágás! Csak azért tartom meg a nevemet, mert mások feladata újat adni nekem, amikor végre megértik és elfogadják... Azt is mondhatnánk, hogy Tirathekt nyert. Adj még egy esélyt, Faragó! Könyörgök!

A két falka több mint tíz másodpercen át nézett farkasszemet egymással. Ravna hol az egyiket, hol a másikat figyelte, igyekezett olvasni a mozdulataikból. Senki nem szólt egy szót se. Még a zarándok sem beszélt a fülébe, nem találgatta, vajon hazugsággal van-e dolguk, esetleg egy új lélek vetkőzik-e éppen pőrére előttük.

Végül Faragó döntött.

– Rendben. A tiéd lehet.

*

Kóbor Vickvrakkheg repült. Közel ezer évre visszanyúló mondákkal teli zarándok... és nem akadt közöttük egy sem, amelyik felért volna ezzel! Legszívesebben dalra fakadt volna, csakhogy azzal fájdalmat okozott volna az utasainak. Már így is épp elég rosszul érintette őket rázós pilótasága – bár ezt egyszerűen a tapasztalatlanságának tudták be.

Felhők között járt, átrepült rajtuk, táncot lejtett egy-egy viharfelleggel. Hány és hány órát töltött életéből azzal, hogy nézte őket, találgatta, meddig tartanak...! Most pedig itt van közöttük, felderíti a barlangokon belüli barlangokon belüli barlangokat, a fényből emelt székesegyházakat.

A szerteszét szálldosó felhők között a végtelenségig nyúlt a Nagy Nyugati-óceán. A nap és a repülő berendezései alapján tudta, hogy nincsenek már messze az egyenlítőtől, és úgy nyolcezer kilométerre délnyugatra járnak Faragó birodalmától. Az Sk űrből készített képei, és saját emlékei szerint is szigetek vannak itt. De rég volt már, hogy errefelé járt! Nem is számított arra, hogy jelenlegi tagjainak élete során viszontláthatja a szigetvilág királyságait.

Most pedig mégis visszajön ide. Mit visszajön? Visszarepül!

Az Sk deszanthajója csodálatos jármű volt, és korántsem annyira idegen, amilyennek a csata közepén tetszett. Tény, hogy még nem jöttek rá, miként lehetne automatikus repülésre programozni. Meglehet, soha nem is fognak rájönni. Ez a kis repülő addig is egy, a felkapaszkodott mechanikánál alig bonyolultabb elektronikával üzemelt. Magát az agravot folyamatosan állítgatni kellett, a vezérlés pedig szétszórtan, az orrban helyezkedett el... Így volt ez kényelmes egy szkródutas páfrányleveleinek, vagy éppen egy falka tagjainak. Az űrutazók segítségével és az Sk dokumentációjával a zarándoknak elég volt néhány nap, hogy megismerkedjen a repülés alapjaival. Az egészhez csak szét kellett osztania az elmét a különböző feladatok között. A tanulás csupa örömöt jelentett, és kissé ijesztő is volt, ahogy kis híján irányíthatatlanul lebegett, aztán pedig elképesztően, vég nélkül gyorsult fölfelé. Végül azonban a gépezet olyan lett, mintha szájait és mancsait hosszabbították volna meg.

*

Mióta leereszkedtek a bíborrá váló magasságból, és nekiláttak a felhők között játszadozni, Ravna egyre nyugtalanabbnak látszott. Egy különösen gyomorkavaró huppanó és zuhanás után megszólalt:

– Rendben le tudunk szállni? Talán el kellene halasztanunk mindezt, amíg – huh! – jobban nem megy a repülés.

– Persze, persze. Nemsokára átérünk ezen az... ööö... légköri fronton. – A felhők alá bukott, és tíz-húsz kilométerrel keletebbre kanyarodott. Itt tiszta volt az ég, és az igazat megvallva jobban megfelelt valódi útirányuknak. Magában elhatározta, többé nem sétarepülőzik... legalábbis az odavezető úton.

Most megszólalt a másik utas is. A két órás út során másodszorra.

– Nekem tetszett – mondta Zöldszár. Hangzója egészen elbűvölte Kóbort: alapvetően keskeny sávon adott hangot, viszont a magasabb tartományban négyszöghullámokból álló gyenge trillák díszítették. – Olyan volt... olyan volt, mint közvetlenül a tengerparti hullám alatt utazni; éreztem, ahogy a leveleim együtt mozognak a tengerrel.

Kóbor nagyon igyekezett megismerni a szkródutast. Ő volt az egyetlen nem emberi űrlény ezen a világon – nehezebben ismerte ki, mint egy kétlábút. Az idő nagy részében mintha álmodott volna, és elfelejtett mindent, ami nem történt meg vele újra meg újra. Ravna azt mondta, ez részben kezdetleges szkródjával magyarázható. Zarándok – emlékezvén arra, miképpen haladt végig Zöldszár párja a lángokon – hitt is neki. Odakinn, a csillagok között, léteztek még a kétlábúaknál is különösebb dolgok... Ha végiggondolta ezt, belesajdult a képzelőereje.

A láthatáron sötét gyűrűt pillantott meg... és még egyet, azon is túl.

– Hamarosan valódi tengerparti hullámok között lehetsz.

Ravna:

– Ezek a szigetek?

Kóbor a térképet mutató kijelzőkre nézett, miközben a napra sandított.

– Úgy bizony. – Bár ez valójában nem számított. A Nyugati-óceán tizenkétezer kilométer széles volt, és a trópusokat végig korallzátonyok és szigetláncolatok pöttyözték. Ez a szigetcsoport valamivel elszigeteltebb volt a többinél – a legközelebbi szigetlakó település is közel kétezer kilométerre volt tőle.

A legközelebbi sziget fölött jártak. Zarándok tett körülötte egy kört, és csodálattal nézte a korallon növő trópusi páfrányokat. Az árapály miatt most kilátszott csontos gyökérzetük. Itt talpalatnyi sík vidéket sem lehetett találni – továbbrepült hát a következőhöz, egy nagyobb szigetre, kört formázó falán belül kedves kis tisztás látszott. Könnyed siklással vitte le a csónakot, és a legapróbb döccenés nélkül értek földet.

Ravna Bergsndot mintha gyanakvóan pillantott volna rá. Ajaj!

– Hei, egyre jobban megy, nem? – mondta erőtlenül.

*

Lakatlan kis sziget, körülötte a végtelen tenger. Az eredeti emlékek mostanra elhomályosultak – Rum volt az a tagja, aki a szigetvilági királyságokból származott. Viszont amire emlékezett, azt megtalálta most is: a magasan járó napot, a levegő bódító nedvességét, a mancsain átsütő forróságot. Paradicsom. A mindmáig benne létező Rum-lenyomat volt a legboldogabb. Az évek mintha semmivé olvadtak volna – lénye egy része hazaérkezett.

Lesegítették Zöldszárt a földre. Ravna szerint a szkródja gyenge minőségű utánzat, új kerekei hevenyészett toldalékok. Kóbort még így is lenyűgözte. A négy ballonabroncs mindegyike önálló tengelyen forgott. Az utas önerőből el tudott jutni majdnem a korallszirt tetejéig, anélkül hogy akár Ravna, akár ő segített volna neki. Azonban a csúcs közelében, ahol a trópusi páfrányok igazán sűrűn nőttek, és gyökereik kereszteztek minden ösvényt, szükség volt némi közreműködésre – emelésre, rángatásra – a részükről.

Aztán már át is értek a másik oldalra, és megpillantották az óceánt.

Zarándok egy része előreszaladt, részben azért, hogy megkeresse a leginkább járható utat lefelé, részben azért, hogy a víz közelében lehessen, és beszívhassa a só, a rohadó hínár szagát. A legnagyobb apálykor értek ide, így milliónyi kicsiny tócsa – néhány közülük nem nagyobb kőfalú pocsolyánál – hevert a napon. Három tagja víztől vízig szaladt, figyelte a bennük heverő lényeket. Amikor először járt a szigeteken, úgy gondolta, nincs ezeknél különösebb az egész világon.

Héjas teremtmények, mindenféle színű és kiterjedésű csigák, növényállatok, amelyekből trópusi páfrányok lesznek aztán, ha a szárazföld belsejében esnek csapdába.

– Hová szeretnél ülni? – kérdezte a szkródutastól. – Ha most megyünk ki a partra, dagálykor egy méterre a víz alatt leszel.

Az utas nem felelt. Viszont minden levele a víz felé nézett. Szkródjának kerekei szokatlan szétszórtsággal csúszkáltak-pörögtek.

– Vigyük közelebb! – szólalt meg aztán Ravna.

Viszonylag sík, alig néhány centiméter mély lyukakkal, keskeny csatornákkal szabdalt korallrészre értek.

– Elmegyek úszni, keresek egy jó helyet – mondta Kóbor. Leszaladt oda, ahol a korall kiért a vízből – az úszást nem lehet csak részben kipróbálni. He-he! Igazság szerint a földrészen élő falkák közül nagyon kevés tudott egyszerre úszni és gondolkodni. A többségük úgy vélte, a vízben van valami őrületes. Kóbor most már tudta, hogy csupán a hang sebessége más a levegőben, mint a vízben. Az összes dobhártyával a hullámok alatt gondolkodni kicsit olyan lehet, mint a rádióköpenyek használata: fegyelem és gyakorlás kell hozzá, és egyesek soha nem lesznek képesek elsajátítani. Azonban a szigetlakok mindig is remek úszók voltak: meditációra használták. Ravna ráadásul azt hitte, a falkák talán bálnacsordáktól erednek!

A korall pereméhez érve lenézett. A hullámtörés egyszerre már nem is tűnt annyira barátságosnak. Hamarosan kiderül, vajon Rum lelke és az úszásról szóló emlékei elegendőek-e ahhoz, hogy meg is tegye a dolgot. Kibújt a kabátjaiból.

Egyszerre. A legjobb, ha egyszerre csinálom. Összeszedte magát, és sután a vízbe loccsant. Zavarodottság, fejek kinn és benn is. Tartsd lenn az összeset/ Taposta a vizet, minden fejét benne tartotta. Néhány másodpercenként kidugott egy orrot, és az adott tagja levegőt vett. Még mindig megy! Mind a hatja tintahalacska-rajokon siklott át, ívben kifeszülő zöld hínárlevelek között bujkáltak. Mindenütt körbevette a tenger sziszegése, mint valami hatalmas alvó falka gondolkodási zaja.

Néhány perc múlva talált egy tetszetős, sík helyet, melyet homok szegélyezett, és egyúttal védte a tenger tombolásától. A vizet taposva visszatért oda, ahol a tenger megtört a korallokon...és kis híján eltörte egy-két lábát, amikor kikapaszkodott. Egyszerűen nem lehetett egyszerre kimászni a vízből, és néhány másodpercig minden tag magára maradt.

– Hei, erre! – kiáltotta Zöldszárnak és Ravnának. Míg átszelték a fehér sziklát, leült, és a koralloktól szerzett vágásokat nyalogatta. – Találtam egy ennél nyugodtabb helyet... – intett a zúgás és a permet irányába.

Zöldszár valamivel közelebb gurult a peremhez, aztán láthatóan tétovázni kezdett. Páfránylevelei ide-oda hajladoztak a part ívét követve. Segítségre van szüksége? Zarándok megindult előre, de Ravna közben leült az utas mellé, és nekidőlt a kerekekkel ellátott emelvénynek. Kis szünet után Kóbor is csatlakozott hozzájuk. Egy ideig csak üldögéltek ott, az ember a tengert nézte, az utasról nem tudta biztosan, merre figyelt, a falka pedig majd’ minden irányba bámult... Békesség honolt itt, még a dörgő hullámtörés és a vízpermet ködfátyla mellett is (vagy éppenséggel amiatt). Kóbor érezte, ahogy lelassulnak a szívverései, és egyszerűen csak henyélt a napfényben. Irháin csillámló sóport hagyott a száradó tengervíz. Először nagyon jó volt az íze, ahogy nyalogatta magát, de. ..fuj!, a túl sok száraz só az igazán rossz emlékek közé tartozott. Zöldszár páfránylevelei finoman rátelepedtek: túl vékonyak és aprók voltak ahhoz, hogy komoly árnyékot nyújthassanak, csak kevés és kedves enyhet kínáltak.

Sokáig ültek így... addig, hogy aztán a zarándok néhány orra felhólyagosodott, és még a sötét bőrű Ravna is leégett.

Az utas dúdolni kezdett, egy olyan dalt, amiből hosszú percek múltán beszéd lett.

– Ez jó tenger, jó perem. Most épp erre van szükségem. Egy ideig ülök, és gondolkodom a magam sebességével.

Ravna pedig azt mondta:

– Meddig? Hiányozni fogsz. – És ez nem csak udvariasság volt. Mindenkinek hiányozni fog. Még ha el is kalandoztak a gondolatai, Zöldszár volt az Sk megmaradt automatikájának szakértője.

– Attól tartok, a ti mértéketekkel mérve sokáig. Néhány évtizedig... – Figyelte (?) még néhány percig a hullámokat. – Alig várom, hogy alámerüljek. Fla-ha. Majdnem úgy, mint egy ember... Ravna, tudod, hogy zavarosak most az emlékeim. Kétszáz évet töltöttem Kékhéjjal. Előfordult, hogy kicsinyesen és rosszindulatúan viselkedett, de kitűnő kereskedő volt. Rengeteg kellemes élményt szereztünk együtt. A végén pedig még ti is láthattátok a bátorságát.

Ravna bólintott.

– A legutolsó utunkon rettenetes titok nyomára bukkantunk. Azt hiszem, ez legalább annyira rosszul esett neki, mint a végső... megégése. Hálás vagyok, amiért megvédtél minket. Most gondolkodni szeretnék, hagyni, hogy a hullámverés és az idő elvégezze a maga munkáját az emlékeimmel, és kirostálja őket. Ha ez a szegényes szkródutánzat képes rá, talán még rögzítem is a kalandunkat.

Megérintette Kóbor két fejét.

– Még valami, zarándok nagyúr. Nagy bizalmat jelent a maga részéről, hogy megnyitja előttem a tengerei szabadságát... De tudnia kell, Kékhéj és én is terhesek voltunk. Közös petéink csomói itt vannak bennem. Ha itt hagy, akkor a következő években új utasok lesznek ennél a szigetnél. Kérem, ne tekintse ezt árulásnak! Gyermekekkel szeretnék megemlékezni Kékhéjról... de csak szerényen. A fajtánk tízmilliónyi világon osztozott meg eddig másokkal, és soha nem bizonyult rossz szomszédnak... csak úgy, ahogy (és ezt Ravna is tanúsíthatja) itt nem fordulhat elő.

Zöldszárt végül egyáltalán nem érdekelte a védett hely, amelyet Kóbor felfedezett. Az itt szóba jöhető összes szakasz közül épp azt akarta, ahol az óceán a lehető leghevesebben tört meg a parton. Több mint egy órájukba tellett utat találni le, ahhoz a vad helyhez, és egy újabb félóra volt biztonságban vízbe meríteni utast és a szkródját. Kóbor itt meg se próbált úszni. A korall mészköve mindenfelől összezárult a part körül, egyes helyeken csúszós zöld volt, másutt borotvaéles peremekkel fenyegetett. Öt perc ebben a húsdarálóban, és talán még annyi ereje se lenne, hogy kikecmeregjen a vízből. Furcsa, hogy mennyi zöld volt itt a vízben. Egészen áttetsző lett a tengeri fűtől és a tajtékban lakó rákocskák rajaitól.

Ravna valamivel jobb helyzetben volt – leért a lába ott is, ahol a víz a legmélyebb volt... legalábbis jobbára. Állt a habban, kezével-lábával kapaszkodva segítette át a szkródkezdeményt a sziklaperemen. Amint beért, a szerkezet a tengerfenéknek csapódott mellette.

A nő felnézett Kóborra, és mutatta, hogy minden rendben. Aztán egy pillanatra megkapaszkodott a szkródban, hogy ne sodródjon el, és lekuporodott. A hullám átcsapott rajtuk és Zöldszár legmagasabb, ágaskodó páfránylevelein kívül minden mást eltakart. Ahogy visszahúzódott a tajték, látta, az alsó páfránylevelek beterítik az ember hátát, egyúttal hallotta a hangzó zümmögését, bár a sok más zaj mellett nem egészen lehetett érteni, mit mond.

Az ember felállt, és a derékig érő vízben gázolva igyekezett elérni a sziklát, amin Kóbor ült. Zarándok megkapaszkodott magában, úgy ereszkedett le, hogy egy-két mancsot nyújthasson Ravnának. A nő felkapaszkodott a nyálka zöldjén és a korall fehérjén.

A zarándok elindult a bicegő kétlábú nyomában a trópusi páfrányok csúcsa felé. Az árnyékban megálltak és letelepedtek, nekidőltek a páfrány törzshálója kínálta gyékénynek. Az összevagdalt, horzsolásokkal teli Ravna majdnem olyan súlyosan sebesültnek tűnt, mint egykor Johanna.

– Jól vagy?

– Igen. – Ujjával beletúrt zilált hajába. Aztán Kóborra nézett és felnevetett. – Úgy nézünk ki mind a ketten, mint akik megsérültek egy balesetben.

Hát, igen. Mihamarabb le kell fürödnie édesvízben is. Körülnézett. Az atoll gyűrűjének csúcsáról ráláttak Zöldszár lakhelyére. Apró sérüléseit feledve Ravna is arrafelé figyelt.

– Hogy tetszhet neki az a hely?! – csodálkozott hangosan Kóbor. – Képzeld el, milyen lehet újra meg újra összezúzódni!

Mosoly derengett fel Ravna arcán, de két szemét nem vette le a hullámverésről.

– Különös dolgok vannak a világegyetemben, zarándok. Örülök, hogy van, amiről nem olvastatok még. Ahol a hullámverés találkozik a parttal... ott rengeteg jó és szerencsés dolog történhet. Te is láttad, mennyi élet lebeg a zűrzavarban. Ahogy a növények szeretik a napot, ugyanúgy léteznek olyan lények, amelyek a peremen lévő energiakülönbséget használhatják fel. Hisz ott van nekik a nap, a hullámverés és a lebegés gazdagsága... Azért persze egy ideig még figyelnünk kell.

Két hullámbetörés között láthatták Zöldszár páfrányleveleit. Kóbor azt már tudta, hogy ezek a végtagok nem erősek, viszont csak most kezdte felismerni, mennyire szívósak.

– Minden rendben lesz vele, bár nem biztos, hogy ez az egyszerű szkród sokáig kitart. Szegény Zöldszár végül talán teljesen automatika nélkül marad... ő is és a gyerekei is. Minden utaslét legalacsonyabbikában.

Ravna a falka felé fordult. Arcán még mindig ott játszott a mosoly. Csodálkozó, egyszersmind elégedett kifejezés?

– Tudod, Zöldszár miféle titokról beszélt?

– Faragó elmesélte, amit mondtál el neki.

– Örülök... meglepett... hogy megengedte Zöldszárnak ezt az utat. A középkori gondolkodásmód... elnézést, majd’ mindenféle gondolkodásmód... inkább ölne, semhogy felvállalna bármiféle, még akár a leghalványabb kockázatot is egy ilyen lénynél.

– Akkor miért mondtad el a királynőnek? – A szkródok kiforgatásának lehetőségét.

– Ez a ti világotok. Belefáradtam már abba, hogy a titok birtokában lévő istent játsszak. Zöldszár pedig beleegyezett. Ha pedig a királynő nem ment volna bele, Zöldszár akkor is használhatta volna az Sk egyik hibernációs ládáját. – És feltehetően örök időkig tartott volna az álma. – Azonban Faragó nem utasította el. Valahogy megértette, mit mondok. A valódi szkródok azok, amelyeket ki lehet forgatni, azonban Zöldszárnak többé már nincs ilyenje. Egy évtized múlva fiatal utasok százai telepítik majd be ennek a szigetnek a partját, azonban a helyiek engedélye nélkül soha nem hoznának létre telepeket ezen a szigetcsoporton kívül. Egyre csökken a kockázat... Ezzel együtt meglepett, hogy Faragó vállalta.

Kóbor Ravna köré heveredett, csupán egyetlen szempárja figyelte még az utas habokból kiemelkedő páfrányleveleit. Jobb, ha adok valamiféle magyarázatot. Egyik fejét a nő felé billentette.

– Nagyon is középkoriak vagyunk, Ravna... még ha most gyors ütemben változunk is éppen. Csodálattal adóztunk Kékhéj tűzben mutatott bátorságának. Az ilyen viselkedés jutalmat érdemel. A középkorias gondolkodásúak pedig megszokták már, hogy jegyben járjanak az árulással. Mi van akkor, ha a kockázat kozmikus léptékű? Nekünk, akik itt vagyunk, nem lesz ettől még halálosabb. Mi, szegény vadak, állandóan ilyenek között élünk.

– Ha! – Hetykesége hallatán kiszélesedett a nő mosolya.

Kóbor bólogatva kuncogott. Magyarázata maga volt az igazság, csakhogy nem a teljes igazság, és még csak nem is a legfontosabb része. Eszébe jutott az előző nap, amikor Faragóval eldöntötték, mit kezdjenek Zöldszár kérésével. A királynő aggódott az elején, államvezetőhöz méltó óvatossággal viszonyult egy évmilliárdos titokhoz. Még az is kockázatot jelentett, ha hibernációban hagynak egy ilyen lényt. Az államvezetői bölcsességet jelentő... a középkorias megoldás... az lenne, ha teljesítenék a kérését, otthagynák az utast ennek a távoli szigetnek a partján... aztán egy-két nappal később visszaosonnának oda, és végeznének vele.

Kóbor leült királynője mellé, olyan közel, amennyire csak a másik párja és rokonai kerülhetnek anélkül, hogy elveszítenék a gondolataikat.

– Árusítolóval szemben nagyobb becsülettel viselettél – mondta neki. Írnok gyilkosa még mindig épen, szinte büntetlenül járta a világot.

Faragó a levegőbe kapott – Kóbor jól tudta, őt is bántja, hogy futni hagyta Árusítolót.

– ...igen. És ezektől a szkródutasoktól nem láttunk mást, csak bátorságot és becsületességet. Nem fogok ártani Zöldszárnak. Mégis aggódom. A csillagokon túlnyúló kockázatot jelent.

Kóbor felnevetett. Lehet, hogy a zarándokok őrültsége volt, ami szólt belőle, de...

– Erre számítani is lehet, királynőm. A nagy haszonnal nagy kockázat jár. Szeretek az emberek társaságában lenni. Szeretek megérinteni egy másik lényt úgy, hogy közben továbbra is tudok gondolkodni. – Előreugrott, hogy orrával megbökdösse Faragó legközelebbi tagját, aztán visszahátrált józanabb távolságra. – Még az űrhajóik és az adatolvasóik nélkül is fenekestől forgatnák fel a világunkat. Észrevetted... milyen könnyen megtanuljuk azt, amit ők tudnak? Ravna láthatóan még most sem képes elfogadni azt, hogy folyékonyan beszélünk. Még most sem érti, milyen mélységig tanulmányoztuk az adatolvasót. A hajójukat pedig könnyű vezetni, királynőm. Nem azt akarom mondani, hogy értem a mögötte lévő fizikai törvényeket... még a csillaglakók között sincsenek sokan, akikre ez igaz. De könnyű megtanulni a felszerelésük kezelését, még a meghibásodásaival együtt is. Azt hiszem, Ravna soha nem fogja olyan jól vezetni az agravhajót, mint én.

– Persze! Mert te egyszerre eléred az összes vezérlőpultot.

– Csak részben ezért. Azt hiszem, nekünk, tüskéseknek rugalmasabb az elménk szegény kétlábúakénál. Képzeld csak el, milyen lesz, amikor újabb rádióköpenyeket készítünk, amikor megépítjük a saját repülő gépezeteinket!

Faragó kissé szomorúan mosolygott.

– Álmodozol, zarándok. Ez itt a Lomha Zóna. Az agrav néhány éven belül felmondja a szolgálatot. Akármit is gyártunk le, igencsak elmarad majd attól, amivel most játszadozol.

– Na és? Nézz csak végig az emberi történelmen! Nyjorának kevesebb mint két évszázadra volt szüksége, hogy a sötét kort követően visszaszerezzék az űrrepülés képességét. Nekünk pedig jobb feljegyzések állnak a rendelkezésünkre, mint az ottani régészeknek. Az emberekkel csodálatos csapatot alkotunk. Felszabadítottak minket, és így azzá válhatunk, amivé csak akarunk. – Egy évszázad még, és lesz saját űrhajójuk, mondjuk, még egy, és hozzáláthatnak fénysebesség alatti járművek építéséhez. Egy nap pedig kijutnak majd a Lomha Zónából.

Vajon fenn, a Transzcendenciában lehetnek nyolcfősnél nagyobbak is a falkák?

Faragó fiatalabb tagjai felkeltek, és a heverő körül járkáltak. Felkeltették a királynő kíváncsiságát.

– Ezek szerint te is azt gondolod, amit valószínűleg Acél is hitt egykor, hogy különleges faj vagyunk, és valamilyen boldog sors vár ránk a Kívülben? Érdekes elképzelés, azonban egy dolgot nem veszel számításba. Odakintről csakis az embereket ismerjük. Hogyan viszonyulnak ők a többi fajhoz? Az adatolvasó erre nem kínált választ.

– Úgy is van, és éppen ez az, Faragó, amiért annyira fontos Zöldszár. Más fajokkal is kell tapasztalatokat szereznünk. Ügy tűnik, az utasok a Kívül egyik legelterjedtebb faja. Szükségünk van rájuk, hogy beszélhessünk velük. Ki kell derítenünk, ők is annyira szórakoztatók-e, annyira hasznosak-e, mint a kétlábúak. Még ha a kockázat tízszer akkora lenne, mint amekkorának most tűnik, akkor is amellett lennék, hogy teljesítsük az utas kérését.

– ...igen. Ha szeretnénk azokká válni, amik lehetünk, akkor még többet kell tudnunk. Vállalnunk kell némi kockázatot is.

Felhagyott a járkálással. Meglepetése jelzésére minden szempárja Kóbor felé fordult. Egyszerre felnevetett.

– Mi az?

– Valami, ami már korábban is szóba jött közöttünk, drága Kóbor, de csak most látom, mennyire igaz lehet. Ravaszkodsz, és fondorlatos a gondolkodásod. Jó államférfi, aki a jövőbe tekint.

– De továbbra is zarándokhoz illő cél érdekében.

– De még mennyire...! Engem pedig most már nem érdekel a tervezés és a biztonság minden részlete. Egy nap eljutunk a csillagokba. – Kölykei örömtelién tisztelegtek. – Most már bennem is megvan egy kevés a zarándokból.

Azzal minden tagja hasra feküdt, és felé kezdett el kúszni a padlón. Az öntudat lassanként szerelmes vággyá bomlott szét. Kóbor utolsó emléke az volt, ahogy Faragó annyit mond:

– Micsoda szerencse, hogy megöregedtem, és muszáj volt megújulnom, és hogy te pontosan az a változás vagy, ami kellett nekünk!

*

Figyelme visszatért a jelenbe, Ravnához. Az ember még mindig vigyorogva nézte. Kezével megvakarta az egyik fejét.

– Középkori gondolkodás.

Még üldögéltek néhány órát a páfrány árnyékában, és figyelték a dagály érkezését. A nap végigjárta délutáni útját... még ilyenkor is olyan magasan járt az égen, ahol Faragóházán legfeljebb délben látják. Ezen a helyen tulajdonképpen a fény minősége és a nap mozgása volt a legfurcsább. Nagyon magasan járt, és egészen egyenesen jött le, egyáltalán nem látszott itt a sarkkörön megszokott, hosszú lefelé ívelés. Egészen elfelejtette, milyen is a rövid alkony földjén.

A hullámverés mostanra harminc lépéssel beljebb volt annál a pontnál, ahová az utast tették. A holdsarló követte a napot a látóhatár irányába – a víz nem emelkedik tovább. Ravna felállt, kezét a szeméhez emelte, hogy az egyre lejjebb ereszkedő nap sugarai ellen védje.

– Azt hiszem, ideje indulnunk.

– Szerinted nem esik itt baja?

Ravna bólintott.

– Ennyi idő alatt Zöldszár már észrevette a mérgeket és a ragadozók többségét is. Ráadásul fegyver is van nála.

Az ember és a tüskés felkapaszkodtak az atoll csúcsára, s útközben elhaladtak a legmagasabb páfrány mellett. Kóbor egyik szempárját a hátuk mögött hullámzó tengeren tartotta. A hullámverés mostanra jócskán elhagyta Zöldszárt. Továbbra is nagy hullámok söpörtek végig rajta, viszont nem jutott már sem a habból, sem a vízpermetből. Legutoljára egy magasra csapó hullám nyomán visszahúzódó völgyben pillantotta meg. A tenger simaságát egy pillanatra két legmagasabb páfránylevele törte meg, ahogy hegyük szelíden lengedezett.

*

A nyár kedvesen távozott a Rejtek-sziget környékéről. Volt némi eső, és elmaradtak a bozóttüzek. A háború és a szárazság dacára még aratni is lehetett. A nap egyre mélyebbre és mélyebbre bújt az északi hegyek mögé, és a hetek múlásával egyre hosszabbodott az alkonyi homály, míg végül éjfélkor beköszöntött a valódi éjszaka. És megjelentek a csillagok.

Tulajdonképpen a véletlen hozta, hogy a nyár utolsó éjjelére ennyi minden zsúfolódott össze. Ravna kivitte a gyerekeket égnézőbe a Csillaghajódomb körüli mezőre.

Itt nem volt semmiféle városi fényszennyezés, de még a közeli űrben működő gyárak sem. Semmi nem takarta el a mennyek látványát, csupán némi halvány rózsaszín folt északon, ami talán kósza szürkület lehetett... esetleg sarki fény. Mind a négyen letelepedtek a fagyott mohára, és körülnéztek. Ravna vett egy mély levegőt. Nyoma se volt már a hamunak – csak a tiszta fagy, a tél ígérete maradt.

– Válladig ér majd a hó, Ravna – mondta Jefri, aki egészen fellelkesült saját szavaitól. – Imádni fogod. – Arcának fakó foltja mintha ide-oda nézett volna az égen.

– Nem feltétlenül jó az – mondta Johanna Olsndot. Nem tiltakozott, hogy kijöjjenek az este ide, pedig Ravna tudta, szívesebben maradt volna Rejtek-szigeten, hogy a holnapi teendők miatt aggódjon.

Jefri észrevette a nyugtalanságát... Nem, most Amdi beszélt. Soha nem fogják kigyógyítani őket abból, hogy eljátsszék a másikat.

– Ne aggódj, Johanna! Mi segítünk.

Pillanatnyi csönd támadt. Ravna végignézett a domboldalon. Túlságosan sötét volt ahhoz, hogy látni lehessen a hatszáz méteres szakadékot, túl sötét, hogy láthassák az odalenn húzódó fjordokat és szigeteket. Azonban a Rejtek-sziget mellvédjeinek fáklyafénye jelezte, hol található. Odalenn, Acél egykori belső udvarában – ahol most Faragó uralkodott – ott volt a hajó összes működő hibernációs ládája.

Százötvenegy gyerek aludt ott, a straumerok menekülésének túlélői. Johanna szerint a többségüket fel lehet éleszteni, és minél hamarabb megteszik ezt, annál nagyobb eséllyel maradnak életben. A királynő lelkesült az ötletért. A vár helyiségeinek nagyját átalakították, hogy megfeleljen az emberi igényeknek. Rejtek-sziget védett helyen volt... ha nem is a téli havazás, de az igazán erős szelek elől mindenképpen. Amennyiben sikerül felébreszteni őket, a gyerekeknek nem jelent majd gondot itt élni. Ravna nagyon megkedvelte Jefrit, Johannát és Amdit... de vajon képes lesz-e kezelni még százötvenegyet? Faragót láthatóan nem aggasztotta ez a kérdés. Olyan iskolát tervezett itt létrehozni, ahol a tüskések az emberekről tanulnának, a gyerekek pedig megismerkednének ezzel a világgal... Jefri és Amdi láttán Ravna előtt kezdett kibontakozni, mi is lehet ebből. Nem látott még gyerekeket, akik náluk közelebb állnak egymáshoz, és együtt rátermettebbek is voltak. Itt nem csupán a kölykök zseniális matematikai érzékéről volt szó – más szempontból is ügyesek voltak.

Az emberek és a falkák összeillettek, a jó öreg Faragó pedig elég okos volt ahhoz, hogy ezt ki is használja. Ravna kedvelte a királynőt, Zarándokot még nála is jobban, ám végső soron a falkák húznak hasznot ebből. Faragó egyértelműen felismerte a falkákból álló faja korlátait. A tüskések történeti forrásai legalább tízezer évre mentek vissza írott történelmük során mindvégig a mostanitól nem sokkal elmaradottabb kultúrák csapdájában vergődtek. Kifejezetten magas intelligenciájú fajuknak egyetlen óriási és leküzdhetetlen hátránya volt: nem bírtak egymás mellett úgy együttműködni, hogy ne veszítsék el ezt az intelligenciát. Civilizációik elszigetelt elmékből, kényszerűségből befelé forduló egyénekből álltak, akik soha nem léphettek át bizonyos akadályokat. Ennek nyilvánvaló bizonyítéka volt, hogy Zarándok, Skrupiló és a többi tüskés lelkesedett az emberekkel való érintkezésért.

Hosszú távon mi vezethetjük ki a fajt ebből a zsákutcából.

Amdi és Jefri vihorásztak valamin, ahogy a falka egészen tudatossága határáig küldte ki egy-egy tagját. Az elmúlt hetekben Ravna megtanulta, ez a hebehurgyaság Amdi megszokott viselkedése, és hogy kezdeti lassúsága az Acél miatti fájdalmával volt magyarázható. Mennyire... perverz – vagy mennyire csodálatos? –, hogy egy Acélhoz hasonló szörnyeteghez bárki is képes ilyen szeretettel kötődni.

– Nézz csak jó alaposan körbe, és mondd meg, merre nézzek!

– kiáltotta Jefri. Csend. Aztán újra Jefri hangja szólalt meg:

– Arra!

– Mit műveltek? – kérdezte nővérhez méltó elégedetlenséggel Johanna.

– Meteorokat keresünk – mondta a kettős egyik tagja. – Igen, én nézek minden irányba, és megbököm Jefrit... Ott!... hová kell néznie, amikor jön egy.

Ravna nem látott semmit, viszont a fiú barátja jelére gyorsan megpördült.

– Ügyes, ügyes – hallatszott Jefri hangja. – Ez úgy negyven kilométer magasan lehetett, a sebessége... – A kettős hangja egy másodpercre kivehetetlen motyogássá halkult. Ugyan hogyan képesek meghatározni, milyen magasan volt, még a falka széles látószöge mellett is?

Ravna beleült a dimbes-dombos moha egyik mélyedésébe. A helyiek kiváló csuklyás kabátot készítettek neki – alig érezte a föld hidegét. Feje fölött a csillagok. Itt az ideje gondolkodni, megnyugodni, mielőtt holnap megindul minden.

Százötvenegy gyerek mamája... és még azt hittem, könyvtáros vagyok.

Odahaza imádta az éjszakai égboltot – egyetlen felpillantással beláthatta Sjandra Kei többi csillagát, néha még a többi világot is. Otthona helyei ott voltak, az égen. Az esti hűvösség most soha el nem múló tél részének tűnt. Lynne és a családja a Sjandra Kein. Az egész élete három évvel ezelőttig. Most már nyomuk sincs. Ne is gondolj erre! Valahol odakinn megvan még mindaz, ami az Aniara-flottából és a népéből maradt. Kjet Svensndot. Tirolle és Glimfrelle. Ismeretségük csak néhány óráig tartott, annak ellenére, hogy a Sjandra Keiről származtak... és soha nem tudják meg, milyen sok mindent mentettek meg. Életben maradhatnak. Az SjK Kereskedelmi Biztonsági Szolgálat flottájában akadtak torlókanalas járművek. Találhatnának maguknak egy világot, persze nem itt, hanem a csatatér közelében.

Fejét hátradöntve nézett végig az égen. Hol? Még az is lehet, hogy egyelőre fel se kelt még az a csillag. A galaxis korongja innen nézve kis híján derékszöget zárt be az ekliptikával. Nem lehetett felmérni sem valódi méretét, sem pedig azt, ők maguk hol helyezkednek el benne – a nagy kép elveszett a közelebbi látványosságok, a halvány fényben tündöklő, fagyott ékkövek, nyitott csillaghalmazok ragyogó csomói között. Ám a déli látóhatár peremén, a galaxistól messze, két fényfelhő pacája látszott. A Magellán-felhő! Helyére került a mértan a viszonyítási pont alapján, és a fenti világegyetem többé már nem számított teljesen ismeretlennek. Akkor az Aniara-flotta...

– Kíváncsi vagyok, látható-e innen a Straumli Birodalom – szólalt meg Johanna. Több mint egy éve folyamatosan úgy kellett viselkednie, mint egy felnőttnek. Holnaptól fogva mindörökre ez a szerep vár rá. Viszont a hangja most tele volt vágyódással, egészen úgy csengett, akár egy gyereké.

Ravna már nyitotta a száját, hogy elmondja, ez mennyire valószínűtlen.

– Lehet, hogy igen, lehet, hogy igen – felelte Amdi. A falka összeszedte magát, barátkozóan befészkelődött az emberek közé. Jól esett a testmelegük. – Lássuk csak! Olvastam az adatolvasóban arról, mi merre van, és próbáltam kitalálni, miként lehetne ráilleszteni arra, amit látunk. – Egy másodpercig két orr körvonala rajzolódott ki az ég előterében, akárha egy ember intene lelkesen a mennyek felé. – A legfényesebb pontok csupán helyi káprázatok. Tájékozódási pontnak nem használhatjuk őket. – Rámutatott két nyitott halmazra, és kijelentette, hogy egyeznek az adatolvasóban talált anyagokkal. Amdi is észrevette a Magellán-felhő galaxisait, és ebből sokkal többet következtetett ki Ravnánál.

– Vagyis a Straumli Birodalom a Felső-Kívülben volt – de csak volt, ezt jól mondtad, gyerek! –, a galaxis síkjának közelében. Ott van az a négyszög, amit a csillagok rajzolnak ki – bökött rá az orrával. – Nagy Négyzetnek nevezzük. A lényeg, hogy a felső sarkától balra, hatezer fényévre ott van a Straumli Birodalom.

Jefri feltérdelt, és egy másodpercig szótlanul meredt az égre.

– De ha ilyen messze van, lehet bármit is látni belőle?

– Magukat a Straumli csillagait nem, viszont Straumtól negyven fényévnyire van egy kékesfehér óriás...

– Igen – suttogta Johanna. – Storlys. Olyan fénye volt, hogy éjjel árnyékot vetett.

– Na, a saroktól fölfelé haladva az a negyedik legfényesebb csillag. Nézzétek, majdnem egyenes vonalat adnak ki! Én látom, úgyhogy tudom, hogy ti is.

Johanna és Jefri sokáig hallgatott, és csak meredtek felfelé, az ég szóban forgó pontjára. Ravna ajka egészen elkeskenyedett haragjában. Ezek itt jó srácok – megjárták a poklot. A szüleik pedig azért küzdöttek, hogy megakadályozzák azt a poklot – megszöktek a mételytől úgy, hogy náluk volt az eszköz a megsemmisítésére. De... hány millió faj élt a Kívülben eddig, hány kutakodott már a Transzcendenciában, és kötött alkukat ördögökkel? Hány másik pusztította el magát ott? De a Straumli Birodalomnak ez nem volt elég. Elmentek a Transzcendenciába, és felébresztettek valamit, ami az egész galaxist bekebelezte volna.

– Szerinted maradt még ott valaki? – kérdezte Jefri. – Szerinted csak mi maradtunk?

Nővére átölelte a vállát.

– Lehet... lehet, hogy a Straumli Birodalom nem létezik többé. Viszont a világegyetem többi része... nézd, még mindig megvan. – Erőtlen nevetés. – Apa és Anya, Ravna és Pham. Megállították a mételyt. – Az égre intett. – Szinte az egészet sikerült megmenteniük.

– Igen – szólalt meg Ravna. – Megmenekültünk és biztonságban vagyunk, Jefri. Hogy újrakezdhessük. – Amennyire ezt meg lehetett állapítani, a vigasztalás feltehetően igaz volt. A hajó zónaszondái kitartottak. Persze egyetlen mérési pontnak semmi haszna a pontos zonográfiai meghatározásoknál, ám annyit megállapíthatott vele, hogy mélyen a Lomhaság új kiterjedésében voltak, abban, amit Pham Bosszúja hozott létre. Ami pedig még ennél is fontosabb, az Sk nem érzékelt változást a zónasűrűségben. Megszűnt a hónapokkal ezelőtti folyamatos rezgés. Ez az új állapot olyannak tűnt, mintha hegyek lába lenne, amely csakis korok múltával mozdulhat el.

A galaxis folyóján ötven fokkal arrébb akadt egy másik jellegtelen égdarab. Nem mutatta meg a gyerekeknek, de ami érdekes benne, sokkal közelebb volt hozzájuk, alig harminc fényévnyire: a mételyes flotta. Borostyánba ragadt legyek. Az Alsó-Kívülben megszokott ugrási gyorsasággal csupán néhány órányira voltak, amikor Pham elindította a nagy hullámot. És most...? Ha fenékcirkálók, torlókanalas járművek lettek volna, kevesebb mint ötven év alatt megtennék a fennmaradó utat. De az Aniara-flotta meghozta a maga áldozatát – követte Pham istenszilánkból eredő tanácsát. S bár nem is sejtették, ezzel megtörték a mételyt. A közelgő flottában egyetlen olyan jármű sem lett volna képes a Lomha Zónát megjárni. Lehet, hogy van rendszeren belüli meghajtásuk... másodpercenként néhány ezer kilométert tehetnek meg vele. De csak ennyi, és idelenn, ahol nem lehetett varázsütésre új szerkezetet építeni, ez kevés. A métely irtóhadjáratának tagjai majd... évezredek múlva... elsöpörnek a tüskések világa mellett. Az elegendő idő.

Nekidőlt Amdi egyik vállának. A tüskés kényelmesen elfészkelődött a nyaka körül. A kölykök jócskán megnőttek az elmúlt két hónapban – úgy tűnik, Acél valamilyen gyógyszerrel tartotta vissza a fejlődésüket. Ravna pillantása beleveszett a sötétbe és a ragyogásba – messze-messze fölötte terült el az összes zóna. Hol lehetnek most a határaik? Mennyire lenyűgöző Pham Bosszúja! Lehet, hogy inkább Vénséges Vén Bosszújának kellene neveznie? Nem, ez még annál is sokkal több. „Vénséges Vén” csupán a métely legutóbbi áldozata. Még ő sem több, mint ennek a bosszúnak a bábája. A létrehozója épp oly régi lehet, mint maga a métely, és erősebb a hatalmaknál.

De bármi is teremtette, a hullám nemcsak bosszú volt. Ravna tanulmányozta a hajó zónaerősségi méréseit. Ez persze csak becslés, de tudomása szerint valahol mélyen, ezer és harmincezer fényév között voltak az új Lomhaságban. Csak a hatalmak tudják, mennyire tolta ki a hullám a Lomha Zónát... S még az is lehet, hogy néhány hatalom is beleveszett. Olyan ez, mint valami bolygóhoz kapcsolódó armageddon – olyasmi, ami a kezdetleges civilizációk rémálmaiban szerepel –, csak galaktikus léptékre nagyítva. A Tejút egy nagy karéját elnyelte a Lomhaság, méghozzá egyetlen délután alatt. Nemcsak a mételyes flotta volt borostyánba zárt légy. Mostanra talán az egész mennybolt – a halvány és nagyon messzi Magellán-felhő kivételével – a Lomhaság sírboltja lett. Rengeteg lehet a túlélő, de ugyan hány és hány millió űrhajó esett csapdába a csillagok között? Hány automatizált rendszer romlott el, és végzett a civilizációval, ami tőle függött? A mennyek most tényleg hallgattak. A bosszú bizonyos szempontból még a mételynél is rosszabbnak számított.

Na és mi a helyzet a métellyel... nem az Sk-t üldöző flottával, hanem magával a métellyel? Ez a lény a csúcson és a Transzcendenciában volt honos. Nagy messzeségben, de övé a ma éjjel látható égbolt nagyobbik része. Pham Bosszújának valóban sikerült megbuktatnia? Ha volt értelme ennek a rengeteg áldozatnak, akkor biztosan. Egy akkora hullám, amely sok ezer fényévvel tolta fel a Lomhaságot, keresztül az Alsó-és Közép-Kívülön, még a csúcs nagy civilizációin is... be a Transzcendenciába. Nem csoda, hogy annyira igyekezett megállítani minket. A Lomhaságba merült hatalom megszűnt hatalomnak lenni, talán nem is él már.

Ha, ha, ha. Ha Pham hullámának sikerült olyan magasra nyújtózkodnia.

Márpedig ezt soha nem fogom megtudni.

Rejtjel: 0

Kapta:

Nyelvi útvonal: optima

Küldi: Racionális Vizsgálódás Szervezete

Téma: Próbahívás

Kulcsfogalmak: Segítség!

Összefoglalás: Talán újraparticionálták a hálózatot?

Terjesztési kör:

Métely fenyegetése

Racionális Vizsgálódás Szervezete

Háborúfigyelők érdeklődési csoport

Dátum: 0, 412 megaszekundummal a kapcsolatok megszakadása után

Üzenet szövege:

Továbbra sem sikerült helyreállítanom a kapcsolatot a tőlem forgásirányban található hálózati helyek egyikével sem. Úgy tűnik, épp a katasztrófa peremén helyezkedem el.

Ha bárki megkapja ezt az üzenetet, kérem, válaszoljon! Veszélyben vagyok?

Tájékoztatásul közlöm, hogy semmi gondot nem jelent elérnem a forgásiránnyal ellentétesen található helyeket. Tudtommal egyesek erőfeszítéseket tesznek az üzenetek átugratására, a galaxis körüli hosszabbik út használatára. Ezzel legalább képet kapunk arról, mekkora a veszteség. Mindeddig semmi válasz... azt hiszem, az ugrások számára és a költségre való tekintettel, ez nem meglepő.

Addig is, amíg történik valami, ehhez hasonló próbahívásokat küldök. Hadd mondjam el, óriási anyagi erőforrásokat fordítok erre...! De ennyire fontos. Közvetlenül sugároztam a tőlem forgásirányba található és az adás hatótávján belüli csomópontoknak. Nem jött válasz.

Ami még sokkal ijesztőbb: megkíséreltem „a csúcson át” küldeni üzenetet, vagyis a katasztrófa fölött elhelyezkedő, ismert transzcendenciai helyeket használva. Ezek többsége a hatalmak szokásos viselkedésével számolva – válaszolni szokott. Azonban most egyetlen választ sem kaptam. Olyan nagy ott a csönd, akár a mélyben. Úgy tűnik, magát a Transzcendencia egy részét is elborította.

Megismétlem: ha bárki megkapja ezt az üzenetet, kérem, válaszoljon!

TARTALOM

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

ELŐSZÓ

I. RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

II. RÉSZ

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

III. RÉSZ

HARMINCHETEDIK FEJEZET

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

NEGYVENEDIK FEJEZET

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

Table of Contents

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

ELŐSZÓ

I. RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

II. RÉSZ

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

III. RÉSZ

HARMINCHETEDIK FEJEZET

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

NEGYVENEDIK FEJEZET

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET