„China Miéville pontosan tudja, milyen regényt írt, és nem fél nevén nevezni: ez bizony igazi science fiction, amely az összes olyan erénnyel rendelkezik, ami a műfajt magával ragadó, lebilincselően érdekes irodalommá tette. Öröm olvasni ezt a fiatal szerzőt, aki puszta kézzel rántja ki a science fictiont abból a holtágból, ahol egy ideje tehetetlenül lebeg. (…) A Konzulváros teljesen érett irodalmi alkotás.

A szerző választotta metafora minden szinten tökéletesen működik, és letehetetlen olvasmányélményt, verbális tűzijátékot, páratlan intellektuális kalandot kínál, olvasóként pedig jól ismert elégedettséggel figyelhetjük főhősünket, hogyan teljesíti be az ígéretet, amely kezdettől fogva ott rejtőzött benne.”

Ursula K Le Guin, The Guardian

„Miéville igazi terülj-terülj asztalkámat pakol ki elénk, és bámulatos leleménnyel vázolja fel a forradalmak anatómiáját, a nyelv korlátait, a média működését vagy a barátságok illékony természetét… Lélegzetelállító világot teremtett, amelyet egyszerűen fel kell fedezni: játszik az idővel, új szavakat és kifejezéseket alkot, amelyek szinte leugrálnak a lapokról, és a stílus még élvezetesebbé teszi az amúgy is kiváló cselekményt.”

Sunday Telegraph

„Miéville kifejezően és festőien ír az idegen lényekről és az űrhajókról – líraian idézi meg a Gazdák elegánsan botladozó alakját, és egyszerre kertként, keltetőként és lakóhelyül funkcionáló városaikat… A regény lelkét pedig az adja, hogy a szerzőt olthatatlan szerelem fűzi az intellektuális kihívásokhoz.”

The Times Literary Supplement

„Miéville úgy használja a zsáner bevált megoldásait, mint egy művész, aki elöregedett, félredobott holmikból épít szobrokat, és világosan érezhető ínyenc érdeklődése a felkutatott alapanyagok iránt, nem is beszélve arról a szinte eretnek örömről, amellyel a lehető legváratlanabb helyekre építi be ezeket…

A Konzulváros központi témája a nyelv, végeredménye pedig egy különösen mély gondolatkísérlet azon klasszikus science fiction regények hagyományait követve, amelyek azt vizsgálták, miképpen hat a nyelv a társadalomra. Miéville ezzel a művével olyan szerzők nyomdokaiba lép, mint Jack Vance, Robert A. Heinlein, Ursula K. Le Guin, Suzette Haden Elgin, Samuel R. Delany és sokan mások.”

New York Times

„A Konzulváros részben annak is köszönheti eredetiségét, hogy tökéletesen ötvöz két olyan megközelítést, amely a nyelv komplexitását és hatalmát kívánja elemezni. Az első megközelítés természetesen a science fictioné, és ebből a szemszögből nézve Miéville joggal említhető egy lapon olyan politikailag motivált szerzőkkel, mint Orwell, Burgess, Delany vagy Lessing, akik a művészet eszközeivel vizsgálták a saját nyelvük és egy kitalált formanyelv közötti különbségeket. A másik megközelítés a posztkolonialista szerzőké, akik azokra az újításokra és tilalmakra összpontosítottak, amelyeket a nyelvek kényszerítettek az idegen kultúrákra. Ebben az értelemben a Konzulváros értelmezhető a nagyvárosi-gyarmati ellentétek regényeként is, amelynek végkicsengése az, hogy a nyelv nemcsak az elnyomás eszköze lehet, hanem az ellenállás is felhasználhatja a saját céljaira.”

The New York Observer

„China Miéville az egyetlen olyan szerző, aki háromszor nyerte el a neves Arthur C. Clarke-díjat. A Konzulváros sorban a nyolcadik regénye, és talán a leglebilincselőbb mind között…

A science fiction és a nyelvészet üdítően intelligens egyvelege a »New Weird« mozgalom úttörőjétől már megszokott, szédítő ötletkavalkáddal.”

Metro

„A Konzulváros egyszerre merész és lendületes regény… Az biztos, hogy az idei termésben nem akad még egy olyan könyv, amely egyszerre ötvözné a zombiapokalipszist a szemiotikával.”

SFX, négy és fél csillag

„»Túl jó ahhoz, hogy Booker-díjat kapjon« – ez is lehetne a regény szlogenje.

A Konzulváros valahol mélyen tulajdonképpen a nyelvről szól… Ráveszi az olvasót, hogy használja a fantáziáját, miközben maga a regény is azt sugallja, mennyire fontos szerepet játszik a nyelv a felszabadulás folyamatában.

Miéville olyan kitűnő koponyák elméleti és filozófiai gondolatait vette alapul, mint Jacques Derrida vagy Paul Ricoeur, és ezeket egy csodálatos történetbe építette be… Miéville minden újabb könyvével egyre jobb lesz, és olyan erővel zúdítja ránk az ötleteket vagy a fantasztikus képeket, hogy a Konzulváros mellett más kortárs művek legfeljebb erőtlen próbálkozásoknak tűnnek.”

Scotland on Sunday

„A Konzulváros egy science-fiction ötletbomba, amelyből sok minden kiderül a nyelv természetéről, a gyarmatosítás politikai hátteréről, és arról, vajon mi történik, ha egy idegen faj – szó szerint – rabja lesz a szavaknak.”

Herald (Skócia)

CHINA MIÉVILLE

KONZULVÁROS

agave

könyvek

China Miéville: Embassytown

China Miéville 2011

Hungarian translation Juhász Viktor, 2012

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

China Miéville: Embassytown

Pan Books, an imprint of Pan Macmillan, London, 2012

Fordította: Juhász Viktor

ISBN: 978 61 5527 212 7

Agave Könyvek

A borítót tervezte: Major Ákos

Korrektor: Héjja Edit, Tantras

Készült az Aduprint Kft. nyomdájában,

Budapesten, 2013-ban

CHINA

MIÉVILLE

KONZULVÁROS

Nagyon hálás vagyok mindenkinek, aki segített a könyv megírásában. Köszönöm: Mark Bould, Mic Cheetham Julie Crisp, Andrea Gibbons, Chloe Healy, Deanna Hoak, Simon Kavanagh, Peter Lavery, Amy Lines, Farah Mendelsohn, David Noench, Tom Penn, Max Shaefer, Chris Schluep, Jesse Soodalter, Karen Traviss, Jeremy Trevathan, valamint köszönöm a Macmillan és a Del Rey minden munkatársának is.

„Egy szónak muszáj közvetítenie valamit (a puszta jelentésén kívül).”

Walter Benjámin: A nyelvről általában és az ember nyelvéről

Prológ

A konzulátuson élő összes gyerek végignézte, hogyan száll le a hajó. Tanáraik és váltószüleik már napok óta csak ezt a témát rajzoltatták velük. A terem egyik falát teljesen beborították a papírra vetett elképzeléseik. A térjárók évszázadok óta nem okádtak tüzet, mégis mindegyikük így képzelte a közeledő járművet, de hát a hagyományok már csak ilyenek, úgyhogy mindenki lángcsóvát biggyesztett az űrhajókra. Kiskoromban én is ugyanígy festettem le őket.

A mellettem álló férfi velem együtt hajolt közelebb a képekhez.

– Nézze csak! – mondtam. – Látja? Az ott maga. – A hajó ablakába rajzolt arcra mutattam.

A férfi elmosolyodott, majd úgy tett, mintha ő is láthatatlan kormánykereket markolna, akárcsak az egyszerű vonalakkal felskiccelt figura.

– Ne legyen hozzánk túl szigorú – folytattam, és a terem díszítése felé böktem. – Kissé provinciális hely ez.

– Nem, semmi gond – mondta a pilóta.

Én voltam kettőnk közül az idősebb. Csinos ruhát viseltem és szlengben beszéltem. A férfi élvezte, hogy próbálom zavarba hozni.

– Egyébként is – mondta –, nem az… Szóval bámulatos. Mármint itt lenni. A peremen. A jóisten tudja csak, mi van ezen túl. – A landolóbálra érkező tömeget nézte.

Akadtak másmilyen estélyek is: tartottak itt mulatságot az elsőbálozóknak, a diplomázóknak, a különböző évszakok és az év vége tiszteletére, ráadásul decemberben mind a három karácsonyt megünnepelték. De mind közül a landolóbál volt a legfontosabb. Rendszertelenül és ritkán került rá sor, ahogy a kereskedelem szeszélye diktálta. Évek óta ez volt az első.

A Diplomaták csarnokát zsúfolásig megtöltötte a tömeg. A nagykövetségi alkalmazottak között biztonsági emberek, tanárok, orvosok és helyi művészek bóklásztak. Jöttek küldöttek, gazdálkodó remeték a világtól elzárt külső kommunákból, gazdálkodó remeték. Most nagyon kevesen voltak itt odakintről, nem mintha ez visszatartotta volna a helyieket attól, hogy hamarosan másolni kezdjék az öltözködésüket. A legénység másnapra, legfeljebb két nap múlva tervezte a felszállást – a landolóbált mindig az adott látogatás végére szervezték, mintha egyszerre ünnepelnék az érkezést és a távozást.

A zenét egy vonóshetes szolgáltatta. A muzsikusok között ült barátnőm, Gharda is, aki a túlságosan harsány dzsigg közben sajnálkozó grimasszal pillantott felém. Fiatal férfiak és nők táncoltak. Ezen az estén engedéllyel csináltak magukból bolondot a feletteseik és a rangidősek előtt, akik az ifjak nagy derültségére olykor maguk is a zene ütemére hajladoztak vagy mókásan modoros piruettbe kezdtek.

A gyermekrajzokból összeállított időszaki kiállítás mellett a Diplomaták csarnokának állandó alkotásai ékeskedtek: olajfestmények és akvarellek, kétdimenziós és tridfotók az alkalmazottakról, konzulokról, attasékról, sőt még a Gazdákról is. Mintha a város történelmének idővonala lett volna. A faburkolatba kapaszkodó kúszónövények díszes párkányként kacskaringóztak a mennyezet alatt, hogy a fejünk fölött elnyújtózva zöldellő baldachinná álljanak össze. A deszkát úgy tervezték, hogy elbírja a kúszónövényeket. A levelek között hüvelyknyi méretű kameradarazsak zümmögtek, miközben közvetíthető képekre vadásztak.

Az egyik biztonsági őr, akivel évekkel ezelőtt jóban voltunk, kurta üdvözlés gyanánt felém intett a műkarjával. Egy hatalmas, sok méteres üvegablak előtt állt, és csak a körvonalai látszottak a város és a Tavirózsa-domb panorámája előtt. A sok-sok kilométernyi tetőrengetegen és a lassan forgó templomi fényjelzőkön túl erőművek magasodtak. Felzaklatta őket a landolás, és még napokkal a hajó érkezése után is változatlanul nyugtalannak tűntek. Innen is látni lehetett, milyen nyugtalanul topognak és dobognak.

– Maga miatt van! – mutattam őket a kormányosnak. – A maga hibája az egész! – Nevetett, de láttam, hogy csak fél szemmel figyel. Nagyjából bármi más folyamatosan elterelte a figyelmét. Ez volt az első leszállása.

Az egyik hadnagy mintha ismerősnek tűnt volna valamelyik előző bálról. Amikor utoljára járt nálunk, enyhe ősz volt a nagykövetségen. Együtt sétáltunk az emeleti kertek levélfüggönye között, és együtt néztünk le a városra, ahol nem volt ősz, sem bármilyen évszak, amit az a férfi ismerhetett volna.

Most az ezüsttálcákon parázsló gyanta élénkítő füstfelhői között törtem utat. Akadtak néhányan odakintről, akiknek most járt le a kiküldetésük, és a helyiek maroknyi csoportja kérvényezte, sőt meg is kapta velük a kiutazási engedélyt.

– Drágám, csak nem pityeregsz? – kérdezte tőlem Kayleigh. Nem pityeregtem. – Holnap találkozunk, és talán holnapután is. És később is… – De tudta jól, hogy innentől a kommunikáció nehézségei véget vetnek minden kapcsolatnak.

Összeölelkeztünk, és sokáig nem is eresztettük el egymást, míg a végén legalább neki fátyolossá vált a szeme, közben azonban nevetett, majd azt mondta:

– Ha valaki megérti, miért megyek el innen, az te vagy!

Mire én csak ennyit felelhettem:

– Ó, tudom, te tehén, és nagyon, nagyon irigy vagyok ám rád!

Láttam az arcán a kimondatlan választ – Te döntöttél így! – és igaza volt.

Sokáig el akartam menni innen, egészen fél évvel ezelőttig, amikor leszállt az utolsó pépé és jött a döbbenetes hír arról, mi vagy ki tart felénk. Még akkor is azzal áltattam magamat, hogy maradok az eredeti tervnél, és a következő váltással visszamegyek odakintre. Amikor a bárka végül átsuhant a fejünk felett és harsogó robajjal szaladt le az égről, mégsem ért megvilágosodásként a felismerés – maradok. Férjem, Scile valószínűleg már azelőtt gyanította, hogy bennem megfogalmazódott volna.

– Mikor jönnek? – kérdezte a pilóta. A Gazdákra gondolt.

– Hamarosan – feleltem, bár valójában fogalmam sem volt. Nem miattuk jöttem.

Megérkeztek a konzulok. A vendégek azonnal körülvették őket, de nem volt tülekedés. Mindig maradt körülöttük mozgástér, a tisztelet köre. Odakint eső verte az ablakot. Egyik barátom vagy bevált forrásom sem tudta megmondani, mi folyik a zárt ajtók mögött. A legfontosabb, legellentmondásosabb jövevényekkel kizárólag a legmagasabb beosztású bürokraták találkoztak, és nehezen lehetett volna azt állítani rólam, hogy közéjük tartoznék.

Egyre többen pislogtak a bejárat felé. A pilótára mosolyogtam. Újabb konzulok léptek be az ajtón. Rájuk is mosolyogtam, kitartóan, amíg észre nem vettek.

Hamarosan megérkeznek a városból a Gazdák, az új jövevényekkel együtt. A kapitány és a legénység többi tagja; az attasék, a konzulok és a kutatók, talán néhány elkésett emigráns, és végezetül az egész este fő attrakciója, az új, képtelen nagykövet.

Előhang AZ IMMERÜLŐ

0.1

Fiatalkorunkban volt egy kedvenc szórakozásunk, amit pénzérmékkel és valamelyik műhelyből szerzett, félhold alakú fémszilánkokkal játszottunk Konzulvárosban. Mindig ugyanoda mentünk, a jól ismert ház mögé, jóval a rialtón túl, az egyik meredek hátsó sikátorba, ahol az épületek falát behálózó repkény alatt reklámok váltogatták színeiket. Halvány derengésükkel ezek az ódon képernyők szolgáltatták a játékhoz a fényt a falnál, amelyet a fémdarabjainkról neveztünk el. Emlékszem, milyen volt megpörgetni az élére állított kétsous-s érmét, majd addig gajdolni, hogy forduló, lejtő, malac-orr, felhő, amíg a pénz inogni nem kezdett és felborult. Az, hogy melyik oldalára esett és melyik szónál tartottunk éppen, meghatározta, mi lesz a jutalom vagy a zálog.

Tisztán látom magam előtt azokat az esős tavaszi napokat vagy nyári délutánokat, amikor a kettessel a kezemben vitatkozom a többi fiúval vagy lánnyal az eredmény lehetséges értelmezésein. Sohasem játszottunk máshol, pedig az a bizonyos ház, amelyről legalább annyi történet keringett, mint a lakójáról, mindig kényelmetlen érzéseket ébresztett bennünk.

Mint a gyerekek általában, mi is gondosan, sietősen és sajátos módon térképeztük fel a szülővárosunkat. A piacok standjainál sokkal jobban érdekeltek minket a kilazult téglák után maradt kis búvóhelyek a magasban, ahova sohasem sikerült feljutnunk. Utáltam a város határát jelző hatalmas sziklatömböt, amelyet valaha félbevágtak, majd habarccsal újra összetapasztottak (hogy miért, arról akkor még fogalmam sem volt), és a könyvtárat, ahol sohasem éreztem igazán biztonságosnak a csipkézett lőréseket és a betonból kiálló vasakat. Az egyetemet viszont mindannyian imádtuk tükörsima plasztkő udvara miatt, ahol métereket is csúsztak a búgócsigák és a lebegő játékok.

Mozgalmas életet élő kis csapatunkat gyakran igazoltatták a rendőrposztok, de ilyenkor elég volt annyit odavetni, „minden rendben, uram, asszonyom, csak dolgunk van…”, persze anélkül, hogy megálltunk volna. Szélsebesen robogtunk végig a meredek, zsúfolt utcák szövevényén át, Konzulváros otthontalan automjai mellett suhantunk el, állatok loholtak a sarkunkban, vagy követtek néha fent, az alacsony épületek tetején, és ha esetleg meg is álltunk fára mászni vagy indákra kapaszkodni, végül mindig a köztes zónánál kötöttünk ki.

A Gazdák első pár épülete és azok hátborzongató geometriája a városnak ezen a szélén kezdte el megbontani a jól ismert sikátorokat és a megszokott szögeket – aztán csak szaporodtak és szaporodtak, míg távolabb egyetlen saját építményünk sem maradt. Természetesen megpróbáltunk bejutni a Gazdák városába, ahol átalakultak az utcák, és a téglát, a betont vagy a plazmot más, sokkal élőbb anyagok váltották fel. Mindig teljes elszántsággal próbálkoztam, de megnyugtatott a tudat, hogy úgyis kudarcot vallok majd.

Állandóan versengtünk, egymást hergelve hajszoltuk magunkat a lehető legtávolabbra, mindig újabb és újabb határokat jelöltünk ki. „Kergetnek a farkasok, azonnal szaladjon mindenki!”, mondtuk, vagy „Aki a legmesszebbre jut, az lesz a vezír!”. A csapatomban én voltam a harmadik legjobb délrejáró. A megszokott helyünkön volt egy finom, idegen színekben pompázó Gazdafészek. Recsegő-ropogó izomkötegek horgonyozták a sánchoz, amelyet a Gazdák figyelmességből a vesszőből font kerítéseink alapján mintáztak meg. Erre másztam fel én, miközben a barátaim futtyögve biztattak a lenti útkereszteződésből.

Ha bárki egy pillantást vet a gyerekkori képeimre, semmilyen meglepetés nem fogja érni: az arcom ugyanolyan, mint most, csak még formálódik, ugyanazzal a gyanakvó ajakbiggyesztéssel vagy mosollyal, ugyanúgy hunyorgok, ha koncentrálok, mint később, amiért felnőttkoromban többször hangosan kinevettek, és akkor is, most is, ugyanolyan nyúlánk és örökmozgó vagyok. Szóval megálltam a magasban, nagy levegőt vettem, és ameddig a tüdőmben tárolt tartalék bírta, átrobogtam a köztes zónán – a határvonalon is túl, amit nem lehetett volna konkrétnak nevezni, mégis azonnal érezni lehetett a változást, a hirtelen átmenetet a gázneműek jellegében, a nanotech részecskegépekkel formázott szellőt, a tökéletes atmoszféraművészetet – és felírtam a fehér deszkára, hogy Avice. Egy ízben hirtelen támadt merészségtől hajtva megpaskoltam a fészek húshorgonyát, ahol befurakodott a kerítéslécek közé. Olyan érzés volt, mintha kifeszített bőrt érintettem volna. Levegőért kapkodva robogtam vissza a barátaim közé.

– Megfogtad! – Ámulat csengett a hangjukban.

A kezemet bámultam. Aztán észak felé indultunk, ahol eolszél fújt, és összehasonlítottuk az eredményeinket.

A házban, amely mellett a pénzérmékkel játszottunk, csendes, jól öltözött férfi élt. A környéken lakók nyugtalan pillantásainak állandó célpontja volt. Néha kijött az utcára és szemügyre vette kis csapatunkat. Összepréselt ajkakkal meredt ránk, ami lehetett üdvözlés vagy helytelenítés is, aztán sarkon fordult és elsétált.

Akkoriban azt hittük, felfogtuk, mi ő. Természetesen tévedtünk, de azért összeszedegettük mindazt, amit a házról beszéltek, megértettük, hogy sérült ember, tehát nemkívánatosnak találtuk a jelenlétét.

– Nézzétek! – szúrtam oda a barátaimnak nem egyszer, ha megláttam az ajtóban, és amikor elfordult, még felé is mutattam. – Nézzétek! – És ha kellően bátornak éreztük magunkat, még követtük is a sövénykerítések közötti utcákon, ha a folyó, a piac, a levéltár romjai vagy a követség felé tartott. Talán kétszer, azt hiszem, valamelyikünk idegesen utána kurjantott. A járókelők azonnal lepisszegték.

– Több tiszteletet! – szólt ránk ellentmondást nem tűrően egy altriga-árus. Letette kagylókkal teli kosarát, és csattanós pofont kevert le Yohnnak, aki az előbb kurjongatott. Az árus a távolodó öregembert nézte.

Ma is emlékszem, mit éreztem akkor: hirtelen tudtam, bár kifejezni képtelen lettem volna, hogy az árus nem csak ránk volt dühös, és neheztelő ciccegése, legalábbis részben, a jól öltözött férfinak szólt.

– Nem örülnek, hogy ott él – mondta aznap esti váltóapám, Berdan papa, amikor beszámoltam neki a történtekről.

Többször is részletesen elmeséltem mindent, alaposan leírtam a férfit, akit óvatosan és zavartan követtünk, és megpróbáltam kiszedni aznapi apámból, kicsoda az illető. Kérdezősködtem, miért nem örülnek neki a szomszédai, mire feszengve elmosolyodott és gyorsan adott egy jóéjtpuszit. Ezután sokáig álmatlanul bámultam kifelé az ablakon. A csillagokat és a holdakat néztem, a parázsló fénnyel hunyorgó Roncsot.

A következő esemény időpontjára azért emlékszem ilyen pontosan, mert egy nappal a születésnapom után történt. Olyan lehangoltság nyomasztott, amelyen felnőttkorára már csak mosolyog az ember. Késő délutánra járt. Szeptember harmadik tizenhatodikája volt, domininap. Egyedül üldögéltem az utcán, éveim súlyán merengtem (mint egy nevetséges kis Buddha!) és az érmefalnál pörgettem az ajándékpénzemet. Valahol kinyílt egy ajtó, de nem néztem fel, ezért valószínűleg eltartott egy kis ideig, mire feltűnt, hogy a házban élő férfi áll előttem. Amikor ez tudatosult bennem, megdöbbenéssel vegyes riadalommal kaptam fel a fejem.

– Kislányom – mondta és intett. – Gyere velem, kérlek.

Nem emlékszem, vajon megfordult-e a fejemben, hogy elfussak. A körülményeket tekintve mi mást tehettem volna, mint hogy engedelmeskedem?

A férfi otthona lélegzetelállító volt belülről. Az egyik hosszú szoba sötét színekben pompázott, és zsúfolásig megtöltötte a sok bútor, paraván és nipp. Imitt-amott homályos formák mozogtak a sötétben, automok végezték feladataikat. A nevelőotthonunk falát is kúszónövények nőtték be, de meg sem közelítették ezeket a csillogó, fekete levelű inakat, amelyek olyan tökéletes ívekben és spirálokban tekergőztek, mintha gépek nyomták volna az összeset. A falakon festmények függtek, meg folyadékképernyők – amint beléptünk, rögtön fodrozódni kezdett a felületük. Az ódon keretekbe foglalt monitorokon információk váltakoztak. A cserepes növények között kézfejnyi méretű szellemek motoztak a gyöngyberakásos játéktáblára emlékeztető triden.

– A barátod. – A férfi a kanapéra mutatott.

A bútordarabon Yohn feküdt.

A nevén szólítottam. Lehunyt szemmel hevert ott, bakancsban, és vörös arccal zihált.

Riadtan a férfira pillantottam, attól féltem, velem is azt teszi majd, amit Yohnnal művelt, bármi is volt az. Kerülte a tekintetemet, helyette egy palackkal babrált.

– Idehozták a házamba – mondta. Tétován körülnézett, mintha ihletre várna, hogyan is kellene velem beszélni. – Már hívtam a rendőröket.

Odahúzott egy széket, leültetett alig lélegző barátom mellé, és egy pohárka szíverősítővel kínált. Olyan gyanakodva meredtem rá, hogy végül ő kortyolt elsőnek az italból, és eltúlzott ásítással mutatta, hogy le is nyelte. A kezembe nyomta a poharat. A nyakát néztem, de nem láttam rajta csatlakozót.

Az italt kortyolgattam.

– A rendőrök már úton vannak – mondta. – Hallottam, hogy odakint játszol. Arra gondoltam, hátha segít, ha itt van mellette egy barát. Nyugodtan megfoghatod a kezét. – Leraktam a poharat és úgy tettem, ahogy mondta. – Mondd neki, hogy itt vagy vele. Nyugtasd meg, hogy minden rendben lesz.

– Yohn! Én vagyok az, Avice. – Kis tétovázás után meglapogattam a vállát. – Itt vagyok. Minden rendben lesz. – Nem igazán kellett megjátszanom a hangomból kicsendülő aggodalmat. Segélykérően a férfira néztem, de ő csak nevetett és a fejét csóválta.

– Akkor fogd csak a kezét – mondta.

– Mi történt, uram? – kérdeztem.

– Ők találtak rá. Túl messzire merészkedett.

Szegény Yohn rettenetesen nézett ki. Pontosan tudtam, mit művelt.

Yohn volt a csapat második legjobb déljárója. Simonnal, a legtehetségesebb társunkkal ugyan így sem ért fel, de néhány léccel távolabbra tudta írni a nevét a cölöpkerítésre, mint én. Volt pár olyan hét, amikor minden erőfeszítésemmel egyetlen dologra koncentráltam csak, hogy minél tovább bírjam lélegzetvétel nélkül, és a lécekre írott jeleim egyre közelebb kerültek Yohn firkáihoz. Szóval ezek szerint titokban ő is gyakorolt. Viszont ezúttal túl messzire szaladt az eol éltető fuvallatától. Lelki szemeim előtt világosan láttam a pillanatot, amikor lihegni kezdett, és eltátott szájjal harapta a köztes zóna savanyú, csípős levegőjét, miközben már igyekezett volna visszafelé, de a szervezetét elárasztó mérgek miatt, tiszta oxigén nélkül csak támolyogni tudott. Az is lehet, hogy percekig hevert ott, és öntudatlanul nyeldekelte az émelyítő ködöt.

– Ők hozták ide – ismételte a férfi.

A döbbenettől halkan felkiáltottam, mert csak ebben a pillanatban tűnt fel, hogy az egyik magas fikusz takarásában valami mozog. Nem is tudom, előtte miért nem vettem észre.

Egy Gazda volt. Kilépett a szoba közepére. Rögtön eluralkodott rajtam a belém nevelt tisztelet és a gyermeki félelem, ezért azonnal felpattantam. A Gazda a fajtájára jellemző imbolygó kecsességgel, egymásba illeszkedő tagok bonyolult mozgásával közeledett. Azt hiszem, rám nézett: szerintem, az a kétfelé ágazó bőrredő, ami a tompa, fénytelen szeme volt, engem méregetett. Kinyújtotta, majd visszacsukta az egyik végtagját. Úgy éreztem, engem akart megérinteni.

– Megvárja, amíg elviszik a fiút – jegyezte meg a férfi. – Ha rendbe jön, az ennek a Gazdának az érdeme. Illene köszönetet mondanod neki.

Így is tettem, mire a férfi elmosolyodott. Leguggolt mellém, és a vállamra tette a kezét. Együtt pillantottunk fel a különösen mozgó teremtményre.

– Kicsi bogaram – mondta kedvesen. – Ugye tudod, hogy nem hallja, amit mondasz? Vagyis… ha megszólalsz, az neki csak zaj, érted? De ügyes kislány vagy. Udvarias.

A kandallópárkányon álló tálból egészségtelenül édes, felnőtteknek való cukorkával kínált. Yohn fölé hajoltam, és megnyugtatóan suttogtam neki valamit, és nem csak azért, mert erre utasítottak. Nagyon féltem. Szegény barátom bőre tapintásra már nem is tűnt bőrnek, és aggasztóan kapálózott. A Gazda előre-hátra hintázva állt ott, a lába mellett egy kutyaméretű lény, a kísérője toporgott. A férfi a Gazda arcnak nevezhető részére nézett. Szótlanul meredt rá, talán kicsit szánalomra méltóan is, de lehet, hogy ezt csak utólag gondolom így, az azóta megismert tények tükrében.

A Gazda megszólalt.

Természetesen számtalanszor láttam már, hogyan történik az ilyesmi. Néhányan éltek közülük a köztes zóna közelében is, ahol vakmerő játékainkkal szórakoztunk. Megesett, hogy váratlanul szembetaláltuk magunkat egy rákszerű precizitással sétáló, ki tudja, miféle dologra igyekvő példánnyal – de az is megesett, hogy futni láttuk valamelyiket, bár imbolygó mozgásuk miatt úgy tűnt, mintha bármikor felbukhatnának. Sokszor megfigyelhettük, hogyan gondozzák a fészkek húsfalát vagy azokat a sustorgó, állatszerű lényeket, amikre mi mindig ölebként gondoltunk. Ha felbukkantak a közelünkben, váratlanul elcsendesedtünk és elhúzódtunk onnan, és a váltószüleinktől látott óvatos udvariasságot próbáltuk tettetni.

Feszengésünk, amely semmiben sem különbözött a felnőttekétől, felülmúlta a kíváncsiságunkat, amelyet a Gazdák esetleges furcsa cselekedetei ébreszthettek volna bennünk.

Hallottuk őket beszélni is, megismertük precíz hangjukat, ami annyira hasonlított a miénkhez. Később, idősebb korunkra páran talán felfogtunk valamennyit abból, amit mondtak, de akkor még nem, és a magam részéről túl sokat később sem értettem.

Soha, egyetlen Gazdához sem kerültem még ilyen közel. Annyira aggódtam Yohn miatt, hogy a félelem minden más érzést elnyomott, amit amúgy ennek a lénynek a közelsége ébresztett volna bennem, de végig szemmel tartottam, nehogy meglepjen. Abban a pillanatban, amint közelebb imbolygott a heverőhöz, ahol suttogva biztattam a barátomat, azonnal hátrahőköltem és elhallgattam.

Rajtuk kívül is találkoztam már exoterrákkal. Konzulvárosban is éltek exotok – pár kedis, egy maréknyi shur’asi és mások –, velük azonban minden furcsaságuk dacára sohasem érezte az ember az elvontságot, azt a zsigeri másságot, amit egy Gazdával kapcsolatban tapasztalt. Az egyik shur’asi boltos még mókázott is velünk, és a vicc még a vaskosan furcsa akcentusa ellenére is érthető volt.

Később aztán megértettem, hogy ezek az emigránsok mind olyan fajokba tartoztak, akikkel valamennyire legalább hasonlítottak a fogalomrendszereink egymáshoz, még ha egyedileg ezek különböztek is. A házigazdák, a bennszülöttek, akik nagylelkűen megengedték, hogy a városukban felépítsük Konzulvárost, hűvös, kiismerhetetlen teremtmények voltak. Lefokozott isteneknek tűnő hatalmak, akik úgy szemléltek minket, mintha érdekes, fura porszemek lennénk – tőlük kaptuk a biotuningot, és kizárólag a konzulok tartották velük a kapcsolatot. Az idősebbek gyakran emlékeztettek minket arra, hogy tisztelettel tartozunk nekik. Ha megláttuk őket az utcán, illendően üdvözöltük őket, aztán hangosan vihogva szaladtunk el onnan.

A barátaim nélkül azonban nem tudtam éretlen viccelődéssel palástolni a félelmemet.

– Azt kérdezi, rendbe fog-e jönni a fiú – mondta a férfi, és megdörzsölte a száját. – Köznyelven fogalmazva ez úgy hangzott, hogy fog még futni később vagy ki fog hűlni? Segíteni akar. Valójában már segített is. Engem pedig valószínűleg udvariatlannak tart – tette hozzá mély sóhajjal. – Vagy szellemi fogyatékosnak, mert nem válaszolok a kérdéseire. Látja rajtam, hogy nem vagyok teljes értékű. Ha a barátod túléli, az azért lesz, mert ő idehozta.

– A Gazdák találtak rá. – Éreztem, hogy a férfi próbál szelíden beszélni hozzám, de elég gyakorlatlannak tűnt. – Ők bejöhetnek ide, de tudják, hogy mi nem mehetünk ki. Többé-kevésbé sejtik, mire van szükségünk. – A Gazda ölebére mutatott. – A gépeik oxigént leheltek a fiú szervezetébe. Yohn még akár rendbe is jöhet. Hamarosan megérkeznek a rendőrök. Téged Avice-nak hívnak. Hol laksz, Avice? – Megmondtam neki. – Azt tudod, engem hogy hívnak?

Természetesen hallottam már a nevét. Csak abban nem voltam biztos, hogy az illendőség szabályai szerint vajon miként mondhatom ki előtte.

– Bren – feleltem.

– Bren. Ez így nem helyes. Érted, miért? Nem tudod kimondani a nevemet. Lebetűzni talán igen, de kimondani nem. De mindegy is, hiszen nekem sem megy. A Bren is van olyan jó, mint bármi más. Ő… – A Gazdára pillantott, aki komoran biccentett. – Nos, ez itt ki tudja mondani a nevemet. Nem mintha számítana, hiszen soha többé nem beszélgethetünk már egymással.

– Uram? Miért éppen ide hozták Yohnt?

A férfi háza a köztes zóna közelében volt, ahol Yohn elájult, de azért nem a közvetlen szomszédságban.

– Ismernek. Azért hozták ide, mert érzik ugyan rajtam, hogy valamivel kevesebb vagyok, de attól még felismernek. Beszélnek hozzám, és bizonyára bíznak benne, hogy egyszer majd válaszolok. Valószínűleg nagyon… furcsának találhatják a viselkedésemet. – Elmosolyodott. – Igen, butaságokat beszélek. Hidd el nekem, tisztában vagyok vele. Van fogalmad arról, mi is vagyok én, Avice?

Bólintottam. Most már természetesen tudom, hogy akkor fel sem fogtam, micsoda ő valójában, és kétlem, hogy ő pontosan tudta volna.

Végül megérkeztek a rendőrök, akik orvost is hoztak magukkal, és Bren szobája rögtönzött műtővé alakult. Yohnt intubálták, teletömték gyógyszerekkel és monitorra kötötték. Bren szelíden félreállított a hozzáértők útjából. Ott álltunk félrehúzódva, hárman, Bren, én és a Gazda – a háziállata tollszerű nyelvével ízlelgette a lábamat. Az egyik rendőr biccentett a Gazdának, amelynek válaszul megmozdult az arca.

– Avice, köszönöm, hogy eljöttél a barátodhoz. Reméljük, rendbe fog jönni. Minden bizonnyal hamarosan újra találkozunk majd. Forduló, lejtő, malac-orr, felhő?– kérdezte Bren mosolyogva.

Végül az egyik rendőrnek eszébe jutott kihessegetni a házból. Bren és a Gazda egymás mellett álltak. A lény átölelte az egyik szociális végtagjával. A férfi nem húzódott el. Udvarias csendben ácsorogtak és hosszan néztek utánam.

A nevelőotthonban nagy hűhót csaptak körülöttem. A rendőr ugyan igyekezett megnyugtatni a fizetett szülőket, hogy semmi rosszat nem követtem el, de azért láttam rajtuk némi gyanakvást. Mindannyian szerettek minket és rendesen bántak velünk. Látták, hogy sokkos állapotban vagyok. Joggal: hogyan felejthettem volna el a reszkető Yohn látványát? Egyáltalán, hogyan felejthettem volna el, milyen egy Gazda közelében lenni és hallani a hangját? Folyamatosan kísértett az érzés, hogy az érdeklődése minden kétséget kizárólag csak rám irányult.

– Nocsak, mit hallok? Valaki a konzulátus embereivel iszogatott? – csipkelődött velem váltóapám, amikor aznap este betakargatott. Shemmi papa volt, a kedvencem.

Később, már odakint, enyhe érdeklődés ébredt bennem a családi kötelékek különböző változatai iránt. Nem emlékszem, hogy akár jómagam, akár bármelyik másik helybéli gyerek irigyelte volna azokat a váltótestvéreket, akiket néha meglátogattak vér szerinti rokonaik: ez a modell nem különösebben terjedt el mifelénk. Sohasem ástam bele magamat a kérdésbe, de idősebb fejjel elgondolkodtam, vajon a váltószülőkre és nevelőotthonokra épülő rendszerünk Konzulváros alapítóinak bevált gyakorlatát követte-e (mert ami Brémát illeti, már akkoriban sem szólt bele az érdekszférájában divatozó erkölcsi normákba), vagy valamivel később váltottak erre át. Esetleg a konzuljaink intézményes neveltetése miatt érzett, ködös társadalmi-evolúciós szimpátia jegyében.

Nem számít. Olykor borzalmas történeteket hallani a nevelőotthonokról, ez igaz, de amikor odakint jártam, akkor meg azoktól hallottam különböző szörnyűségeket, akiket vér szerinti szüleik neveltek. Konzulvárosban mindannyiunknak voltak kedvenc szülei és olyanok, akiktől szörnyen féltünk – volt, akinek alig vártuk a heti műszakját és olyan is, akinek egyáltalán nem, valakinél vigasztalást kerestünk, mástól tanácsot kértünk, a harmadiktól pénzt loptunk, és így tovább – de a váltószüleink jó emberek voltak. A legjobban Shemmit szerettem.

– Miért zavarja az embereket az, hogy hol lakik Mr. Bren?

– Nem Mr. Bren, drágám, csak Bren. És vannak páran, akik úgy gondolják, neki nem szabadna itt élnie, a városban.

– És te mit gondolsz?

Shemmi egy pillanatra elhallgatott.

– Szerintem igazuk van – mondta végül. – Úgy érzem, nem helyénvaló. Léteznek külön helyek a csonkoltaknak. – A szót hallottam már korábban is, akkor Berdan papától. – Azokat az otthonokat direkt nekik találták ki, ezért… Csúnya látvány, Avvy. Egyébként is fura egy figura. Morcos vénember. Szerencsétlen öreg. De attól még nem jó látni… az ilyen sebeket.

Undorító, mondta később több barátom is. Valójában a váltószüleik véleményét szajkózták, akik jóval kevésbé voltak liberálisak, mint az enyémek. A förtelmes, vén nyomoréknak szanatóriumban a helye. Hagyjátok már békén! – mondtam nekik ilyenkor. – Megmentette Yohn életét.

Yohn felgyógyult. A történtek ellenére sem hagytunk fel a játékainkkal. A rákövetkező hetekben kicsit messzebb és kicsit még annál is messzebb jutottam, de sohasem sikerült elérnem Yohn firkáját. Életveszélyes kísérletének mementója, a jel, amelyet azon az utolsó útján hagyott, neve rettenetes kézírással felkapart kezdőbetűje méterekkel távolabb díszelgett az addigi utolsó jelölésétől.

– Ott ájultam el – magyarázta nekünk később. – Majdnem meghaltam.

A baleset után a teljesítménye árnyéka volt már korábbi eredményeinek. A múltja miatt továbbra is ő maradt a második örökös legjobb, de onnantól fogva már képes voltam lekörözni.

– Hogyan kell leírni Bren nevét? – kérdeztem Shemmi papát.

Elővett egy lapot és megmutatta.

– Bren – mondta, és ujjával követte a szót: hét betűből állt – négyet kimondott, hármat nem tudott.

0.2

Hétéves koromban elhagytam Konzulvárost. Búcsút mondtam váltószüleimnek és váltótestvéreimnek. Tizenegy évesen tértem vissza: férjezett voltam, és ha gazdag nem is, valamennyit félre tudtam tenni, és akadt némi saját tulajdonom. Konyítottam egy keveset a harchoz, tudtam, hogyan kell engedelmeskedni a parancsoknak, és azt is, mikor, miként kell megszegni őket – ezenkívül megtanultam az immerülést.

Meglehetősen jól értettem több mindenhez is, bár kitűnni – gondoltam akkor – mindössze egyetlen dologban sikerült. Nem az erőszakban. Az erőszak a hajósélet része, minden kikötőben számítani kell rá, és aktív koromban nem maradtam alul sokkal többször, mint ahányszor én kerültem ki győztesen. Erősebbnek látszom, mint amilyen valójában vagyok, mindig is fürge voltam, és a középszerű bunyósok többségéhez hasonlóan ügyesen tettetem magam veszélyesebbnek. Így könnyű elkerülni az összetűzéseket, anélkül hogy látványosan gyávának tartanának.

Pocsékul bántam a pénzzel, de így is sikerült valamennyit összekuporgatnom. Azt szintén nem mondhatnám, hogy legjobban a házassághoz értettem, de a többségnél jobban boldogultam párkapcsolataimban. Két férjem volt és egy feleségem. Mindegyik házasságnak akkor lett vége, amikor megváltozott az érdeklődésem, viszont mindig békésen váltak el útjaink – mondom én, hogy nem boldogultam rosszul a kapcsolatokkal. Scile volt a negyedik házastársam.

Immerülőként minden rangot elértem, amire vágytam, és pozícióim mindig megadták nekem a megbecsülést és a szükséges anyagi biztonságot, viszont nem jártak lényeges kötelezettségekkel. És ez volt az, amiben igazán kitűntem: a tehetség, szerencse, lustaság és pimasz életrevalóság keverékében, az életvitelszerűen folytatott, lehető legminimálisabb ráfordítással megvalósított létezésben, amit szlengben lébeckodásnak nevezünk.

Azt hiszem, az immerülők alkották meg a szót. Mindenkiben van egy kis lébeckodó. A fülébe pusmogó kisördög. Nem minden hajós életcélja mesteri szintre fejleszteni ezt a technikát – vannak, akik parancsolni akarnak, mások felderítők szeretnének lenni –, de a többségünknek a lébeckodás az egyik legfontosabb képesség. Vannak, akik egyszerű nemtörődömségnek gondolják, pedig sokkal tudatosabb és árnyaltabb dologról van itt szó. A lébeckodókat nem zavarja, ha aktív erőfeszítéseket kell tenniük: sokan keményen megdolgoznak azért, hogy egyáltalán felvegyék őket egy hajóra. Én is ezt tettem.

Ha az életkoromról van szó, még mindig, ennyi idő és ilyen sok utazás után is ösztönösen években gondolkodom. Rossz szokás, amelyből a hajóséletnek ki kellett volna gyógyítania.

– Évek? – ordított az arcomba valamelyik első felettesem. – Leszarom, melyik csillagászati babonaság szerint éltek a maga bugris világán! Azt kérdeztem, mennyi idős!

Mindig órákban válaszolj. Sőt szubjektív órákban: egyik elsőtisztet sem érdekli, ki mennyit lassult a bugris szülőhelyéhez képest. Senkit sem izgat, melyik évhosszúság szerint nőtt fel a másik, hiszen időszámításból aztán akad rengeteg. Tehát másképpen fogalmazok: 170 kiloórát éltem, mire elhagytam Enklávételepet, és meglett a 266 kh, amikor visszatértem, férjezetten, némi megtakarítással a zsebemben és pár dologgal okosabban.

158 kh voltam, amikor kiderült, hogy értek az immerüléshez. Abban a pillanatban rájöttem, mit akarok kezdeni magammal, és úgy is tettem.

Ha kérdeznek, szubjektív órákban válaszolok, miközben valamennyire kénytelen vagyok fejben tartani az objektív órákat is, de ösztönösen az otthonom éveiben gondolkodom, amely egy teljesen más hely időszámítását használja. Olyat, amelynek semmi köze Terrához. Egyszer találkoztam egy kezdő immerülővel, aki egy öngyűlölő, világ végi helyről származott, és a szánalmas bolondja általa csak „földi éveknek” nevezett rendszerben számolt. Megkérdeztem tőle, járt-e valaha azon a helyen, aminek a naptára szerint élt. Természetesen ugyanúgy fogalma nem volt, hol lehet, mint nekem.

Ahogy idősebb lettem, úgy vált egyre világosabbá, mennyire átlagos is vagyok. Pedig mindaz, ami velem történt, kevesekkel esik meg Konzulvárosban – valahol ez is számít –, azonban az, ahogyan megtörtént, teljesen papírforma szerint zajlott. Megszülettem, és több ezer órán át azt hittem, hogy a lakóhelyem egy egész világegyetem. Aztán hirtelen rájöttem, hogy nem az, de úgysem leszek képes elhagyni – és egyszer mégis világgá mentem. Ugyanezt a történetet rengeteg helyről hallani, és nem kizárólag emberektől.

Következzen egy másik emlékkép. Gyerekkorunkban gyakran játszottunk immerülőset, amely úgy festett, hogy egymás mögé kuporodtunk, láthatatlannak tettettük magunkat, aztán hangos „Felszínre!” kiáltással elkaptuk a másikat. Nagyon keveset tudtunk az immerülésről, de mint azt később megtudtam, az általunk eljátszott változat sem volt sokkal pontatlanabb annál, mint amit a legtöbb felnőtt az immerről gondolt.

Fiatalkoromban, viszonylag rendszertelenül, a szabályosan érkező hajók közé suvasztva érkezett néhány pépé is. Legénység nélküli, ’verrel irányított kis dobozok voltak, mindenfélével megpakolva. Rengeteg tűnt el menet közben – mint később saját bőrömön tapasztaltam, ezek aztán örökös veszélyforrásokká váltak, és furcsán változatosra rozsdásodott formákban ragadtak az immerben, a közegben, ahová tervezték őket. A legtöbb azért elért hozzánk. Ahogy cseperedtem, a küldemények láttán érzett izgalmat egyre gyakrabban színezte át a csalódottság, legalábbis addig, amíg rá nem jöttem, hogy tulajdonképpen én is el fogok menni odakintre. Onnantól fogva inkább burkolt célzásoknak vettem az érkezésüket, a messzi távolból beszűrődő pusmogásnak.

Négy és fél éves koromban láthattam, amint egy vonat egy frissen földet ért pépét szállított Konzulvároson keresztül. Az összes gyerekhez és a felnőtthöz hasonlóan én is mindig arra vágytam, hogy egyszer végignézhessem az érkezését. Az otthonból egész kis csapat verődött össze, akiket Quiller mama – legalábbis azt hiszem, ő volt – vigyázó tekintete és gyengéd anyáskodása óvott, amíg mi a nálunk is kisebb váltópajtásainkra felügyeltünk. Viszonylag zavartalanul kapaszkodhattunk fel a korlátokra, és fecserészve bámulhattuk az érkező járművet.

Mint mindig, a pépét akkor is egy gigászi, lapos tehervagonra helyezték. Nem csoda, hogy a Konzulváros széles hasítéknak látszó iparvágányán küszködő, biotuningolt lokomotor is csak zihálva tudott vele haladni, sőt ideiglenesen nagy, izmos lábakat sarjasztott, hogy megkönnyítse a hajtómű dolgát. A pépé, amelyet a hátán cipelt, nagyobb volt, mint a nevelőotthon étkezőcsarnoka. Egy nagyon is valóságos konténer kúszott lent a permetező esőben, formája, mint egy tömpe orrú golyó. Felülete nyirkosan csillogott a safitól, ami fokozatosan elvékonyodó csíkokban szivárgott a kristálypáncélzat rései közül. Most már tudom, hogy mindez a hatóságok felelőtlensége volt, akik meg sem várták, hogy lehűljön az immertől mocskos felszíne. És nem ez volt az első pépé, amelyet az utazástól nyirkosan hoztak be a városba.

Nekem akkor úgy tűnt, hogy egy egész épületet vonszolnak át a városon. Legalábbis fentről így festett, amikor a gépidomároknak sikerült átcsalogatniuk a ziháló, roppant vonatot a hasadékokon. A kolosszális, mozgó házat lejtőnek felfelé szállították, a konzulok kastélya felé, és a városiak vidáman kurjongató, zászlókat lengető tömege követte. A hivatalos kíséret kentaurokból állt, négylábú, biotuningolt járműveken kuporgó férfiakból és nőkből. A helyi exotok közül néhányan szintén eljöttek bámészkodni, és most terrai barátaik mellett ácsorogtak: kedis redők dagadoztak és színesedtek, jellegzetes shur’asi és pannegetch hangok hallatszottak. A tömegben imitt-amott automok is felbukkantak: akadtak közöttük botladozó, nagy dobozok, de olyanok is, akik meggyőző turingverüknek hála, lelkes résztvevőknek tűntek.

A robotpilótára bízott jármű rakományt szállított, amit Dagosztinból és talán még azon is túlról küldtek ajándékba, csupa áhított importcikket, könyvszoftvert és könyveket, egzotikus ételeket, techet, leveleket. Utólag magát a járművet is szétszedték és felhasználták az alkatrészeit. Jómagam minden évben küldtem vissza apróságokat a mi jóval kisebb pépéjeinkkel. A tőlünk induló rakományba tartós áruk kerültek (természetesen előtte mindenről másolat készült – senki sem feltételezte, hogy egy pépé automatikusan eléri a célját), de mindig maradt egy kis hely a gyerekek üzeneteinek, akik így tartották a kapcsolatot az odakinti iskolák levelezőtársaival.

– Pé, mint palack és pé, mint posta! – énekelte mindig Berwick mama, amikor összeszedte a leveleinket.

Emlékszem, mit írtam, Kedves hetes számú osztály, Rowchurch High, Charo City, Bréma, Dagosztin! Bárcsak személyesen adhatnám át nektek ezt a levelet! Rövid üzenetekbe préselt fellángolások ritka lenyomatai.

A pépé áthaladt a Cölöphíd alatt, az egyik vízi út mellett – ezeket mi folyónak hívjuk, pedig valójában csak szűk csatornák. Arra is emlékszem, hogy aznap néhány Gazda is megjelent a konzulátus személyzete mellett, akik a híd festettüveg portáljain keresztül szemlélődtek, a biotuningolt hátasgépeken ülő biztonsági személyzetünkkel körülvéve.

Pont nem láttam rá a járműre, amikor a potyautas előbújt, de később visszanéztem a felvételeket. Azon a részen a síneket keletről lakóépületek, nyugatról az állatkert határolta. Ott hangzott fel először jól hallhatóan a recsegés. Ha egy kilométerrel távolabb történt volna, a keltető közepén, esetleg a konzulátus közelében húzódó gyaloghidak alatt, sokkal súlyosabb lehetett volna a helyzet.

A hírletöltésekből látni lehet, hogy a tömegben néhányan észrevették, mi történik. Ahogy a zaj erősödött, úgy harsantak fel elszórtan a kiáltások, egyre többen próbálták figyelmeztetni a többieket. Azok közül, akik fel is fogták, amit láttak, többen egyszerűen futásnak eredtek. Mi, gyerekek leginkább csak álltunk ott tovább, azt hiszem, bár Quiller mama valószínűleg mindent megtett, hogy kimenekítsen minket onnan. Emlékszem a hangra, amellyel a pépé kerámiaburkolata különböző newtoni törvényekkel dacolva erőlködik. Emberek hajolnak át a korlátokon, hogy jobban lássanak – egyre többen és többen szivárognak el a tömegből.

És egyszer csak felhasad a pépé, és dühödten a levegőbe szórja a hajótörzs pengeéles szilánkjait. És ekkor előmászik az az immerből érkezett valami.

Rendszertani besorolása homályos. A szakértők többsége abban egyetért, hogy az aznap felbukkant példány kisebb manifesztáció lehetett, amelyet, mint később megtudtam, fércnek szoktak nevezni. Eleinte nem volt több burkolt sejtetésnél, csak szögekből és árnyékokból állt össze. A környezetét használva kezdett gyarapodni, az átmenetiségből öltött magára testet. Az épületek téglája, betonja, plasztköve, az állatkertben raboskodó állatok húsa és ketreceik energiája mind áradatként hömpölygött az úszkáló lény felé, majd bele, minden fizikai törvényszerűség ellenére. Tartalmat adtak neki. Házak veszítették el tetőzetüket, cserepek csúsztak lefelé, bele a pillanatról pillanatra anyagiasabbá váló jelenlétbe, amely rohamosan alkalmazkodott környezete valóságosságához.

Hamar elbántak vele. Olykorpuskák össztüze zúdult rá, mert ezek a fegyverek erővel kényszerítik rá az immer állandóságára a manchmalt: a mindennapjaink esetlegességét. A sivító jelenést pár perc alatt elkergették vagy elűzték.

Hála az égnek, egyetlen Gazdának sem esett bántódása. A felbukkanó jelenlét azonban így is több tucatnyi halottat hagyott maga után. Néhányan a robbanásban veszítették életüket – mások megfogyatkoztak és részben szétcsorogtak. Innentől kezdve az érkező pépék beszállításánál a konzulátusi alkalmazottak szigorúan betartották az addig nagyvonalúan kezelt biztonsági előírásokat. A trid egy ideig csak dühödt és aggodalmaskodó vitákat közvetített. Valakinek ugyan kegyvesztetten távoznia kellett a posztjáról, de nyilvánvalóan csak bűnbak volt a rendszer helyett. Ezt tulajdonképpen az egyik konzul, az ifjú és bámulatosan rossz modorú DalTon is elismerte a kamerák előtt, igen dühösen: emlékszem, a szüleink milyen sokat beszéltek róla. Noor papa még azt is mondta nekem, hogy ezzel vége a látványos landolómeneteknek. Természetesen tévedett. Mindig is pesszimista, savanyú ember volt.

A tragédia engem is, barátaimat is teljesen megbabonázta. Nem telt bele sok idő, és máris játékot csináltunk belőle, az immer bugyborékoló hangját és a szétnyíló burkolat ropogását utánoztuk, ujjunkkal pisztolyt formálva vagy botokkal támadtunk az időszakos szörnyekre. A férc az én fejemben mindig lemészárolt sárkányszerűségként maradt meg.

Gyakran hallani azt a történetet – bizonyos értelemben ez a közismert nézet –, miszerint az immerülők nem emlékeznek a gyerekkorukra. Ez nyilvánvalóan nem igaz. Mindenki csak azért mondja, hogy még jobban kihangsúlyozza az immer alapvető bizarrságát, sejtetve, hogy a szóban forgó, alapvető altervalóságban valami magával az emberi elmével szórakozik. (Ami természetesen máshol is előfordul, csak nem így.)

Tehát ez így nem igaz, viszont tény, hogy nekem is, és a legtöbb immerülőnek is, akit ismertem, szórványos, homályos vagy éppen katyvaszos emlékei vannak kiskorából. Véleményem szerint ez még nem különösebben nagy rejtély: ez alapvető beállítottságunkkal járt, a gondolkodásunkból következett, abból, hogy mindig el akartunk menni, odakint szerettünk volna élni.

Egyes epizódokra tisztán emlékszem, de ezek csak jelenetek, nem folyamatos történések. A legmeghatározóbb, leglényegesebb pillanatok. Minden más csak káosz a fejemben, de nem bánom. Tessék, itt van még egy pillanat a gyerekkoromból, amikor a Gazdák vendégül láttak. Július harmadik hónapcsonkja volt, reggel. Meghívtak egy találkozóra.

Shemmi papát küldték értem. Vállamat szorongatva kísért a nevelőotthon egyik irodájába, amelyet elborítottak a papírdossziék és az adattárolók. Solfer mama szobája volt, és még sohasem jártam odabent. A berendezés főleg terratechből állt, bár egy biotuningolt, zömök szemeteskuka éppen csendesen nyammogott a hulladékon. Solfer az idősebb szülők közé tartozott, kedves volt, szórakozott, és tudta a nevemet, nem úgy, mint a legtöbb váltótestvéremét. Jól észrevehető feszengéssel intett, hogy lépjek közelebb. Felállt, körülnézett, mintha egy díványt keresne, ami nem volt a szobában, majd ismét leült. Az íróasztal mögött, Solfer mellett – utólag belegondolva a komolyságot teljesen ellenpontozta, milyen kicsi és szűk helyen szorongtak – ült Renshaw papa, a viszonylag új és tanítóbácsis váltószülő, aki futó mosolyt küldött felém. És legnagyobb döbbenetemre a harmadik várakozó ember Bren volt.

Majdnem egy év, közel 25 kiloóra telt el Yohn balesete óta, és azóta egyikünk sem tért vissza ahhoz a házhoz. Természetesen nőttem azóta, többet is, mint a testvéreim többsége, de amint beléptem, Bren arcán rögtön megjelent a felismerés mosolya. Pontosan ugyanúgy nézett ki, mint az előző alkalommal. Talán még a ruhái is ugyanazok voltak.

A mama láthatóan feszengett. Ugyan a többiekkel együtt az asztal túloldalán ült, míg engem egy merev hátú, felnőtteknek való székbe ültetett, mégis olyan felhúzott szemöldökkel pillantott felém, amitől hirtelen úgy éreztem, bármi is legyen ez a fura helyzet, egy csapatban játszunk.

Meg fognak fizetni, közölte velem (mint később kiderült, nem kis összegű feltöltésről volt szó) – semmi bajom nem esik – és hatalmas megtiszteltetés. Nem igazán értettem az egészből semmit. Renshaw papa szelíden félbeszakította. Brenhez fordult, és intett neki, hogy beszéljen ő.

– Szükség van rád – mondta nekem Bren. – Erről van szó. – Tenyérrel felfelé fordította a kezét, mintha üres marka bizonyítana valamit. – A Gazdáknak szükségük van rád, és valamilyen ismeretlen okból ismét rajtam keresztül intézkedtek. Készülnek valamire. Nem értenek egyet. Néhányan úgy gondolják, egyértelműbbé tehetnék az álláspontjukat egy… összehasonlítással. – Fürkészően nézett rám, vajon tudom-e követni. – Igazából… már ki is találták, mi lenne az. Azonban az esemény, amelyre az összehasonlítás vonatkozna, még nem történt meg. Tudod, ez mit jelent? Kimondhatóvá akarják tenni. Ezért meg kell szervezniük. Elég precízen. Kell hozzá egy emberlány. – Elmosolyodott. – Most már érted, miért hívattalak ide. – Gondolom, rajtam kívül egyetlen gyereket sem ismert.

Bren még szélesebben mosolygott, amikor meglátta, hogy némán mozog a szám.

– Azt… akarja… hogy… előadjak egy… hasonlatot – nyögtem ki végül.

– Nagy megtiszteltetés! – mondta Renshaw apu.

– Nagy megtiszteltetés – mondta Bren. – Látom, ezzel te is tisztában vagy. „Előadni?” – Nos, igen is meg nem is, sugallta a mozdulat, amellyel a fejét ingatta. – Nem akarok hazudni. Fájni fog. És nem lesz kellemes. De ígérem, hogy semmi bajod nem esik. Megígérem. – Közelebb hajolt, úgy folytatta. – Kapsz érte pénzt, ahogy a mamád is mondta. És. Ezenkívül. Az egész konzulátus nagyon hálás lesz neked. Meg a konzulok is. – Renshaw felkapta a fejét.

Annyira nem voltam már gyerek, hogy ne tudjam, milyen sokat érhet ez a hála. Addigra már halványan sejtettem, mi akarok lenni, ha nagy leszek, és ahhoz kifejezetten szükségem volt a konzulátus jóindulatára.

Volt még egy oka, amiért rábólintottam a kérésre: abban reménykedtem, hátha átvisznek a Gazdák városába. De nem így történt. A Gazdák jöttek el hozzánk, egy olyan városrészbe, ahol én még sohasem jártam. Corvusszal utaztunk – először repültem életemben, de túl ideges voltam ahhoz, hogy élvezzem –, és nem rendőrök kísértek, hanem a biztonságiak a konzulátusról, akiknek enyhén bütykösre formálódott a teste a sok tektől és turbótól.

Bren jött velem egyedül, senki más, még a váltószüleim sem, pedig a férfi semmilyen hivatalos tisztséget nem töltött be Konzulvárosban. (Habár ezt akkor nem tudtam.) Persze ez még akkoriban történt, mielőtt ezeket a fesztelen, éppen csak konzuli feladatokat is visszautasította volna. Próbált kedves lenni velem. Emlékszem arra a pillanatra, amikor kiértünk Konzulváros peremére, és életemben először láthattam valódi méretükben a gigászi torkokat, amelyeken keresztül a biotuning és az ellátmány érkezett hozzánk. A szívócsövek megfeszültek és elernyedtek: messze a határainkon túl, kilométerekre innen kezdődtek, és nedves, meleg nyílásokban végződtek itt nálunk. Nem mi voltunk az egyetlen utasok a város fölött: láttam pár biotuningolt járművet, néhány régi terratechet és egy-egy kimérát is.

Egy elhagyatott városrészben szálltunk le, amelyről annyira megfeledkeztek, hogy még a hálózatról sem kapcsolták le. Habár szinte teljesen üresen tátongtak az utcák, mindenhol örökégő neonok ragyogtak, és a semmiben szökellő tridlidércek régen bezárt éttermeket reklámoztak. Az egyik ilyen étterem kiüresedett gubójában a Gazdák vártak ránk. Azt már korábban megtudtam, hogy a hasonlatukhoz, amelyhez fel akartak használni, kizárólag az én jelenlétem szükséges, ezért Bren azonnal a gondjaikra bízott. Közben finoman ingatta a fejét, úgy nézett vissza rám, mintha ő is érezné a helyzet enyhe fonákságát. A fülembe súgta, hogy nem fog sokáig tartani, és odakint vár majd rám.

Mindaz, ami abban az omladozó, egykori étteremben történt, távolról sem sorolható a legrosszabb dolgok közé, amit valaha el kellett viselnem – a legfájdalmasabbnak és a legundorítóbbnak sem nevezhetném. Egészen elviselhető volt. Ellenben ez volt életem legkevésbé felfogható eseménye. Engem is meglepett, mennyire felzaklatott az egész.

A Gazdák hosszú ideig tudomást sem vettek rólam, csak precíz némajátékot játszottak. Felnyitották adományozószárnyaikat, tettek egy lépést előre, egyet hátra. Orromat megcsapta édeskés szaguk. Nagyon féltem. Előtte természetesen felkészítettek: a hasonlat sikeréhez létfontosságú volt, hogy pontosan játsszam a szerepemet. A Gazdák beszélni kezdtek. Abból, amit hallottam, csak a legalapvetőbb dolgokat értettem meg, olykor felismertem egy-egy szót. Vártam, hogy megüsse a fülemet az az átfedő suttogás, amiről tudtam, hogy a nőnemű személyes névmást jelenti, és amikor meghallottam, előléptem és megtettem, amit akartak tőlem.

Ma már tudom, hogy disszociációnak nevezik azt, amit akkor csináltam. Mindent megfigyeltem – saját magamat is. Türelmetlenül vártam, hogy vége legyen. Semmi pluszt nem éreztem, nem alakult ki semmilyen különleges kötelék közöttünk. Csak figyeltem. Miközben sorban végrehajtottuk a szükséges cselekedeteket, amelyek ahhoz kellettek, hogy később szóban is használhassák az analógiát, én Brenre gondoltam. Ő természetesen már nem tudott beszélni a Gazdákkal. Az eseményt a konzulátus szervezte, és gyanúm szerint Bren egykori kollégái, a konzulok, kifejezetten örültek, amiért segített összehozni ezt az alkalmat. Lehet, hogy szerették volna, ha valamivel lefoglalja magát.

Később, miután végeztünk és én már a kölyökcentrumban üldögéltem, a barátaim minden apró részletet tudni akartak. Pontosan ugyanolyan bárdolatlan társaság voltunk, mint minden konzulvárosi gyerek.

– Tényleg a Gazdáknál jártál? Ez mekkora súlyosság! Esküszöl? Gazda becsszóra?

– Gazda becsszóra – feleltem, az eskü komolyságának megfelelő arccal.

– Nem mondod! És mit csináltak?

Megmutattam nekik a véraláfutásokat. Akartam is beszélni a dologról, meg nem is. Menet közben rájöttem, hogy tulajdonképpen jó érzés elmesélni nekik, főleg akkor, ha a megfelelő módon kiszínezek mindent. Napokig a figyelem középpontjába kerültem.

De az esetnek akadtak ennél fontosabb következményei is. Két nappal később Renshaw papa kíséretében elmentem Brenhez. Yohn balesete óta nem jártam abban a házban. Bren mosolyogva köszöntött, odabent pedig életemben először találkoztam a konzulokkal.

Gyönyörűséges ruhákat viseltek. Csatlakozóik csillámlóan ragyogtak, erőterükben hol felerősödött, hol elhalványult a fény. Szótlanul, ijedten álltam ott. Három konzul volt ott, amitől már zsúfoltnak tűnt a szoba. Ráadásul a hátuk mögött egy autom sürgölődött, ami hol Bren fülébe súgott valamit, hol valamelyik konzullal pusmogott. A szegmentált testbe ültetett számítógép női arcot készített magának, ami mozgott is, miközben beszélt. Láttam, hogy a konzulok Brenhez hasonlóan próbálnak kedvesek lenni hozzám, csak nem volt gyakorlatuk a dologban.

Egy idősebb nő lépett oda hozzám.

– Avice Benner Cho? – kérdezte csodálatos, zengő hangon. – Fáradj be! Foglalj helyet. Szeretnénk köszönetet mondani neked. Úgy gondoltuk, mindenképpen tudatnunk kell veled, hogy a kánon része lettél.

A konzulok a házigazdáink nyelvén szóltak hozzám. Engem mondtak ki: engem beszéltek. Aztán figyelmeztettek, hogy a hasonlat fordítása elégtelen és félrevezető. Volt egy emberlány, aki fájdalmak között ette, amit adtak neki, abban a régi szobában, amelyet azért építettek, hogy egyenek benne, de már régen nem csináltak ott ilyet.

– Amint használni kezdik, természetesen elkezd kopni – szólt közbe Bren. – Hamarosan azt fogják majd mondani, hogy te vagy a lány, aki ette, amit adtak neki.

– És ez mit jelent… uraim? Hölgyeim?

Csak a fejüket ingatták, csak fintorogtak.

– Az nem igazán számít, Avice – mondta végül az egyikük, egy nő. Súgott valamit a számítógépnek, mire a szoftverrel renderelt arc bólintott.

– És bármit is mondanánk, amúgy sem lenne pontos.

Azért másképpen fogalmazva még egyszer rákérdeztem, de akkor sem voltak hajlandóak többet beszélni a dologról. Helyette megállás nélkül gratuláltak, amiért bekerültem a Nyelvbe.

Kamaszkorom hátralévő éveiben még két alkalommal hallottam, hogy valaki kimondott engem, használta a hasonlatomat: egyszer egy konzul, egyszer pedig egy Gazda. Évekkel, több ezer órával azután, hogy eljátszottam a hasonlatot, végre úgy-ahogy elmagyarázták az egészet. Természetesen nagyon leegyszerűsített értelmezés volt, de azt hiszem, többé-kevésbé olyan kifejezésről van szó, amelynek meglepetést és iróniát kell sugallnia, egyfajta neheztelő fatalizmust.

Gyermek– és kamaszkorom hátralevő részében soha többé nem beszéltem Brennel, de megtudtam, hogy legalább egyszer meglátogatta a váltószüleimet. Biztosra veszem, hogy azért jutottam túl a vizsgabizottságon, mert segítettem megalkotni a hasonlatot, és Bren láthatatlan támogatását élveztem. Mindig keményen dolgoztam, de sohasem voltam az a kimondott lángész. Ami az immerüléshez kellett, az megvolt bennem, azonban semmivel sem nyújtottam többet, mint sokan mások, és akadtak nálam jobbak, akik mégsem feleltek meg. Nagyon kevés menlevelet adtak ki úgy általában, akár a civileknek, akár a hozzám hasonlóknak, akik természetes fogékonyságuknak köszönhetően mélyalvás nélkül tudtak utazni az immerben. Még a teszteredményeket elnézve és a képességeim felmérése után sem indokolta volna semmi, pár hónappal később mégis megkaptam az engedélyt a világeltávra, és hamarosan végre odakint lehettem.

0.3

Minden tanévben eljött december második hónapcsonkja, amelyet az értékeléseknek szenteltek. Jellemzően azt mérték, mennyit jegyeztünk meg a tanórák anyagából, de néhány teszt kifejezetten az egyedi képességekre koncentrált. Utóbbiakban nem sokan remekeltünk – ezek mind olyan készségeket mértek, amelyek máshol, odakint számítottak értékesnek. Mindig elmondták nekünk, hogy a konzulvárosiak a rossz készletből származnak: rossz mutagénekkel indultunk, nem megfelelő felszereléssel, minden hajtóerő nélkül. Rengeteg diák be sem ült az obskúrusabb vizsgákra, de engem kifejezetten bátorítottak. Ami feltételezhetően egyet jelentett: a váltószüleim és a tanáraim láttak bennem valamit.

Sok mindenben remekül teljesítettem, például a retorikában és az irodalmi alkotóművészet egyes ágazataiban, aminek kifejezetten örültem, és ügyesen mondtam verset is. Mégis azokban a tesztekben tűntem ki leginkább a többiek közül – ráadásul tudtomon kívül –, ahol még csak nagyjából sem fogtam fel a célt. Bizarr plazmák beviteli képernyőit bámultam, aztán különböző módokon kellett reagálnom. Ez általában egy óráig tartott. A jól megtervezett teszt majdnem felért egy játékkal, ezért nem unatkoztam közben. Ezután újabb kihívások következtek, de egyik sem tudást mért, hanem reakcióidőt, megérzéseket, idegességet vagy a belső fül kontrollját. Összességében mind egy célt szolgált: így becsülték meg, mekkora potenciál van bennem az alámerüléshez.

A tesztüléseket vezető fiatal nő, aki a brémai alkalmazottaktól kölcsönzött, vásárolt vagy kikönyörgött ruháiban nagyon elegáns, odakinti divat szerint öltözött, mindig velem együtt ment végig az eredményeken és elmagyarázta, mi mit jelent. Láthatóan mély benyomást tettem rá. Többször hangoztatta – nem gonoszságból, egyszerűen csak a későbbi csalódásokat elkerülendő –, hogy mindebből semmilyen következtetés nem vonható le, és ez a lépcsőfok csak egy a sok másik közül. De már akkor tudtam, hogy egy napon immerülő leszek, és így is történt. Akkoriban még éppen csak szorítani kezdett Konzulváros szűkössége, alig-alig nyögtem fel a klausztrofóbia szorításában, de a fiatal nő szavai türelmetlenné tettek.

Amint elég idős lettem, különféle svindlikkel meghívókat szereztem a landolóbálokra, és odakintről érkező férfiakkal és nőkkel smúzoltam. Egyszerre találtam szórakoztatónak és irigylésre méltónak a lezserségüket, ahogy más bolygókon található országok nevével dobálóztak.

Csak kiloórákkal vagy évekkel később világosodott meg számomra, mennyire nem egyértelmű ívet is írt le az életem. Amikor felfogtam, mennyi nálam tehetségesebb diák bukott el – és hogy én is bármikor örökre a bolygón ragadhattam volna. A történetem egy klisé, de az övék sokkal hétköznapibb, sokkal valódibb. A lehetőség gondolatától is elfogott a rosszullét, mintha továbbra is fennállna a kudarc esélye, pedig akkor már kint voltam az űrben.

Ami az immert illeti, még azok is azt hiszik, hogy tudják, mi az – többé-kevésbé, teszik hozzá esetleg –, akik sohasem merültek alá. Pedig ez nem igaz. Egyszer vitatkoztunk erről Scile-lal. Ez volt a második alkalom, hogy egyáltalán beszélgettünk (első ízben a nyelvekről esett szó). Elkezdte kifejteni a véleményét, mire közöltem vele, hogy nem érdekel, mit gondol egy földhözragadt az immerről. Egymás mellett feküdtünk egy ágyban, és folyamatosan piszkált, miközben arról magyaráztam, mennyire nem tud semmit.

– Te miről beszélsz? – kérdezte. – Te magad sem hiszed, amit mondasz. Túl okos vagy te ehhez. Csak ontod magadból az immerülők baromságait. Álmomban is fel tudnám mondani ugyanezt. „Senki sem érti meg úgy, mint mi, sem a tudósok, sem a politikusok, sem a nyamvadt köznép!” Ez a kedvenc érvetek. Mindenki mást ki lehet zárni a témából.

Olyan élethűen utánozta a tipikus hanghordozást, hogy kitört belőlem a nevetés. Akkor is, mondtam neki, akkor is, az immer leírhatatlan. De hallani sem akart erről.

– Senkit nem versz át ezzel a szöveggel. Azt hiszed, nem hallottak még beszélni? Tudom, tudom, nem vagy nagy dumás, te csak lébeckodsz, bla-bla-bla. Mintha nem is olvasnál verseket, mintha magától értetődőnek vennéd a nyelvet – folytatta a fejét csóválva. – Szóval ezzel a dumával pont a szakmámból túrsz ki. Nincsen olyan, hogy leírhatatlan.

A szájára szorítottam a kezemet. Pontosan így van, közöltem vele.

– Akkor tegyük fel… – folytatta Scile. Annak ellenére, hogy a hangja tompán szűrődött elő az ujjaim alól, ugyanazzal a tanárbácsis hangsúllyal magyarázott tovább. – Tegyük fel, hogy a szavak tényleg nem lehetnek referensek. Ha ez így van, akkor az biztosan a nyelv tragédiája, de aszimptotikus próbálkozásaink a szavak alkalmazására sohasem lehetnek feleslegesek.

– Hallgass már – mondtam erre én. – Akkor is igazam van, Gazda becsszóra.

– Hát akkor inkább meghajlok az érveid súlya alatt – mondta erre Scile.

Sokáig tanulmányoztam az immert, de az első alámerülésem pillanata akkor is ugyanolyan leírhatatlan, mint korábban bizonygattam. A legénység maroknyi, szintén frissen menlevelet szerzett új tagjával, emigránsokkal és a brémai konzulátusról hazatérő, kiküldetésüket befejezett tagjaival együtt érkeztem a hajóra egy csónakkal. Az első megbízatásom a Kolkata darazsa nevű járműre szólt. Félig autonóm városhajó volt, amely saját zászló alatt merült, de erre az útra Dagosztintól kapta a megrendelést. Emlékszem a pillanatra, amikor a többi zöldfülű társaságában álltam az árbockosárban, és Arieka roppant fal volt az égbolton, ahol mi éppen csodálatos kecsességgel sodródtunk az immerülőpont felé. Valahol a bolygó mozdulatlannak látszó felhőrétege alatt lapult Konzulváros.

A kormányos a Roncs közelében vitt el minket. Elég nehéz volt észrevenni. Kezdetben alig tűnt többnek égre firkált vonalaknál, aztán kis időre, haloványan valóságossá vált. Folyamatosan ingadozott a szilárd és az anyagtalan két véglete között. Több száz méter széles volt. Közben forgott is, és az összes kiálló nyúlványa is saját ütemében mozgott, megnyúlt, könnycseppre és a kovácsoltvas díszfodorra emlékeztető alakja bonyolult táncot járt.

A Roncs felépítésében nagyjából hasonlított a Darázshoz, csak jóval elavultabb formája volt és sokkal több dimenziója. Néha úgy festett, mintha ez lett volna az eredeti változat, amelynek mi már csak méretarányos másolatai lehettünk, majd hirtelen megváltoztak a dimenziói, és hol összement, hol messzire került tőlünk. Néha teljesen eltűnt, máskor éppen csak létezett.

A bőrük alatt csillámló turbókkal felszerelt tisztek minden első útjára indulót emlékeztettek rá, mire készülünk és milyen veszélyekkel járhat az immer. Az ott kint, a Roncs kiválóan alátámasztotta a mondanivalójukat, egyúttal remekül példázta, Arieka miért is előretolt helyőrség, miért olyan nehéz eljutni idáig, hogyan maradhatott ennyire alulfejlett és miért nincsenek műholdjai sem az első katasztrófa óta.

Profiként viselkedtem volna. Életem első immerülése előtt álltam, igen, de minden parancsnak engedelmeskedtem volna, és úgy gondolom, megálltam volna a helyemet. A tisztek azonban még nem felejtették el, milyen zöldfülűnek lenni, és minket, a maroknyi új immerülőt mind a megfigyelőpontra küldtek. Oda, ahol nem számított, miként reagál a szervezetünk, hiszen semmi sem garantálta, hogy első alkalommal nem leszünk rosszul. Ahol kis időre magunkra maradhattunk a csodával, és a magunk személyes módján élhettük át, amit át kellett élnünk. Az immerben áramlatok és viharzónák vannak. Szakaszok, ahol csak hatalmas hozzáértéssel és rendkívül hosszú idő alatt lehet átjutni. Ma már ismerem a szükséges technikákat, plusz a szomatikus irányítást, a mantraszerű tudatállapotot és megfelelő gyakorlatiasságra tettem szert, amellyel egy immerülő megőrizhette az öntudatát és józan gondolkodását alámerülés közben.

A térképeken Arieka nincs is olyan sok milliárd kilométerre Dagosztintól, vagy más központi világoktól. Ezeket az euklideszi térképeket viszont alig használja bárki, legfeljebb pár kozmológus, azok az exoterrék, akikkel a testfelépítésük miatt nem tudunk mit kezdeni, vagy a vallásos nomádok, akik csigalassú szublux sebességgel sodródnak az univerzumban. Amikor először láttam ilyen térképet, teljesen megbotránkoztam – Konzulvárosban ötletszinten sem pártolták a térképeket –, és különben is, a hozzám hasonló utazók számára ezek teljesen haszontalanok voltak.

Vessünk inkább egy pillantást az immer térképére. Micsoda hatalmas, folyamatosan apadó és duzzadó quidditas, minden dolgok lényeges tulajdonságainak foglalatja! Nagyítsuk ki azt a térképet, forgassuk el, nézzük meg a különböző vetületeit. Ha minden elképzelhető módon tanulmányozzuk ezt a fényből szőtt jelenést, azonnal látni fogjuk a szembetűnő különbségeket, még akkor is, ha számításba vesszük, hogy egy, az alapvető gondolkodásunkkal szembehelyezkedő fogalom két– vagy háromdimenziós megjelenítését látjuk.

Az immer egyáltalán nem idomul a manchmalhoz, ahhoz a térhez, ahol élünk, hiszen nem passzolnak a dimenzióik. Ha megpróbáljuk szavakba önteni a két sík viszonyát, legfeljebb olyanokat mondhatunk, hogy az immer a manchmal alatt van, esetleg felette, használhatjuk azt a szót, hogy átitatja vagy alapzata, vagy egy langue, amelyhez képest a mi realitásunk egy parole, és így tovább. A mindennapokban, a fényévtizedek, petaméterek világában Dagosztin elképzelhetetlenül távol van Tarszktól vagy Hodgson’s-tól, sokkal messzebb, mint Ariekától. Az immerben viszont Dagosztin alig pár száz óra Tarszktól, kedvező széljárás esetén, Hodgson’s pedig nyugodt, forgalmas mélységek közepén fekszik, míg Arieka mindentől rettenetesen messze esik. A háborgó örvényeken túl, ahol az immer zabolátlan áramlatai zúdulnak egymásba, ahol elsekélyesedik a mindig, és életveszélyes kiszögellések vagy anyagzátonyok meredeznek, ott lebeg magányosan a bolygó, az ismert immer legszélén, már amennyire az immert meg lehet ismerni. Kellő szakértelem, bátorság és képzett immerülők nélkül lehetetlen eljutni a világomra.

Elég egy pillantást vetni a térképekre, és máris érthető, miért voltak olyan szigorúak a záróvizsgáim. Az ösztönös hozzáértés ide nem elegendő. A döntéshozók nyilván politikai okokból is szelektáltak – Bréma természetesen gondosan felügyelt minket, konzulvárosiakat, de attól még tény maradt, hogy Ariekára kizárólag a legjobb legénységgel lehetett eljutni, vagy éppen távozni onnan. Néhányan közülünk megkapták az aljzatot, amellyel a hajó futó rutinjaihoz kapcsolódhattak, és segített az immerver meg a turbó is, de pusztán ezektől még senki sem lett immerülő.

Az alapján, amit a tisztek akkor elmagyaráztak, úgy tűnt, a Pionier maradványa – és onnantól többé nem hívtam Roncsnak, mert nem tekinthettem rá csillagképként, hiszen tudtam, hogy a kollégáim koporsója –, a meggondolatlanság mementója. Egy igazságtalan, de örökzöld tanmese. A Pionier nem azért vetődött partra ilyen borzalmas módon a lét különböző állapotai között, mert a tisztek vagy a legénység alábecsülte az immert: éppenséggel pont a túlzott odafigyelés és a tisztességes felderítés semmisítette meg a hajót. A korai kezdetekben ilyesmi más bárkákkal is megesett a tracta cognita különböző szegleteiben: lépre csalták. Azt hitték, hogy üzenetet vagy hívójelet kaptak.

Amikor az immernauták első ízben átszakították a mindennapi tér membránját, a rengeteg lélegzetelállító jelenség mellett, ami ott várt rájuk, a legdöbbenetesebb felismerés akkor érte őket, amikor eszközeik minden kezdetlegességük ellenére mégis jeleket fogtak valahonnan az őstérből. Szabályos jeleket, az értelmes élet egyértelmű bizonyítékát. Megpróbáltak hát eljutni a forrásukig. Sokáig azt hitték, hogy csak a megfelelő képzettség hiánya, az immerülés gyerekcipőben járó tudománya okozza, hogy rengeteg kutatóhajó járt szerencsétlenül. Eközben pedig egyre csak követték egymást a balesetek, roncsok szakadtak ki az immerből az anyagi manchmalba.

A Pionier egyike volt a balszerencsés veszteségeknek abban a korai időszakban, amikor a felfedezők még nem jöttek rá, hogy a jeleket világítótornyok sugározzák. Egyik sem hívott senkit sehova. A hajók hatalmas küzdelmek árán olyan jeladók felé iparkodtak, amelyek egyetlen dolgot ismételgettek: maradjatok innen távol.

Tehát az immer tele van világítótornyokkal. Nem minden veszélyes zóna mellett található aktív vészjelző, de a legtöbbnél van. Minden jel szerint egyidősek ezzel az univerzummal, amely nem az első a létezők között. Immerülés előtt a legtöbb ima az ismeretlen hatalmak felé száll, akik ezeket a szerkezeteket egykor elhelyezték. Kegyes Pharotekton, óvj meg minket!

Akkor, azon a bizonyos első úton nem láttam az ariekai fároszt, csak több ezer órával később. Ha precízen akarok fogalmazni, akkor azt mondom, sohasem láttam: ahhoz fény kellene, visszaverődő sugarak és egyéb fizikai alapvetések, amelyeknek az immerben semmi értelme. De a hajó ablakai szoftveresen alkottak egy befogadható ábrázolást.

A kerek kajütablakokba épített ’ver a legénység számára felhasználható formába alakítja át az immert és mindazt, ami az immerben található. Láttam bonyolult csomókra emlékeztető fároszokat, ahol az egymást keresztező vonalak kuszasága összegyúrt, kontúrozott információt jelképezett. Amikor visszatértem Konzulvárosba, a kapitány – valószínűleg direkt nekem, figyelmességből – klisévert futtatott az ablakokon: amint az immer göcsörtjein át az Ariekát ölelő nyughatatlan, életveszélyes részek felé sodródtunk, a fraktálsötétségből egy átható sugár, kinyújtott fénykar csapott felém, tökéletesen imitálva a forgó reflektort. Aztán egyszer csak láthatóvá vált a nem-tér közepén lebegő fárosz is, és csupa bronz és üveg, téglából emelt világítótoronynak látszott.

Mindezt már az első találkozásunkkor elmeséltem Scile-nak, aki később a férjem lett. Akkor arra kért, írjam le az első immerülésemet. Természetesen járt már az immerben – nem arról a világról származott, ahol összejöttünk –, de szerény jövedelmű utasként és immunitások híján mélyálomban tette meg az utat. Bár elárulta, egyszer fizetett azért, hogy a kelleténél kicsit korábban felébresszék és átélje az immerülést. (Másoktól is hallottam hasonlót. Egyik hajón sem szabadna engedélyezni az ilyesmit, és ha mégis, akkor is csak a legsekélyebb részek legsekélyebb zónáiban.) Scile rettenetes immerbetegséget kapott.

Mit mondhattam neki? Akkor, az első alkalommal a mindennap-mezővel védett Darázs úgy csobbant és merült alá, hogy nem is éreztem a bőrömön az immert. Igazság szerint ennél még a kiképzés közben is közelebb kerültem a közeghez – akkor egy szondához csatlakoztattak, amely úgy merült az immerbe, mint egy lapos talpú üvegpohár a vízbe. Akkor és ott belenéztem az immerbe, és ez örökre megváltoztatott. De ha erről lett volna szó, azt feleltem volna, ezt képtelen lennék leírni.

A Darázs nagy lendülettel merült alá. Tapasztalatlanságom dacára összeszorított fogakkal kibírtam a hányingert, amelyet – kiképzés ide vagy oda – éreztem. Még a manchmalmező védőburkában is rángatott a különös gyorsulás, miközben olyan irányokba mozdultunk, amelyek nem is voltak létező irányok, és a magunkkal hozott csalóka gravitációs burok megtett minden tőle telhetőt. Akkor azonban túlságosan szorongtam ahhoz, hogy nyilvánosan és szégyenszemre engedjek az ámulatnak. Arra később került sor, miután kiélveztük az alkalmat, és lázasan nekiestünk első feladatainknak: mire mindennel végeztük, már elértük a megfelelő hajózási mélységet.

Mi, immerülők sok mindent csinálunk és sok mindenhez értünk. Nem csak arról van szó, hogy épeszűek, egészségesek és lelkileg erősek tudunk maradni az immerben, és képesek vagyunk gondolkodni, enni, üríteni, engedelmeskedni és parancsolni, dönteni, felmérni az immermatériát vagy a megközelítő távolságot és koordinátákat tartalmazó paraadatokat anélkül, hogy megnyomorítana a szüntelen rosszullét. Nem mintha ez nem lenne elég. Nem csak arról van szó, hogy az immerülők, mint egyesek állítják (mások pedig cáfolják), híján vannak a képzelőerőnek, ezért minket nem dermeszt az immer haszontalan sóbálványokká. Kiismertük a szeszélyeit, megtanultunk utazni benne, ahogy bármilyen más tudás elsajátítható.

A hajók – és itt a terrai járművekre gondolok, mert sosem jártam immerkerülő exot bárkán, és semmit sem tudok arról, miképpen közlekednek – a manchmalban emberekkel és eszközökkel megrakott, súlyos dobozok. Amint alámerülnek az immerbe, otromba vonalaik átlényegülnek, és hirtelen céljuk lesz, gestalttá válnak, a háttérből kirajzolódó egésszé, amelynek mind a részei vagyunk, és mindegyikünk egy-egy funkcióvá alakul. Igen, összedolgozunk, mint egy legénység, de nem csak erről van szó. A hajtóművek kiragadnak a néha világából, de mi is részt veszünk a kiragadás folyamatában – úgy toljuk a hajót, ahogyan az húz minket. Mi lavírozunk és írunk le kusza íveket az őstérben, az általunk hullámoknak nevezett változásokon át. A civilek erre képtelenek, még akkor is, ha ébren vannak, és nem hánynak vagy zokognak hangosan. Igazság szerint a legtöbb baromság, amelyet az immerről mesélünk, igaz. Attól még a bolondját járatjuk azzal, aki minket hallgat: ez a történet magától válik szenzációhajhásszá, nekünk hazudnunk sem kell hozzá.

– Ez a harmadik világegyetem – mondtam Scile-nak. – Ezelőtt volt már kettő. Igaz? – Sohasem vagyok biztos abban, hogy a civilek mennyit tudnak: számomra mindez már régóta egyértelmű és hétköznapi tény. – Mindegyik másképpen indult. Mindegyikben másképpen működtek a fizika törvényei… egyes elméletek szerint az elsőben kétszer olyan gyors volt a fény, mint itt és most. Mindegyik megszületett, kifejlődött, megöregedett és összeomlott. Három különböző néha. De a néha alatt, vagy körülötte, vagy nevezd bárhogyan, mindig ugyanaz az egy immer, egyetlen mindig volt.

Mint kiderült, Scile mindezt tudta. Viszont mindig teljesen újszerű érzés egy immerülőtől hallani egyértelmű igazságokat, és úgy itta a szavaimat, mint egy kisfiú.

Egy lerobbant szálloda szobájában voltunk Pellucias egyik külső kerületében. A kisváros népszerű turistacélpontnak számított a mellette fortyogó lávazuhatag miatt. Egy parányi ország fővárosa volt, bár a világ nevére már nem emlékszem. A mindennapi térben nem is a mi galaxisunkban van, hanem egész fényeonokra tőlünk, az immerben azonban Dagosztin közeli szomszédja.

Lassan egészen tapasztalt hajóssá váltam. Sok helyen megfordultam addigra. Abban az időszakban, amikor Scile-lal találkoztam, éppen munkanélküli voltam, ezért kiutaltam magamnak pár hét szabadságot a bolygón, mielőtt nekiláttam volna hajót keresni. Közben szépen gyűjtögettem a pletykafoszlányokat – új immertechről, felfedezésekről, gyanús küldetésekről. A szálloda bárja állandóan zsúfolásig telt immerülőkkel és egyéb kikötői szerzetekkel, vándorokkal, akik az út nehézségeit próbálták kiheverni, és ezúttal még tudósok is érkeztek. Őket leszámítva az összes típust jól ismertem, és megvető morgással nyugtáztam az előcsarnokba kitett hatalmas reklámot, amely A történet gyógyító ereje című kurzust hirdette. A folyosókon egymást váltogató szavakból álló, forgó tridek lebegtek, és sorban üdvözölték az érkező vendégeket, akik az Arany és Ezüst NYAK tisztavató kongresszusára, a shur’asi bürokratafilozófusok gyűlésére vagy a Terrai Exotnyelvészek Konferenciájára jöttek.

Éppen részegen ültem a bárban az önkéntes szabadság alatt megismert barátokkal, akikre most már csak nagyon ködösen emlékszem. Ellenszenves társaság voltunk. Idővel eluntam a lagymatag flörtölést a csapossal, és inkább kötözködni kezdtem az egyik asztalnál ülő tudósokkal, akik a TEK-re jöttek, és legalább olyan részegek és lármásak voltak, mint mi. Eleinte csak belehallgattunk a beszélgetésükbe, aztán az immerülőkre jellemző pökhendiséggel magyaráztuk nekik, hogy nemcsak fogalmuk sincsen arról, milyen az élet odakint, de még az űrben beszélt nyelvekről sem tudnak semmit, és így tovább.

– Gyerünk, kérdezz tőlem bármit! – mondtam Scile-nak. Ez volt a legelső mondat, amit valaha hallott tőlem. Pontosan tudom, hogyan nézhettem ki: hátradobtam magamat a bárszéken, a hátamat megtámasztottam a pulton, és a fejemet oldalra biccentve néztem le rá. Az is biztos, hogy két kézzel mutogattam felé, és enyhén összeszorított szájjal mosolyogtam, mielőtt elbízhatta volna magát. Ő maradt a legjózanabb a társaságból, és próbálta moderálni a mindkét fél részéről záporozó gúnyolódást. – Mindent tudok a fura nyelvekről – közöltem vele. – Többet, mint ti, szerencsétlenek. Konzulvárosból jöttem, ha tudni akarod.

Nagy nehezen elhitte, hogy igazat mondok, és sohasem láttam olyan meglepett és boldog embert, mint akkor őt. A heccelődést ugyan nem hagyta abba, de onnantól teljesen másképpen nézett rám, főleg azután, amikor kiderült, hogy a társaságomból senki sem honfitársam. Én voltam az egyetlen konzulvárosi, és Scile-t ez teljesen lenyűgözte.

Nem csak az érdeklődése tetszett: kedvemre valónak találtam, ahogyan ez a velős stílusú, marcona pasas verbális párbajt vívott velem, és mindenki harsány derültségére tényleg értelmes kérdéseket tett fel. Végül egymás mellett támolyogva távoztunk, majd mindent megtettünk, hogy élvezetes szexszel töltsük az éjszakát és a rákövetkező nappalt, aztán némi alvás után újra próbálkoztunk, és vidáman megbékéltünk a kudarccal. Másnap, reggelinél Scile megállás nélkül csipkelődött, hízelgett és könyörgött nekem, én pedig, miközben titokban remekül szórakoztam, megvetést tettetve nagy nehezen beleegyeztem, hogy minden fáradtságom dacára (bár gunyorosan a szemére vetettem, hogy nem fáj minden tagom eléggé) magával vigyen a konferenciára.

Rögtön bemutatott a kollégáinak. A TEK minden exot nyelvet tanulmányozott a terrai tudomány eszközeivel, a tagjait mégis a legfurcsábbnak tartott nyelvek érdekelték igazán. Az összecsapott, ideiglenes tridek különböző előadásokat hirdettek körülöttünk: a kultúrák közötti kromatofor jelrendszerről, a vak burdhanok érintésen alapuló kommunikációjáról vagy éppen rólam.

– Homash a szakterületem. Hallott róla? – kérdezte tőlem egy fiatal hölgy, minden átmenet nélkül. Nagyon boldog volt, amikor kiderült, hogy nem. – Öklendezés útján kommunikálnak. A felöklendezett galacsinok különböző kombinációkban tartalmaznak enzimeket, és mondatoknak felelnek meg, amelyeket a beszélgetőpartnerek megesznek.

A távolban észrevettem az engem beharangozó tridet. Különleges vendég Konzulvárosból! Élet az ariekaiak között!

– Ez így helytelen! – figyelmeztettem a szervezőket. – Ők a Gazdák. – Mire kurtán ennyit mondtak: – Csak maguknak.

Scile kollégái lelkesen nyüzsögtek körülöttem: a jelenlévők közül senki sem találkozott még konzulvárosival. Természetesen Gazdákkal sem.

– Még mindig karanténban élnek – mondtam. – Nem mintha bármelyikük valaha ki akart volna jönni onnan. Azt sem tudjuk, bírnák-e az immerülést.

Szívesen vállaltam a csodabogár szerepét, de csalódást okoztam neki. Jó előre figyelmeztettem Scile-t, hogy ez lesz. Amikor rájöttek, hogy tőlem szinte semmit sem fognak megtudni a Nyelvről, a beszélgetés általánosságok és szociológiai kérdések felé kanyarodott.

– Alig értek valamit a Nyelvből – mondtam. – Nagyon keveset tanítanak meg belőle, leszámítva a konzulokat és a konzulátus személyzetét.

Az egyik résztvevő bejátszott pár felvételt a Gazdák beszédéről, és lefuttatott egy szószedetet. Nagy örömömre néhány definíciót segítettem árnyalni, de őszintén megvallva a társaságból legalább ketten többet értettek belőle, mint én.

Inkább történeteket meséltem arról, milyen az élet a civilizáció peremén. Nem is hallottak még az eolról, a levegőformázásról, amely belélegezhető kupolával védte Konzulvárost. Néhányan legalább láttak egyet-egyet a tőlünk exportált biotuningból. De így legalább kommentálhattam a gigászi infrastruktúráról készült, elavult tridjeiket: az egyik a nyájakba verődött házakról készült, egy napokig forgatott, majd felgyorsított videó pedig azt a folyamatot mutatta, amikor egy fiatal híd pontonsejtből kész épületté érik, és általam értelmezhetetlen okokból egyszer csak összekapcsol két városrészt. Scile a vallásról kérdezett, mire azt válaszoltam, hogy eddigi tudásunk szerint a Gazdáknak nincsen vallása. Megemlítettem a hazugságfesztivált. Nem Scile volt az egyetlen, aki erre felkapta a fejét.

– De hát azt hittük, hogy erre képtelenek! – jegyezte meg valaki.

– Valahol ez az egésznek a lényege – feleltem. – Megpróbálkoznak a lehetetlennel.

– Milyen egy ilyen fesztivál? – Felnevettem, és bevallottam, hogy fogalmam sincsen, mert még sohasem vettem részt ilyesmin. Logikus, hiszen még a Gazdák városában sem jártam soha.

Hamarosan megfeledkeztek rólam, és élénk beszélgetésbe kezdtek a Nyelvről. Mivel nem tudtam, miképpen hálálhatnám meg a kedves vendéglátást, elmeséltem nekik, mi történt velem abban az elhagyatott étteremben. Ezzel sikerült újra felkeltenem az érdeklődésüket. Scile a szokásos, mániákusan fürkész tekintetével meredt rám.

– Részt vettél egy hasonlatban? – kérdezték.

– Egy hasonlat vagyok – mondtam.

– Tehát egy történet vagy?

Boldog voltam, amiért valamit mégis nyújthattam Scile-nak. A kollégáival együtt lelkesebbnek tűnt, amiért hasonlattá váltam, mint én magam.

Néha azzal ugrattam Scile-t, hogy csak a Gazdáim nyelve miatt kellettem neki, vagy azért, mert egy szókincs része voltam.

Addigra végzett a kutatómunkája javával. Egy adott fonémakészletről írt összehasonlító tanulmányt, több különböző nyelv felhasználásával – és nem egy adott faj vagy egyetlen világ nyelveit használta, amit nem teljesen értettem.

– Mit keresel? – kérdeztem.

– Ó, titkokat – felelte. – Tudod. Esszenciát. Elidegeníthetetlenséget.

– Gratulálok ehhez az ocsmány szóhoz. És?

– És ilyesmi egyszerűen nem létezik.

– Hmm – bólintottam. – Kínos.

– Defetista beszéd. Majd összebarkácsolok valamit. Egy tudóst az elmélete bizonyításában sohasem akadályozhatja meg az, ha nincsen igaza.

Sokkal tovább maradtunk abban a szállodában, mint bármelyikünk tervezte. Végül én tettem meg az első lépést – ha már úgysem volt konkrét tervem vagy munkám –, és elszegődtem egy bárkára, amely egy kereskedelmi útvonalon indult Scile világa felé. Tapasztalt hajósként, jó ajánlólevelekkel könnyedén megkaptam a munkát. Rövid út volt, alig 400 óra, vagy nagyjából annyi. Saját szememmel láthattam, Scile szervezete milyen rosszul viseli az immerülést, és egészen meghatódtam, amiért első utunkon nem akart mélyálomba menni. Értelmetlen gesztus volt – csak akkor láttuk egymást, amikor lejárt a váltásom, akkor meg a gyógyszerek ellenére is alig volt képes beszélni. Néha ugyan bosszantott, milyen állapotban van, de azért meghatódtam.

Az alapján, amit a kutatásáról tudtam, valószínűleg hamar végleges formába rendezhette volna az utolsó pár fejezetet, a térképeket, a hangfájlokat és a trideket. De Scile váratlanul bejelentette, hogy nem adja le a disszertációját.

– Miután ennyi munkát beleöltél, pont az utolsó akadálynál adod fel? – tiltakoztam.

– A francba az egésszel! – mondta erre túljátszott nemtörődömséggel, amelyen jót nevettem. – A forradalom elmarad.

– Szegény, bukott kis radikálisom.

– Hát igen. Jó. De untam magamat.

– Na! Álljunk meg egy pillanatra! – Legalábbis többé-kevésbé ezt akartam mondani. – Ez most komoly?

– Ne is beszéljünk róla. Kész, vége. Egyébként sem ez az egyetlen ötletem, amelyet kutathatok, hasonlat. Mondd csak, mire hasonlítasz? – A rettenetes poént főhajtással nyomatékosította, aztán csettintett egyet, és már ugrott is tovább a következő témára. Folyamatosan Konzulvárosról faggatott. Izgalmasnak találtam az eltökéltségét, de pont annyi önostorozó gunyorosságot csempészett az egészbe, hogy néha felmerült bennem, hátha részben csak megjátssza a megszállottságát.

Scile vidéki egyetemi városában nem maradtunk sokáig. Azt mondta, addig koslat utánam és addig nyaggat, amíg el nem viszem a tudomhova. Egy szavát sem hittem, de amikor megkaptam a következő munkát, utasként velem tartott a hajóra.

Azon az úton, a sekély, csendes részeken felkeltettem Scile-t a mélyálomból, hogy megmutathassam neki az immerben honos ragadozók egész raját, amelyet mi csak hainak hívtunk. Több olyan kapitánnyal és tudóssal beszéltem, akik szerint kizárt dolog, hogy ezek élőlények legyenek, legfeljebb összecsomósodott immerről lehet szó, és amit mi támadásnak és halálos precizitásnak gondolunk, az csak a mindigben kavargó káosz fortyogása, amelyben a néhához szokott elménk képtelen meglátni a mélyebb rétegekben zajló véletlenszerűséget. A magam részéről mindig szörnyeknek tekintettem őket. A gyógyszerekkel teletömött Scile mellett álltam, és együtt néztük, amint az asszertívcsóvák felkavarták az immert és szétrebbentették a rajt.

Bárhol és bármikor bukkantunk is elő, akár árut szállítottunk, akár árut vételeztünk, Scile első útja mindig a helyi könyvtárba vezetett, ahol a régi kutatását piszkálgatta és ismét nekiesett korábbi projektjének. Ha olyan helyre érkeztünk, ahol akadt valami érdekes, elmentünk és megnéztük. Egy ágyban aludtunk, de viszonylag hamar lemondtunk a nemi életről.

Bármerre jártunk, Scile szilaj eltökéltséggel vágott bele a helyi nyelv tanulásába. Ha a mindennapi szókincset már ismerte, akkor a szlenget tanulmányozta. Sokkal többet utaztam, mint ő, de kizárólag angloubikul beszéltem és írtam. Szerettem Scile-lal lenni – többnyire szórakoztatónak és mindig érdekesnek találtam a társaságát. Úgy döntöttem, próbára teszem, és olyan hajókra szegődtem el, amelyek több száz órás utakra vittek az immerbe. Ez nem kegyetlenül sok, de azért már elég hosszú idő. Scile végül megfelelt a számomra is ködös érzelmi vizsgán, amikor hirtelen már nem csak azt figyeltem, marad-e, hanem abban bíztam, hogy nem akar távozni.

Dagosztinon, a brémai Charo Cityben házasodtunk össze, ahova kislányként azokat a gyerekes leveleket küldtem. Meggyőztem magamat arról – mellesleg teljesen jogosan –, hogy időről időre meg kell látogatni a hazai kikötőt. A világok közötti levélforgalom lassúsága ellenére Scile tartotta a kapcsolatot a helyi kutatókkal, én pedig mindig is társasági lény voltam, rengeteg ismerősre tettem szert és intenzív átmeneti barátságokat kötöttem, mint az immerülők általában, ezért tudtuk, hogy a nagy esemény viszonylag sikeres lesz majd. Itt, a nemzetem fővárosában, amelyet a konzulvárosiak többsége egyszer sem látott még életében, beléphettem a szakszervezetbe, letöltettem a megtakarításaimat a főszámlámra és egyben átrághattam magamat a Bréma hatáskörébe tartozó területekről érkező híreken. A lakás, amely a saját tulajdonom volt, a város cseppet sem divatos, de kellemes részén volt. Ezen a környéken nagyon ritkán jártak olyanok, akik a Konzulvárosból importált, buta luxustechnológiával villogtak.

Mivel brémai törvények szerint házasodtunk össze, utána Scile is egyszerűbben utazhatott a brémai tartományokra vagy birtokokra. Hosszú ideig mindig ugyanazt válaszoltam fárasztó nyaggatására – ami minden erősködése ellenére sohasem volt kizárólag tréfa –, és közöltem vele, hogy nem áll szándékomban visszatérni Konzulvárosba. De azt hiszem, mire összeházasodtunk, valójában már készen álltam arra, hogy ajándékként nyújtsam át neki a lehetőséget, és magammal vigyem első otthonomba.

A terv megvalósítása természetesen nem ment ilyen egyszerűen: Bréma majdnem olyan szűkmarkúan mérte a belépési engedélyeket a saját fennhatósága alatt álló területekre, mint a távozáshoz szükséges menleveleket. Mivel mind a ketten partra akartunk szállni, nem egy egyszerű kereskedelmi útra szerződtem le. A Forgalmi Hivatalban értetlen hivatalnokok küldtek egyik helyről a másikra, és egyre feljebb lökdöstek a ranglétrájukon. Számítottam ugyan ilyesmire, kissé mégis meglepett, hogy végül milyen magasra kellett másznom a cél eléréséhez, már ha jól becsültem fel az iroda bútorainak összértékét.

– Maga vissza akar menni Konzulvárosba? – szegezte nekem a kérdést a nő, aki nagy valószínűséggel alig pár lépcsőfokra lehetett a nagyfőnök alatt. – Értse meg, ez rendkívül… szokatlan.

– Igen, mindenkitől ezt hallom.

– Honvágya van?

– Nem igazán – feleltem. – De az ember sok mindent megtesz a szerelemért – tettem hozzá drámai sóhajjal; erre sajnos nem reagált. – Nem mintha különösen örülnék, amiért ilyen távol kerülök a tengelyvilágoktól. – A nő a szemembe nézett, és nem mondott semmit.

Megkérdezte, mit akarok csinálni Ariekán, Konzulvárosban. Nem hazudtam neki – lébeckodni fogok, mondtam. Ez sem derítette jó kedvre. És kinél fogok szolgálatra jelentkezni érkezés után? Senkinél, feleltem – ott civil voltam, senkinek sem tartoztam engedelmességgel. Ekkor emlékeztetett rá, hogy Konzulváros brémai kikötő. Merre jártam, mióta odakint vagyok? Mindegyikről tudnia kellett, tette hozzá nyomatékosan – pedig ki emlékezhetne minden kikötőre? Kénytelen voltam végigbogarászni az összes engedélyemet és régi adatkártyámat, habár azzal nyilván ő is tisztában volt, hogy a legtöbb helyen az érkezéssel járó papírmunka üres formalitás. Végigolvasta a listát, és olyan végállomásokat meg rövid megállókat talált rajta, amelyekre nem is emlékeztem. Szúrópróbaszerűen belekérdezett pár bolygó helyi politikájába, de ez a téma annyira távol állt tőlem, hogy kínomban csak mosolyogtam – ő pedig némán meredt rám, miközben hebegtem-habogtam.

Fogalmam sem volt, mivel gyanúsított. Végtére is konzulvárosi születésű, menlevéllel rendelkező immerülő voltam, és személyesen kezeskedtem a velem utazó vőlegényemért: kellő makacssággal meglesz a belépési és kilépési engedély. Scile egy ideje már készült a konzulvárosi életre, utánaolvasott, felvételeket hallgatott, végignézte azt a pár tridet és videt, amely egyáltalán létezett. Már azt is kitalálta, milyen címet ad a könyvének.

– Egyetlen váltásig maradunk csak – közöltem vele. – A következő szállítmánnyal indulunk vissza.

Charo Cityben, a Feltöltött Krisztus székesegyházában – ami nagy meglepetésemre Scile külön kívánsága volt –, brémai törvények szerint összeházasodtunk, másodfokon, házaséletet nem folytató szerelmespárként regisztrálva, majd magammal vittem Konzulvárosba.

Első rész

ÉRKEZÉS

MOST – 1

A Diplomaták csarnoka zsúfolásig megtelt. Alapvetően minden bál, minden távozó vendég búcsúztatása sok embert vonzott, de közel sem ennyit. Nem mintha meglepő lett volna: az eseményt rendkívüli érdeklődés övezte. Bármennyit is bizonygatta a konzulátus, hogy ez egy teljesen átlagos látogatás, meg sem próbáltak úgy tenni, mintha hinnének benne.

Elegáns emberek lökdösődtek körülöttem. Ékszereket viseltem és aktiváltam néhány turbót, amely szemrevaló glóriát varázsolt körém. A levelekkel borított falnak támaszkodtam.

– Nahát, milyen csinos itt valaki! – Ehrsul lépett oda hozzám. – Rövid haj! Tépett. Tetszik. Elbúcsúztál Kayliegh-től?

– Köszönöm, és igen, elbúcsúztam. El sem hiszem, hogy sikerült menlevelet szereznie.

– Nos… – Ehrsul a terem távolabbi sarka felé biccentett, ahol Kayliegh éppen egy nő karjába csimpaszkodott: Damier volt az, a konzulátus kivándorlási ügyeket intéző munkatársa. – Valószínűleg fektében kérelmezte a dolgot. – Felnevettem.

Ershul autom volt, nőnemű. Burkolatát aznap akril pávatollakkal díszítette, és tridékszerek keringtek körülötte.

– Nagyon fáradt vagyok – mondta, és sercegő sávok futottak végig a monitorán, mintha légköri zavar torzítaná az arcképét. – Csak arra várok, hogy lássam az új konzult munka közben… Ki nem, igaz?… Aztán már itt sem vagyok.

Terrabarát udvariasságból vagy előzékenységből mindig ugyanazt a corpust használta. Szerintem tudatában volt annak, milyen zavaró lenne számunkra egy örökké változó küllemű testbe inkarnálódó személyiség. Természetesen import volt, habár az sohasem derült ki, mikor és honnan érkezett. Mindenesetre senkit sem ismertem, aki régebben élt volna itt, mint ő. Ershul turingverje bőven meghaladta a helyi lehetőségeket, és még odakint sem találkoztam hozzá foghatóval. A legtöbb autommal olyan érzés beszélgetni, mint egy brutális kognitív károsodással élő emberrel, Ehrsul mégis a barátom lett.

– Kérlek, ments meg a falu bolondjaitól! – Nem egyszer hallottam ezt tőle, miután a többi autom társaságában letöltötte a frissítéseit.

– Szoktál magadban viccelődni, ha senki sem lát? – kérdeztem tőle egyszer.

– Számít az? – kérdezett vissza hosszas hallgatás után, amitől mélységesen elszégyelltem magamat. Durván és éretlenül viselkedtem, amikor szóba hoztam a személyisége és a külvilágnak mutatott tudatosság kérdését, hiszen ezzel valójában azt firtattam, vajon csak a kedvemért fenntartott álca-e. A kevés automból, akinek volt annyira emberi a személyisége, hogy a kérdés egyáltalán felmerüljön, a hagyomány szerint egy sem válaszolt erre.

Ershul a legjobb barátom lett, és elég nagy csodabogár volt, ezért sokan ismerték. Első találkozásunkkor biztosra vettem, hogy mi már találkoztunk. Először nem tudtam megmondani, hol, majd amikor rájöttem, hirtelen szegeztem neki a kérdést (mintha egy automot meg lehetne lepni):

– Téged miért vittek magukkal Brenhez? Ezer éve, amikor a konzulok felmondták nekem a hasonlatomat? Te voltál az, igaz? Emlékszel?

– Avice – mondta akkor, gyengéden korholó hangon, és az arca meg-megcsúszott, mintha nagyon csalódott lenne. És ennél többet sohasem szedtem ki belőle a témáról, és nem is erőltettem.

A termet belülről behálózó borostyán rejtekében húzódtunk közelebb egymáshoz, és a légtérben cikázó parányi kamerákat figyeltük. Ízelt páncélok dobták le a színüket és növesztettek új árnyalatot: működött körülöttünk a dekoratív biotuning.

– És találkoztál már velük? – kérdezte Ershul. – A híres-neves újoncokkal, akikre mindenki vár? Mert én nem.

Ez meglepett. Ershulnak nem volt állása, nem tartozott felelősséggel senkinek, de a konzulátusnak nagy értéket jelentett, mint számítógép, és gyakran képviselte őket bizonyos helyzetekben. Régebben ugyanezt mondtam volna magamról is – az én esetemben a külvilági és a bennfentes kettősségét értékelték –, csak aztán kiestem a konzulátus kegyeiből. Arra tippeltem, hogy Ershul biztosan részt vesz a megbeszéléseken, de ezek szerint az új konzul érkezésekor a hivatalnokok összezárták a soraikat.

– Megy az adok-kapok – mondta Ershul. – Legalábbis ezt hallottam.

Ershulnak sokan, sok mindent elmeséltek: talán azért, mert nem volt ember, de csak hajszál híján nem volt az. Szerintem a helyi hálózatot is lehallgatta, és éppen elég zárolt tartalom titkosítását törte fel ahhoz, hogy a barátait megbízhatóan elláthassa információkkal.

– Sokan aggódnak. Bár néhányan egészen kivirultak. Nézd csak meg MagDát. És most már Wyatt sem akar kimaradni semmiből.

– Wyatt?

– Régi jogszabályokat bányászik elő, megpróbálja külön utakon, egyedül tájékoztatni a konzult, hála a jó égnek. Ilyenek.

Wyatt, a brémai megbízott az előző kereskedőbárkával, kis létszámú kísérettel érkezett, hogy leváltsa elődjét, Chettenhamet. A tervek szerint még egy etapot maradt. Bréma alig több mint két megaórával ezelőtt alapította Konzulvárost. Jogilag mindannyian brémaiak voltunk: Bréma védelmét élveztük. A konzulok viszont, akik hivatalosan Bréma nevében kormányoztak, természetesen itt születtek, akárcsak a konzulátus személyzete, meg mi, akik a fennhatóságuk alatt éltünk. Wyatt, Chettenham meg az összes többi attasé, akik hosszas kiküldetésekre érkeztek hozzánk, kizárólag a konzulátustól kapták a kereskedelemmel kapcsolatos információkat és az ötleteket, hogyan férkőzhetnek közelebb a Gazdákhoz vagy a technológiájukhoz. Nagyon ritkán parancsoltak bármi mást azon kívül, hogy: „Folytassák csak!”. Ezenkívül ők voltak a konzulátus különleges tanácsadói, akik mindig ki tudták puhatolni, mi a politikai helyzet a fővárosban. Érdekes fordulatnak tartottam, hogy Wyatt ilyen izmozással próbálta átértékeltetni a munkakörét.

A város történelmében ez volt az első eset, hogy egy konzul odakintről érkezett. Erős volt a gyanúm, hogy ha a landolóbál nem kötötte volna meg a konzulátus embereinek kezét – a hajó már indulásra készen állt, ezért nem halogathatták tovább az estélyt –, akkor hosszabb időre karanténba zárták volna a jövevényeket, és nyugodtan folytatták volna belső intrikáikat.

– Itt van CalVin – figyelmeztetett Ershul halkan. A képernyőjén mozduló arc áthatóan bámult át a vállam fölött.

Nem fordultam meg. Ershul rám nézett, és olyan fintort vágott, mint aki azt kérdezi: „Na most mi van?”. Szavak nélkül is egyértelmű volt, hogy még mindig tudni szeretné, mi történt. A fejemet ingattam.

Yanna Southel, Konzulváros rangidős kutatója is megérkezett egy konzul társaságában.

– Remek, ez EdGar – súgtam Ershulnak. – Ideje smúzolni. Aztán majd mesélek.

Lassú léptekkel utat törtem a tömegben, amíg el nem értem a konzul vonzáskörzetét. Megvártam a felharsanó nevetést, finoman sodródtam egy kicsit a táncoló párokkal, majd a magasba emeltem a poharamat, és megvártam, amíg EdGar észrevesz.

– Konzul – mondtam.

Elmosolyodtak.

– Nos? – folytattam. – Készen állunk?

– Fárosz Krisztosz, dehogy! – felelte Ed vagy Gar. – Úgy kérdezed, Avice, mintha nekünk tudnunk kellene, mi folyik itt – tette hozzá a másik.

EdGarral mindig szívesen és szertelenül flörtöltünk. Kedveltek: szószátyár, pletykás alakok voltak, akik mindig kicsit többet kottyantottak el a kelleténél. A két elegáns öreg gyorsan oldalra pillantott, drámaian felhúzták a szemöldöküket, mintha bármelyik pillanatban lecsaphatna rájuk valaki, hogy beléjük fojtsa a szót. Imádtak konspirálni. Az utóbbi hónapokban valószínűleg őket is figyelmeztették, hogy vigyázzanak velem, de változatlanul bőbeszédű udvariassággal fordultak felém, amelyet nagyra értékeltem. Rájuk mosolyogtam, de némileg elbizonytalanított a felismerés, hogy látszólagos vidámságuk ellenére őszintén lehangoltnak tűntek.

– Nem hittem volna, hogy…

– …ez lehetséges – mondta EdGar. – De az aktuális fejleményeket…

– …mi magunk sem értjük.

– És a többi konzul? – kérdeztem.

Körülnéztünk a teremben. A kollégáik többsége már megérkezett. Ott volt EsMé, szivárványszínben játszó estélyiben, ArNold a túl szoros gallért piszkálta, mert kényelmetlenül a csatlakozóik alá vágott, JasMin és HelEn pedig követhetetlen vitát folytatott, mert mindegyik konzul folyamatosan a másik szavába vágott, és bármit is kezdett el az egyik konzul fele, a mondatot már a doppelje fejezte be. Ennyi konzul egy helyen olyan hatást keltett, mintha valami furcsa álomba kerültem volna. A tarkójukba csatlakoztatott – ízlés szerint díszített – kábelekben szaggatott ritmusban váltottak színt a diódák, mindkettőben egyszerre.

– Őszintén? – kérdezte EdGar. – Mind aggódnak.

– Eltérő mértékben.

– Páran azt hiszik…

– Túl nagy ügyet csinálunk az egészből. RanDolph szerint mindenkinek használni fog.

– Egy új jövevény végre felráz minket. De senki sem túl optimista.

– Hol van JoaQuin? És Wyatt?

– Az új fiút kísérgetik. Együtt.

– Le sem veszik a szemüket egymásról.

A konzulátus személyzete helyet csinált a bejárat előtt. Közeledtek a várt vendégek: JoaQuin, a konzulok elnöke, Wyatt, a brémai attasé és az új konzul. Akadtak ismeretlen arcok. A pilóta közben eltűnt, ezért nem kérdezhettem meg, vajon ők a legénység tagjai, emigránsok vagy ideiglenesen itt tartózkodók.

A legtöbb ilyen bálon az új jövevényeket – akár örökre, akár egyetlen etapra érkeztek – azonnal körüldongják a helybéliek. Egyikük sincsen beszélgető– vagy szexpartner híján. A ruháik, a kiegészítőik, a turbóik a helyiek Szent Gráljává válnak. Az általuk futtatott ’vert azonnal lekalózkodják, és a helyi háló hetekig pezseg az egzotikus új algoritmusoktól. Ezúttal azonban mindenkit csak az új konzul érdekelt.

– Érkezett még valami? Bármi fontos? – JasMin konzul éppen hallótávolságba került, ezért szándékosan nekik címeztem a kérdést, nem EdGarnak.

JasMin nem különösebben kedvelt, így minden alkalmat megragadtam, hogy megszólítsam őket, hadd lássák, mennyire nem bírnak megijeszteni. Nem válaszoltak, én meg elfordultam, és inkább üdvözöltem Simmont, az egyik biztonsági tisztet. Már évekkel ezelőtt megszakadt a kapcsolatunk, de szívből kedveltük egymást, ezért viszonylag kevéssé tűnt kínosnak a helyzet, habár meghívott vendégként érkeztem, ráadásul kegyvesztettként, ő pedig dolgozott. Biotuningolt jobbjával szorított velem kezet: azóta viselte, mióta a lőtéren a markában felrobbant egy fegyver, és magával vitte a végtag hús-vér eredetijét.

Sétálgattam a tömegben, barátokkal beszélgettem, és néztem, hogyan lépnek interakcióba egymással a turbókkal gerjesztett csillámló illúziók. Néha immerszleng foszlányai ütötték meg a fülemet, és ilyenkor megkerestem a jelenlévő immerülőket: nagy örömükre ilyenkor váltottunk pár szót a saját nyelvjárásunkban, vagy némán, különleges kézfogásunkkal üdvözöltük egymást, amelyből megtudhatták, melyik hajón szolgáltam utoljára. Néha még koccintottunk is, aztán mentem tovább.

De mint mindenki más, valójában én is az új konzulra vártam.

És egyszer csak megérkeztek, bár ennyi várakozáshoz egyetlen valódi pillanat sem érhetett fel. Wyatt nyitotta az ajtót, a szokásosnál jóval lassabban és bizonytalanabbul. Rögtön mellette a mosolygó JoaQuin állt, és gondolatban elismeréssel adóztam nekik, látva, milyen remekül leplezik az aggodalmukat. A beszélgetés moraja elhalkult. Levegőt sem mertem venni.

A hátuk mögött némi felfordulás támadt, mintha valakik vitatkoztak volna. Aztán a kísérők között belépett az új konzul, és lesétált a Diplomaták csarnokába. Szinte tapintható pillanat volt.

A két férfi közül az egyik magas volt és ritkuló hajú, pislogó, szégyenlősen mosolygós, sárgás bőrű. A másik köpcös, izmos, jóval alacsonyabb. Ő vigyorgott. Lelkesen nézelődött. A hajába túrt. A vérében turbó csörgedezett – láttam körülötte a halvány ragyogást. A társa a jelek szerint nem turbózta magát. A magas férfinak római sasorra volt, az alacsonynak tömpe. Nem passzolt a bőrük színe. A szemüké sem. Véletlenül sem hasonlítottak egymásra.

Az új konzul az ajtóban állt, és mindketten a maguk teljesen eltérő módján mosolyogtak. Két torzszülött, akik valójában nem is létezhettek volna.

KORÁBBAN – 1

Kiloórákkal ezelőtt, amikor még készülődtünk az útra, Scile-nak sikerült megegyeznie a munkaadóival vagy témavezetőivel. A magam részéről meg sem próbáltam felfogni a tudományos világ működését. Annyit sikerült leszűrnöm az egészből, hogy Scile papíron különösen hosszú tanulmányi szabadságra ment, és a konzulvárosi tartózkodása technikailag az egyetem finanszírozta projekt része volt. Jelképes ösztöndíjat fizettek neki, és nem zárták le a profiljait, hátha egy napon megjelenteti a Kettős beszéd: az ariekaiak szocio-pszicholingvisztikája című kötetet.

Kutatók korábban is érkeztek Konzulvárosba, elsősorban brémai tudósok, akiket lenyűgöztek a Gazdák biológiai alapú találmányai – egy vagy két kutatójuk még most is a városban várta az értük küldött hajót. Odakinti nyelvész azonban élő emlékezet óta nem fordult meg Ariekán: az utolsó ilyen alkalom három és fél megaórával ezelőtt történt, amikor az úttörők megpróbálták megfejteni a Nyelv titkait.

– Majd állok a vállukon – jelentette ki Scile. – A semmiből rakták össze, hogyan működik az egész. Ők jöttek rá, miért értjük meg Arieka lakóit, miközben ők nem értenek semmit belőlünk. Ezt már tudjuk.

Miközben a magunk között csak nászútként emlegetett konzulvárosi kalandra készülődtünk, Scile Charo City könyvtárait bújta. A segítségemmel megpróbálta beleásni magát az immerülők összegyűjtött tudásába, hátha tőlük megtudhat valamit a bolygóról és őslakosairól. Amikor végre megérkeztünk, saját konzulvárosi irattárainkat túrta fel, de semmilyen módszeresen összegyűjtött anyagot nem talált a témában. Ez nagyon boldoggá tette.

– Miért nem írt még erről senki? – kérdeztem.

– Mert nem jön el idáig senki – felelte. – Túl messze van. Nem akarlak megbántani, de ez a bolygó a nagy büdös semmi közepén található.

– Jó ég, dehogy bántottál meg!

– Ráadásul ez a nagy semmi még veszélyes is. Arról nem is beszélve, hogy Bréma körülpakolta tiltó táblákkal. És ha őszinte akarok lenni, akkor egyébként sincsen sok értelme.

– A nyelvnek?

– Igen. A Nyelvnek.

Helyi nyelvészek éltek Konzulvárosban is, de a legtöbben – akik akkor sem kapták meg a menlevelet, ha egyáltalán eszükbe jutott kérvényezni – elvont területeken képezték magukat. Ó– és újfranciát, mandarint vagy pánarabot tanultak és tanítottak, vagy így kommunikáltak egymással, agytornaként, mint ahogyan mások sakkoztak. A helyi pannagetchek elfelejtették a saját nyelvüket, amikor megtanulták tőlünk az angloubikot, de öt kedis és három shur’asi dialektust aktívan beszéltek Konzulvárosban – az előbbiből négyet, az utóbbiból az összeset megközelítően jól értettük.

A helyi nyelvészek nem foglalkoztak a Nyelvvel. Scile-t azonban hidegen hagyták a tabuk.

Scile nem brémai volt, és nem is Bréma valamelyik kolóniájáról vagy Dagosztin valamelyik országából származott. Egy Szebasztopolisz nevű urbanizált holdon született, amelyről nekem csak homályos ismereteim voltak. Halmozottan többnyelvűként nőtt fel. Sohasem voltam benne biztos, mi volt a maga választotta anyanyelve, már ha egyáltalán választott közülük. Közös utazásaink során mindig nagyon irigyeltem tőle azt a könnyedséget vagy elemi érdektelenséget, amellyel meg tudott feledkezni szülőholdjáról.

Konzulvárosba meglehetősen nagy kerülővel jutottunk el. A különböző hajókon megismert immerülők annyi helyről származtak, amennyit életemben nem fogok bejárni. Jól ismertem Bréma zsúfolt terra cognitájáról készült térképeket, és valaha még a magvilágok nagy részét benépesítő nemzetek nevét is fel bírtam volna sorolni, de azok közül, akikkel a hazafelé vezető úton szolgáltam, sokan egészen máshonnan származtak. Rendkívül messzi terrai zónákból jöttek, ezért gyakran ugrattak azzal, hogy a szülőhelyüket Fata Morganának vagy Valhallának hívják.

Ha másfelé tartó hajókra szerződök egymás után, akkor könnyen vetődhettem volna olyan zónákba – az immerben és a hétköznapi világban egyaránt –, ahol viszont éppen Brémáról szóltak a mesék. Sokan vesznek el az ismert tér redőiben. Azok, akik exot bárkákon szolgálnak, és képesek elviselni a hajtóművek különös mellékhatásait – legyenek azok sekély vonták, fényentúli redőjárók vagy bansheetech gépek –, mindenkinél messzebbre jutnak, igaz, sokkal kevésbé kiszámítható pályán: ők tűnnek el a leggyakrabban. És ez így van, amióta megaórákkal ezelőtt az emberférfiak és -nők felfedezték az immert, és a fajunk homo diasporává vált.

Örökké enyhe izgalommal töltött el Scile fanatikus érdeklődése a Gazdák nyelvezete iránt. Nem tudom, vajon kívülállóként – aki nemcsak Konzulvárosban volt idegen, de a brémai űrben is – érezte-e, milyen bizsergető hatással van rám, ha „ariekaiakat” mond a tiszteletteljes „Gazdák” helyett, ha részletesen kielemezte a mondataikat és megmagyarázta, mit jelentenek. Meglehetősen ironikus, hogy a külföldi férjem kutatásainak hála tanultam a legtöbbet annak a városnak a nyelvéről, amelynek a gettójában születtem.

Scile egyszer elmagyarázta, hogy a KAF – Kapcsolatfelvételen Alapuló, Felgyorsított – nyelvészet különleges szakterülete, a pedagógia, recepcióelmélet, a programozás és a kódfejtés hibridje. Eredetileg a brémai pionírhajókon utazó felfedező-tudósok használták, mivel ezzel a módszerrel rendkívül gyorsan tudtak kommunikálni az idegen fajok bennszülöttjeivel, akikkel útközben találkoztak – vagy akik útjuk közben felfedezték őket.

Megindító az a lelkesedés, ami a kezdeti felfedezőutakra induló KAF-nyelvészek naplófeljegyzéseiből árad. Élettől nyüzsgő vagy éppen kopár világok kontinenseiről írnak, exotok egész seregletéről, és azokról az első pillanatokról, amikor sikerült megértetniük velük magukat. Tapintáson alapuló nyelvekről számolnak be, foszforeszkáló szavakról, minden elképzelhető hangról, amelyet egy szájszerv csak kiadhat. Nyelvjárásokról, ahol folyamatosan felülírják egymást az utalások, amelyek kizárólag már kimondott dolgokra vonatkoztak, nyelvekről, ahol a melléknevek trágárságnak, az igék pedig szentségtelennek számítottak. Láttam egy KAF-nyelvész tridjét, aki elbarikádozta magát a kabinjában, mert a hajóját idegen lények szállták meg. Akkor még nem tudta, hogy korzeaniakkal találkozott – ez volt a kapcsolatfelvétel pillanata. A felvételen látszik, mennyire fél – és joggal – az ajtaját döngető roppant lényektől, de a hangjából egyértelműen kicsendül az izgalom is, amikor sikerül megértenie az idegen beszéd hangszíneinek struktúráját.

Abban a pillanatban, amikor a KAF-nyelvészek és a hajósok leszálltak Ariekán, megkezdődött a több mint 250 kiloórányi izgalmas időszak. Nem azért, mert a Gazdák nyelvét olyan különösen nehéz lenne megérteni – nem túl változékony és nem különösebben változatos. Ariekán amúgy is döbbenetesen kevés Gazda élt, akik ráadásul egyetlen városban gyűltek össze és ugyanazt a nyelvet beszélték. Nyelvészeti kommverrel és a megfelelő kiegészítő programokkal nem okozott nagy nehézséget összeállítani a szóhangalakok adatbázisát (a jövevények szavakként gondoltak a hangokra, bár azt nem igazán tudták kitalálni, a bennszülöttek hogyan tagolják a beszédüket). A tudósok egészen gyorsan megfejtették a nyelvtant. Az összes többi exot nyelvhez hasonlóan itt is akadtak igazán döbbenetes pillanatok. Annyira azonban nem volt idegen, hogy kifogott volna a KAF-nyelvészeken vagy a gépeiken.

A Gazdák türelmesen fogadták a vendégeket: érdeklődőnek tűntek, és amennyire azt békés, bár kifürkészhetetlen viselkedésükből meg lehetett ítélni, vendégszerető faj voltak. Az immertől elzárva éltek, nem használtak egzotikus hajtóműveket, de még szublux hajókat sem építettek – sohasem léptek ki a bolygójuk légköréből, bár ezt leszámítva fejlett fajnak látszottak. Döbbenetes tehetséggel manipulálták az élővilágot, és egyáltalán nem lepte meg őket, hogy a világegyetemben máshol is létezett értelmes élet.

A Gazdák nem tanulták meg az angloubikot. Meg sem próbálták. De alig pár ezer óra után a terrai nyelvészek nagyjából kezdték megérteni a Gazdák beszédét, majd kérdéseket és válaszokat szintetizáltak ariekai nyelven. Amennyire azt a tesztek alapján meg lehetett ítélni, a gépek precíz fonetikus struktúrákkal alkottak mondatokat – minden a helyén volt, a hangsúlyváltások, a magánhangzók és a mássalhangzók ritmusa is.

A Gazdák figyelmesen hallgatták a gépeket, és egyetlen hangot sem értettek belőlük.

– Hányan vagytok, akiknek sikerült meglépniük? – kérdezte Scile.

– Ez úgy hangzik, mintha egy börtönről beszélnél – mondtam.

– Jaj, ne csináld már! Ha jól rémlik, többször hallottam tőled, hogy kijutottál. Világosan emlékszem arra is, amikor azt mondtad, khhm, hogy soha többé nem mész vissza. – Alattomos pillantást vetett rám.

– Talált, süllyedt – mondtam. Mindez akkor történt, amikor a konzulvárosi út utolsó szakaszára készültünk.

– Szóval hányan vagytok?

– Nem valami bődületesen sokan. Immerülőkre gondolsz?

– Bárkire.

Vállat vontam.

– Minden bizonnyal akad néhány civil, aki megkapja a menlevelet. Olyan sokan nem kérvényeznek, még akkor sem, ha a teszteken megfeleltek.

– Tartod még a kapcsolatot valamelyik osztálytársaddal?

– Osztálytársammal? Mármint az immerülőkkel a csoportomból? Nem igazán. – Legyezőszerűen széttárt ujjakkal mutattam, hogy szétszóródtunk. – Mindegy is, mert csak hárman voltunk. Nem kerültünk túl közel. – Akkor sem tartottam volna velük a kapcsolatot, ha a pépéken keresztül bonyolított levélváltás nem lett volna szinte lehetetlen feladat, és ezzel ők is így voltak. Így szól a porfészkekből szabadult szökevények hallgatólagos egyezsége: ne nézz vissza, ne húzd vissza a másikat, ne nosztalgiázz. Nem hittem volna, hogy bármelyik is visszatérne közülük.

Azon a hajón, úton Konzulváros felé, Scile geronokkal módosította a mélyalvását, hogy közben is teljen számára az idő. Megható gesztus volt ez tőle: az út alatt, alvás közben fiatal maradhatott volna, de ő velem együtt öregedett.

Igazság szerint nem is aludta végig a teljes utat. Különböző gyógyszerek és turbók segítségével volt egy rövid éber időszaka, már ahol az immer ezt lehetővé tette. De még így is többször félbe kellett szakítani a tanulmányait a hányós rosszullétek miatt, vagy amikor a pánikrohamokat megelőző gyógyszereket beszedte.

– Ezt hallgasd! – Egy könyvből olvasott fel éppen. Az asztalnál ültünk. A hajó kifejezetten békés, sekély immerben járt. Tekintettel voltam Scile szinte folyamatos hányingerére, ezért szinte teljesen szagtalan, szárított gyümölcsöt ettem. – „Nyilvánvalóan tisztában vagy azzal, hogy minden Embernek két szája vagy két hangja van”. Ebben itt – tette hozzá, és rábökött a műre – úgy szeretkeznek, hogy énekelnek egymásnak. – Az előtte heverő könyv egy lapos világról szóló, rendkívül régi ritkaság volt.

– Mi ez a butaság? – kérdeztem.

– Mottót keresek – magyarázta. Újabb meg újabb elbeszéléseket ásott elő.

Miközben a Gazdák fiktív rokonai után kutatott, folyamatosan gyűltek a leírások a hasonló lényekről: chorianok, tukanok, ithoriaiak, wess’harok, mindenféle kitalált, kétnyelvű bestia. Nem igazán osztoztam a lelkesedésében, számomra mindegyik túl groteszknek tűnt.

– És ha a Példabeszédek 5.4 lenne a mottó? – kérdezte a monitorra bökve.

Nem kértem, hogy fejtse ki bővebben: ez is a közös intellektuális játékaink egyike volt. Inkább megvártam, amíg egyedül maradtam, és letöltöttem egy Bibliát. Az idézett rész így hangzott: „De annak vége keserű, mint az üröm, éles, mint a kétélű tőr.”

Nem Arieka őslakossága az egyedüli polivokális exotfaj. Mint megtudtam, léteznek olyan lények, amelyek két, három, vagy éppen számolatlanul sok hangot képeznek egyszerre. A Gazdák, az ariekaiak hozzájuk képest kifejezetten egyszerűek. Az ő esetükben csak két hang szól egyszerre, amikor beszélnek, bár ahhoz túlzottan komplex variációkról van szó, hogy egyszerűen „basszusnak” és „szopránnak” tekintsék ezeket. Két egymástól elválaszthatatlanul zengő hang ez – a Gazdák arra nem is képesek, hogy egyszerre csak az egyiket szólaltassák meg –, amely két külön szerv párhuzamos evolúciójának köszönhető: az egyik a táplálékbevitelre szolgál és hangképzésre is alkalmas volt, a másik pedig valaha valószínűleg kifejezetten riasztásra lehetett jó.

Az elsőként érkező KAF-nyelvészek mindent meghallgattak, rögzítettek és megértettek. „Ma tanúi voltunk, amint egy új épületről beszélnek” – magyarázta az egyik ámuldozó alak valamelyik régi triden. – „Ma a biogyártást vitatták meg.” „Ma felsorolták a csillagképek nevét.”

Meglestük Urichot, Beckert és a kollégáikat, akik akkoriban még egyáltalán nem voltak híresek: megnézhettük, miként utánozzák a helyiek által kiadott hangokat, hogyan mondják vissza nekik saját mondataikat.

– Tudjuk, hogy ez egy üdvözlés! Tudjuk, hogy az! – Egy réges-rég halott nyelvészt figyeltünk, aki felvett hangokat játszott le a várakozó ariekaiknak.

– Az is egyértelmű, hogy hallanak minket – magyarázta a nő. – Tudjuk, hogy egymás között beszéddel kommunikálnak, és azt is, hogy ha valamelyik barátjuk mondaná pontosan ugyanazt, ami ezen a felvételen szerepel, akkor azt megértenék! – A felvételen rögzített képmás a fejét ingatta, akárcsak Scile ott mellettem.

Ami a nagy revelációt illeti, arról csak Urich és Becker írásos beszámolója maradt fent. Ahogyan az már csak lenni szokott, a csapatuk néhány másik tagja később elutasította és félrevezetőnek bélyegezte a feljegyzést, de akkor is az Urich-Becker kézirat vált legendássá. Egyszer, réges-régen láttam a gyerekeknek készült változatát is. Emlékszem a nagy pillanatot megörökítő rajzra: a karikaturista valószínűleg remekül szórakozott, miközben Urich arcával bíbelődött, és őt is, valamint Sura Beckert is, akinek a vonásai nem voltak annyira mókásak, eltúlzott hatalmas szemekkel rajzolta meg, amint az egyik Gazdát bámulják. Egészen addig, amíg Scile le nem hívta nekem, nem is olvastam a csonkítatlan eredetit:

Rengeteg szót és kifejezést ismertünk. Azt is tudtuk, melyik a legfontosabb köszöntés: suhaill/jarr. Minden nap hallottuk, minden nap elismételtük nekik – bár sohasem reagáltak.

Ekkor beprogramoztuk a voxvert, amely helyettünk ismételgette a szót. Az ariekaiak ugyanúgy rá sem hederítettek, mint ránk. Végül annyira felbosszantottuk magunkat, hogy összenéztünk, és egyszerre ordítottunk egymásra ezen az idegen nyelven, mintha átkozódnánk, ráadásul úgy, hogy én a köszöntés egyik felét harsogtam, a társam pedig a másikat. Teljesen véletlenül mindez tökéletes összhangban történt. Én azt kiáltottam, hogy „suhaill”, Becker azt üvöltötte, hogy „jarr”, ugyanabban a pillanatban.

Az ariekai azonnal felénk fordult. Megszólalt. A ’ver nélkül is értettük, mit mond.

Azt kérdezte, kik vagyunk.

Azt kérdezte, mik vagyunk és mit mondtunk az előbb.

Nem értett meg minket, de azt tudta, hogy valamit meg kellett volna értenie. Azelőtt az összes szintetizált hangot egyszerű zajnak érzékelte: akkor azonban – bár a kiáltásunk meg sem közelítette azt a pontosságot, amit valamelyik ’verrel érhettünk volna el – hirtelen felfogta, hogy beszélni próbálunk vele.

Sokszor hallottam ezt a hihetetlen történetet, sok különböző változatban. Attól fogva – bármi is történt pontosan abban a pillanatban –, a különböző félreértések és zsákutcák ellenére is alig hetvenöt kiloórába telt, mire elődeink megfejtették az idegen nyelv bizarr természetét.

– Ennyire egyedi dolog lenne? – kérdeztem egyszer Scile-t, és amikor biccentett, életemben először én is ugyanazt az ámulatot éreztem, mintha magam is külhoni lennék.

– Sehol sincsen ehhez fogható – felelte. – Eees-eee-hol. És itt nem a hang a lényeg, érted? Nem a hang hordozza a jelentést.

Léteznek exotok, akik beszéd nélkül kommunikálnak. Ebben az univerzumban nincsenek telepaták, legalábbis amennyire én tudom, viszont léteznek empaták, akik olyan halkan, olyan finoman kommunikálnak, mintha csak a gondolataikat osztanák meg mással. A Gazdák nem ilyenek. Ők egészen másfajta empaták.

Az ember azt mondja, hogy kék, mire a ká meg az é meg a ká együtt jelentést nyert jelsorozatként közvetíti, hogy az illető a színre gondolt. Ez mindig így van, akár én mondom, akár Scile, akár egy shur’asi, akár egy gondolkodásra képtelen program, ami fel sem fogja, hogy valójában beszél. Arieka lakóinak esetében ez persze nem igaz.

Az ariekaiak nyelve ugyanúgy rendszert alkotó zaj, mint a mi összes nyelvünk, de számukra minden szó egy csatorna. Míg nekünk minden szó jelent valamit, a Gazdáknak minden szó egy nyílás. Egy ajtó, amelyen keresztül láthatóvá válik a tárgyalt dolog mögött rejlő gondolat, az, amelyik azt a bizonyos szót akarta használni.

– Ha fogok egy ’vert és lejátszok vele egy beprogramozott angloubik szót, akkor azt meg fogod érteni – mondta Scile. – Ha a Nyelv egyik szavával teszem ugyanezt és lejátszom egy ariekainak, én érteni fogom, de számukra semmit sem mond majd, mert a jelentés nem ebben az alakban él. A jelentéshez szükséges egy elme, amely a szó mögött van.

A Gazdák elméje elválaszthatatlan a kettős nyelvüktől. Képtelenek más nyelveket megtanulni, sőt fel sem fogták más nyelvek létezését, fel sem merült bennük, hogy a zajok, amelyeket egymás között hallatunk, egyáltalán szavak lehetnek. Egy Gazda semmi olyat nem értett meg, amit nem a Nyelv közvetítésével közölt velük egy hús-vér beszélő, aki valóban mondani akart valamit, és a szavait egy gondolkodó elme alkotta. Ezért értetlenkedtek annyit az első nyelvészek. Ha a gépeik beszéltek, az a Gazdáknak üres ugatásnak tűnt.

– Nincsen még egy nyelv, amely így működne – magyarázta Scile. – Az emberi hangot ugyanakkor magának a léleknek a hangzásaként fogjuk fel.

– Ez meg kitől származik? – kérdeztem. Egyértelmű volt, hogy idézet.

– Nem emlékszem. Egy filozófustól. Egyébként sem igaz, és ezt a pasas is tudta.

– Vagy a nő.

– Vagy a nő. Nem igaz, legalábbis az emberi hangra semmiképpen. Viszont az ariekaiak… ha ők megszólalnak, valóban minden hangban meghallják a lelket. Ezért csendül ki nekik a hangból a jelentés. A szavakban… – Elhallgatott, és bizonytalanul ingatta a fejét, mint aki félve használ vallásos terminológiát. – A szavakban van a lélek. És ott is kell lennie, mert abból fakad a jelentés. Igaznak kell lennie, mert csak akkor lehet a Nyelv része. Ezért alkotnak hasonlatokat.

– Mint engem – mondtam.

– Mint téged, de nem csak olyanokat, mint te. Már jóval azelőtt hasonlatokat gyártottak, hogy a honfitársaid először leszálltak volna közéjük. Bármivel, ami a kezük ügyébe került. Állatokkal. A szárnyaikkal. És erre valók a félbevágott kövek is.

– Kettévágott és megragasztott. Ez a lényeg.

– Majdnem. Létre kellett hozniuk, hogy azt mondhassák, „olyan, mint a kő, amely kettéhasadt, majd megragasztották”. Bármi is legyen az, amivel kapcsolatban ezt a hasonlatot használják.

– De én azt hittem, nem gyártottak ennyi hasonlatot. Mármint előttünk.

– Nem – mondta Scile. – Ez… Nem.

– Bármikor gondolhatok olyasmire, ami éppen nincsen ott előttem – folytattam. – És ők is képesek rá. Ez egyértelmű. Másként hogyan terveznék meg előre a hasonlatokat?

– Nem… igazán erről beszélünk – mondta Scile. – Az ő esetükben nem létezik a „mi van akkor, ha”. Legfeljebb arról lehet szó, hogy egy hasonló gondolat előképe már korábban megformálódott bennük. A Nyelvben minden megnyilatkozás igaz. Ezért van szükségük hasonlatokra, amelyekkel összevethetnek más dolgokat, hogy igaz legyen mindaz, ami még nem létezik, de ki kell mondaniuk. Talán nem is tudatos cselekvés ez részükről: talán maga a Nyelv követeli meg mindezt. A lélek, az a bizonyos lélek, amelyről beszéltem, kihallatszik a konzulok beszédéből.

A nyelvészek kottához hasonló jelrendszert dolgoztak ki a gazdanyelv egymásba fonódó dallamainak lejegyzéséhez, és a két külön szekvenciát egy régen feledésbe merült eredetű utalással Szaggatott és Dallamos hangoknak nevezték el. Az általuk, vagyis általunk használt Nyelv, az emberi változat jóval rugalmasabbnak bizonyult az eredetinél, amelynek csak kezdetleges fonetikus másolata volt. Le lehetett írni, reprodukálni lehetett gépekkel, nem mintha a Gazdák, akiknek a Nyelv egy gondolkodó elme gondolatainak megszólaltatása volt, bármit is értettek volna belőle.

– Mi képtelenek vagyunk megtanulni – mondta Scile. – A legtöbb, amit tehetünk, hogy betanulunk valamit, ami hasonlóan hangzik, de teljesen másként működik. Fogtunk egy módszertant és segédvitorlákkal láttuk el, mert nem tehettünk mást. Az agyunk egészen egyszerűen másként épül fel. Nekünk először félre kellett értenünk a Nyelvet, hogy elsajátíthassuk.

Amikor Urich és Becker egyszerre szólaltak meg, ugyanabban a felfokozott érzelmi állapotban, egyikük Szaggatott, a másikuk Dallamos lett, és váratlanul sikerült átadniuk egy szikrányi jelentést, pedig előtte több zetabájtnyi ’ver mondott csődöt ugyanitt.

A két nyelvész természetesen újra meg újra próbálkozott, duetteket gyakoroltak be kollégáikkal, hogy azt mondhassák, üdv vagy szeretnénk veletek beszélgetni. Scile meg én türelmesen néztük ezeket a felvételekbe börtönzött kísérteteket. Végighallgattuk, amint a szövegeket gyakorolják.

– Első hallásra tökéletes – bólintott Scile, én pedig még néhány kifejezést is felismertem, nem úgy, mint az ariekaiak. – Urichnak és Beckernek nem volt közös az elméje – mondta Scile. – A szavak mögül hiányzott a koherens gondolat.

Mindenesetre a Gazdák erre már nem azzal a közönnyel reagáltak, mint a szintetizált hangokra. Érdektelenségük többnyire megmaradt, de azért figyelmesen hallgatták a nyökögő párokat. Nem értettek ugyan semmit, de mintha érezték volna, hogy valamit éppen mondani próbálnak nekik.

Azokat a párokat, akik a legnagyobb hatást érték el, nyelvészek, énekesek, pszichospecialisták tanulmányozták. Különféle tudósok igyekeztek rájönni, mi lehetett a közös pont ebben a két emberben. Így született meg a Stadt-féle Diászempátia Teszt. Az elv a következő: várjuk meg, amíg egy kiválasztott emberpár közösen elér egy bizonyos határértéket a kölcsönös összhang meredek görbéjén, izzítsuk be a gépeket, amelyek összekapcsolnak bizonyos agyhullámokat, hagyjuk, hadd szinkronizálják és csatlakoztassák a két elmét, és végül a két egyén talán képes meggyőzni az ariekaiakat, hogy az általuk kibocsátott zajban értelem is van.

Ennek ellenére a kapcsolatfelvétel után még megaórákon keresztül nem sikerült kommunikálni a Gazdákkal. Nagyon hosszú ideig tartott, amíg a kezdeti revelációra épülő empátiakutatásnak hála kimozdultunk a holtpontról. Nagyon kevés párosnak sikerült akkora pontszámot elérnie a Stadt-skálán, hogy sikeresen mímeljenek egységes elmét a hasbeszélőként reprodukált Nyelv mögé. Pedig minimum ez kellett a két faj közötti kommunikációhoz.

Valaki akkoriban azzal viccelődött, hogy a telepeseknek igazából egy emberre lenne szükségük, csak valahogy ketté kellene vágni. És ez az odavetett megjegyzés indította el azt a folyamatot, ami végül a megoldáshoz vezetett.

A Gazdákhoz küldött beszélgetőpartnerek kezdetben aprólékosan felkészített egypetéjű ikrek voltak. Nagyon kevés olyan ikerpár akadt, akik a többségnél hatékonyabban használták a Nyelvet, de minden kontrollcsoportban az ikrek voltak azok, akiknek ez leginkább sikerült. Ma már tudjuk, milyen borzalmasan beszélték a Nyelvet, ami számtalan félreértésre adott okot az ariekaikakkal folytatott kapcsolatfelvétel során, de legalább végre beindult valami, és látszott a kínkeserves tanulás szándéka.

Életemben mindössze egyszer találkoztam egypetéjű ikrekkel, mármint nem konzulvárosiakkal, egy Treony nevű fagyos hold kikötőjében. Táncosok voltak, és közös produkcióval léptek fel. Persze természetes úton születtek, nem mesterségesen teremtették őket, de akkor is. Teljesen lenyűgöztek. Csak ámultam, hogy mennyire hasonlítanak, mégsem teljesen egyformák. Hogy sem a hajuk, se az öltözékük nem egyezik hajszálpontosan, hogy meg lehetett különböztetni a hangjukat, és egymástól távol, a terem átellenes sarkaiban álltak és különböző emberekkel beszélgettek.

Az elmúlt két megaórában, azaz néhány emberöltő óta már nem ikrek képviselték a fajunkat Ariekán, hanem klónozott doppelek. Ez volt az egyetlen használható megoldás. A doppeleket párosával tenyésztették a konzulfarmokon, és különböző apró beavatkozásokkal erősítettek fel bennük bizonyos pszichológiai jellegzetességeket. A vér szerinti ikrek már nagyon régen törvényellenesnek számítottak.

A két ember közötti korlátozott mértékű empátia tanítható, akár gyógyszerekkel és bizonyos szerkezetekkel is megvalósítható, de ez önmagában nem lett volna elegendő. A konzulokat egyetlen elmével rendelkező személynek teremtették, és úgy is nevelték. Egyforma génekkel rendelkeztek, de ennél jóval többről volt szó: a gondosan tenyésztett géneknek hála olyan elméjük volt, amelyet a Gazdák is meghallottak. Ha egy konzult helyesen neveltek, ha megtanították őket arra, miként gondolhatnak magukra megfelelő módon, majd beültették a csatlakozókat, akkor meg tudták szólaltatni a Nyelvet úgy, hogy olyan közös tudat érzetét keltsék, amelyet az ariekaiak is megértettek.

Odakint továbbra is sok helyen használták a Stadt-tesztet, elsősorban a psziché vagy a nyelv tudományával foglalkozó diákok. Mostanra azonban elveszítette a gyakorlati hasznát – Konzulvárosban saját konzulokat tenyésztettünk, és nem kellett a fiatal ikrek között vadászni a potenciális jelöltekre. Abban a hitben nőttem fel, hogy a teszt régen elavult módszer ahhoz, hogy a Nyelvet beszélőket kiválogassuk.

MOST – 2

– Kérem, lépjenek közelebb! – harsogta valaki a Diplomaták csarnokában, de nem láttam, kicsoda. – Üdvözöljük EzRa konzult!

A jövevényeket azonnal megrohanta a tömeg. Hiába kerestem, egyetlen közeli barátomat sem láttam, akivel cinkos, gyanakvó pillantást válthattam volna, senkivel sem oszthattam meg a pillanat izgalmát. Megvártam hát, amíg EzRa körbejár a teremben. Ahogyan a jelenlévőket üdvözölték, ismét csak kihangsúlyozta groteszkségüket. Biztosan ők is tudták, milyennek látjuk őket. Miközben JoaQuin és Wyatt bemutatta őket a soron következő vendégnek, Ez és Ra külön-külön mozgott, néha még el is távolodtak egymástól. Időről időre összenéztek, mintha egy pár lennének, de hamarosan egész méterek választották el őket: ebben egyáltalán nem hasonlítottak a doppelekre, egyáltalán nem tűntek konzuloknak. Valószínűleg más elven működnek a csatlakozóik, gondoltam. Gyors pillantást vetettem a kis szerkezetekre. Mindketten egyedi tervezésűt viseltek. Nem is tudom, miért lepődtem meg ezen. JoaQuin Ezt, Wyatt Rát kísérgette, feszengésüket a született funkcionáriusokra jellemző hidegvérrel leplezték.

Az új konzul mindkét felét kíváncsi tömeg vette körül. A többségünk most látta őket először. Azonban voltak közöttünk konzulátusi alkalmazottak és konzulok is, és a viselkedésükből ítélve még számukra sem múlt el az első találkozók izgalma. LeNa, RanDolph és HenRy az alacsonyabb férfinak, Eznek magyarázott valamit nevetve, Ra pedig félénken válaszolgatott AnDrew kérdéseire, és csak most tűnt fel, hogy MagDa milyen közel húzódott hozzá, szinte a magas férfi kezét fogta.

A tömeg kavargott. Végre megláttam Ehrsult: renderelt szemébe néztem és kacsintottam, pont akkor, amikor Ra odalépett hozzám. Wyatt hangos ááááá-val, két kézzel nyúlt felém és arcon csókolt.

– Avice! Ra, a hölgy Avice Benner Cho, Konzulváros egyik… nos, Avice kifejezetten sokoldalú személy – fejezte be egy főhajtással, mintha éppen rangot adományozott volna nekem. – Az immerülőink egyike. Sok időt töltött odakint, mostanában pedig kozmopolita világlátásával és a világvándorok értékes tanácsaival segíti a munkánkat. – Kedveltem Wyattet és szerettem ezeket a kis hatalmi játszmákat. Mondhatni sziporkáztunk egymás társaságában.

– Ra – mondtam. Nagyon rövid ideig tétováztam csak, mielőtt kezet nyújtottam volna, és azt hiszem, fel sem tűnt neki. Nem igazán hívhattam Mr. Rának vagy uramnak, a törvény szempontjából nem számított embernek, hanem valaminek a fele volt csak. Ha Ez is ott állt volna mellette, akkor konzulnak szólíthattam volna őket. Láttam, hogy AnDrew engem figyel, akárcsak Mag és Da. Biccentettem nekik.

– Cho kormányos – mondta Ra halkan. Ő is habozott egy pillanatra, mielőtt kezet nyújtott volna.

– Ezzel most elő is léptetett – jegyeztem meg nevetve. – És csak Avice, kérem. Az úgy tökéletes.

– Avice.

Egy kis ideig egyikünk sem szólt. Ra magas volt, sovány, sápadt, fekete haját befonva viselte. Enyhén nyugtalannak tűnt, de beszélgetés közben mintha valamennyire összeszedte volna magát.

– Mindenkire felnézek, aki képes alámerülni – mondta végül. – A magam részéről nem tudom megszokni. Nem mintha különösebben sokat utaztam volna, többek között pontosan ezért.

Már elfelejtettem, mit válaszoltam, de utána megint csend lett.

– Tudja, lehet, hogy egy kicsit még gyakorolnia kellene – szólaltam meg egy perc múlva. – A könnyed társalgást. Innentől ez lesz a munkája.

Ra elmosolyodott.

– Talán ez egy kicsit igazságtalan – mondta.

– Valóban – feleltem. – Néha borozgatni is kell, meg papírokat aláírni. – Ettől egészen kivirult. – És ezért utazott egészen Ariekáig – folytattam. – Hogy ezt csinálja, amíg világ a világ.

– Nem tart ez örökké – mondta. – Hetven, nyolcvan kiloórát leszünk itt. Az még két szállítmány, ha jól tudom. Aztán visszatérünk Brémába.

Teljesen elképedtem. Még az üres szólamok is a torkomon akadtak. Nyilván nem kellett volna ennyire megdöbbennem. De egy konzul, aki elhagyja Konzulvárost? Ennek semmi értelme. Egy konzul, aki valahova máshova tér haza, az én fogalmaim szerint hatalmas ellentmondásnak tűnt.

Wyatt Ra fülébe súgott valamit. MagDa a hátuk mögül mosolygott rám. Kedveltem MagDát: az egyetlen konzult, akik változatlanul ugyanúgy viselkedtek velem, mint mielőtt kegyvesztetté váltam volna CalVinnél.

– Brémai vagyok – folytatta Ra. – Szívesen utaznék olyan sokfelé, mint ön.

– Maga Szaggatott vagy Dallamos? – kérdeztem.

Láthatóan nem volt ínyére a kérdés.

– Dallamos – felelte. Idősebb volt nálam, de nem sokkal.

– Hogyan csinálták? – kérdeztem. – Magát meg Ezt? Évekbe telik… Mennyi ideig tartott a kiképzésük?

– Ugyan már, Avice! – szólt előre Wyatt Ra háta mögül. – Mindent megtudsz a maga idejében… – Rosszallóan felhúzta a szemöldökét, de én ugyanolyan megrovóan néztem vissza rá. Egy pillanatra mintha hangtalan szóváltás zajlott volna Ra és Wyatt között, majd Ra megszólalt.

– Nagyon régi barátok vagyunk – felelte. – Már évekkel ezelőtt megcsináltuk a tesztet. Úgy értem, kiloórákkal ezelőtt. Teljesen véletlenül történt, a Stadt-módszerről szóló kiállítás részeként. – Elhallgatott, mert a teremben egyre fülsüketítőbbé vált a lárma. Mag vagy Da mondott valamit, nevetett, közénk furakodott és Ra nem tehetett mást, udvariasan feléjük fordult.

– Feszült – mondtam Wyattnek halkan.

– Úgy tippelem, nem ez a kedvenc időtöltése – felelte ő. – De őszintén, te élveznéd? Szegény pasas, mintha állatkertben mutogatnák.

– „Szegény pasas” – mondtam. – Nagyon, nagyon furcsa ezt hallani, hogy így beszélsz róla.

– Különös idők járnak ránk.

Nevetésünk elnyomta a hangosodó zenét. Parfüm és bor átható kipárolgása terjengett. EzRát néztük, akik nem is voltak EzRa, csak Ez meg Ra, méterekre egymástól. Ez könnyedén, élvezettel fecsegett. Észrevette, hogy figyelem, kimentette magát a beszélgetőpartnereinél, és elindult felénk.

– Üdv – mondta. – Láttam, már megismerkedett a kollégámmal. – Kezet nyújtott.

– A kollégájával? Igen, találkoztunk az előbb. – A fejemet csóváltam. JoaQuin Ez mellett ácsorgott kétoldalt, mint az idős szülők. Biccentettem feléjük. – A kollégája. Ez, maga aztán tényleg meg akar botránkoztatni minket – mondtam.

– Ugyan, ugyan. Nem. Dehogyis. – Bocsánatkérően a két doppel kísérőre vigyorgott. – Csak… nos, egyszerűen csak másként állunk a dolgokhoz.

– Ami felbecsülhetetlenül értékes tulajdonság! – mondta Joa vagy Quin lelkesen. Egymás mondatait kiegészítve beszéltek. – Örökösen azt halljuk tőled, Avice…

– …hogy túlságosan beleragadtunk a megszokott módszereinkbe. Ez a változás…

– …jót tesz nekünk, és Konzulvárosnak is. – Egyikük meglapogatta Ez hátát. – EzRa konzul kiváló nyelvész és bürokrata.

– Most jön az a rész, hogy ők az „új seprű”, igaz, konzul? – kérdeztem.

JoaQuin nevetett.

– Miért is ne?

– Valóban, miért ne?

– Hiszen pontosan erről van szó.

Nagyon udvariatlanok tudtunk lenni mi ketten, Ershul meg én. Minden ehhez hasonló eseményen egymás nyakában lógtunk, hangosan pusmogtunk és feltűnően viselkedtünk. Így amikor most megláttam, hogy trid kezével nekem integet, arra számítottam, hogy megint mókázni akar. De amint odaléptem hozzá, nyomatékosan csak ennyit mondott:

– Itt van Scile.

Nem néztem körül.

– Eszembe sem jutott, hogy esetleg eljön – mondta Ershul.

– Nem tudom, mit… – kezdtem. Egy ideje már nem láttam a férjemet. Nem akartam jelenetet. Az öklömet harapdáltam, aztán még jobban kihúztam magamat. – CalVinnel van, igaz?

– Zavarok, lányok?

Ismét Ez lépett oda hozzánk. Összerezzentem. Már megszabadult JoaQuin aggodalmaskodó kíséretétől. Italt nyújtott felém. Valamit bekattintott magában, mert a turbói felderengtek, és a testét körülvevő halvány aura színe megváltozott. Most jöttem csak rá, hogy a testébe épített tech segítségével akár végig is hallgathatta a beszélgetésünket. Ezre összpontosítottam, és próbáltam megállni a késztetést, hogy Scile-t lessem a teremben. Ez izmos volt, és alacsonyabb nálam. A haját rövidre nyíratta.

– Ez, ő Ehrsul – mondtam. Legnagyobb döbbenetemre éppen csak rápillantott a barátnőmre, majd szó nélkül visszanézett rám. Ekkora udvariatlanságtól a lélegzetem is elakadt.

– Jól érzi magát? – kérdezte.

A szaruhártyáján mozgó apró fénypontokat figyeltem. Ehrsul elhúzódott. Úgy döntöttem, vele tartok és gőgösen faképnél hagyom a férfit, de Ehrsul képernyőjén hirtelen felvillant egy üzenet: Maradj, okulj.

– Ennél azért sokkal ügyesebben kell majd viselkednie – mondtam halkan.

– Micsoda? – Meglepettnek tűnt. – Mi? Ez a maga…

– Nem az enyém – vágtam közbe. Erre elhallgatott.

– Az autom? – kérdezte végül. – Bocsánatot kérek. Sajnálom.

– Nem tőlem kell elnézést kérnie. – Enyhén lehajtotta a fejét. – Mit futtat? – kérdeztem rövid hallgatás után. – Látom a kijelzőit.

– Csak megszokás. Hőmérséklet, a levegő tisztasága, környezeti zajok. Valójában semmi értelmes, néhány alkalmazást leszámítva. Évekig dolgoztam olyan helyzetekben, ahol… szóval hozzászoktam, hogy minden szituációban felmérem, hol van trid, kamera, lehallgató, ilyesmi. – Erre felszaladt a szemöldököm. – És szokásom a háttérben futtatni a fordítóvert.

– Ne már! – mondtam. – Szörnyen izgalmas. De most őszintén válaszoljon. Audióvert visel? Zenét hallgat?

Nevetett.

– Nem – felelte – Ebből már kinőttem. Nem is tudom, mióta nem csináltam ilyet. Legalább egy vagy két hete?

– Miért futtat fordítóvert? Csak nem… – Hirtelen a karjára tettem a kezemet, és túljátszott pánikkal meredtem rá. – Ugye, beszéli a Nyelvet? Ó, te jó ég, rettenetes félreértés történt!

Ismét nevetett.

– Nos, gagyogok valamennyit a Nyelven, nem erről van szó. – Majd kissé komolyabban folytatta: – Viszont nem beszélem a shur’asit, sem a kedis dialektusokat…

– Ó, exotokkal ma este biztosan nem fog találkozni. Leszámítva a Górékat. – Meglepett, hogy ezt nem tudta. Konzulváros brémai gyarmat volt, ahol a brémai törvények a gyér létszámú exot népességet vendégmunkás státuszra korlátozták.

– És maga? – kérdezte. – Nem látom a turbókat. Ez azt jelenti, hogy beszéli a Nyelvet?

Egy pillanatig őszintén nem értettem, mire gondol.

– Nem – válaszoltam végül. – Hagytam, hadd nőjenek be az aljazatok. Valaha volt bennem is ez meg az. Jó hasznukat láttam immerülés közben. És igen – folytattam –, értem, mire gondol. Már az is nagy segítség lehet, ha valami egészen picit… világosabbá teszi, mit is mondanak a Gazdák. De láttam már ilyet, és túl… tolakodóak.

– Valahol ez a lényeg, nem? – kérdezte.

– Igen, és elviselem, ha feltétlenül szükséges, viszont a Nyelv esetében semmi értelme – magyaráztam. – Ha a Gazdák mondanak valamit, az egészből csak értelmetlen zagyvaságot hallani vagy látni. Üdv perjel lekérdezés minden rendben? zárójel időzítés indítása érdeklődés perjel hatvan százalék szívélyesség negyven százalék bizonyosság adott téma esetében beszélgetőtárs csevegési hajlandóságára, bla-bla-bla. – Kérdőn felhúztam a szemöldökömet. – Értelmetlen.

Ez áthatóan méregetett. Hazudtam, és ezt ő is tudta. Tisztában volt azzal, hogy egy konzulvárosi mélységesen illetlennek tartaná a fordítóver használatát ahhoz, hogy megértse a Nyelvet. Nem illegális, de visszataszító és udvariatlan. Magam sem igazán értettem, miért mondtam mindezt.

– Hallottam már a hírét – szólalt meg végül. Vártam. Ha EzRa csak egy kicsit is értette a munkáját, akkor előre felkészültek, és a legtöbb vendéggel, akikkel ma este találkoztak, személyes apróságokról is beszélgettek. Mégis teljesen megdöbbentem, mivel folytatta. – Ra eszembe juttatta, hol hallottam a nevét. Maga egy hasonlatban volt, igaz? És ha nem csalódom, járt a városban is. Odakint, Konzulvároson túl. – Valaki véletlenül meglökte, de le sem vette rólam a szemét.

– Igen – válaszoltam. – Jártam odakint.

– Elnézést, félek, hogy… Bocsánatát kérem, ha… Semmi közöm hozzá.

– Nem, nem, csak… meglepett.

– Természetesen hallottunk magáról. Alaposan felkészültünk, tudja. És nem sok olyan konzulvárosi van, aki olyat tett volna, mint maga.

Erre nem feleltem semmit. Nem is tudom, mit éreztem: éppen kiderült, hogy személyesen is szerepelek a Konzulvárosról szóló brémai jelentésekben. Ez felé emeltem a poharamat, elköszöntem és elindultam megkeresni Ehrsult, aki valahol a tömegben manőverezett az alvázán.

– Szóval kik ezek valójában? – kérdeztem. Ehrsul megvonta képernyőre rajzolt vállát.

– Ez igazán elbűvölő pofa, mi? – mondta. – Ra értelmesebbnek látszik, de ő meg szégyenlős.

– Találtál valamit online? – Biztosra vettem, hogy szorgosan próbál behatolni a levegőben hömpölygő adatfelhőbe.

– Nem sok mindent – mondta. – Azért vannak itt, mert Wyatt valami homályos puccskísérletbe kezdett. Olyan hangosan kukorékol, hogy teljesen megvadítja a tyúkokat. Ezért olyan feszült a konzulátus összes embere. Sikerült dekódolnom egy hosszabb eszmecsere legvégét… és a konzulátus tesztet csináltatott EzRával, ebben egészen biztos vagyok. Gondolom, te is tisztában vagy vele, hogy mióta nem érkezett konzul odakintről, és a konzulátuson kétségek támadtak, mennyire értheti a Nyelv nüanszait az, aki nem ezen nőtt fel. Nagyon ellenezhetik ezt a kinevezést.

– Technikailag ők is mind kinevezett alkalmazottak – jegyeztem meg. Ez fájó seb volt a konzulátusnak: Wyatt, csakúgy, mint minden attasé, érkezésekor hivatalosan feljogosította a konzulokat, hogy Bréma nevében nyilatkozzanak. – És mi a helyzet? Beszélik a Nyelvet? Mármint EzRa.

Ershul ismét vállat vont.

– Ha nem így lenne, nem lennének itt.

Valami történt a terem másik részében. Vannak pillanatok, érzések, amikor a kedélyes hangulat dacára hirtelen érzi az ember, hogy figyelnie kell. Mindig ez történt, amikor Gazdák bukkantak fel valahol – és most sem volt ez másképpen, amikor beléptek a Diplomaták csarnokába.

A vendégek próbáltak udvariasan viselkedni – mintha bármelyikünk is képes lett volna megsérteni őket, mintha a Gazdák bármilyen általunk értelmezhető koordináta-rendszeren értelmezték volna az udvariasságot. Ettől függetlenül a többségünk nem hagyta abba a fecsegést, és próbáltunk nem bámulni.

Egyedüli kivételnek a hajó legénysége számított: ők nyíltan meredtek az ariekaiakra, akiket most láttak először. A terem túlsó végében megpillantottam a kormányosomat, és tisztán láttam az arckifejezését. Egyszer hallottam egy elméletről, amely arra próbált magyarázatot találni, miért van az, hogy egy adott ember utazhat bármennyit, lehet bármennyire világpolgár, még az sem számít, biológiailag mennyire sokszínű a világa, egyszerűen képtelen nem reagálni egy exot faj láttán. Az elmélet szerint belénk van kódolva a terrai biom, és akárhányszor olyasmivel találjuk magunkat szemben, ami nem a saját, isten háta mögötti bolygónkon fejlődött ki, jelzi a testünk, hogy ilyesmit nem is szabadna látnunk.

KORÁBBAN – 2

Eleinte megtippelni sem bírtam, Scile hogyan érzi majd magát Konzulvárosban. Biztosan nem ő volt az első telepes, akit odakintről hozott magával egy hazatérő helybéli, de én még sohasem találkoztam másokkal.

Sok időt töltöttem az immert járó hajók fedélzetén vagy különböző kikötőkben, ahol a napok ciklusainak helyi ritmusa mindennel ellentétes volt, amit az emberi szervezet megszokott. Miután visszajöttem Konzulvárosba, sok ezer óra után végre megszabadulhattam a huszonnégy órát diktáló beültetésektől és ismét napciklusok szerint élhettem. Scile meg én a hagyományos módszerrel akklimatizálódtunk a 19 órás ariekai napokhoz, azaz a lehető legtöbb időt töltöttük a szabadban.

– Én szóltam! – közöltem. – Aprócska hely ez.

Most már valódi örömmel emlékszem vissza azokra az időkre. Mégis. Folyamatosan azzal rágtam Scile fülét, mekkora áldozat tőlem visszajönni ebbe a porfészekbe – odakintről ide, ismét picire zsugorodni! –, végül mégis sokkal boldogabb voltam, mint azt remélni mertem volna, amikor a légmentesen zárt vonatból kiléptem az eolburokba, és nagyot szippantottam Konzulváros szagából. Elsőre úgy éreztem, mintha ismét kisgyerek lennék, pedig ez így nem igaz. Kisgyereknek lenni semmi. Csak létezés. Később, amikor felidézzük magunkban, gondolatban felruházzuk a kamaszkor jellemzőivel.

Szóval a kezdeti időszak Konzulvárosban. Én voltam a messziről jött idegen, a megtakarított pénzzel és az immerülőket körüllengő menőséggel. Felvágtam. És örömmel fogadott mindenki, aki ismert, aki sohasem hitte volna, hogy egyszer hazatérek, aki kétkedve fogadta a jövetelem hírét, amikor az előző pépével megérkezett a levél.

Valójában egyáltalán nem voltam gazdag, viszont a megtakarításaimat brémai eumárkában kaptam. Természetesen ez volt Konzulváros nemzeti pénzneme is, de nagyon ritkán használta bárki is, mivel a metropolból érkező látogatások között esetenként harminc vagy még több kh is eltelhetett – ami több mint egy konzulvárosi év –, saját kis gazdaságunk önállóvá vált. Az összes többi brémai gyarmaton használt eumárkával ellentétben a helyi valutát ersatznak, pótléknak nevezték. Az ersatzok különbözőek lehettek, digitális pénz, bankjegy, érme, mással össze nem mérhetőek, államigazgatásunk határain túl értéktelenek. Az összeg, amelyet letöltöttem a számlámról és magammal hoztam, Brémában pár hónapra lett volna elegendő, itt viszont elméletileg a következő hajóig, vagy még a másodikig is kitartott. Nem hinném, hogy ezért bárki különösebben neheztelt volna rám – megdolgoztam odakint a pénzemért. Mindenkinek azt mondtam, hogy most, ezzel az összeggel lébeckodni fogok. Ez így nem volt teljesen igaz – mivel éppen senki sem adott nekem parancsokat, amelyeket megpróbálhattam volna a lehető legkisebb erőbefektetéssel teljesíteni, így egyszerűen csak nem dolgoztam, ez nem lébeckodás –, de mindenkit lenyűgözött az immerszlengből ismert szó. Mintha mindenki úgy gondolta volna, hogy jogom van lustálkodni.

Azok a váltószüleim, akik még dolgoztak, bulit rendeztek a tiszteletemre, és kicsit meg is döbbentett, milyen boldogan léptem be ismét a nevelőotthon ajtaján. Megöleltem, megcsókoltam, vidám kurjantásokkal üdvözöltem újra azokat a férfiakat és nőket, akik közül páran aggasztóan megöregedtek, míg mások fikarcnyit sem változtak. Mondtam én, hogy egyszer visszajössz! – hajtogatta Shemmi papa, amikor már a táncparketten lejtettünk. – Mondtam én neked! – Lelkesen bontogatták a csomagokat és nagyon örültek a brémai csecsebecséknek. – Igazán nem kellett volna, drágám! –kiáltotta Quiller mama, amint meglátta az esztétikai turbókkal ellátott karkötőt. Az anyák és az apák szégyenlős visszafogottsággal fogadták a férjemet. Scile egész este ugyanazzal a határozott mosollyal az arcán ácsorgott a feldíszített teremben, miközben én szépen berúgtam és türelmesen válaszolgattam ugyanazokra a kérdésekre az elmúlt éveimmel kapcsolatban.

Néha összeakadtam pár gyerekkori ismerőssel is, például Simmonnal. Bár titokban arra számítottam, hogy Yohnnal is találkozom, erre sohasem került sor. Új barátokat szereztem, ráadásul egy eddig teljesen zárt társadalmi rétegből. A távozásom előtt egyáltalán nem mozogtam ilyen körökben, de Konzulváros túl kicsi volt ahhoz, hogy én, a nagyra törő immerülő ne kerüljek a közelükbe. Csak látásból vagy hírből ismert emberekkel, konzulátusi munkatársakkal, konzulokkal ismerkedtem meg vagy kerültem még szorosabb kapcsolatba. Azonban akadtak olyanok is, akikkel sajnos már nem találkozhattam.

– Hol van Oaten? – érdeklődtem. Ő volt az, aki a konzulvárosi tridhíradóban mindig a konzulátus szóvivőjeként nyilatkozott. – Mi történt Renshaw papával? Hova tűnt GaeNor? – Ő volt az az idősebb konzul, vagyis valamelyikük, aki azt kérdezte tőlem, amikor besoroztak a Nyelvbe, hogy „Avice Benner Cho, igaz?”, olyan gyönyörűen felívelő hanghordozással, amely beépült a saját, egyéni nyelvhasználatomba, és ha utána bárhol a teljes nevemen mutatkoztam be, egy halk „igaz?” mindig ott zengett a gondolataim között, az ő hangján.

– Hol van DalTon? – A hírhedt konzul különösen érdekelt, mert mindkettőjükről az a hír járta, hogy okosak, cselszövők, és a szokásosnál jóval kevésbé titkolták a nyilvánosság előtt a többiekkel folytatott nézeteltéréseiket. Azóta pedig még szívesebben találkoztam volna velük, mióta megtudtam, hogy ők fejezték ki nyilvánosan a haragjukat a kislánykoromban megrepedt pépé miatt.

Oaten visszavonult, és viszonylag tehetős vagyonából éldegélt. Renshaw meghalt. Fiatalon. Ez nagyon elszomorított. GaeNor elhunyt, mindketten szinte közvetlenül egymás után: a túlélőt a veszteség és a szétcsatlakozás traumája vitte el. Az alapján, amit DalTonról megtudtam, úgy tűnt, a folyamatos véleménykülönbségek és egy, csak célozgatások szintjén ismert utolsó, nagy kirohanás, a konzulátuson belül dúló, feltűnően érthetetlen belviszály után eltűnt vagy eltüntették. Ez rögtön felkeltette az érdeklődésemet, de hiába próbáltam mélyebbre ásni, semmi mást nem tudtam meg. Odakintről tértem haza, ezért megtehettem, hogy illetlen módon közvetlenül a konzulokról kérdezősködjek, de éreztem, meddig tanácsos elmerészkedni.

Nyilvánvalóan csalóka illúzió, mégis úgy véltem, az odakint töltött időben sokat fejlődött a szarkazmusom, talán frappánsabb is lettem. Scilével mindenki nagyon kedvesen viselkedett, és teljesen el voltak ájulva tőle. Ő hasonlóképpen érzett a helyiekkel szemben. Több világon is megfordult, de Konzulvárosba úgy sétált be, mintha kitártak volna előtte egy ajtót. Felfedező lett. Házasságunk pontos természetét nem tartottuk titokban. A miénkhez hasonló kapcsolatok nem voltak ismeretlenek Konzulvárosban, csak rendkívül ritkák, ezért bizsergetően izgalmas látványosságnak számítottunk. Időnk nagy részét együtt töltöttük, bár egyre kevesebbet, mert Scile fokozatosan növelte a saját ismeretségi körét.

– Csak óvatosan – figyelmeztettem, miután egy partin egy Ramir nevű férfi feltűnően flörtölt vele, és különféle turbókkal a helyi szépségideálnak megfelelően provokatívvá változtatta az arcvonásait. Nem mintha tudtommal Scile valaha is érdeklődött volna a férfiak iránt, de akkor is. – A homoszex enyhén illegális errefelé – mondtam neki. – Leszámítva a konzulokat.

– És mi a helyzet azzal a Damier nevű nővel? – kérdezte Scile.

– A konzulátuson dolgozik – feleltem. – És egyébként is csak kicsit illegális.

– Ez elég mókás – mondta.

– Igen, nagyon édes.

– Szóval tudnak róla, hogy egyszer elvettél egy nőt?

– Odakint jártam, szerelmem – mondtam. – Azt csinálok, amit csak akarok.

Megmutogattam neki a helyeket, ahol gyerekkorunkban játszottunk. Galériákba és tridkiállításokra jártunk. Scile-t lenyűgözték Konzulváros csavargó automjai, a melankóliát árasztó koldusmasinák.

– Nem mennek ki a városba? – kérdezte.

Ami azt illeti, előfordult, de még ha valahogy rá is bírta volna venni őket egy beszámolóra, ezek a mesterséges agyak túl gyengék voltak ahhoz, hogy leírják a látványt.

Scile természetesen a Nyelv miatt érkezett, de attól még ugyanúgy rácsodálkozott minden más furcsaságra. Lenyűgözte az ariekai biotuning. Ha meglátogattuk valamelyik barátunkat, értékbecslőket megszégyenítő alapossággal méregette a félig élő dísztárgyakat, az épületeken az építészeti megoldásokat, az embereken az orvosi beavatkozások nyomait, a protéziseket és hasonló pluszokat. Együtt álldogáltunk az eolkupola szélén, Konzulváros erkélyein és kilátóhídjain, és néztük a nyájakba verődött, legelésző erőműveket és gyárakat. Igen, Scile a várost fürkészte, ahol a Nyelvet beszélték, de közben nem felejtette el alaposan szemügyre venni az épületeket sem. Egyszer még integetett is, akár egy kisfiú, és azok a távoli erőművek ugyan nem láthattak minket, az egyik mégis mintha válaszul megbillentette volna a csápját.

Valaha Konzulváros közepétől nem messze állt az első irattár. Amióta összedőlt, a helyén maradt törmelékhalmot bármikor eltakaríthatták volna, mégis emberöltők óta ott éktelenkedett, pedig több mint másfél megaórájuk, több mint fél helyi évszázaduk lett volna rá. A város korai tervezői valamiért úgy gondolták, hogy az embereknek szükségük van romokra. A környékbeli gyerekek még mindig idejártak, ahogyan valaha mi is tettük, és a növényzettel benőtt romokon terrai állatok osztoztak a helyi fauna egyes képviselőivel, amelyeket nem pusztított el az általunk belélegzett levegő.

– Az meg micsoda? – Vörös, majomszerű, kutyafejű lény kúszott fel egy ereszcsatornán.

– Rókának hívják – feleltem.

– Helyi alternatíva?

– Nem tudom. Ha egy másik fajból módosították ilyenre, az nagyon régen történt.

– És az mi?

– Csóka.

– Durbincsmacska.

– Kutya.

– Helyi élőlény. Nem tudom, mi a neve.

– Nálunk nem ezt nevezik kutyának – mondta Scile, vagy lassan ismételgette valamelyik nevet: „Csó-ka”. Leginkább az ismeretlen, Ariekán honos élőlények érdekelték.

Egyszer hosszú órákat töltöttünk a perzselő napon. Eleinte beszélgettünk, aztán csak ültünk ott szótlanul és fogtuk egymás kezét, olyan sokáig és olyan csendben, hogy az állatok és az értelmes növények végül megfeledkeztek rólunk, és minket is a táj részének tekintettek. Két alkarnyi méretű lény viaskodott a fűben, egészen közel hozzánk.

– Nézd! – súgtam. – Psszt! – Az állatok közelében otromba mozgású, kétlábú élőlény botorkált: a hátsó részét mintha szegélyként fröcskölte volna össze a vér.

– Megsérült – mondta Scile.

– Nem egészen. – Mint minden konzulvárosi gyerek, én is tudtam, mi az. – Nézd! – mondtam. – Az ott egy helyi ragadozó. – Az apró termetű, ádáz altborzra mutattam. – Amivel küzd, az egy úgynevezett csonk. Pontosan ugyanaz, mint ami éppen ott menekül támolyogva. Látszólag két teljesen különböző fajból származnak, igaz? Látod, hogy annak ott milyen tépett a farka vége? Ugyanúgy, mint annak az állatnak a fejrésze, ami az altborzzal küzd. Ez a kettő ugyanannak az állatnak a két része: az agyfél és a testfél. Ha a csonkot támadás éri, azonnal két részre válik szét: a húsfél harcolni kezd a ragadozóval, miközben az agyfél biztonságba jut, és gyorsan keres magának egy másik felet, hogy még utoljára párosodhasson.

– Véletlenül sem hasonlít semelyik őshonos lényre – mondta Scile.

– De… azt sem hinném, hogy terrai lenne. – A csonk húsfele lassan, de biztosan felülkerekedett az altborzon. – Mielőtt szétszakadt volna, nyolc lába kellett, hogy legyen. Terrán nem éltek nyolc végtagú lények, nem? Esetleg víz alatt, bár…

– Nem terrai és nem ariekai – feleltem. – Kiloórákkal ezelőtt, véletlenül került ide egy kedis hajón. Kis vándorcigányok. Valószínűleg jó lehet a szaguk, mert rengeteg helyi létforma minduntalan rájuk vadászik. Pedig a csonkok húsától vagy rosszul lesznek, vagy megdöglenek. Szegény, szerencsétlen menekültek.

Az öncsonkító agyfele meghúzódott a leomlott kövek és rozsdás áramkörpanelek árnyékában, és onnan nézte egykori hátsó része győzelmét. Úgy imbolygott, mint egy manguszta vagy egy kisméretű dinoszaurusz. Mivel a csonk egyetlen szemét ő birtokolta, a húsfél vakon, de harciasan szimatolt újabb ellenfelek után, amelyektől megvédhette volna elszökött agyát.

Scile érthetetlen érzelmességtől hajtva felpattant, és némi erőfeszítéssel felnyalábolta a csonk húsfelét – ami nem kis teljesítmény volt, hiszen a karmos lényben megmaradt összes ösztön egyetlen dologra, a harcra motiválta –, majd hazahozta. Pár napig sikerült életben tartania. Összetákolt ketrecbe dugta, ételt tett be neki, amelyet a csonk olykor-olykor megdézsmált, miközben megállás nélkül rótta köreit, mintha még mindig lenne agya, ami védelemre szorult. Mindent megtámadott, a belengetett rongyokat vagy a bedugott kefét is. Nagyon hamar elsorvadt és meghalt, és kénytelenek voltunk megszabadulni sózott csigára emlékeztető maradványaitól.

A pénzfalnál elmeséltem Scilének első találkozásomat Brennel. Valamiért sokáig tétováztam, megmutassam-e neki a helyet, vagy egyáltalán elmeséljem-e neki a történetet. Habozásom annyira meglepett, hogy végül csak rávettem magamat a dologra. Scile hosszasan bámulta a házat.

– Itt él még? – kérdeztem az egyik helyi kereskedőt.

– Nem sokat látni, de igen, még itt lakik. – A férfi kurta kézmozdulatot tett, ami elűzte a balszerencsét.

Scile idegenvezetője lettem a saját gyerekkoromban. Az egyik délelőtt éppen a városban reggeliztünk, amikor a kis tér túlsó felén megláttam – és rögtön mutattam is Scilének – egy kis csapatot, a fiatal konzultanoncok maroknyi csoportját, akiket éppen felügyelet alatt, szabályozott körülmények között, megfelelő védelemmel ellátva vezettek körbe a városban, amelynek egy napon az érdekeit képviselik majd. Öten vagy hatan lehettek, ránézésre ugyanabból a tenyészetből, tíz-tizenkét gyerek, alig pár kiloórával a pubertáskoron túl, mellettük pedig tanárok, biztonságiak és két felnőtt konzul, egy férfi és egy nő, akiket ebből a távolságból nem ismertem fel. A tanoncok csatlakozói vadul villóztak.

– Mit művelnek? – kérdezte Scile.

– Kincsekre vadásznak. Órán vesznek részt. Fogalmam sincs – feleltem.

– Megmutatják nekik a hűbérbirtokot. – Scile még le sem nyelte a tömény helyi kétszersültet, amelyet állítólag imádott (az én ízlésemnek túlságosan szerzetesi eledel volt), de felpattant az asztaltól, és úgy bámult a csapat után, amit én enyhe feszengéssel néztem, a többi vendég pedig őszinte meglepetéssel figyelt. – Gyakori az ilyesmi?

– Nem igazán – válaszoltam. Alig párszor találkoztam hasonló csoportokkal, és többnyire az is gyerekkoromban történt. Ha esetleg ilyenkor éppen a barátaimmal lógtunk, megpróbáltuk elkapni valamelyik leendő konzul pillantását, és amint ez sikerült, vihogva elfutottunk – néha valamelyik kísérőjükkel a nyomunkban és miután elmentek, pár percig nagyon feltűnően, bár idegesen úgy tettünk, mintha játszanánk. Most minden figyelmemmel a reggelimre koncentráltam, és vártam, hogy Scile végre leüljön.

– Mit szólnál egy gyerekhez? – Ez volt az első kérdése, amikor letelepedett.

A távolodó doppelek után néztem.

– Érdekes asszociáció – mondtam. – Itt azért nem lenne ugyanaz, mint…

Scile hazájában, a szülőbolygóján a gyerekeket jellemzően több felnőtt nevelte, lehetett kettő és akár hat is, akik mind közvetlen genetikai kapcsolatban álltak. Scile gyakran és szeretettel emlegette édesapját, édesanyját és az apanénéket, vagy bármi is volt a nevük. Nagyon régen találkozott velük utoljára: ezek a kötelékek idővel meggyengülnek odakint.

– Tudom – mondta. – Csak… – A város felé intett. – Kellemes hely ez.

– Kellemes?

– Van valami ebben a városban.

– „Valami”? Látszik, hogy a szavak tanulmányozása a mesterséged. Mindegy, tegyünk úgy, mintha meg sem hallottalak volna. Miért is akarnék egy ilyen morzsányi helyre…

– Jaj, hagyd már ezt! – Scile mosolygott, és éppen csak kihallatszott a hangjából az él. – Kijutottál, igen, tudom. Avice, közel sem bánod annyira, hogy itt lehetsz, mint amennyire ezt másokkal szeretnéd elhitetni. Ha ez a hely számodra maga a purgatórium, nem jöttél volna ide. Annyira azért nem kedvelsz. – Ismét mosolygott. – Egyébként mi bajod az ötlettel?

– Elfelejtesz valamit. Nem odakint vagyunk. Brémában az általános vélemény az, hogy amit mi itt művelünk… leszámítva a biotuningot, azt pedig a tudodkik kegyelméből kapjuk… az barbár harctéri kuruzslás. És ebbe beletartozik a szextech is. Emlékszel még, hogy készülnek a gyerekek? Te meg én nem igazán…

Nevetett.

– Jogos – mondta. Megfogta a kezemet. – Mindenben kompatibilisek vagyunk, csak az ágyban nem.

– Ki mondta, hogy ágyban akarom csinálni? – kérdeztem. Viccnek szántam, nem csábításnak.

Most visszagondolva az egész akkori időszak előjátéknak tűnik. Számomra az első alkalom, amikor olyan exotot láttam, akivel a szülővárosomban sohasem találkoztam, egy Sebzi nevű parányi világon történt. Bemutattak egy csapat rajlénynek. Fogalmam sincs, melyik fajból és melyik bolygóról származtak. Azóta sem találkoztam velük. Az egyik pótlábon egyensúlyozó homokóratest odalépett hozzám, meghajolt, és egy kiugró, tölcsérszerű nyúlványból kifogástalan angloubik nyelven ez hallatszott: „Örülök a találkozásnak, Ms. Cho.”

Scile sokkal nagyobb hidegvérrel reagált a kedisekre, shur’asikra vagy a pannagetchekre, mint én a rajlényekre. Gyakran tartott előadást Konzulváros keleti negyedében a munkájáról és az utazásairól (állandóan lenyűgözött, hogy bár sohasem lódított, de őt hallgatva mégis olyan koherensnek és precízen felívelőnek tűnt az élete). Az egyik ilyen alkalmat követően egy kedis trojka lépett oda hozzá: fodraik között szaporán pislogtak a színsejtek, a trió hímnős szószólója pedig a fajra jellemző furcsa artikulációval mondott neki köszönetet, és horgas nemzőszervével hálásan megszorította Scile kezét.

Személyesen mutatkozott be a shur’asi boltosnak, akit mi csak Hevesként ismertünk – bár Scile kissé nagyképűen, de őszinte örömmel egyszer felmondta nekem a nevét jelentő jelsorozatot –, és egy kis időre egészen szoros barátságot kötöttek. A helybéliek meghatódva néztek utánuk, ha sétára indultak a városban: Scile nyájasan átkarolta Heves főtörzsét, a shur’asi csillószőrei pedig szaporán dolgoztak, hogy tartani tudja vele a lépést. Ilyenkor történeteket meséltek egymásnak.

– Örökké az immerről beszélsz – mondogatta neki Heves. – Próbáltad volna spirálhajtóművel. Egekre, az volt ám az utazás!

Sohasem bírtam rájönni, vajon tényleg annyira hasonlít-e a gondolkodásuk a miénkhez, mint az anekdotái jellegéből következett volna. A fecsegéshez mindenesetre kiválóan értett, egyszer még valamelyik kedis szomszédja gyér angloubikját is remekül utánozta egy bonyolult vicc kedvéért.

Scile természetesen az ariekaiakkal is találkozni akart. Az ő tanulmányozásuknak szentelte az éjszakáit, amint letudta a társasági életet. És ők voltak az egyetlenek, akikkel nem tudott mit kezdeni.

– Még mindig semmi hasznosat nem találtam róluk – mondta. – Nem tudom, mifélék, hogyan gondolkodnak, mit csinálnak, miként dolgoznak. Még azok a szövegek sem sokat érnek, amiket maguk a konzulok írtak a munkájukról, az, ööö, ariekaiakkal folytatott interakciókról, az egész… teljesen üres. – Úgy nézett rám, mint aki akar tőlem valamit. – Pontosan tudják, mi lenne a dolguk – mondta –, mégsem teszik.

Kellett pár pillanat, mire megértettem, mi nem tetszik neki.

– A konzuloknak nem az a dolguk, hogy megértsék a Gazdákat – válaszoltam.

– Akkor kié?

– Miért kellene bárkinek is megértenie őket? – Azt hiszem, akkor érzékeltem először, hogy szakadék tátong kettőnk között.

Addigra már ismertük Ghardát, Keyliegh-t és másokat a konzulátusról, vagy hozzájuk közel álló embereket. Összebarátkoztam Erhsullal. Ő gyakran bosszantott azzal, hogy nincsen valódi szakmám (a konzulvárosiakkal ellentétben már azelőtt ismerte a lébeckodó fogalmát, hogy meghonosítottam volna), én pedig pontosan ugyanezzel ugrattam. Ehrsulnak automként sem jogai, sem feladatai nem voltak, de ha jól értettem, akkor egy korábbi tulajdonosa, egy telepes valamelyik előző generációból, végrendelet nélkül halt meg, ezért Ehrsul soha többé nem lett senki más tulajdona. A roncsok újrahasznosítására vonatkozó törvények szerint ugyan elméletileg bárki igényt tarthatott volna rá, de ennyi idő után már a gondolat is fertelmesnek tűnt.

– Csak turingver – mondta Scile a távollétében, bár annyit elismert, hogy sokkal jobb minőségű, mint amivel valaha találkozott.

Őszintén meglepte a helyiek és Ehrsul viszonya. Nekem nem tetszett a hozzáállása, de mivel mindig olyan udvariasan viselkedett vele, mintha személynek tekintené, nem kezdtem vitát a kérdésről. Scile egyetlen alkalommal mutatott valódi érdeklődést Ehrsul iránt, amikor eszébe jutott, hogy az automok nem lélegeznek, ezért ő akadálytalanul kimehetne a városba. Gyorsan megosztottam vele azt, amit egyszer Ehrsul már elmondott nekem: sohasem járt a városban és soha nem is fog. Azt nem tudom, miért, de a hangsúlya miatt, amellyel ezt akkoriban közölte, nem is szándékoztam megkérdezni.

A barátnőmet néha megkérték, hogy bütykölje meg a műagyakat vagy az automokat, ezért szoros kapcsolatban állt a konzulátussal: gyakran találkoztunk különböző hivatalos estélyeken. Engem is azért hívtak meg, mert hasznomat látták. A feletteseim sokkal régebben jártak odakint, mint én: a konzulátus munkatársai közül pedig csak nagyon keveseknek adatott meg, hogy hivatalos ügyekben Brémába utazzanak. Ennélfogva remek hírforrásnak tartottak, akit ki lehetett faggatni Charo City aktuális politikai helyzetéről és kultúrájáról.

Amikor először készültem elhagyni Konzulvárost, Renshaw papa félrevont egy beszélgetésre – ráadásul szó szerint, mert karon fogott és a búcsúbulimnak otthont adó terem szélére húzott. Atyai jótanácsokra számítottam, alaptalan rémtörténetekre, mi vár rám odakint, ehelyett azt fejtegette, hogy ha valaha visszajönnék, Konzulvárost minden Brémával kapcsolatos információ érdekelné. Mindezt olyan udvariasan és magától értetődően mondta, hogy csak kis idő múlva esett le, hogy tulajdonképpen kémkedésre kért fel. Akkor jót derültem azon, milyen valószínűtlen is lenne ez a fordulat, aztán el is felejtettem a dolgot. Így még jobban meglepődtem, amikor több ezer órával később, már Konzulvárosban egyszer csak rádöbbentem, hogy pontosan azt teszem, amit elvártak tőlem.

Bármit is csináltunk, Scile meg én azonnal az érdeklődés középpontjába kerültünk – ő kuriózum volt, egy ámuldozó, folyamatosan kíváncsi kívülálló, én meg a Nyelv része, visszatért immerülő, közepesen ismert híresség. De mivel információkkal láttam el a konzulátust Brémáról, én, a közember a közember férjemmel együtt még így is sokkal szívélyesebb fogadtatásra leltünk ezekben a körökben, mint amire amúgy számíthattunk volna. A meghívások még akkor is rendszeresen érkeztek, amikor Konzulváros jelentéktelen kis médiája már nem hozott le több interjút vagy kis színest a tékozló immerülőről.

Nem sokat teketóriáztak, érkezésem után szinte azonnal felvették velem a kapcsolatot. Nem a konzulok, persze, hanem pár vezír és magasabb beosztású papírtologató: meghívtak egy megbeszélésre, ahol olyan ködösen fogalmaztak, hogy eleinte nem is értettem, mit akarnak, amíg hirtelen be nem villant Renshaw papa. Csak akkor értettem meg, hogy azok a halk kérdések, amelyek bizonyos brémai trendekre, társult hatalmi csoportokra és az illetékesség alá tartozó erőkre, illetve törekvéseik iránt tanúsított attitűdre vonatkoztak, valójában a politikai hírszerzést szolgálták. És fizetni is hajlandóak lettek volna ezért.

Utóbbi elég nagy butaságnak tűnt. Nem fogadtam volna el pénzt azért a kevésért, amit mondani tudtam volna nekik. Egyetlen intéssel belefojtottam a szót valakibe, aki diplomáciai szempontból próbálta megindokolni a politikai aggályaikat: nem számított. Letöltéseket, hírkötegeket mutattam nekik, és talán sikerült nagyon minimálisan érzékeltetnem a brémai kormányzó párt, a Kozmopolita Demokraták hatalmi egyensúlyát. Bréma háborúi, katonai beavatkozásai és válsághelyzetei sohasem hoztak lázba, de talán azok, akik nálam figyelmesebben követték az eseményeket, kissé mélyebb bepillantást nyertek az aktuális válsághelyzetbe. Őszintén szólva kétlem, hogy bármi olyat hallottak volna tőlem, amit egy műagy vagy elemző ne tudott volna magától megmondani vagy kikövetkeztetni.

Túlzás lenne kémdrámának nevezni. Pár nappal később bemutattak Wyattnek, aki akkor még Bréma új embere volt Konzulvárosban, és a konzulátusi kapcsolataim burkoltan óvatosságra intettek vele kapcsolatban. Wyatt rögtön a konzulátusi meghallgatásommal viccelődött. Azt kérdezte, bekameráztam-e a hálószobáját, vagy valami hasonlót. Nevettem. Mindig örültem, ha útjaink keresztezték egymást. Megadta a magán számát.

Ilyen és ehhez hasonló körökben mozogtam már, Konzulváros előkelőbb társadalmi rétegeiben, amikor először találkoztam CalVin konzullal és a szeretőjük lettem. Sok mindent megtettek a kedvemért, többek között lehetőséget adtak Scile-nak, hogy találkozzon a Gazdákkal.

CalVin két magas, szürke bőrű férfi volt, nálam valamivel idősebbek, és rendelkeztek a legjobb konzulokra jellemző játékossággal és elbűvölő arroganciával. Gyakran meghívtak különböző hivatalos eseményekre – és velem együtt Scile-t is –, vagy éppen ők kísértek el minket a városunkba, ahol egy biztonságiak nélkül sétáló konzul elég szokatlan látványt nyújtott ahhoz, hogy komolyabb érdeklődést keltsen.

– Konzul… – Az volt Scile első, óvatos kérdése, amikor végre összeszedte a bátorságát. – Érdekelne valami a… Gazdákkal folytatott kommunikációval kapcsolatban. – És már bele is vágott valamelyik aprólékos, misztikus problémája boncolgatásába. Akkoriban hálás voltam CalVinnak a türelmükért, bár a válaszaik kétségkívül csalódást keltettek.

CalVin társaságában olyan részleteket hallottam, láttam vagy következtettem ki Konzulváros életének különböző aspektusaiból, amelyek máskülönben rejtve maradtak volna előttem. Szeretőim elejtett célzásaiból, utalásaiból és kiszólásaiból raktam össze a képet. Néha hiába erősködtem, nem válaszoltak – legfeljebb mormoltak valamit a megtévedt kollégákról vagy az ariekai frakciókról, aztán nem voltak hajlandóak belemenni a részletekbe –, de már abból rengeteget tanultam, ha csak figyeltem.

Brenről is faggattam őket.

– Elég ritkán látom – mondtam. – Mintha nem igazán járna gyűlésekre.

– El is felejtettem, hogy közös múltatok van – mondta CalVin, és mindketten engem méregettek, bár nem pontosan egyformán. – Nem, Bren önkéntes száműzetésben él. Nem mintha valaha is elmenne innen, érted.

– Az nem illene abba a szerepbe, amit elképzelése szerint közöttünk tölt be.

– Pedig megvolt az esélye. Elmehetett volna.

– A csonkolás után.

– Helyette… – Nevettek. – Bizonyos értelemben ő a mi engedéllyel létező nyomorúságunk.

– Nagyjából tisztában van azzal, mi folyik a városban. Vagy még azon is túl… olyasmit is tud, amit nem kellene.

– Lojálisnak nem nevezném. De hasznosnak igen.

– De lojálisnak semmiképpen. Most már nem az, már ha egyáltalán az volt valaha. – Scile élénk érdeklődéssel hallgatta őket.

– Milyen? – kérdezte tőlem egyszer. – Csináltam már hármasban, és biztosan te is, de nem hinném, hogy…

– Istenem, borzalmas vagy. Az teljesen más. – Akkor sziklaszilárdan meg voltam győződve erről. Ma már vannak kétségeim.

– Ilyenkor mindketten veled foglalkoznak? – kérdezte.

Vihogtunk: ő az ostoba, buja érdeklődésén, én azért, mert a kérdés már-már blaszfémiának tűnt.

– Nem, az egész teljesen kiegyensúlyozott. Cal, én meg Vin együtt csinálunk mindent. De most őszintén, Scile, mintha én lennék az egyetlen, aki egy konzullal…

– Te vagy az egyetlen, akivel beszélhetek ilyesmikről. – Addigra nem voltam annyira biztos abban, hogy ez igaz. – Azt hittem, a homoszexet nem tolerálják errefelé – mondta.

– Most csak megjátszod magad – feleltem. – Amit ők csinálnak, vagy bármelyik konzul, az nem az. Te is tudod. Ez… önkielégítés. – Ez volt a közkeletű, bár megbotránkozást keltő definíció, és már attól gyereknek éreztem magamat, hogy kimondtam. – Képzeld el, milyen lehet az, amikor két konzul összejön.

Scile órákat – rengeteg órát – töltött azzal, hogy az ariekaiak rögzített beszédét hallgatta, és kétdés meg tridfelvételeket nézett vissza a konzulok és a Gazdák találkozásairól. Sokszor láttam, hogy némán formálta a szavakat, olvashatatlan jegyzeteket firkált a füzetébe vagy fél kézzel gépelt be valamit az adattárolóba. Gyorsan tanult. Ez nem lepett meg. Mire CalVin végre meghívott minket egy olyan rendezvényre, amelyre a Gazdák is hivatalosak voltak, Scile többé-kevésbé tökéletesen értette a Nyelvet.

A tervezett esemény a konzulok és Gazdák között pár hetente esedékes megbeszélés volt. A világok közötti kereskedelem ugyan csak néhány ezer óránként vált aktuálissá, akkor viszont kellettek hozzá ezek a kimerítő és óvatos tárgyalások. Minden beérkező immerhajóval ismertették a konzulátus és a Gazdák közötti megállapodást (Bréma helyi képviselőjének jóváhagyásával), a bárka ezeknek a tudatában, ariekai technológiával és áruval megrakodva távozott, hogy a soron következő alkalommal leszállítsa mindazt, amit a Gazdák cserébe kértek. Tudtak várni.

– Lesz egy fogadás – mondta CalVin valamelyike. – Van kedvetek eljönni?

A tényleges tárgyalásokon természetesen nem vehettünk részt, amit Scile nagyon sajnált.

– Mit érdekel? – kérdeztem. – A világ legunalmasabb dolga. Kereskedelmi egyeztetések? Komolyan? Mennyi mindent, mit akarsz egyáltalán tudni a…

– Mindent tudni akarok, ez a lényeg. Mit akarnak? Tudod te egyáltalán, mit csereberélünk velük?

– Elsősorban szakértelmet. Ami az MI-khez, műagyakhoz, ilyesmikhez kell. Amit ők nem képesek előállítani…

– Tudom, a Nyelv miatt. De akkor rettenetesen érdekel, miként viszonyulnak ehhez a technológiához, miután már az övék.

Természetesen egy ariekai sem tudott parancsokat begépelni egy műagyba: az írás koncepciója ismeretlen volt számukra. A hangalapú parancsbevitel sem működött jobban – amennyire ezt az exopszichológus specialisták meg tudták ítélni, a Gazdák egyszerűen képtelenek voltak használni a gépeket. A számítógép ugyan számunkra hibátlan szókinccsel beszélt hozzájuk, de az ariekaiaknak a szavak mögött nem volt értelem, és az egészet csak zajnak hallották.

Így aztán a tervezőmérnökeink olyan számítógépekkel álltak elő, amelyek tulajdonképpen folyamatosan hallgatóztak. A legegyszerűbb ariekai biotuningolt erősítő– és telefonállatokat építették át, mert a Gazdák – bár azt senki sem értette, hogyan – akkor képesek voltak megérteni egymást (és a konzulokat), ha a beszédet ilyen eszközök közvetítették, akár élőben, akár felvételről: amíg a kimondott vagy rögzített szóban tudatosság volt és egy igazi elme fogalmazta meg, sem idő, sem távolság nem csökkentette az érthetőségét és jelentőségét mindannak, amit Scile provokatívan „léleknek” nevezett. A tervezőink pedig fogták és továbbfejlesztették ezeket a kis közvetítőket, sőt néha teljesen kicseréltek bennük mindent, és a Gazdáknak elérhetetlen kommunikációs technológiával pótolták. Mesterséges agyakon vezettük át a hangjukat.

A programok beszélgetőtársak között működtek és a burkolt jelentéstartalmak alapján alkották meg saját utasításkészletüket. Az ariekaiak ugyanúgy beszélgettek egymással, mint mindig, és ha a társalgásuk bizonyos elméleti irányokba fordult, akkor a ’ver belehallgatott a beszélgetésbe, és számításokat végzett vagy automatizált feladatokat indított el. Hogy mindebből az ariekaiak mit értettek meg, az meghaladta a tudásomat, de mint azt többen bizonygatták nekem, a Gazdák tudták, hogy valamit adtunk nekik – végül is fizettek érte.

– És mi mit kapunk? – kérdezte Scile.

CalVin a magasba mutatott, a fejünk fölött mozgó csillárra, ami lassan és kecsesen vonszolta magát a terem sötétebb sarkai felé, fénylő végű csápokat nyújtogatva, vagy éppen visszahúzva.

– Biotuningolt eszközöket, természetesen – felelték. – Ezt te is tudod.

– Brémában láthattál eleget. Az ennivalónk nagy részét tőlük kapjuk. Ékköveket, apró-cseprő holmikat. – Mint a legtöbb konzulvárosi, én is csak ködösen ismertem az emlegetett cserekereskedelem részleteit. – Aranyat.

CalVin hivatalos minőségében volt jelen, de attól még remek házigazdának bizonyult, akkor, ott, azon az első estélyen. Scile az embereknek és ariekaiaknak kikészített finomságokkal teli asztal mellett várakozott.

– Végre elegyedtek a helyiekkel? – Észre sem vettem Ershult, olyan hangtalanul bukkant fel mögöttem. Összerezzentem, amikor váratlanul megszólított, aztán nevettem.

– Milyen szépen viselkedik – böktem Scile irányába.

– Türelmes – mondta Ehrsul. – Teneked nem kell annak lenned. Már találkoztál a Gazdákkal.

Mint mondta, éppen csak beugrott – feltételezhetően szoftverfrissítésre indult. Megpördült a görgőin és távozóban egyetlen szót súgott Scile-nak, aki köszönt neki és sokáig nézett utána.

– Tudod, mit hallottam CalVintől? – kérdezte tőlem halkan. Poharával Ehrsul távolodó alakja felé intett. – Beszéli a Nyelvet. Hibátlanul. Minden konzul tökéletesen megérti. Ha viszont a Gazdákkal próbál kommunikálni, egy szót sem fognak fel belőle. – A szemembe nézett. – Tehát valójában mégsem beszéli a Nyelvet.

Scile tovább próbálkozott azzal, hogy leplezze a türelmetlenségét – legalább nem volt udvariatlan. CalVin gondosan bemutatta a jelenlévő konzulátusi munkatársaknak és konzuloknak, akiket még nem ismert. És természetesen a Gazdáknak is, miután a szokásos megfoghatatlan hangulatváltozásból egyszer csak észrevettük, hogy megérkeztek.

Több ezer óra is eltelt azóta, hogy utoljára ilyen közel kerültem hozzájuk. Négyen voltak. Három kifejlett példány, harmadik lárvaállapotukban, sudár alakjukon hosszú, szőrszerű szálak remegtek. A negyedik a végállapotban járt – már elérte az aggkori szenilitás. Roppant felsőteste ingaként lengett, végtagjai szaporán csévéltek. Határozottan lépkedett, de már agyatlanul. Testvérei könyörületességből hozták magukkal. Az ösztöneinek engedelmeskedve követte a többieket, a látószervek és a vegyi szagnyom alapján. Az ariekai élővilág több törzse ugyanazt az evolúciós stratégiát követte, miszerint az utolsó inkarnáció az ifjak élelemforrásául szolgál, akik napokon keresztül majszolták a haldokló élőlény tápláló szöveteit anélkül, hogy megölték volna. Gazdáink is így tettek fajtájuk történelmének hajnalán, de nemzedékekkel ezelőtt felhagytak vele, következtetéseink szerint azért, mert barbárságnak tartották. Meggyászolták azokat a társakat, akik elméjük elsorvadása után az utolsó előtti fázisba léptek, és tiszteletteljesen kísérgették sétáló hulláikat egészen addig, amíg azok szét nem estek.

Az élőholt lény nekiment az asztalnak. Borospoharak borultak, szendvicsek gurultak szanaszét, HenRy, LoGan, CalVin meg a többi konzul pedig udvariasan nevetett, mintha ez nagyon mulatságos lenne.

– Kis figyelmet kérek! – mondta CalVin, és előrehúzta Scile-t, egyenesen a mélyen tisztelt bennszülöttek elé. – Scile Cho Baradjian, ő a Szóló… – majd egyszerre, Dallamos és Szaggatott hangon kimondták a Gazdák vezetőjének nevét.

A Gazda kiugró, korallszerű kitüremkedései végéről nézett le ránk. A rendszertelenül sarjadó rügyek végén egy-egy szem díszelgett.

– kora/shahundi – mondta CalVin egyszerre.

A Gazdák nevét kizárólag a konzulok tudták kiejteni.

A Gazda kocsánynyakán imbolygó Szaggatott-szája, amely rettenetesen hasonlított az emberi ajkakra, motyogni kezdett: ezzel együtt a mellkasunkkal egy vonalban, ahol a testük kigömbölyödött, kinyílt a Dallamos-száj és köhögve halk, lekerekített magánhangzókat hallatott: tao dao thao.

A Gazda kisállatok belső szerveit tekerte magára nyakláncként. Tűhegyes végű lábai között állatkísérője tekergőzött. Az agyhalott vénséget leszámítva az összes arieakainak volt egy ilyen társa. Ez a példány csecsemőnyi, lárvaszerű lény volt, tömzsi lábakkal és vékonyka tapogatókkal, a hátát pettyező lyukak némelyikét fémberakás szegélyezte. Mozgása átmenetnek tűnt a görcsös összehúzódás és a kúszás között. Egy zelle volt, biotuningolt akkumulátorszörny, amelybe drótokat dugtak és amelyből – attól függően, tulajdonosa mivel etette – különböző típusú energiát lehetett nyerni. Az ariekai városban nyüzsögtek az efféle energiaforrások.

kora/shahundi előrelépett: négy lába kicsit emlékeztetett a pókokéra, mindegyik hosszú volt, ízelt és sötét szőr borította. Kitárta a szárnyait: a hátán szétnyílt a hallószervként funkcionáló, sokszínű legyezőszárny – elülső részén, a nagyobb száj alatt pedig megmozdult a fogásra és tárgyhasználatra való adományozószárny.

Szeretnénk kezünkkel megszorítani az adományozószárnyadat – mondta CalVin a Nyelven, mire Scile, akinek az arcáról még mindig nem bírtam leolvasni semmit, csak azt láttam, hogy összeszorította az ajkát, majd kinyújtotta a kezét. A Gazda megragadta a férjem kezét, bár ez a köszöntés számára teljesen értelmetlen volt, és utána megfogta az enyémet is.

Tehát Scile láthatta, hogyan beszélik a Nyelvet. Figyelt. Rövid kérdésekkel bombázta CalVint, ha éppen szünetet tartottak a tárgyalásban, és ők ketten nagy meglepetésemre tűrték.

– Micsoda? Arra céloz, hogy nem bírtatok megegyezni…?

– Nem, ez…

– Sokkal bonyolultabb ennél.

– Várj.

Aztán CalVin egyszerre beszélt megint. Suhaish ko – hallottam egyszer; azt mondták, kérlek.

– Majdnem mindent megértettem – mesélte Scile utána. Nagyon izgatott volt. – Váltogatnak az igeidők között – mondta. – Amikor szóba kerültek a tárgyalások, előtte az ariekai megszakított jelen időben beszélt, de rögtön átváltott a kihagyott múlt-jelenbe. Ami, ööö…

Megnyugtattam, hogy tudom, mire való. Egyszer már elmagyarázta. Hogyan bírhattam volna ki mosolygás nélkül ilyenkor? Odaadóan, ha nem is mindig érdeklődéssel hallgattam több száz órán át.

– Avice, eszedbe jutott valaha, hogy ez a nyelv egyszerűen lehetetlen? – kérdezte. – Le-he-tet-len. Semmi értelme. Nem ismerik a többjelentésűséget. A szavaknak nincsen jelentése: ők maguk a jelzett dolgok. Milyen értelemmel rendelkező faj nem ismeri a szimbolikus beszédet? Hogyan működnek náluk a számok? Az egész értelmetlen. A konzulok ikrek, egyik sem egyetlen személy. Ha ők beszélik a Nyelvet, nem egy elme van a szavak mögött…

– A konzulok nem ikrek, szerelmem – mondtam.

– Mindegy. Igazad van. Klónok. Doppelek. Az ariekaiak azt hiszik, egy elme beszél hozzájuk, pedig nem. – Erre felszaladt a szemöldököm, mire Scile folytatta. – Nem, nem. Olyan ez, mintha csak egy kölcsönös félreértés miatt tudnánk beszélgetni egymással. Amit a szavaiknak nevezünk, nem azok: hiszen, mint már tudod, nem jelentenek semmit. És amit ők a mi elménknek neveznek, az sem az. – Nem nevetett velem. – Csak szoktál ezen néha gondolkodni – mondta. – Nem? Sikerült elérniük… a konzulátusnak… hogy két ember egynek gondolja magát.

– Igen, mert ők nem két személy – mondtam. – Ez a konzulok lényege. Ezen siklik ki az egész elméleted.

– De azok lehettek volna. Annak kellene lenniük. Szóval hogyan csinálják?

Az egypetéjű ikrekkel ellentétben a doppeleknek még az ujjlenyomatát is egyformára tervezték. Elvi alapon. A konzulok minden reggel és este korrigáltak. A műagyakkal vezérelt mikrosebészet az összes parányi foltot és kopást megtalálta, amelyet a pár valamelyik fele külön-külön begyűjtött az előző nap vagy éjszaka alatt, és ha valamit nem lehetett eltüntetni az egyikben, akkor reprodukálták a másikban. Scile erre gondolt, de nem csak erre. Látni akarta a gyerekeket: a bölcsőben fekvő fiatal doppeleket. Ez botrányos elképzelés volt, amivel még engem is nagyon kínos helyzetbe hozhatott volna. Az ilyen kérésekre nem szokott válasz érkezni. Látni akarta, hogyan nevelik őket.

A konzulok és a konzulátus emberei rendszeresen jártak a városba, de csak a nagyon fiatalok vagy tapintatlanok kérdezősködtek a részletekről. Régen, neveletlen kölyökként néha feltörtük a kommunikációs csatornákat, és titkosnak vélt képeket meg jelentéseket gyűjtöttünk (persze nem voltak túlságosan azok), amelyek alapján halvány elképzeléseink lehettek, mi minden történhet ezeken a találkozókon.

– Néha – mesélte CalVin – minket is meghívnak azokra az eseményekre, amelyeket mi csak tanácsüléseknek nevezünk. Ilyenkor kántálnak… ezek nem szavak, vagy ha igen, akkor számunkra ismeretlenek.

– Amint pedig végeztek, mi következünk, és egymás után, sorban énekelünk nekik.

– És ez mire jó? – kérdezte, mire CalVin két fele egyszerre válaszolt:

– Nem tudjuk – mondták mosolyogva.

Ez alkalommal is mindenki a legszebb ruháját vette fel, csak más apropóból. Nagyon más apropóból, mint azelőtt. Bivalyvérjádéval kirakott estélyi ruhát viseltem. Scile szmokingot és fehér rózsát. Az értünk küldött lebegő biotuningolt korcs volt, ariekai tenyészet, de majdnem élő belsejét terrai körülményekre igazították, és a mi műagyaink irányították.

Mindkettőnket hatalmas meglepetésként ért, amikor CalVin közölte, hogy velük tarthatunk. Nem konzulátusi estélyre mentünk. A Gazdák városába indultunk, hazugságfesztiválra.

Több ezer órát töltöttem az immerben. Több tucat világ több tucat országának kikötőjében jártam, és még azt a kultúrsokkot is átéltem, amelyet mi, lébeckodók visszazökkenésnek hívtunk – amikor az ember felkészíti magát arra, mennyire más lesz az új világ, és sétára indul a nagyon nem emberi fővárosokban és az idegenül komplex bennszülötteket bámulja, amikor egyszer csak feltámad benne a gyanú, hogy már járt itt korábban. Ennek ellenére aznap este, amikor Scile-lal a városi kiruccanásra készültünk, olyan ideges voltam, mint távozásom óta soha.

A csónak ablakából néztem kifelé, miközben parányi városgettónk indái és tetői fölött repültünk. Önkéntelen sóhaj szakadt ki belőlem, amikor átszeltük a zónát, ahol az ifjúkoromból megszokott téglákat és a repkénnyel ölelt deszkákat lassan felváltották a Gazdák polimerekből és biotuningolt húsból alkotott épületei, és a sikátorok szövevényéből utcáknak megfeleltethető topográfiai analógiák lettek. Épületlények csuklottak össze és adtak helyet újaknak. Az építési területek egyszerre voltak mészárszékek, kutyatenyészetek és kőfejtők.

Nagyjából húszan lehettünk: öt konzul, egy maroknyi kísérő a konzulátusról, és mi ketten. Scile meg én maszkjaink alól mosolyogtunk egymásra, miközben nagyokat szippantottunk pöfékelő eolfejlesztőinkből. Hamar, nagyon is hamar leszálltunk egy tetőn és útitársainkat követve leballagtunk egy épületbe, már ott, a városban.

Bonyolult, soktermes építmény volt, számomra letaglózó szögekkel. Akik valaha halvérű higgadtságomat emlegették, hangosan kacagtak volna, ha akkor látnak, amikor szó szerint betámolyogtam abba a terembe. Falak és mennyezetek vonaglottak, csörgő-zörgő létformagépek mozogtak a felületeken, mintha láncok és rákok leszármazottai lennének. Scile-t meg engem a konzulátus egyik kedves munkatársa kalauzolt. Nem küldtek ki elénk ariekai gardedámot. Meg akartam fogdosni a falat. Hallottam a saját szívverésemet. Hallottam a Gazdákat. Hirtelen ott voltunk közöttük. Életemben nem láttam egyszerre ilyen sokat.

A szobákban nyüzsgött az élet, amint beléptünk, szivárványszínben izzottak fel a világítósejtek. Egymást váltva szólaltak meg az ariekaiak, idegen udvariassággal daloltak a konzulok. Egy lassan nyeldeklő folyosón egy csapat Gazda topogott, mindannyian a végső állapot tiszteletreméltó, szenilis ködében. Egy híd füttyszót eresztett utánunk.

Életemben először láttam fiatal Gazdákat: angolnák hemzsegtek gőzölgő, tápláló tápfolyadékban. Kicsit távolabb az arénabölcsők álltak, ahol a második lárvaállapotukat elért vad kicsinyek játszadoztak és gyilkolták egymást. Az egyik teremben, amit keresztül-kasul behálóztak az inakon lógó gyalogjárók és az izmos végtagokra támaszkodó emelvények, több száz ariekai gyülekezett szélesre tárt adományozószárnyakkal, tintával és természetes pigmentekkel kicsinosított legyezőszárnyakat rebegtetve, és mindannyian a hazugságfesztiválra jöttek.

A Gazdák számára a beszéd egyenlő volt a gondolattal. Nekik pontosan ugyanolyan értelmetlennek tűnt az, hogy egy beszélő olyasmit mondjon, olyasmit állítson, amiről tudja, hogy hamis, mint nekem őszintén hinni valamiben, amiről tudtam, hogy nem igaz. Ha a Nyelvben nem szerepeltek ezek a nem létező fogalmak, a Gazdák még gondolni is alig tudtak rájuk, mintha még az álmoknál is sokkal megfoghatatlanabb dolgok lennének. Ha valamelyikük egyáltalán képes volt kitalálni valamit, az minden bizonnyal ködös formában maradt meg a „gondolatai” között.

A konzuljaink viszont emberek voltak. Ugyanolyan könnyedén hazudtak a Gazdák nyelvén, mint a sajátunkon, ami az ariekaiakat szüntelen gyönyörűséggel töltötte el. A kétszínűség ki mit tudja nem létezett – hogyan is létezhetett volna? – mielőtt mi, terraiak megérkeztünk a bolygóra. A hazugságfesztiválok közel egyidősek lehettek Konzulvárossal: ez volt az egyik első ajándékunk a házigazdáknak. Hallottam már ezekről, de sohasem gondoltam volna, hogy az egyiken egyszer részt is veszek.

Konzuljaink eltűntek a több száz nyihogó ariekai között. A konzulátus munkatársai, Scile meg én – akik itt beszédképteleneknek számítottunk – csak szemlélődtünk. A helyiséget az emberi szív kamráira emlékeztető duzzanatok tarkították: hallottam, hogyan vesz levegőt a hatalmas terem.

– Most üdvözölnek minket – mondta Scile, aki figyelmesen hallgatta a morajló hangokat. – Azt mondja, hogy… ööö… itt és most, azt hiszem, csodákat fogunk látni. Arra kéri az első nemtudommit, hogy lépjen előre. Ez egy összetett szó, várj csak… ööö… – Hangja feszült volt a koncentrálástól. – Az első hazugot szólítja.

– Ezt hogyan mondja? – kérdeztem.

– Ó, semmi különös – felelte Scile. – Aki-olyasmiről-beszél-ami-nincsen, valahogy így.

A terem lassan elnagyolt amfiteátrummá alakította magát, és bútorok sarjadtak mindenfelé. Az idősebb, elegánsan öltözködő MayBel konzul egy ariekai előtt állt, aki adományozószárnyával éppen a magasba emelt valamit, ami egy lógó rostszálakkal borított gombára emlékeztetett. A Gazda a nyúlványokat a lábánál sürgölődő zelle aljzataiba dugta, mire a gombaszerű valamiféle halk hang kíséretében felragyogott, és gyorsan váltogatni kezdte a színeit, míg meg nem állt egy gyöngyházfényben csillogó kékes árnyalatnál.

A Gazda mondott valamit.

– „Írd le, mit látsz” – suttogta Scile.

MayBel válaszolt: May a Dallamos, Bel a Szaggatott hangon.

Hirtelen hullám söpört végig az ariekaiak tömegén. A feszültség tapinthatóvá vált. A Gazdák imbolyogtak és locsogtak.

– Mit mondtak? – kérdeztem. – Mit mondott MayBel? És mit…

Scile szinte hitetlenkedve pillantott rám.

– Azt mondták, „ez itt piros”.

MayBel meghajolt. A helyet az ariekaiak zsibongása közepette LeRoy vette át. Az előtte álló Gazda végigsimított a zelle hátán, mire a rácsatlakoztatott tárgy alakot, majd színt váltott, és nagy, zöld könnycsepp lett belőle.

– „Írd le, mit látsz” – tolmácsolta Scile.

Le és Roy egymásra nézett, majd beszélni kezdtek.

– Azt mondták, ez egy madár – folytatta Scile. Az ariekaiak egymás között motyogtak. A főnév, amit LeRoy használt, az egyik helyi szárnyas létforma egyszerűsített megnevezése volt, egyúttal a mi konzulvárosi madarainkra is használták. LeRoy megint megszólalt, mire néhány ariekai magáról megfeledkezve felkiáltott. – LeRoy azt mondja, a madár elrepül – súgta Scile a sisakomba. Esküszöm, láttam pár Gazdát, akik a mennyezet felé nyújtották szemkoralljaikat, mintha az élettelen plazma valóban szárnyra kaphatott volna. Le és Roy ismét egyszerre szólalt meg. – Azt mondják… – Scile a homlokát ráncolva hallgatta őket. – Azt mondják, most egy kerék lett belőle! – harsogta túl a közönség soraiból felcsapó váratlan hangzavart.

Odalent egymást követték a konzulok, és sorban hazudtak valamit. A Gazdák egyre hangosabban lármáztak, és még sohasem láttam őket ilyennek: legnagyobb rémületemre kezdtek részegnek tűnni, mintha berúgtak volna a hazugságoktól. Scile feszültnek látszott. A terem suttogott, visszhangként utánozta a benne tartózkodók izgatott moraját.

CalVin következett.

– „És most eltűnnek a falak” – tolmácsolta Scile a szónoklatukat. – „És a Konzulvárost behálózó repkény a lábunkhoz ér…” – A Gazdák gyorsan lenéztek a végtagjaikra. – „…a terem pedig fémmé változik, én egyre nagyobbra növök és eggyé válók a teremmel.”

Ennyi elég – gondoltam, és más is így lehetett vele, mert valaki CalVinhez hajolt és súgott nekik valamit. Meghajoltak és hátrahúzódtak.

Az ariekaiak lassan megnyugodtak. Azt hittem, ezzel vége. De ekkor előlépett néhány Gazda.

– Nekik ez sport – mondta Cal vagy Vin, aki verejtékes arccal felbukkant mellettem, és látta a meglepetést az arcomon. – Extrém sport – tette hozzá a másik. – Régóta… évek óta próbálnak utánozni minket.

– Néhánynak már nem is megy annyira rosszul. – A rögtönzött színpadot néztem.

– Milyen színű? – kérdezte az ariekai, és ugyanúgy a versenyzők elé tartotta a tárgyat, mint az előbb a terraiaknak. És a Gazdák egymás után megpróbáltak hazudni.

A többségüknek nem sikerült. Nyöszörgő, kattogó neszeket hallattak: erőlködtek.

– Vörös – fordította Scile. A gömb piros volt, és a beszélő mindkét szájából sírós hang szakadt fel, ami valószínűleg a csalódottság kifejezése lehetett.

– Kék – mondta egy másik, szintén az igazságnak megfelelően. A tárgy minden alkalommal színt váltott.

– Zöld.

– Fekete. – Néhányan teljesen értelmetlen zajokat hallattak, a kudarc kattogó, ziháló neszeit, amelyek nem voltak valódi szavak.

Még a legkisebb sikert is lármás örömmel jutalmazták. Amikor a tárgy sárgán izzott, újabb ariekai lépett elő, akinek legyezőszárnyát ollószerű mintázat díszítette: egész testében megremegett, több szemét is visszahúzta, majd erőt vett magán és kimondott egy szót, amit leginkább „sárgásbézsnek” lehetett volna fordítani. Közel sem számított drámai valótlanságnak, de a tömeg valósággal eksztázisba esett tőle.

Egy csapatnyi Gazda közeledett felénk.

– Avice – mondta Cal vagy Vin udvariasan. – Ők itt… – És neveket kezdtek sorolni.

Sohasem értettem, mi értelme az ilyen finomkodásnak a hozzám hasonlók és az ariekaiak között. Mivel szerintük csak a Nyelvet beszélők rendelkeznek aggyal, bizonyára különösnek találták, amikor a konzulok figyelmesen különböző beszédképtelen, amputált féldolgoknak mutatták be őket. Mintha egy Gazda mindenáron köszönni akart volna az akkumulátorszörnyének.

Legalábbis így gondoltam, de nem ez történt. CalVin kérésére az ariekaiak mind kezet szorítottak velem az adományozószárnyukkal. A bőrük hűvös volt és száraz. Összeszorítottam a számat, nehogy eláruljam feltoluló érzéseimet (mai napig nem tudom pontosan, mik voltak azok). Amikor CalVin kimondta a nevemet, az ariekaiak láthatóan reagáltak rá. Majd megszólaltak, és Scile gyorsan a fülembe súgta, mit mondtak.

– Azt mondják, „Ez?” – közölte. – „Ez lenne az?”

MOST – 3

A Gazdákat meg lehet különböztetni egymástól. Mindegyik legyezőszárny mintázata egyedi, akár az emberi ujjlenyomat (habár ezt az észrevételt általában az unalomig ismert kiigazítás követi, miszerint Konzulváros az egyetlen hely, ahol nem egyediek a terrai ujjlenyomatok). Árnyalatokban eltérhetnek a kitinpáncélok, a végtagok csontkinövései vagy a szemagancsok formája. Kezdetben nem igazán foglalkoztam efféle apróságokkal, és pár kivétellel azoknak az ariekaiknak a nevét sem jegyeztem meg, akiknek bemutattak. Ezért aztán nem tudom megmondani, vajon a legelső vagy a rákövetkező látogatásaim során találkoztam-e a Gazdák városában bárkivel, aki a delegáció tagjaként megjelent a Diplomaták csarnokában, hogy üdvözölje EzRát, az új konzult, akinek nem is lett volna szabad léteznie.

Amennyire ezt meg tudtam ítélni, a küldöttség tagjai középkorúnak számítottak, a harmadik lárvaállapotukban, vagyis értelmi képességeiknek teljes birtokában voltak. Néhányan széles öveket viseltek, amelyek (számomra) értelmezhetetlen rangokat vagy frakciókat jelöltek – páran parányi és csúnya ékköveket ültettetek páncéljaik vastagabb részeibe. A rangidős konzulok, MayBel és JoaQuin kísérték őket lassan a teremben, és mindegyiküket egy pohár pezsgővel ajándékozták meg – természetesen az italt úgy módosították, hogy számukra is fogyasztható legyen. A Gazdák kecsesen szorongatták a poharakat és a Dallamos szájukkal kortyolgattak. Láttam, hogy Ez is őket nézi.

– Jön Ra – mondta Ehrsul.

– Minek hívjuk? – kérdeztem. – Mije Ez és Ra egymásnak? Mert nem doppelek.

Ha Scile egyáltalán a teremben volt, tudtam, hogy ugyanolyan feszülten figyeli a furcsa helyzetet, mint én. Ez és Ra elindult egymás felé, és közben megváltozott a tartásuk, a viselkedésük, másik üzemmódba kapcsoltak.

Hogyan történhetett meg mindez?

Több ezer órája, hosszú évek óta működő folyamatokról volt szó. Konzulvárosi évekre gondolok, amelyben a kamaszkoromat számoltam egy réges-régi naptár alapján, butácska nosztalgiából elnevezett hónapok összességére, és ezek bizony hosszú hónapok, némelyik akár több tucatnyi napos hetekből is állhat. Ezek a folyamatok majdnem egy konzulvárosi évszázada így működtek, amióta ez a hely egyáltalán megszületett. Üzemeltek a klónfarmok, a gondos és egyedülálló nevelésnek hála a doppelekből konzulok lettek, és megszerezték a kormányzáshoz szükséges képességeket. Természetesen mindez Bréma fennhatósága alatt történt: ők adták a hátországot, középületeinken minden óra és minden naptár Charo City helyi idejét mutatta. Azonban egészen eddig itt, messze kint az immerben mindent a konzulátus irányított.

CalVintól egyszer azt hallottam, hogy Arieka tartalékait illetően – a luxuscikkeket, furcsaságokat és az aranytartalékokat tekintve – Bréma erősen túlbecsülte a realitásokat. Az ariekai biotuningnak természetesen hatalmas értéke volt. Sokkal elegánsabb és hatékonyabb volt, mint akármi, amit bármelyik génpiszkálgató terrai valaha is elért. Ezeket az ariekai eszközöket a Gazdák formázták meg termékeny plazmából, olyan eljárásokkal, amelyeket mi nemhogy lemásolni nem tudtunk, hanem a tudományunk jelenlegi állása szerint nem is létezhettek volna. Ennyi vajon elegendő? Nem mintha létezne olyan gyarmat, amelyet valaha bezártak volna.

Hogyan és miért képezték ki Charo Cityben ezt a lehetetlen konzult? Én is hallottam, mindenki hallott a kísérletről és a hátborzongató végeredményéről, a Stadt-skála piros tartományába ugró empátiamutatóról. De tegyük fel, hogy bármilyen kiszámíthatatlan pszichés okból két véletlenül összesodródott barát között ilyen szoros kötelék képződik, miért akarnának konzulok lenni?

– Wyatt izgatott – jegyezte meg Ehrsul.

– Mind azok. – Gharda jelent meg mellettünk. Lejárt a szolgálata a zenekarban, és szépen elpakolta a hangszerét is. – Miért is ne lennének?

– Hölgyeim és uraim! – JoaQuin hangját turbók továbbították a rejtett hangszórókhoz. JoaQuin és MayBel egymással versengve hízelgett az ariekai vendégeknek. Majd miután ezzel végeztek, rátértek az új konzul köszöntésére.

Többször jártam olyan rendezvényen, amelyet a felnőttkorba lépett konzulok tiszteletére rendeztek (ahol furcsa, beképzelt, mégis elbűvölő doppelek üdvözölték az egybegyűlteket). De a mostani estély természetesen teljesen más volt.

JoaQuin beszélt.

– Rendkívüli pillanat ez. Azzal a kihívással kell megbirkóznunk…

– …az irigylésre méltó, különös kihívással…

– …hogy egészen eltérő módon köszöntsünk valakit. Mint talán páran már hallottátok, új konzulunk van. – A megjegyzést udvarias nevetés fogadta. – Az elmúlt néhány napban sok időt töltöttünk a társaságukban…

– …hogy jobban megismerjük őket, és ők jobban megismerjenek minket.

– Szokatlan pillanat ez.

– Úgy, úgy!– kiáltotta RanDolph.

– Megtiszteltetés számunkra, hogy itt lehetünk és részt vehetünk ezen az eseményen. Remélhetőleg megbocsátjátok nekünk…

– …ha azt mondjuk, történelmi alkalom ez.

– Hölgyeim és uraim…

– …házigazdáink…

– …kedves vendégek! Nagy örömmel üdvözöljük közöttünk…

– EzRa konzult!

Amint véget ért a tapsvihar, JoaQuin a mellettük álló Gazdákhoz fordult, és a Nyelv szabályai szerint is megismételték az új konzul nevét.

– ez/ra – mondták. A Gazdák szemkoralljaikat nyújtogatták.

– Köszönjük, JoaQuin konzul – szólalt meg Ez. Rához fordult, és halkan váltottak pár szót. – Nagy öröm számunkra, hogy itt lehetünk – folytatta Ez.

Néhány szokásos, nyájas fordulattal folytatta. A többi konzult figyeltem. Ra bemutatkozása kurtára sikerült, alig mondott többet a nevénél.

– Szeretnénk kihangsúlyozni, mekkora megtiszteltetés ez nekünk – mondta Ez. – Konzulváros Bréma egyik legfontosabb kihelyezett kereskedelmi állomása, egyúttal pezsgő életet élő közösség. El sem tudjuk mondani, mennyire hálásak vagyunk ezért a csodálatos fogadtatásért. Alig várjuk, hogy a konzulvárosi közösség tagjaivá váljunk, közös erőfeszítéssel építsük jövőjét, és együtt munkálkodjunk Brémáért. – Szavait természetesen taps fogadta. Ez megvárta, amíg ismét csend lett.

– Alig várjuk az együttműködést – mondta Ra. A konzulátus munkatársai és néhány konzul próbálta leplezni idegességét, néhányan pedig – nekem úgy tűnt – a türelmetlenséget.

– Tisztában vagyunk vele, hogy sokakban merülnek fel kérdések – mondta Ez. – Bárki nyugodtan kérdezhet tőlünk bármit. Annak is tudatában vagyunk, hogy jelenlétünk… egyelőre anomália – tette hozzá mosolyogva.

– Szívesen beszélünk róla, habár az igazat megvallva mi sem igazán értjük, miért vagy hogyan vagyunk képesek arra, amit csinálunk. Mindez nekünk is ugyanolyan rejtély, mint önöknek. – Elhallgatott. A felcsapó nevetés nem tartott sokáig. – Most pedig szeretnénk megpróbálni valamit, amire nagyon hosszú ideig, nagyon kemény munkával készültünk. Konzulként érkeztünk… és ez hatalmas büszkeséggel tölt el minket… tehát feladatunk van. Először is szeretnénk üdvözölni nagylelkű házigazdáinkat. – A taps ezúttal őszintének tűnt.

A kameradarazsak rajokban rebbentek fel, és a falakra helyezett képernyők rengeteg különböző szögből mutatták, amint Ez és Ra egymás mellé lép, majd új kollégáik noszogatásának engedelmeskedve a Gazdák felé indulnak. Az ariekaiak félkörben álltak. Elképzelni sem tudtam, vajon mit gondolhatnak az előttük lezajló jelenetről. Annyit biztosan tudtak, hogy ez egy konzul, akinek a neve ez/ra.

EzRa úgy tanácskozott egymás között, mint bármelyik másik konzul, suttogva ismételték a szövegüket. A Gazdák a szemüket nyújtogatták. Mintha a teremben lévő összes terrai önkéntelenül előrehajolt volna, mintha mindenki visszafojtotta volna a lélegzetét. EzRa rendkívül színpadiasan megfordult, és megszólaltak a Nyelven.

Ez volt a Dallamos, Ra a Szaggatott. Jól beszéltek, csodaszépen. Eleget hallottam a Nyelvet ahhoz, hogy ezt kijelenthessem. A kiejtésük és az időzítésük is jó volt. Hangjuk remekül illett egymáshoz. Azt mondták a Gazdáknak, hogy rendkívüli öröm számukra ez a találkozás. Suhail/shurasuhail, mondták. Jó dolgokat kívánunk.

Ez volt az a pillanat, amikor minden megváltozott. EzRa egymásra nézett és mindketten mosolyogtak. Megtörtént az első hivatalos nyilatkozatuk. Ha nem lett volna olyan abszurd illetlenség, szerintem mindannyian megtapsoltuk volna őket. Biztos vagyok benne, sokan nem gondolták, hogy alkalmasak a feladatra.

Mindenki csak arra figyelt, miként beszélnek, próbáltuk megbecsülni a képességeiket. Semmi változást nem vettünk észre. Szerintem abban a pillanatban senkinek sem tűnt fel a Gazdák reakciója.

Második rész

FESZTIVÁLOK

MOST – 4

Mindannyian az új konzult néztük.

Ez enyhén harcias pózba kuporodott. Kinyitotta, majd ökölbe szorította a kezét. Láttam rajta, hogy élvezi a helyzetet. Összeráncolt homloka alól sandított fel a Gazdákra.

Ra oldalról figyelte őket. Kihúzta magát, amitől még magasabb és még szikárabb lett, és úgy tűnt, mintha enyhén imbolyogna. Ez a két ember egymás mellett olyan groteszk látványt nyújtott, mint egy tévedésből túlzásba vitt poén. Stan és Pan jutott eszembe, Merlo meg a Csörgős, Don Quijote és Sancho Panza.

Amint elhallgattak, a Diplomaták csarnokát megtöltő tömegen szabályos hullám söpört végig, de még szinte a repkényfüggöny is beleremegett. Ehrsulhoz fordultam és enyhén felhúzott szemöldökkel néztem rá. Mindannyian tudatában voltunk a pillanat jelentőségének, de talán így is eltartott vagy öt egész másodpercig, amíg észrevettük, hogy valami rossz dolog történt.

A Gazdák úgy imbolyogtak, mintha egy tengerjáró hajó fedélzetén álltak volna. Az egyik görcsösen tárogatta mindkét szárnyát, egy másik természetellenesen mozdulatlannak tűnt. Volt, amelyik idegbeteg módjára nyitogatta és zárogatta membránjait.

Hárman egész este a zelléikbe csatlakoztatták húsfonataikat, és azon keresztül áramlott beléjük az energia vagy a vegyszer, és arra tippelek, hogy a Gazdák váratlan viselkedése az akkumulátorszörnyeket is megfertőzte. A sürgő-forgó kis generátorok megtántorodtak, és olyan hangokat hallattak, amelyekhez foghatót még sohasem hallottunk tőlük.

Az ariekaiak nagyon lassan, renyhén, egyszerre rezzentek fel a transzból. Lekonyuló szemkoralljaik felénk fordultak, és végre kitisztult a tekintetük. Kihúzták magukat és kinyújtóztatták a végtagjaikat, mintha álomból ébrednének.

EzRa értetlen fintort vágott. Suttogva pár szót váltottak, majd ismét megszólaltak.

Házigazdáink testét és/vagy elméjét betolakodó biológiai entitások zavarják, vagy a környezet egyik eleme vált ki belőlük allergiás reakciót? – kérdezték, mint azt később megtudtam. Ezt is mondták még: Történt valami, ami akadályoz titeket az optimális működésben? Azt kérdezték: Minden rendben?

A beszédük úgy hangzott, mintha Ez dadogva mondana verset, Ra pedig madárhangokat utánozna. És amint megszólaltak, az ariekaiak ismét összerándultak, újra szörnyűséges összhangban, és a hozzájuk kapcsolódó zellék szintén ugyanúgy viselkedtek, mint az előbb. Ismét elrévültek. Ezúttal csak az egyikük adott ki bármi hangot, Szaggatott-szájából tört elő a nyöszörgés.

JoaQuin és MayBel izgatottan pusmogott. MayBel az ariekaiakhoz lépett. A Gazdák lassan, nagyon lassan tértek vissza a furcsa állapotból, bármi is volt az. CalVin meglátott a tömegben. A terem két sarkából meredtünk egymásra, hosszú ideje először. A szemükben kizárólag félelmet láttam.

Megjelentek a konzulátus emberei, konzulok intézkedtek, fontoskodtak és kísérték ki a Gazdákat. Az ariekaiak addigra teljesen felébredtek abból a valamiből, és szónokolni kezdtek, hangosan és összevissza társalogtak egymással. Az új konzul után érdeklődtek. Hol van ez/ra? – állandóan ezt kérdezgették. – Hol van ez/ra?

– Kis figyelmet, hölgyeim és uraim! – mondta JoaQuin egyik fele.

A konzulátus valamelyik embere szólhatott a zenészeknek, mert ismét megszólalt a muzsika. Eddig fel sem tűnt, hogy egyáltalán abbahagyták. Ismét megkezdték a köreiket a pincérek. A biztonságiak, köztük Simmon is, lassan elszállingóztak, fegyelmezetten, de egyértelműen sietősen.

– Hölgyeim és uraim, az elnézésüket kérjük – mondta JoaQuin. – Vendégeink, a Gazdák… – Elhallgattak és váltottak pár szót. – …támadt egy kis félreértés…

– …semmi olyasmi, ami aggodalomra adhatna okot…

Láttam, hogy LoGan, CharLott, LuCy és AnDrew a Gazdákat terelgetik kifelé.

– …semmi életbevágó, és semmi olyan, ami ne a mi hibánk lett volna… – Mindketten nevettek. – Mindjárt kiküszöböljük a csorbát!

– Az égvilágon semmi ok az aggodalomra!

– A bál folytatódik. Emeljük együtt poharunkat!

A városi vendégek mohón hagyták, hogy valaki megnyugtathassa őket. Az újonnan érkezettek és az ideiglenes vendégek nem tudták, mennyire kellene aggódniuk. A levegőbe emeltük poharainkat.

– A Tolpuddle Mártírjainak Emlékezete nevű immerhajó kapitányára és legénységére! – mondta JoaQuin. – …legnagyobb örömmel látott vendégeinkre, az új polgárokra…

– …és mindenekelőtt EzRa konzulra! Hosszú és eredményes pályafutást kívánunk nekik Konzulvárosban!

– EzRára!

A nevüket kiáltottuk. A pohárköszöntő kitüntetett alanyai válaszként felénk emelték italukat. Az ajtó felé pillantottak, ahol az előbb a Gazdákat kikísérték. A konzulátusiak szakértelmét dicsérte, hogy a parti nem fulladt be ott és akkor. Tíz perc sem telt bele, és a legtöbben pontosan úgy viselkedtek, mint előtte.

– Mi a szar volt ez? – kérdeztem Ghardát.

– Fogalmam sincs – felelte.

Nem láttam Scile-t. Nem minden konzul távozott, és a teremben mások is maradtak a konzulátusról. EdGar felé indultam, de legnagyobb döbbenetemre egyszerűen hátat fordítottak nekem. Olyan hangosan szóltam utánuk, hogy nem tehettek úgy, mintha nem hallották volna, de így is csak lopva hátranéztek, és ennyit vetettek oda:

– Ne most, Avice!

– Azt sem tudjátok, mit akarok kérdezni – mondtam.

– Ugyan már, Avice.

– Ne most. – Közben megállás nélkül mosolyogtak mindenkire, aki csak elhaladt mellettük.

A tömeg egy pillanatra szétvált előttem, és mintha előre megrendezte volna a jelenetet, a vendégek mögül felbukkant Cal vagy Vin. Még mindig engem nézett. Ez annyira meglepett, hogy önkéntelenül is megtorpantam. A doppeljét nem láttam. Aztán megint elnyelte a forgatag.

Ismét megjelent Gharda, a pilótával a karján. Amint észrevett, láthatóan elbizonytalanodott, és kérdő pillantást vetett rám. Intettem neki: Csak nyugodtan. Nem számított, mennyivel többet utaztam a városom uraihoz képest, az sem, milyen könnyedén osztottam meg velük a tudásomat és milyen lelkesen fogadták. Amikor EdGar faképnél hagyott, semmivé váltam. Ők és a többi konzul döntötték el zárt ajtók mögött, mi történt eddig és minek kell történnie ezután. Ők hozták a törvényeket.

KORÁBBAN – 3

Valamikor régen, egy néhai étterem kihalt épületében végrehajtottam egy különös és kellemetlen rituálét. Ezért – mint azt a konzulok és munkatársaik időnként szóba hozták – az ariekaiak a távollétemben is nagy tisztelettel emlegettek. Ez számomra addig semmit sem jelentett, amíg azon a bizonyos fesztiválon, a hazugságok után a Gazdák meg nem tudták, ki vagyok én.

Hadarva beszéltek és szemkoralljaikat nyújtogatták. Minden egyes nap használtak engem, magyarázta nekem Scile kicsit később. Ezt mondták akkor CalVinnek. Nem is tudom – közölte vele az egyik Gazda –, hogyan is boldogultam nélküle, hogyan gondolhattam mindazt, amit igazából gondolnom kellett.

Nélküle? Íme, a kérdés, amely rávilágított az egyik örök rejtélyre: vajon a Gazdák számára egy konzul egyetlen elmével rendelkező, két testben élő ember? És ha igen, akkor vajon mit gondoltak rólunk, többiekről, féllényekről, jelentéktelen porszemekről, gépekről? Hogy az egész városban a konzulok marionettbábjai nyüzsögnek? Amikor felismerték bennem a hasonlatukat, akkor ismét meghívtak magukhoz, de sohasem tudtam biztosan, mi is voltam én ott, vendég, kiállítási tárgy vagy valami egészen más. Amikor meglátogattuk a Gazdákat, szívélyes vendéglátásban volt részünk, akár felfogták, hogy emberek vagyunk, akár nem.

Éltem ezekkel a meghívásokkal, mert Scile mindig elkísérhetett. Ajándéknak szántam, amit a férjem mindig áradozva köszönt meg, bár azt hiszem, valójában beszélni akart ezekről az alkalmakról, megvitatni a történteket, sokkal jobban, mint én. Amikor megérkeztünk, bevezettek a Gazdák valamelyik csarnokába. Általában konzulok és különböző vezírek is voltak ott, és ez a villanásokban feltáruló sok kis titok – ami valahogy egész életemet végigkísérte –, a Gazdák városában sürgő-forgó konzulátusiak látványa majdnem annyira zavarba hozott, mint bármi más arrafelé. Állandóan konzulokat láttam, akik húsfolyosókon ballagva beszélgettek az ariekaikkal, csupa olyan helyen, ahol semmi keresnivalója egy embernek.

A barátaimat szörnyen izgatták ezek a meghívások, amelyekből ők kimaradtak.

– Egy fesztivál? Ahol hazudnak? – ámult Gharda az egyik estélyen, amelyre az első, nagy alkalom után elmentem. – A Gazdák direkt téged akartak?

A barátaim szorosan körbevettek és tudni akarták, milyen valójában a város, én pedig csak nevettem, mert valaki felkiáltott: „Mekkora nagyság!”, pont úgy, mint gyerekkorunkban.

Éreztem, hogy rendszertelen látogatásaim zavarták a konzulokat. Nem szívesen láttak ott. Ez az ő titkuk volt. A konzulátus munkatársai minden egyes látogatás után alaposan kikérdeztek, jegyzőkönyvbe vették, mit láttam és mit értettem meg a látottakból.

A második látogatásom alkalmával egy másik csarnokba kísértek, ahol nyüzsögtek a Gazdák, és magamra hagytak egy kupac rejtélyes tárgyból meg különböző érzéstelenített ariekai állatokból álló gyűjtemény mellett. Négy másik ember ácsorgott még ott: gömbölyded eolsisakjaik íveit enzimfények simogatták. Kettőben felismertem LeNa konzult, aki rám se hederített. A másik kettő fiatal férfi volt, közember, akárcsak én.

– Szia! – mondta az egyik. Lelkesen vigyorgott rám, de nem mosolyogtam vissza. – A nevem Hasser. Példa vagyok. Ő Davyn, tárgy. Te pedig Avice, igaz? Egy hasonlat.

Sem ez az alkalom, sem bármelyik következő látogatásom nem hasonlított a legelsőre. Mindegyik sokkal kaotikusabbnak tűnt, és mint megtudtam, ezeket nem egy adott téma köré szervezték. A Gazdák között egy ideig futó divathóbortnak számítottak ezek a – bizonyos értelemben – közönségtalálkozónak tekinthető rendezvények. A Nyelvnek szentelt ünnepélyek, ahova nem csak hazudni jártak. Ilyenkor amennyit csak lehetett, összegyűjtöttek belőlünk, ezekből a céltudatosan megalkotott, már létező tényekből, egy helyre tereltek minket, Nyelvbe emelt részeket – élőt, élettelent, értelmeset és gondolkodásra képtelent –, majd odajöttek, szemügyre vettek, használtak minket, vagy elméleteket alkottak rólunk, különösebb konszenzus nélkül. Mi türelmesen ücsörögtünk, miközben zihálva, dadogva, énekelve harsogott körülöttünk és rólunk a vita. Nem nyűgözött le annyira, mint a dacos hazudozás, életem első ariekai fesztiválja.

A Dallamos és a Szaggatott hangok moraja és suttogó neszezése majdnem álomba ringatott. Scile közben próbált fordítani. A Gazdák dobogva lépkedtek előre és hátra, frakciók feszültek egymásnak. Igazi hitvita tört ki ott, mint később megtudtam, azok között, akik szerint hasznos szókép voltam, és azok között, akik ezzel nem értettek egyet.

Nyomorék, furcsa vita volt ez, azt hiszem. Egyes Gazdák szerint sokkal jobb dolgokat mondhattak volna ki – ezáltal sokkal jobb gondolatokat gondolhattak volna –, ha akkor régen mást csináltatnak velem. Szerintük jobb hasonlat lehettem volna azoknak, akiknek pontosan ez hiányzott a precíz megfogalmazáshoz: ahhoz, hogy azokról a dolgokról beszélhessenek, ami nem én voltam, de amikre hasonlítottam. Viszont így természetesen a kritikusok sem tudták megfogalmazni, mik lehettek volna azok a bizonyos gondolatok, hiszen jelenleg még meg sem fogalmazódtak bennük.

– De… – mondta Scile. Elégedetlennek tűnt.

– Valahol ott kell lenniük azoknak a gondolatoknak a fejükben – vetettem fel. – Ezért ilyen mérgesek? Mert így nem férhetnek hozzájuk?

– Várj egy kicsit – mondta Scile. – Az egyik éppen rólad beszél. „Ez egy összehasonlítás, és… valami új.” Nem értem. Nem értem!

– Semmi baj, szerelmem, csak…

– Hohó! – suttogta Scile. – Most a többi szóképet használják. – A többi konzulvárosi felé bökött, akiket éppen áthatóan bámultak a Gazdák. – Ha jól értem őket… akkor az a Hasser nevű pasas… hazudott. Nem egy példa. Ugyanúgy hasonlat, akárcsak te.

Lehet, hogy kétségek merültek fel a hathatóságommal kapcsolatban, de valószínűleg így is hasznomat látták: mert abban a pár hétben, amíg a Gazdák között nagy divatja volt ezeknek a rendezvényeknek, minden alkalommal visszahívtak.

Valami elromlott közöttünk CalVinnel. Hetekig viccelődtem velük szex közben, és azt állítottam, meg tudom különböztetni őket abból, ahogyan megérintenek: valószínűleg ők is tudták, ez mennyire nem igaz. Az első alkalommal éretlenül izgatott voltam, amiért lefeküdtem egy konzullal. De ez a főleg csak megjátszott kergeség nem tartott sokáig.

Emlékszem, milyen volt velük, emlékszem a nyakukba ültetett csatlakozók hűvös érintésére, a letisztult ékszerekre hasonlító eszközökre, amelyek a felerősített gondolatokat közvetítették közöttük. Utána buja vigyorral próbáltam kitalálni, melyikük kicsoda, bár ezzel veszélyes játékot űztem.

– Cal! – mondtam, és először az egyikre mutattam, majd a másikra.

– Vin. Cal… Vin. – Néha mosolyogtak, néha elfordultak. Néha – különösen reggelente – észrevettem a különbségeket. Az alvás nyomait – a párna lenyomatát az arcon, jellegzetes táskákat a szem alatt. CalVin sosem halogatta sokáig a tisztálkodást, és hamar eltűnt a korrigálókamrában, ahonnan már úgy tért vissza, hogy eltüntette vagy reprodukálta ezeket a kis különbségeket.

Nem örültek annak, hogy a Gazdák ilyen rendszeresen hívtak vissza a konferenciáikra, találkozóikra. A konzulátus azonban nem igazán utasíthatott vissza ilyen kéréseket. CalVin valamelyik fele egyszer váratlan dührohamában – amelynek tudtommal semmi alapja nem volt éppen – kifakadt, hogy a konzuloknak az égvilágon semmi hatalmuk, mert a konzulátus emberei és a vezírek hozzák az összes rohadt döntést, és mindenki másnak több beleszólása van mindenbe, mint neki vagy a doppeljének.

Szoktam vitatkozni velük, nagy ritkán. Az egyik különösen kellemetlen összezördülés után, amelyet esküszöm, nem én kezdtem, Cal vagy Vin megtorpant az ajtóban, és a doppelje távozása után pár másodpercig kifürkészhetetlen arccal meredt rám. Lehet, hogy nekem meg az okozott volna problémát, ha képesek lettek volna immerülni. Bár nagy eséllyel teljesen hidegen hagyott volna a dolog.

– Ez nem ugyanaz – mondtam az ajtóban ácsorgó félnek. – Ti beszélitek a Nyelvet. Én a része vagyok.

Voltak Gazdák, akik jobban kedvelték az én hasonlatomat a többinél, és minden olyan eseményre eljöttek, ahol megjelentem. Az egekbe magasztalták a felhasználási módozataimat, összevetve a szintén jelenlévő, férfiakba, nőkbe és tárgyakba helyezett allegóriákkal vagy egyéb szónoki eszközökkel.

– Rajongóid vannak – mondta Scile.

Ezek voltak sztárhasonlatként töltött hónapjaim.

Néhányszor láttam Hassert is: egymás mellett álltunk és vártunk, míg ádáz vitákban alkalmaztak minket. Voltak, akik eltérő véleménnyel voltak a Nyelvről, és megpróbálták rávenni a többieket, hogy koncepcionálisan értékeljék át mindazt, amit én vagy a többi hasonlat jelenthettünk. A többi Gazda reakciójából ítélve már a felvetést is ízléstelennek találták. Az egyik ilyen vita után megkérdeztem Scile-t, hallotta-e, mit mondtak Hassernek, és ha igen, akkor ő miről szól.

Scile ugyanolyan jól értette a Nyelvet, mint egy konzul, mégis ezt a választ kaptam:

– Nem értem, hogyan működik ez a baromság!

– Sohasem látom a kapcsolatot a jelentésed és a tárgyalt téma között – folytatta. – Nem tudom, mivel hasonlítanak össze és mire használnak. Arra vagy kíváncsi, mire gondolnak Hasserrel? Fogalmam sincs.

– Nem ezt akartam kérdezni.

– Úgy érted, szó szerint mit jelent?

– Igen. Mi az alapja? Mint nekem a lány, aki megette… satöbbi. Érted.

Scile egy pillanatig tétovázott.

– Nem vagyok benne biztos – szólalt meg végül –, de mintha… mintha azt mondták volna, hogy a fiú, akit felnyitottak, majd ismét összezártak. – Némán meredtünk egymásra.

– Édes istenem – mondtam.

– Igen. Persze nem száz százalék, szóval… de igen.

– Jézusom.

Már a corvusban ültünk, úton Konzulváros felé, amikor Hasserhez fordultam.

– Miért nem mondtad, hogy hasonlat vagy?

– Bocs – felelte. – Megütötte a füledet, mi? – Elmosolyodott. – Bonyolult dolog ez. Sokat gondolkodom ezen, a hasonlatléten. De nem tudom, te hogy vagy vele… Néhányan közülünk… Szóval, ha bármikor beszélni akarsz róla – mondta, és egyszerre tűnt nagyon óvatosnak és izgatottnak –, akkor vagyunk még páran, akik szerint ez fontos.

– Hasonlatok? – kérdeztem. – Összejártok?

Hát igen. Mint Hasser elmagyarázta, természetesen ismertek ők más szóképeket és egyéb részeket is a Nyelvből. A hasonlatok azonban különösen keresték egymás társaságát. Abban a pillanatban meggyűlöltem őket, amint ezt kimondta.

– Nem is értem, miért nem találkoztunk – mondta Hasser. – Tudom, a Gazdák használnak téged, de nem tudom, hogyan boldogultak nélküled ilyen hosszú ideig ezeken az eseményeken. Hogyhogy nem találtál ránk soha?

– Valószínűleg mindig, mindent fontosabbnak találtam annál, mint hogy benne vagyok a Nyelvben – feleltem.

Azt hiszem, akaratlanul is kimutattam enyhe lenézésemet. Ha nem tanultam volna meg immerülni és nem jutottam volna el odakintre, emlékeztettem magam, akkor valószínűleg kocsmákban, bárokban és mulatókban töltöttem volna a napjaimat a többi hasonlat társaságában. Furcsa élet, furcsa hírnév, de ez is valami. Bocsánatot akartam kérni lekicsinylő viselkedésemért. Megkérdeztem Hassert, mit jelent neki mindez. Kezdeti zárkózottsága után végül így fogalmazta meg:

– Része vagyok! A Nyelvnek.

MOST – 5

Akinek volt némi gógyija, pontosan tudta, hogy a látszat ellenére a bál nem zökkent vissza a rendes kerékvágásba. Ehrsul! Suttogva, integetve jeleztem a barátnőmnek, de amikor precízen elforgatott, hosszú alvázán visszagördült hozzám, azzal kezdte, hogy egyetlen kommunikációs csatornát sem bírt feltörni, tehát ő sem tudta, mi folyik itt.

Még sikerült elcsípnem a teremben tartózkodó két utolsó konzult, MagDát és EsMét.

– Mi folyik itt? – kérdeztem tőlük. – Helló, MagDa. Kérlek.

– Mennünk… – mondta EsMé egyik fele. – Kell.

– Minden a legnagyobb rendben.

– MagDa… mi folyik itt?

Mag, Da, Es és Mé mind úgy festettek, mint akik mindjárt elszólják magukat. EsMé sohasem kedvelt, osztotta a konzulok általános véleményét a hazakeveredett emigránsról, immerülőről, lébeckodóról, és így tovább, de most mégis habozott.

Ebben a pillanatban legnagyobb döbbenetemre megjelent mellettünk Scile. A szemembe nézett: nem próbálta leplezni, és érzelem sem volt a tekintetében.

– MagDa – mondta. – Gyere, beszélned kell Rával.

MagDa bólintott, és elszállt az alkalom. Amikor mind az öten elindultak, megragadtam Scile karját. Szenvtelen arccal néztem rá, és ő ugyanígy meredt rám vissza. Nem lepett meg túlságosan, hogy sokkal jobban benne volt az eseményekben, mint én. Régóta dolgozott a konzulátusnak, és konzulokkal bratyizott, akiket annyira lefoglalt a Nyelv használata, hogy sohasem tanultak meg róla semmit. Amint Konzulvárosban elkezdődtek a változások és egyre hasznosabbnak tűnt foglalkozni az ehhez hasonló kérdésekkel, a konzulok hirtelen felfedezték Scile elméleteit. A munkájával tette magát hasznossá. Biztosan több hivatalos eseményen járt, mint én.

– Nos? – kérdeztem. Kicsit meglepett a határozottságom. De hát a lébeckodó teszi, amit tennie kell. – Mi folyik itt?

– Avvy – felelte. – Nem mondhatom meg.

– Scile, te tudod, mi folyik itt?

– Nem. Nem tudom. Csak… Tényleg nem. Nem erre számítottam.

A közelben parányi harangként csendült két vendég borospohara. A zenészek közben berúgtak, és a zene néha meg-megbicsaklott. A helyieknek ez volt az egyetlen esély, hogy az immerhajó legénységével találkozzanak, és ezt ki is használták. A kettesben és kis csoportokban távozó vendégek láttán eszembe jutott, milyen csalókán vonzó tud lenni az immer. Visszatérésem után én is profitáltam belőle: szenvedélyes hetek voltak.

– Mennem kell – mondta Scile. – Szükségük van rám.

Egyik oldalról Es, a másikról Mé karolt belé. Biztosan tudták, mennyire megromlott a viszonyunk, és talán azt is, miért. Azon viszont meglepődtem volna, ha le is feküdtek volna vele. Scile légyottjai rövidek, alkalmiak voltak. Konzulvárosban ugyan minden brémai házasság törvényesnek számított, de a helyiek a kizárólagos, tulajdon alapú változatot kedvelték. Természetesen féltékeny voltam Scile-ra, pontosabban arra, amivé lett, és a titkokra, amelyeket megtudott.

A lakásom fél óra sétára volt. Ehrsul velem jött. Számos országban jártam, ahol a lakosság egyéni közlekedési eszközöket használt. Konzulvárosban viszont néhány igazán széles utat leszámítva a legtöbb utca túl keskeny volt ehhez, és gyakran még meredek is. Bizonyos útvonalakon módosított állatfajták és biotuningolt járművek jártak, amelyek szükség esetén kerekekről vagy lánctalpakról lábakra váltottak, de a legtöbben gyalog mentek mindenhova.

Konzulváros kicsi, zsúfolt hely volt, ahol a népesség terjeszkedésének szó szerint határt szabott az éltető levegőt adó eolkupola széle. Szinte minden oldalról a Gazdák városa vette körül, leszámítva a legészakibb csücskét, ahol az Arieka-síkság kezdődött. A félig legális városfejlesztés megtűrt dolognak számított, és a falakhoz varrt szükséglakások ereszként csüngtek a sikátorok felett, vagy a tetőkön éktelenkedtek, és lakóik tudták, hogy bármelyik pillanatban előfordulhat, hogy távozniuk kell. A konzulátus többnyire hallgatólagos áldását adta az efféle merész térkihasználásra. Imitt-amott félig idomított biotuningolt lények bóklásztak, barkácskorcsok terrai technológiával, amelyeket csak a szerencse tartott össze, máshol talán kerteknek megfeleltethető földdarabokat gondoztak.

És Konzulváros fölé maga a konzulátus magasodott, az említett síkság peremén. Valamivel több mint száz méterével ez volt a legmagasabb épületünk. Egy kövér oszlop, kiálló, vízszintes ágakkal és leszállóplatformokkal, ahonnan még ilyen kései órán is folyamatosan távoztak – vagy éppen érkeztek – a szerves fénnyel derengő corvusok. A konzulátus tömbje, mintha megolvadt volna, a talapzatánál terjeszkedni kezdett, és fokozatosan a környező utcákba olvadt. A konzulátusi negyedek félig fedett sikátorokból álltak, valahogy úgy, mint a konzulátus belsőségei. Ehrsullal faburkolatú lifttel ereszkedtünk lefelé, gyaloghidakon mentünk, folyosókon, amelyek helyenként valami mássá váltak, átmenetté egy folyosó és egy utca között, félig fedett csarnokokban sétáltunk, ahol nem volt üveg az ablakokban, és végül kiértünk a rendes utcára, a szélbe.

– Istenem, de jó idekint lenni! – mondtam.

– Pedig nem is vagyunk kint, nem igazán – jegyezte meg Ehrsul. – Mindig az eolkupola alatt maradunk. – Egy nagy, levegős szobában.

Erről eszembe jutott a kérdés, vajon Ehrsul miért nem hagyta el Konzulvárost, pedig megtehette volna. Tudtommal nem arra programozták, hogy érdekelje a város. A gondolat megijesztett. Otthon még boroztam, Ehrsul pedig jó társaság akart lenni, ezért tridként kivetített magának egy hasonló poharat, és úgy tett, mintha trid ajkával belekortyolt volna. Rácsatlakozott a munkaállomásomra, de semmit sem talált az este történtekről a helyi neten.

– Majd otthonról megpróbálom még egyszer – mondta. – Nem bántásból mondom, de a géped… azzal is többet érnél, ha köveket csapkodnál egymáshoz.

Többször jártam már nála. Picike, puritán lakás volt, de a falakon képek lógtak, akadt egy konyhája és több bútora is, embereknek és más fajú vendégeinek (például egy gyönyörű, obszcén külsejű shur’asi szék). Talán a lakás is, és az ízléses kiegészítők is csak a mi kedvünkért léteztek, és a sok kép meg a dohányzóasztal mind-mind az operációs rendszeréhez telepített mimikri-összetevő volt, amelytől felhasználóbarátnak látszott. Megalázónak éreztem ezt a gondolatmenetet. Inkább EzRára gondoltam.

KORÁBBAN – 4

Hasser megcsörgetett.

– Te meg honnan tudod a számomat? – kérdeztem.

– Ugyan már – felelte. Nem tűnt különösebben ijedtnek, pedig a legellenszenvesebb, kötekedős immerülő hanghordozásomat vettem elő. – Nem olyan nehéz téged lenyomozni. Gyere, igyál velünk valamit.

– Miért tennék én ilyesmit?

– Ugyan már – mondta újra. – Lesznek ott páran, akikkel találkoznod kellene.

A hasonlatok Konzulváros bájosan pusztuló részében jártak össze, nem messze a romoktól, ahol gyerekkoromban játszottunk. A hosszabb úton mentem és majdnem egész délelőtt sétáltam, rengeteg hajléktalan, szemétre dobott autom között. Még egykori pénzfalunk közelében is elhaladtam, és mint mindig, most is ösztönösen az ajtóra pillantottam.

Charo Cityben is vannak nyomornegyedek, ahol sokkal több időt töltöttem, mint szerettem volna. A legtöbb kikötő, ahol dokkoltunk, ilyen és ehhez hasonló negyedekben állt, mintha a nyomor valami vírus lenne, amit a hajók terjesztenek a városokban. Amikor a különböző konzulvárosi estélyeken a reformpártiak szóba hozták ezt, mint kedvenc témájukat, állandóan félbeszakítottam őket. „Nyomornegyed?” – kérdeztem. – „Barátom, higgyen nekem. Én láttam igazi nyomornegyedet. Tudja, milyen helyeken jártam? Felismerek egy nyomornegyedet. Ez itt nem az.”

Konzulvárosban nem éltek rongyos gyerekek, akik papírhajókat úsztattak a kátyúkban bűzölgő pocsolyákon, senki sem árulta a testét ennivalóért az immerülőknek vagy az odakintről érkezett látogatóknak, mint ahogyan a DNS-ük vagy a húsuk darabkáit sem kínálgatták a biokalózoknak. Sehol sem éktelenkedtek rozséból és vályogból tapasztott kunyhók, amelyeket rendszeresen romba döntött volna a landoló vagy felszálló hajók szele. Társadalmi grafikonjaink kitartóan laposak maradtak, a pénz és a hatalom egyének között mért különbözete között sohasem ugrott magasra. Ha nem számítottuk a konzulokat és a konzulátus embereit.

Az elhagyatott zónákban végtelenített, fokozatosan pusztuló ciklusba ragadtak a fali képernyők és a projektorok. Némelyik régen nem gyártott termékeket reklámozott, vagy olyan odakintről származó luxuscikkeket, amelyek tudtommal régen elfogytak. Konzulváros többi részéhez hasonlóan itt is mindent benőtt a repkény és altrepkény, foltokban sarjadt mindenhol a moha helyi megfelelője, ezért a reklámokból és kezdetleges köztéri installációkból szűrődő fényt levelek árnyéka pettyezte.

Helyenként a növényzet alól plasztkőbe és téglába ágyazott csövek bukkantak elő, és vagy információt szipkáztak a képernyőkből, vagy törvénytelen és lázító véleményeket juttattak a kijelzőkre. Feltört monitorokon villódzó szlogenek fényében sétáltam, Bréma-ellenes buzdítások között, Wyattnak és maroknyi stábjának címzett fenyegetések mellett. Egy demagóg trid szellemlény szabadságjogokról, demokráciáról és egyenlő adóterhekről motyogott. A tessék-lássék radikalizmus még valószínűleg Wyattet sem aggasztotta volna túlságosan, bár az biztos, hogy a helyi rendőrposztot elevenen nyúzta volna meg, amiért nem kapcsolta le a graffitit a hálóról.

Beértem a bőrökre és altbőrökre szakosodott bevásárlóutcába. Az egyik bolt előtt cserszag és belsőségek bűze csapta meg az orromat: egy biotuningolt fáról éppen kifejlett erszényeket szüreteltek. A mészárosok szakértő mozdulatokkal ügyködtek, először csak széles hasítékot ejtettek az alanyon, kampókkal széthúzták a széleit, kilapátolták a belsőségeket, majd előkészítették a bőrt az összevarrásra. Hátul csokornyi kifejletlen esernyő állt. Az ostoba luxuscikkek erőtlenül próbálták megfeszíteni denevérszárnyra emlékeztető ernyőrészüket. Az altbőr áruk egyszerű, száj– és bélnyílás nélküli holmik voltak, amelyek sohasem élhettek volna – a bolt előtti csatornában loccsanó zsigerek funkciótlan, értelmetlen szervek voltak csupán.

Utam végcélján, a Kravátli nevű borbárban legalább tucatnyi hasonlat gyülekezett. A bejárat előtt trid cégér állt örök lesben, egy nyakkendőjével küzdő férfialak. Átléptem rajta (a tridtervező váratlan ötletességének hála az alak erre riadtan felkapta a fejét, mielőtt folytatta volna végtelen ciklusát) és benyitottam az ajtón.

– Avice! – Hasser láthatóan örült nekem. – Kezdjük a bemutatkozással… Ő Darius, aki ékszerek helyett szerszámokat viselt. Ő Shanita, aki három éjszakát töltött vakon és éberen. Vladik, aki minden héten a halakkal úszik.

– És így tovább, és így tovább. – Ő pedig Avice – mondta –, aki azt ette, amit adtak neki.

Természetesen nem mi alkottuk az összes ariekai hasonlatot. Akadtak állatok és élettelen metaforák is: Konzulvárosban állt egy ház, ahonnan sok-sok évvel ezelőtt a Gazdák kihordták, majd visszavitték az összes bútort, hogy létrejöhessen egy szókép. Vagy ott volt a kettéhasított kő, ami azért készült, hogy kimondhassák a gondolatot, amelynek a lényege, hogy olyan, mint a szikla, amelyet kettőbe vágtak, majd ismét összeragasztottak. A legtöbbször azonban terrai nőket és férfiakat használtak: volt bennünk valami, ami megkönnyítette a dolgot.

Persze sok hasonlatot egyáltalán nem érdekelt ez a státusz. Mint megtudtam, akadtak páran a konzulátusiak között is. Még konzulok is. Sohasem jöttek el.

– Nem szeretik, hogy a Nyelv részei – mondta Hasser. – Sebezhetőnek érzik magukat tőle. Ők beszélni szeretik a Nyelvet, nem benne lenni. Egyébként sem szívesen elegyednek a pórokkal. – A hangjából ugyanaz a tisztelettel keveredett lenézés csendült, amit előtte és utána is számtalanszor hallottam tőlük.

A Nyelvről beszélgettünk, arról, mit jelent a részének lenni. Ők beszéltek: én többnyire hallgattam. Próbáltam magamban tartani az ellenszenvet, ami a fecsegésük hallatán támadt bennem. Végül is magamtól jöttem közéjük. A hasonlatok aránytalanul nagy százaléka – bár különböző lelkesedéssel – függetlenségpárti volt. Bréma ránk nehezedő markáról beszéltek, ami tudatlanságban tart minket, és az ország könyörtelen ügynökeiről. Wyattet ismerve ez utóbbi hallatán gúnyosan felhorkantottam.

– Mintha bármelyikőtök is visszautasította volna a pépével érkezett holmikat – jegyeztem meg.

– Nem – felelte valaki –, de inkább kereskednünk kellene, ahelyett hogy egyszerűen kipengetjük nekik az adót meg a sápot.

Hasser eközben félhangosan ismertette nekem az összes felszólalót, mintha konzul lettem volna, ő meg a fülembe suttogó vezír.

– Ez a lány megkeseredett, amiért olyan ritkán hívják. Túl elvont a hasonlata.

– Őszintén? Ez a srác inkább példa, mint hasonlat. És ezt ő is tudja.

Elég paprikás hangulatban értem haza. Még ilyen nevetséges társaságot, mondtam Scile-nak. Mégis elmentem még egyszer. Sokat tűnődtem azon, miért. Ami nem azt jelenti, hogy meg is tudom magyarázni.

A második alkalommal Valdik, aki minden héten úszott a halakkal, elmesélte, belőle hogyan lett hasonlat. Ő ráadásul folyamatos szókép volt: a státuszát nem az adta, amit csinált vagy amit vele csináltak, hanem olyasmi, amit folyamatosan csinálnia kellett. Olyan, mint a férfi, aki minden héten a halakkal úszik – a Gazdák talán ezt akarták mondani, bármilyen homályos állítást is akartak ezzel bizonyítani, ezért ennek igaznak kellett lennie. Ebből következett Valdik feladata.

– A konzulátusi munkatársak lakórészében van egy márványmedence – mondta. Felnézett rám, majd elkapta a tekintetét. – Az alapanyagokat évekkel ezelőtt szállították ide, az immeren át. Althalakat eresztenek be mellém, azt a módosított verziót, ami bírja a klórt. Minden túlnapon elmegyek úszni. – Gyanítottam, hogy az alkalmak közötti tizenegy napot pedig a rákészüléssel töltötte. Fogalmam sem volt, mennyi munkába került egy ilyen folyamatosan ismétlődő tevékenység megszervezése, hogy a Gazdák hasonlatainak nyelvtani ideje pontosan ugyanaz maradjon. Talán éppen ezért nem kedvelnek minket a konzulok, tűnődtem. Tartanak a hasonlatok sztrájkjától.

Amikor rám került a sor, meséltem új ismerőseimnek az étteremről, arról, miket ettem, és a történtek pont olyan kellemetlennek tűntek, hogy rögtön hitelesebbnek látszottam utána. Néhányan nyíltan megbámultak, mások – mint Valdik – egyáltalán nem néztek rám.

– Üdvözlünk a családban – mondta valaki halkan.

Ezt nagyon utáltam, és egy pillanatra ki is mutattam, mit érzek. És azt is gyűlöltem, amikor Hasser került sorra és részletesen elmesélte, milyen borzalmas dolgok történtek vele, miközben nyelvelemmé vált, és Hasser, akit felnyitottak és ismét összezártak, a hangjával játszott, mesterkélt szüneteket tartott, egyszóval bármennyire is igaz volt mindez, történetet faragott belőle.

MOST – 6

Annak a helybélinek, aki nem töltött sok időt a konzulátuson, elsőre talán fel sem tűnt volna semmi: az ellenőrzőpontokon ugyanúgy posztoltak az őrök, ugyanúgy sürgött-forgott a személyzet és a gyakornoki gárda, nem tűntek el a trideken és a síkképernyőkön derengő információk sem. Azok számára viszont, akik tudták, mi történt az estélyen, szinte tapintható volt a levegőben a nyugtalanság.

Nem akadt még a város történetében olyan hajó, amelyet ennyire zavaros búcsúbeszéddel eresztettek volna útjára, mint ezt az utolsó látogatót. Természetesen azért a külsőségekből nem hiányzott a szükséges felhajtás. A landolóbál után nem sokkal – olyannyira, hogy az immerülő legénység egy része még ki sem heverte a vidám széthullottságot – az összegyűlt konzulok, munkatársak és a hozzám hasonló konzulvárosi civilek lélegzetüket visszafojtva búcsúztatták a csónakot, hogy végre egyedül maradjanak, és kiderítsék, mi is történt valójában. De tulajdonképpen egyáltalán nem tettek, nem tettünk semmit. Mint később megtudtam, a konzulátuson egyes hangok szerint a hajót el sem engedhették volna.

Én, Avice Benner Cho, immerülő, az odakinti ügyek tanácsadója, aki először szeretője, majd exbarátnője voltam CalVinnek (amit néhány konzulvárosi valószínűleg hazugságnak tartott, de attól még az voltam), azzal szembesültem, hogy egy ideges közrendőr nem akar beengedni a belső irodákba. Végül viszonylag könnyen megoldottam a problémát. Egy kis lébeckodás – Attól tartok, biztos úr, hogy hibát követ el, majd pillanatnyi szünet után jött a Hiszen pontosan ezért vagyok itt, a segítségemre van szükségük –, és már be is jutottam. Nem voltak illúzióim azzal kapcsolatban, valóban mennyire lehetek értékes a bennfenteseknek. De valóban ez kellett ahhoz, hogy bejussak a folyosóra?

Odabent már meg sem próbáltak úgy tenni, mintha minden rendben lenne. Pusmogva vitatkozó munkatársak csoportjai mellett siettem el. EdGart kerestem vagy bárkit, akiről tudtam, hogy hajlandó szóba állni velem.

– Hát te meg mit keresel itt? – kérdezte AgNesből Ag vagy Nes, a doppelje pedig csak a fejét csóválta. Nagyasszonyosan viselkedtek, és meg sem hallották elmotyogott válaszomat. – A helyedben távoznék, lányom. – Itt csak…

– …útban leszel.

Mások kevésbé voltak elutasítóak – RanDolph mosolygott, mind a ketten, és eljátszották, mennyire fáradtak. Egy magas rangú vezír, akivel egyszer nagyon berúgtunk, még rám is kacsintott –, de AgNes jól mondta, csak útban voltam.

A legfelső emeleti teaházban, ahonnan remek kilátás nyílt a tetőrengetegre, és jól látszott, hogyan olvad bele a metropoliszba, megpillantottam Simmont a biztonságiaktól, és úgy döntöttem, sarokba szorítom. Miután a kötelező köröket lefutva azt bizonygatta, hogy semmit sem tud és semmit sem mondhat, így folytatta:

– A bál óta nem láttam EzRa konzult. Nem tudom, hova tűntek. Az eredeti menetrend szerint fél órával ezelőtt egy lakossági fórumon lett volna jelenésük, de nem jöttek el. Nem mintha ők lettek volna az egyetlenek. A legtöbb betervezett eseményt cseszhetjük. Hol a francban vannak a Gazdák?

Ez jó kérdés volt. A konzulvárosiak és a Gazdák ugyan csak kifejezetten eseti jelleggel ültek le egymással tárgyalni – ha a bányászati jogokról, a farmjainkról, technológiacseréről vagy a Nyelvvel kapcsolatos ünnepekről esett szó –, de apró-cseprő ügyek mindig akadtak. A folyosókon mindig lehetett látni néhány ariekait, akik különböző megbeszélésekre érkeztek. A konzulátust vastag padlóval látták el, hogy kibírja a hegyes végtagokat.

– Nincsenek itt – mondta Simmon. Biotuningolt karja bizarr húsát masszírozta. – Egy sem jött. Nemzedékek alatt sikerült megértetnünk velük, mit jelent az, hogy találkozó, ezért aztán rohadtul jól tudjuk, hogy most itt kellene lennie néhánynak, de egy sem jött el. Nem válaszolnak a hívásainkra. Semmilyen formában nem kommunikálnak velünk.

– Nagyon csúnyán megsérthettük őket – mondtam.

– Nagyon úgy fest – felelte.

– Vajon mivel?

– Azt legfeljebb Pharotekton tudja. Vagy EzRa. – Egy pillanatig mindketten hallgattunk. – Hallottál már valaha orátoltról? Vagy orátoltakról?

– Nem. Azok kik? – Nem úgy hangzott, mintha egy konzul neve lenne. Furcsa szó volt, de hiányzott a hangsúly árnyéka a közepéről.

– Nem tudom. CalVin és HenRy beszélgetéséből csíptem el, és nekem úgy tűnt, mintha ők képben lennének. Arra gondoltam, hátha tudod, mik vagy kik azok. Mindenkit ismersz. – Ez nagyon aranyos volt tőle, de nem akartam ezzel ugratni. – AgNes és még pár konzul az egészért Wyattet okolja, ezt tudtad?

– Miért okolják?

– Ezért. Ami történt. Hallottam őket beszélgetni. „Az egész mögött ő áll, meg Bréma”, így mondták. „Mindig is tudtuk, hogy a romlásunkon dolgoznak, hát tessék, állunk elébe…” – Simmon műkeze fecsegő szájat imitált.

– Szóval ők tudják, mi folyik itt?

Simmon csak a vállát vonogatta.

– Nem hiszem, de megeshet. Nem kell ahhoz megértened valamit, hogy bűnbakot találj – felelte. – Egyébként meg igazuk van. Ez biztosan valami… hadművelet része. Mi más lenne? EzRa egy brémai fegyver.

Mi van akkor, ha AgNes jól gondolja? Ha tényleg ez a helyzet, én pedig kihasználom a kapcsolati tőkémből megmaradt utolsó morzsát, az akár Konzulváros elleni árulásnak is tekinthető. Aztán eszembe jutott CalVin meg Scile, és ettől minden aggályom elszállt. Megcsörgettem Wyattet. Amíg a kapcsolásra vártam, próbáltam stratégiai alapon rendszerezni a gondolataimat, hátha rájövök, miben és hogyan profi, mi lehet a gyenge pontja, mit mondhatnék neki, amivel tényleges információhoz juthatok, és miként bírhatnám szóra egyáltalán. Körmönfont gondolatmenetem kijózanító végjátékba torkollott.

– Avice! – kiáltotta Wyatt, amikor végre elértem. – Hála istennek, hogy felhívtál! A konzulátuson senki sem veszi fel. Avice, mi a kurva élet folyik itt?

Wyatt még hozzám képest is el volt vágva az eseményektől. Kis létszámú stábjával természetesen a legelső naptól a konzulátus szívében dolgoztak, de az alkalmazottak egy része a brémaiakat okolta mindenért, mások távol akarták tartani őket az eseményektől, abban pedig mindenki egyetértett, hogy a döntéseket nélkülük kell meghozni. És ezt sikerült úgy megoldaniuk, hogy még csak azt a törvényt sem szegték meg, ami Wyattet, a brémai felügyelőt rangban föléjük helyezte.

Törvénybe foglalt kötelességüket betartva most is körbeküldték az aznapi találkozók terjedelmes listáját. Wyatt az összes emberét a főépületben tartott megbeszélésekre irányította, ő pedig személyesen jelent meg azon a trágyaláson, amely a „Folyamatszervezés szükséghelyzetben” nevet viselte, majd mindannyian a helyszínen szembesültek azzal, hogy ezek csak elterelő hadműveletek, és mindegyiken középszintű konzulátusi alkalmazottak vitatkoznak írószerbeszerzésről és más hasonló témákról. A valódi megbeszélés, ahol a bálon történteket elemezték és elméleteket gyártottak a Gazdák hallgatásának feltételezett okairól, addigra véget is ért, a Közmunkatanács aznapi vitarendjének „Egyéb járulékos intézkedések” névre keresztelt szekciójában.

– Mocskosul felháborító dolog ez, Avice! – mondta Wyatt a képernyőn. – Pontosan az ilyesminek kell véget vetni, pontosan azért jöttem, hogy az ehhez hasonló ügyeskedést egyszer és mindenkorra felszámoljuk! Ezek összeesküdtek ellenem, nehogy beleszóljak bármibe is! A felettesük vagyok, a rohadt életbe! Arról nem is beszélve, hogy mit művelnek közben EzRával. Ez a két ember a kollégájuk, mégis szabályosan száműzték őket! Szégyen!

– Wyatt, állj! Hol van EzRa?

– Ra a szobájában, legalábbis akkor még ott volt, amikor rácsörögtem. Ezről nem tudok semmit. A kollégáid…

– Nem a kol…

– A kollégáid kiközösítették EzRát. Ha jogukban állna, szerintem le is tartóztatnák őket. Ez nem veszi fel, és sehol sem találom… – Még mindig bizarr volt számomra a gondolat, hogy egy konzul két külön szobában lakik és külön dolgokkal foglalkozik.

– Ők tudják, mi folyik itt?

– Szerinted nem mondanák el nekem, ha így lenne? – kérdezte. – Nem mindenki akar kitúrni, azt azért tudod, ugye? Csak a nyomorult konzuljaitok. Bármit is forralnak…

– Wyatt, higgadj le! Akármi is történt, láthatod, hogy a konzulátus személyzete sem tud többet, mint te. – Nyilvánvalóan hallott róla, hogy a bál óta senkinek sem sikerült kapcsolatba lépnie a várossal. – A Gazdák meg sem mukkannak. Szerintem… – folytattam óvatosan – …szerintem EzRa… vagy mi… valamivel véletlenül megbántottuk őket. Nagyon durván.

– Ó, a lószart! – fortyant fel Wyatt. Csak pislogtam. – Ez nem az a helyzet, Avice. Itt nem arról van szó, hogy Cook kapitány nem figyelt a nyelvére vagy rossz kézzel nyúlt a szent evőeszközökhöz, és bumm, a következő pillanatban már a kondérban rotyogott. Belegondoltál már abba, milyen egy önimádó klisé is ez? Az összes ilyen történet elméletileg a kulturális érzéketlenség miatt meakulpázik. Jaj, rosszat mondtunk! Pedig valójában azt sugallja, milyen bután túlreagálnak mindent a bennszülöttek. – Nevetve ingatta a fejét. – Avice, a kezdetek óta valószínűleg több ezer ehhez hasonló dolgot basztunk el. Gondolj bele! Pontosan úgy, ahogyan a mi látogatóink is elbénázták, amikor felvették velünk a kapcsolatot a Terrán. És az esetek többségében mégsem rágtunk be rájuk, nem igaz? Az ariekaiak… vagy a kedisek, a shur’asik, a cymarok, meg az összes többi, és nagyjából minden exot, akikkel valaha dolgom volt… tökéletesen értik, mikor szándékos egy sértés, és mikor félreértés. Ku és Lono összes legendája az ágyúdörgésről és a kisstílű tolvajlásról szól. Hidd el nekem – tette hozzá fanyarul. – Ez a munkám. – Közben úgy mozgatta az ujjait, mint egy zsebtolvaj. Az ilyen beszélgetések miatt kedveltem.

– Mindig lesznek civódások, Avice – mondta, és közelebb hajolt a képernyőhöz. – Engem ezért fizetnek. Eddig sem tűntem alkalmatlannak, ugye? – kérdezte váratlanul, szinte panaszosan. – De ez… Avice, mindennek van határa. JoaQuin, MaBel, meg a többiek… nem ártana eszükbe juttatni, kit képviselek.

Bréma nagyhatalom volt, tehát állandóan háborúban állt Dagosztin egyéb országaival vagy más világok más hatalmaival. Mi történne, ha az ellenségei felénk indítanák el a hadihajókat? A gyarmatokkal szorongatnák meg Brémát? Mit tudnánk tenni? Az ég felé fordítanánk a puskáinkat, a biotuningolt lövegeket? Egy ilyen kis népirtást bárki, bármikor könnyedén elkövethetett volna, és ilyenkor megtorlást csak Bréma indíthat, már ha a vezetői úgy ítélik, megéri. Kézitusa az olykor-tér vákuumában, rettenetes, bizarr tűzharcok az immerben. Ez a lehetőség védett meg az ilyen kaliberű támadásoktól, nem is beszélve Arieka elszigetelt pozíciójáról a zabolátlan immerzóna közepén – és ugyan senki sem mondta ki, de az okok közé tartozott viszonylagos jelentéktelenségünk is. Más tényezők is belejátszottak azonban Bréma katonai számításaiba.

Az ariekaiak nem voltak pacifisták. Időnként érthetetlen, fajon belüli gyilkosságokra és belviszályokra ragadtatták magukat, legalábbis ezt hallottam – és bármit is mondott Wyatt, bármilyen okok is álltak a háttérben, a kapcsolatfelvétel korai időszakában sor került a két faj között erőszakos összecsapásokra, még halálos kimenetelű balesetekre is. De végül nagyon szilárd diplomáciai kapcsolatok épültek ki közöttünk, és nemzedékek óta nem történt konfliktus. Abszurdnak tűnt a gondolat, hogy az ariekaiak, a metropolisz egyszer csak Konzulváros ellen forduljon. De mi pár ezren voltunk, ők pedig sokszor annyian, és voltak fegyvereik.

Wyatt nem egyszerű diplomata volt. Brémát, hivatalos védelmezőnket képviselte, ennélfogva nem érkezhetett fegyvertelenül. A stábja minden tagja gyanúsan sportos irodistának tűnt. Közismert ténynek számított, hogy Konzulváros különböző pontjain titkos fegyverlerakatok vannak, amelyekhez egyedül Wyatt tudott hozzáférni. A rejtett tárolókban várakozó fegyverek a pletykák szerint klasszisokkal felülmúlták saját vackaink tűzerejét. Természetesen mindez csak a mi érdekünket szolgálta – így szólt a hivatalos indoklás. A kulcsokat a kiküldetésre érkező brémai tisztségviselők turbóiba kódolták. Wyatt teljesen nyíltan, meglehetősen taktikátlan és enyhén ijesztő lezserséggel emlegette – még nekem is, aki bizonyos értelemben kívülálló voltam, és többé-kevésbé a barátja –, hogy a kísérői katonák, akik bármikor felfegyverezhetőek, és ő a parancsnokuk.

Tény, hogy türelmes volt. Szemet hunyt az olykor kisstílű, legrosszabb esetben is csak kis értékű sikkasztások felett, ami a pépék érkezésekor és a pár évente esedékes adóbeszedés idején jellemző errefelé. Arra buzdította a beosztottjait, hogy ismerkedjenek a konzulátusiakkal és a közemberekkel, esetenként még a köztes házasságra is áldását adta. Mint minden gyarmati kiküldetés, ez sem volt egyszerű beosztás. Mivel rendkívül ritkán léphetett kapcsolatba a feletteseivel, felértékelődött a kezdeményezőkészség és a rugalmasság. Láttunk már túlbuzgó férfiakat és nőket ezen a poszton, és abból mindig csúnya politikai balesetek lettek. Mivel Wyatt ennyire kesztyűs kézzel bánt velünk, úgy érezte, tartozunk neki. Hogy a konzulok igazságtalanok vele.

Kedveltem Wyattet, de naivnak tartottam. Amikor minden kötél szakadt, ő Bréma embere volt. Pontosan tisztában voltam ezzel, és azt is tudtam, ez mit jelent, akkor is, ha ő nem.

KORÁBBAN – 5

A Gazdák néha felbukkantak Konzulváros sikátoraiban, és imbolyogva, magányosan vagy kis csapatokban, a lábuknál sürgölődő zellék kíséretében sétáltak lustán iszkoló lépteikkel. Ki tudja, mit csináltak ott? Talán nézelődtek, vagy a bizarr helyrajz szeszélyei szerint éppen utat rövidítettek a negyedünkön át. Néhányan egészen messze bejöttek az eolkupola alá, egyenesen Konzulvárosba, és közülük páran a hasonlatokat keresték. Ők rajongók voltak.

Ha nem is naponta, de gyakran érkezett egy-két vagy egy egész kis raj ariekai tipegő, kitinesen kopogó léptekkel. Remegő adományozószárnyakkal léptek be a Kravátli ajtaján, és feltűnő öltözékükben – széles öveiket fodrok ékesítették és áttört ötvösmunkák, amelyek jellegzetes hangot hallattak, ha átfújt rajtuk a szél, és legalább olyan figyelemfelkeltőek voltak, mint a rikító színek.

– A közönség minket követel! – mondta valaki az első ilyen alkalommal.

A megjátszottan unott megjegyzés ellenére egyértelműen látszott, hogy a hasonlatoknak rengeteget jelentett a közönség. Az egyetlen alkalommal, amikor némi győzködés árán Ehrsul is elkísért, állítólag azért, hogy majd később jókat kacagjunk új ismerőseimen, a Gazdák felbukkanása láthatóan megzavarta. Oda sem figyelt, amikor az ariekaiakról pusmogtam neki, és néhány oda nem illő megjegyzést leszámítva alig szólalt meg. Természetesen voltunk már együtt a Gazdákkal egy társaságban, de sohasem ilyen fesztelen környezetben, ahol nem a felfoghatatlan szeszélyeiknek engedelmeskedtünk, és nem egy konzulvárosi fejes diktálta a feltételeket. Ehrsul soha többé nem jött el velem.

A Kravátli törzsvendégei és tulajdonosai udvariasan úgy tettek, mintha észre sem vennék a Gazdákat, akik motyogva beszélgettek egymással. Szemkoronáik megnyúltak, agancsaik szétváltak, amikor minket néztek, és mi visszanéztünk rájuk. A pincérek és a vendégek ügyesen kerülgették őket. A Gazdák halkan pusmogva vizslattak minket.

– Azt mondja, azt keresi, aki fémmel egyensúlyozott – fordított valaki.

– Az te vagy, Burnham. Pattanj, öregem! Mutasd magad!

– A ruhádról beszélnek, Sasha.

– Az egyik azt mondja, én hasznosabb vagyok, mint te… azt magyarázza, hogy állandóan engem használ.

– Nem is ezt mondja, te pimasz kis senki! – És így tovább. Amikor a Gazdák körülöttem verődtek össze, néha el kellett fojtanom magamban a pillanatra feltoluló emléket, a kislányt, aki én voltam abban az étteremben.

A rendszeres látogatókat könnyen meg lehetett különböztetni a szemkorallok vagy a legyezőszárnyak mintázata alapján. A kisstílű szentségtörés bizsergető örömével külön neveket adtunk nekik: Köpcös, Croissant, Ötös. Ők láthatóan könnyen felismertek minket.

Sokukról megtudtuk, ki a kedvenc hasonlatuk. Azok között, akik rendszeresen használtak engem, akadt egy Gazda, akinek élénk fekete-vörös színben pompázó legyezőszárnya annyira hasonlított egy flamencotáncos ruhájára, hogy rögtön el is neveztük róla.

– Van egy zseniális mutatványa – magyarázta Hasser. Tudta rólam, hogy nem vagyok túl profi a Nyelvben. – Amikor rólad beszél… – Láttam, hogy küszködve próbálja elmagyarázni az árnyalatnyi különbségeket. – „Ha a beszédről beszélünk”, Flamencotáncos ezt szokta mondani, „a legtöbben olyanok vagyunk, mint a lány, aki megette, amit adtak neki. Mi azonban választhatunk, mit mondunk vele.” Mesteri. – Amikor meglátta az arckifejezésemet, vállat vont, és ennyiben is hagyta volna, de addig erősködtem, amíg elmagyarázta.

Nagyjából-egészéből a hasonlatomat arra használták, hogy valamilyen teremtésről beszéljenek vele. Flamencotáncos és a barátai viszont furcsa beszédfordulatként egy bizonyos szótagra helyezték a hangsúlyt, amivel arra használtak, hogy a potenciális változásra utaljanak. A Gazdák szabályosan megőrültek az ilyen nagyképű trükközésektől. Fogalmam sincsen, vajon általánosságban is mindig ennyire érdekelte őket a Nyelv, vagy a megszállottságukat a konzulokkal folytatott eszmecserék és mi, a fura, Nyelvtelen lények okoztuk.

Scile állandóan a részletek miatt nyaggatott: mi történt a találkozón, ki mit mondott, melyik Gazda jött el.

– Ez így nem ér! – közöltem vele egyszer. – Nem vagy hajlandó elkísérni, de felhúzod magad, ha nem mondom fel neked az összes dögunalmas mondatot, ami elhangzott?

– Senki sem látna ott szívesen, és ezt te is tudod. – Ebben igaza volt. – És minek jársz közéjük, ha ennyire unod?

Jogos kérdés volt. Minden alkalommal rendkívül felbosszantottam magamat azon a gyerekes izgatottságon, amely a felbukkanó Gazdák láttán elfogta a hasonlatokat, de ha éppen magunk voltunk, akkor meg idegesítettek általánosságban tárgyalt témáik és a szűklátókörűségük. Viszont azt hiszem, valamiért úgy éreztem, hogy ha valaha történik valami komolyabb esemény, az itt fog bekövetkezni, mert ezek a találkozók fontosak.

Flamencotáncosnak volt egy többé-kevésbé állandó kísérője. A többiekhez képest sokkal közelebb járt az idős korhoz, ezért jóval hajlottabb lábakon járt és mélyebben lecsüngött megnyúlt hasa. Már nem emlékszem pontosan, miért, de Méhkasnak neveztük el.

– Láttam már korábban – mondta Shanita.

Méhkas megállás nélkül magyarázott, de mintha állandóan félmondatokban beszélt volna. Egyikünk sem értette, mit akar mondani. Egyszer rájöttem, honnan ismerős: a legelső látogatásom alkalmával láttam a városban. Ő is indult a hazugságfesztiválon. Szokatlanul ügyesen tudta helytelenül leírni a valótlanságok céltárgyát. Rosszul határozta meg a színét.

– Ő egy hazug – mondtam, és csettintettem. – Én is találkoztam vele egyszer.

– Hmm – mondta Valdik. Gyanakvó arccal nézett körbe. – Miről beszél? – Méhkas körülöttünk körözött, minket nézett és a levegőt kapargatta adományozószárnyával.

– „Valahogy így, valahogy így” – tolmácsolta Hasser. A fejét csóválta, mintha azt mondaná, fogalmam sincsen. – „Mintha hasonlóak lennének, különbözőek, nem ugyanazok, ugyanazok.”

Nem a Kravátli volt az egyetlen találkahelyünk, de ide jártunk a leggyakrabban. Néha a bevásárlónegyed közelében találkoztunk az egyik étteremben, vagy valamelyik vendéglő csatornapartra kitett padjain, de csak olyankor, ha ezt előre megbeszéltük, és akkor is pusztán a tisztesség kedvéért, hogy ne tűnjön úgy, mintha ennyire konzervatívak lennénk. Viszont a Gazdák a Kravátliba jöttek, ha meg akartak találni minket, és valahol mégis ez volt az egész lényege.

A hasonlatok vitakörként tekintettek magukra, pedig csak bizonyos mértékig tolerálták a véleménykülönbséget. Egy fiatalember a vita hevében nagyon hamar eljutott a függetlenség gondolatától a lázadásig, és konzulátusellenes kirohanásai után nekem kellett közbelépnem, nehogy agyonverjék.

Kikísértem az utcára.

– Tűnj el innen! – mondtam neki.

A hasonlatok csapatba verődve kurjongattak utána. Gyere szépen vissza! Csak még egy szót merj szólni a konzulok ellen!

– Én azt hittem, ti radikális gondolkodók vagytok! – Ezt olyan letörten mondta, hogy kedvem támadt volna megölelni.

– Ezek itt? Attól függ, kivel beszélsz – feleltem. – Igen, Bréma szempontjából mind árulók. De hűségesebbek a konzulátushoz, mint a konzulátus emberei.

Konzulvárosban a népuralom gondolata is abszurdnak tűnt. Mintha bármelyikünk is szót érthetett volna a Gazdákkal! Ami pedig a Kravátliba járó társaságot illeti, még ha netán meg is feledkeztünk volna arról, hogy konzulok nélkül mindenképpen összeomlana Konzulváros, nélkülük ki lenne olyan büszke ezekre a férfiakra és nőkre csak azért, mert a Gazdák hasonlatai?

MOST – 7

Az ariekaiak semmilyen kapcsolatfelvételre nem reagáltak. A némaság óráiban többször megkísértett a gondolat, hogy megcsörgetem CalVint vagy Scile-t és addig követelőzöm, amíg válaszolnak a kérdéseimre: ha valakinek, hát nekik tudniuk kellett, mi folyik itt. Nem a konfliktuskerülés vágya akadályozott meg ebben, hanem a bizonyosság, hogy sem erőszakkal, sem megszégyenítéssel nem szednék ki belőlük semmit.

Tavasz volt Konzulvárosban, és lassan felengedett a fagyos hideg. A konzulátus emeletéről bámultam a város tetőrengetegét, az élő negyedeket és a pislogó épületeket. Valami más volt. Egy szín vagy annak a hiánya – valami mozogni kezdett vagy éppen nem mozdult többé.

A konzulátus egyik felszállóplatformjáról corvus emelkedett a magasba, a tetők fölött siklott a metropolisz széléig, egyik épülettől a másikig oldalazott, néha csak lebegett a magasban, mintha leszállóhelyet keresne valahol, de eredménytelenül tért vissza. A fedélzeten utazó konzulok valószínűleg mindegyik házlényt megkérték odalent, hadd szálljanak le rájuk, de nem kaptak választ.

Rengeteg konzulvárosi nem is sejtette, hogy gond van. A városi sajtó vagy hűséges volt vagy amatőr. De sokan vettek részt azon a bizonyos landolóbálon, és a pletyka egyre csak terjedt.

A Nap minden reggel változatlanul felkelt, az üzletek továbbra is nyitva tartottak, az emberek ugyanúgy elmentek dolgozni. Lassan hömpölygő katasztrófa volt ez.

Felhívtam az Ehrsultól kapott számot, amelyet egy frissen és ügyetlenül telepített hálózatról szedett le. Azt is megtudtam tőle, hogy a hálózat Ezé volt. Ez – vagy bárkit is hívtam valójában – nem vette fel. Hosszan szitkozódtam, amilyen halkan csak telt tőlem, majd ismét próbálkoztam, de ezúttal is sikertelenül.

Később tudtam meg, hogy aznap a konzulok elkeseredettségükben gyalogszerrel mentek át a városba. Kétségbeesett doppelek szólították le a szembejövő Gazdákat, eolsisakjaik hangszóróin keresztül szólongatták őket a Nyelven, amire ők udvarias nem-válaszokkal feleltek, vagy értetlenkedtek, vagy nem túl segítőkészen éreztették, hogy katasztrófa készülődik.

Látogatóm érkezett. Kinyitottam az ajtót, és ott állt Ra. Hosszú másodpercekig nem tudtam megszólalni.

– Mintha meglepettnek tűnne – mondta.

– Az nem kifejezés – feleltem, és félreálltam.

Ra állandóan elővette a zsebéből a kommunikátorát, úgy babrálta, mint aki ki akarja kapcsolni, de aztán eltette.

– Próbálják elérni? – kérdeztem.

– Csak Wyatt.

– Tényleg? Senki más? És a többi konzul? Nem is követték?

– Hogy van? – kérdezte. – Arra gondoltam… – Sokáig csak ültünk az egymással szembefordított fotelekben. Ra a válla felett sandított hátra, megfordult, többször is. Csak a fal volt ott.

– Hol van Ez? – kérdeztem.

Vállat vont.

– Elment sétálni.

– Nem kellene együtt lenniük? – megint csak a vállát vonogatta. – A konzulátuson? Mondja, Ra, egyáltalán hogyan jutott ki? Azt hittem, már az egész rohadt épületet légmentesen lezárták. – Ha én hoztam volna a döntéseket, őrizetbe vettem volna EzRát, hogy kézben tartsam vagy kihasználjam a helyzetet. Lehet, hogy megpróbálkoztak vele. Ha azonban Ra igazat mondott, akkor az új konzul mindkét tagja meglépett.

– Igen, ez igaz – felelte. – Tudja, hogy van ez. Szükség törvényt bont. Nem volt… Szóval egyedül akartam maradni.

Ezen önkéntelenül is felnevettem. Kíváncsi lettem volna, mi lehet a háttérben.

– Hát – szólaltam meg végül. – És hogy tetszik a mi kis városkánk? – Most Ra nevetett fel.

– Jézusom! – mondta.

Mint akit váratlan és kellemes élmény ért. Odakint sirályok zajongtak. A tetők felett keringtek. Állandóan a tenger felé igyekeztek, amely néhány kilométerre volt innen, de visszaterelte őket az állandó eolfuvallat és a mesterséges szelek szeszélye. Nagyon ritkán fordult elő, hogy bármelyik kitört volna az őshonos légkörbe, de akkor el is pusztult.

– Segítenie kell – mondta Ra. – Tudnom kell, mi folyik itt.

– Maga most viccel? – kérdeztem. – Mit tudhatnék erről én? Jézusom, ez a tévedések vígjátéka. Az ég szerelmére, mit gondol, eddig mit próbáltam kideríteni? Egyáltalán, miért jött el hozzám?

– Arra gondoltam, felkutatom azokat, akik ott voltak az estélyen. Egy csomó emberrel már beszéltem…

– Olyan nagyon nem erőltette meg magát, ha csak most jutott el hozzám…

– Úgy értem, a konzulátus összes hivatalnokával meg egyéb munkatársakkal. A magas rangú beosztottak nem mondtak semmit, a többiek meg… Szóval páran azt tanácsolták, keressem meg magát.

– Fel nem foghatom, miért. Azt hittem, maga benne van a sűrűjében, azt hittem…

– Ha valaki tudja is odafent, mi folyik itt, elfelejtette megosztani velem. Velünk. De a többiek, ők… Azt mondták, Avice, maga sok mindenkit ismer. És sokan a bizalmukba fogadják.

Nemet intettem.

– Ez csak az immerülők nyavalyás póza! – tört ki belőlem. – Azt hitte, kerülő úton, rajtam keresztül nagyobb sikerrel jár? Csak azért állítanak rólam ilyesmit, mert immerülő vagyok. És azért, mert egy ideig CalVin szeretője voltam. Még hónapokról sem beszélhetünk. Helyi, nem brémai hónapokról. A saját rohadék férjem többet tud nálam, pedig külvilági… Ő meg nem beszél velem! – Ádáz pillantást vetettem a férfira. – Komolyan azt akarja mondani, hogy fogalma sincsen, mi folyik itt? Wyatt tudja, hogy eljött hozzám?

– Nem. Segített meglógni, de… nem. Ez sem tud róla. Semmi közük hozzá. – Az ajkát harapdálta. – Vagyis hivatalosan van, csak… Mindegy. Nem akartam… – Ra elhallgatott, majd a szemembe nézett. – Nézze – folytatta váratlanul teljesen higgadtan. – Ki kell derítenem, mi folyik itt. Wyatt hasznavehetetlen, vagy még annál is rosszabb. Ez megpróbálja kihasználni a pozíciónkat. Majd meglátjuk, ezzel mire jutunk. És úgy hallottam, maga ismer olyanokat, akik képben vannak. – Ebben a pillanatban egyáltalán nem úgy festett, mint Ez kolonca: inkább tűnt egy gyarmatosító nagyhatalom ügynökének és hivatalnokának.

– Mondjon el nekem mindent – szólaltam meg végül. – Mindent, amit tud. Ami eddig történt. Mit hallott? Mire gyanakszik? Bármit.

Ez így kezdte:

– A Gazdák visszatértek. Két napig néma csend volt, aztán egyszer csak megjelentek a konzulátuson, és roppant alakok egész csapata imbolygott végig a leszállóplatformon. Legalább negyvenen lehettek – mondta Ra. – Isten tudja, hogyan fértek be abba a járműbe. Engem és Ezt keresték.

Az alapján, amit mesélt, az ariekaiak alig reagáltak a konzulok üdvözlő szavaira és kérdéseire. Tőlük szokatlan gorombasággal beszéltek és folyamatosan egyetlen dolgot követeltek – EzRával akartak beszélni.

– Ez az, amire felkészítettek – mondta Ra. – Rengeteget tanulmányoztam őket és a Nyelvet. Látta, mit művelt az a csoportjuk az estélyen? Nem volt normális, igaz? Tudtam én. Most ugyanez történt, csak sokkal intenzívebben. Nyugtalannak látszottak. Ostobaságokat beszéltek. Én már korábban kimentem, aztán Ez is megérkezett, és akkor felismertek. Megszólítottak minket. „Kérem, jó estét, EzRa konzul, kérem, kérem, igen.” Ilyesmiket.

– Páran… köztük a barátai, CalVin… megpróbálták elállni az utunkat. Azt mondták, fejezzük be. Meg hogy már így is túl sokat mondtunk. – A fejét csóválta. – A Gazdák meg egyre közelebb furakodtak hozzánk. Beszorultunk egy sarokba, és ők… hatalmasak. Az az érzés… szóval egy dolgot tehettünk… kieresztettük a hangunkat és megszólaltunk a Nyelven. Ez meg én. Jó estét kívántunk nekik. Hatalmas megtiszteltetés ez, mondtuk. És akkor…

Amint megszólaltak, pontosan ugyanaz történt, mint az estélyen, csak most kicsit nagyobb léptékben. Ha nagyon akarom, előkeríthettem volna az eseményről készült videót vagy tridet – mert biztosan voltak ott kameradarazsak –, de Ra részletesen elmesélt mindent, én pedig könnyedén magam elé tudtam képzelni, mi történt. A Gazdák szoborrá dermedtek, az egész csoport – néhányan megtántorodtak, talán kitinpáncélok is csattantak, amint többen egymásra zuhantak. Hangok: először az ariekaiak párhuzamosan harsogó, kétségbeesett, kettős rikoltása hallatszott, aztán hirtelen valami más kezdődött: eddig sohasem hallott módon ellenpontozták egymást. Talán elájultak? Hol elhalkultak, hol felhangosodtak, valamilyen bonyolult rendszer szerint követték EzRa hanglejtését.

– Megpróbáltuk folytatni – mondta Ra. – Szóval akartuk tartani őket. De Eznek végül elment a hangja. Szóval én is elhallgattam. – És ekkor a legelöl álló Gazda szemei ismét felpattantak, mint a rügyek, és meg sem fordult, csak a szemkocsányai nyújtóztak hátrafelé, és így szólt oda a társainak: Megmondtam.

Ariekaiak támolyogtak a szobában, a faburkolatú falak között, melyeken túl Konzulváros betonja húzódott, azon is túl pedig a légketrecbe zárt madaraktól pöttyös ég. A konzulok és beosztottjaik értetlenül, félig haptákban ácsorogtak ott.

Az ariekaiakra mindig egy letűnt világ fogalmai szerint gondoltunk – ha egy Gazdára néztünk, azt láttuk, hogy ez egy rovar-ló-korall-legyező. A fantáziánkban hurcolt állatokat felhasználva gyártottunk belőlük összefércelt, mesebeli lényeket. És erre hirtelen ott álltak előttünk, polifonikusan zümmögő révületükben, amely csak a sajátjuk volt, aminek már nem találtuk a megfelelőjét.

– Elmentek. Néhány konzul megpróbálta megállítani őket, de mit tehettek volna? Elállják az útjukat? Kiabáltak nekik, hogy maradjanak, beszélgessenek velünk. EdGar és LoGan teli torokból üvöltött, JoaQuin és AgNes… érvelni próbált. De a Gazdák egyszerűen kirobogtak a teremből. Én meg Ez azt kérdezgettük, mit tehetnénk, mire CalVin és ArNold azt felelte, már így is eleget tettünk. – Ra a fejét fogta. – Most már MagDa sem hajlandó beszélni velünk. Napok óta egyiküket sem láttam. Magát nem érdekli, mi folyik itt?

– Dehogynem – válaszoltam. – Ne beszéljen butaságokat.

– Mindenki csak kiabált.

– Kik azok az orátoltak? – kérdeztem.

– Nem tudom – felelte. – Miért?

– CalVin és HenRy emlegette őket – mondtam. Simmon fél füllel elcsípett tippje. – Arra gondoltam, esetleg őket kellene megtalálnunk. Azt hittem, talán maga…

– Kiket kell megkeresnünk? Az orátoltakat, CalVint vagy HenRyt?

– Fogalmam sincs – mondtam. – Igen. – A vállamat vonogattam, igen, miért is ne?

– Azt hittem, maga segíthet nekem – közölte Ra. – Sokan nagyon jó véleménnyel vannak a képességeiről.

– Mit mondtak? Hogy tudok lébeckodni? Bárcsak soha nem tanítottam volna meg nekik ezt a kurva szót. Azóta azt hiszik, bármire képes vagyok. Pedig valójában nem így gondolják, csak imádják kimondani, hogy „lébeckodás”.

– Most éppen az exotokkal tárgyalnak – mondta Ra. – A konzulok kénytelenek voltak tájékoztatni a kediseket meg a többieket a történtekről. Nyilván abban bíztak, hogy nem lesz rá szükség, mert időben megoldják a helyzetet, de… – Megszólalt a csengő. – Várjon! – mondta Ra, de addigra már felpattantam és kimentem a szobából.

Az ajtó előtt rendőrök és konzulátusi biztonságiak álltak. Néhányan fiatalabbak voltak nálam és szégyenlősen pislogtak.

– Ms. Benner Cho? – kérdezte az egyikük. – Elnézést a zavarásért. Ha nem tévedek, ööö, Ra itt tartózkodik, igaz?

– Avice, hol van?

Felismertem a hangot.

– MagDa? – kérdeztem. Az előbb eltakarta őket a rendőrök sorfala.

A konzul utat tört magának az ajtó előtt toporgók között.

– Beszélnünk kell velük.

– Azonnal.

– Üdv – mondta Ra a hátam mögött. Nem fordultam meg.

– Ra! – Azt hittem, MagDa rendkívül dühös lesz, de mindketten inkább csak megkönnyebbültnek tűntek. – Hát itt vagy!

– Velünk kell jönnöd.

– Védőőrizetbe kell vennünk, uram! – mondta az egyik biztonsági. MagDát láthatóan felbőszítette a közbeszólás, de csendben maradtak. – A biztonsága érdekében. Amíg nem rendeződik a helyzet. Jöjjön velünk, legyen szíves.

Ra kihúzta magát. A biztonsági tiszt állta a tekintetét. Ra pillanatnyi habozás után felém biccentett, és hagyta, hogy körbevegyék. Én is intettem neki. Kissé csalódtam benne.

Nem bilincselték meg. Tiszteletteljesen ballagtak mellette, mintha valóban védőőrizetül érkeztek volna, mint állították. Gondolom, udvariasságból tették, nem mintha bárki, aki legalább felületesen ismerte a konzulvárosi politikát, ne tudta volna, hogy Rát tulajdonképpen letartóztatták. Hosszan néztem utána, ahogy elvitték, hogy csatlakozzon Ezhez és talán Wyatthoz egy rendkívül takarosan tartott szobában, amelyet kívülről zártak kulcsra az ajtó előtt posztoló őrök.

KORÁBBAN – 6

Az egyházi törvényeket nézve Konzulváros nem tagadhatta le brémai eredetét. Hivatalos államvallás nem volt, de a kisebb gyarmatokhoz hasonlóan a mi alapítóink között is számottevő kisebbségnek számítottak a hívők. Pharotekton Isten Egyháza állt a legközelebb ahhoz, amit szervezett gyülekezetnek nevezhettünk. Konzulváros tetőrengetegét több ponton is megbontották templomaik világítótornyai, lassan forgó jelzőfényeik küllőkként hasítottak az éjszakába.

Akadtak más gyülekezetek is: parányi zsinagógák, templomok, mecsetek, ahova rendszeresen járt pár tucatnyi hívő. Mindegyik vallásnak volt egy maroknyi ultrakonzervatív képviselője is, akik mereven ellenálltak minden istentelen újításnak, és kitartóan próbálták tartani szent ünnepeiket, akár Bréma harminchét órás napjaira alapozott naptárukat követve, akár a terrai évszakok halványan sejtett rendszerére épülő, őrült nosztalgia jegyében.

A Gazdákhoz hasonlóan a konzulvárosi kedisek sem hittek istenekben: vallásnak megfeleltethető hitviláguk szerint őseik és még meg sem született utódaik lelke együttes erővel vívott véget nem érő, féltékeny háborút ellenük, az élők ellen, mégis sokkal vidámabban és békésebben viszonyultak a világhoz, mint amit egy ilyen teológiai háttér alapján gondolt volna az ember. Léteztek vallásos shur’asiak, de csak a szakadárok: a legtöbben ateisták voltak, talán azért, mert komoly balesetnek kellett történnie ahhoz, hogy egy shur’asi meghaljon, és nagyon ritkán születtek újak.

A konzulvárosiak szabadon gyakorolhatták a hitetlenséget. Az életemnek sohasem volt része az, hogy foglalkoznom kelljen a gonosszal. Méhkas neve valójában surl/teshecher volt, mint azt apránként kimazsoláztuk a többi Gazdával folytatott beszélgetéseiből. Ezt elismételtem CalVinnak, persze monohangon, és nem egyszerre, hanem egymás után mondtam a Dallamos és a Szaggatott nevet.

– Ki tudod deríteni, mikor indul valamelyik hazugságfesztiválon? – kérdeztem. – Hűséges rajongóm, és szeretném… viszonozni az érdeklődést.

– El akarsz menni…

– …egy másik fesztiválra?

– Aha. Néhány másik hasonlattal együtt. – A gondolat egy ötletszikrából nőtte ki magát, mert eleinte inkább csak hűséges látogatóm foglalkoztatott, de minél többet forgattam a fejemben, annál kevésbé bírtam elszakadni tőle. Amikor feldobtam Hassernek meg a többieknek, teljesen fellelkesültek.

– Szerinted menni fog? Mit gondolsz, be tudsz vinni minket megint? – Egy ideje már nem hívtak minket nyelvi fesztiválokra. Ugyan én voltam az egyetlen, akit jobban érdekelt a hazudozás, mint saját felhasználásom, a többi kravátlis sem mondott volna nemet egy új lehetőségre.

CalVin végül valóban megszervezte a dolgot, bár nem túl szívesen. Akkoriban többször felmerült bennem, vajon miért is foglalkoznak velem egyáltalán. Valamelyikük mindig kissé kedvetlenebbül bánt velem. A viselkedésük éppen csak egy árnyalattal tért el, de addigra hozzászoktam a konzulok közelségéhez, és éreztem a hangulatváltozásaikat. Arra gondoltam, hátha felváltva kedvesek és gorombák velem, mintha a régi rendőrmódszert variálnák.

A Kravátliban megjelenő Gazdák társalgásai komoly véleménykülönbségekre utaltak. Elméletek és misztikus politikai elvek mentén szerveződtek táborokba. Néhányan imádtak minket – bár nem szabadna ezt a szót használnom – mint látványosságot. Mások a különböző előnyeinket értékelték: őket neveztük kritikusoknak. A férfi, aki a halakkal úszik, egyszerű – mondta az egyik. – A lány, aki megette, amit adtak neki, olyan, mint több minden egyszerre.

Valdik nevetett, de valójában nem volt oda a boldogságtól, amiért banálisnak nevezték a szóképét. Méhkas – akit magamban „Szurl Tes-ehernek” neveztem, természetesen rosszul, de legalább valamennyire tiszteletben tartva a valódi nevét – egy másik csapathoz tartozott. Hazudóbajnok volt.

Rendszeresen ugyanazokkal érkezett: Flamencotáncossal, meg egy másikkal, akit Orsónak neveztünk el, a harmadikat pedig Hosszúgatyának hívtuk – a patái helyén biotuningolt protézist viselt. Abból, amit egyáltalán megértettünk belőlük, nehéz volt összerakni, miről beszéltek: az egész leginkább arra hasonlított, mint amikor egy galéria látogatói a kiállított alkotások között sétálgatva néha elejtenek egy-egy szót vagy rövid félmondatot, ilyeneket, hogy: „hibás”, „ígéretes” vagy „a tények és a kifejezésmódok kétségességének bonyolult hálója” vagy még hosszabb és még homályosabb dolgokat.

– Madarak köröznek a lány körül, aki megette, amit adtak neki – fordította Hasser. – A madarak olyanok, akár a lány, aki megette, amit adtak neki, és a férfi, aki a halakkal úszik, és olyanok, mint a kettéhasított kő…

A többi ariekai, akik nem surl/teshecher társaságába tartoztak, lármásan feleltek valamit ezekre az érthetetlen kijelentésekre. Már surl/teshecher és társai puszta jelenléte is izgalmat vagy felindulást váltott ki belőlük. Ezzel ellentétben – amennyire ezt meg tudtuk ítélni – surl/teshecher, Flamencotáncos vagy a többiek rá se hederítettek a kritikusokra. surl/teshecher csapatát professzoroknak neveztük el.

surl/teshecher az analógia logikájának határait feszegette – a többi ariekai szempontjából a madarak nem voltak olyanok, mint én, aki megettem, amit adtak nekem.

– Szerintük tiszteletlenséget követ el, amikor azt állítja, hogy igen – mondta Hasser. Levertnek tűnt.

A madarak olyanok, mint a lány, aki megette, amit adtak neki – ismételte meg az egyik professzor. Beszéd közben akadozni kezdett a hangja és összekeverte a szavakat, ezért elhallgatott, és még egyszer próbálkozott.

Egy kora téli napon elballagtam a Kravátliba – már megint, gondoltam fanyarul –, és mire megérkeztem, nyakig koszos lettem a konzulvárosi sikátorok hideg porától és a ragacsos avartól. A hasonlatok közül egyedül Valdik volt ott. Láthatóan feszélyezte a társaságom, és még a szokásosnál is kevesebbet beszélt. Arra gondoltam, hátha valami rossz dolog történt vele a rendes életében, amelyről semmit sem tudtam, és nem is akartam tudni. Cseppet sem meghitt némaságban ültünk ott.

Megittam a kávémat, és már indultam volna, amikor együtt megérkezett Shanita és Darius. A lány szűkszavú hasonlat volt, és mindig úgy éreztem, hogy fél tőlem egy kicsit. Dariust őszinte és naiv fiúnak tartottam, nem túl okosnak. Ők kedvesebben üdvözöltek.

– Miért járt itt Scile? – kérdezte Darius, amikor leült.

Nem kerülte el a figyelmemet, hogy Valdik ugyanolyan hallgatagon ült ott és nem is reagált.

– Scile? – kérdeztem.

– Nem sokkal ezelőtt megint benézett – felelte Darius. – Egy Gazda is itt volt. Nagyon furán viselkedett. Nem a Gazda, hanem a férjed. Fel-alá járkált, és mindenféle… – vadul mutogatva kereste a szót –… izéket pakolt az asztalokra. Nem volt hajlandó elárulni, miért.

– Megint? Megint itt járt?

Mint megtudtam, Scile egyszer már megfordult a Kravátliban, de akkor nem voltam itt: az egyik éjjel történt, amikor három Gazda is megjelent. Darius nem látta, de Hasser igen, ő mesélte neki. Scile akkor furcsa ruhákat viselt, csupa egyforma színű öltözéket. Shanita bólogatva hallgatta a történetet. Scile akkor is ugyanazokat a holmikat pakolgatta az asztalokra, tette hozzá, Valdik pedig továbbra sem szólt semmit.

– Mi ez az egész? – kérdezte Darius.

– Nem tudom – feleltem, gondosan ügyelve a szavaimra.

Valdik hallgatagságából arra következtettem, hogy valójában – hozzám hasonlóan – van valami elképzelése arról, mi folyik itt. Mert Scile ezekkel a természetellenes, figyelemfelkeltő kis rituálékkal próbált emlékezetessé válni a Gazdák számára, hogy jól lehessen vele gondolkodni, hogy stimulálónak tűnjön. Hogy hasonlat lehessen.

Mi a fészkes fenét gondolt, vajon mit jelenthetne nekik? Ez volt az első gondolatom, aztán gyorsan ki is igazítottam magam: ez úgysem számít.

Corvus vitt minket a város mélyére, lélegzetelállító termekbe, bőr katakombákba, ahol a sötét benyílókban házak belső szervei varasodtak a falakhoz.

A terem visszhangzott a Nyelv egymásba fonódó, ritmikus szólamaitól. Még sohasem láttam ilyen sok ifjat egyszerre, akik éppen csak átléptek a harmadik lárvaállapotba és megkezdték a Nyelv használatát. Méretben és formában nem tűntek volna ki a szüleik közül, de gyerekek voltak még, ami jól látszott a hasuk színén, és abból, hogy néha meg-megtántorodtak. Izgatottan figyelték a hazugokat, akik lódítani próbáltak.

A versenyzők többsége meg sem szólalt, már azelőtt elbuktak, hogy egyáltalán megpróbálkoztak volna bármi valótlansággal. Hasserrel meg Valdikkal mentem, és voltak még néhányan a megszokott társaságból, de már nem tudom, mi alapján válogattunk. Gardedámnak ArnOldot küldték. Ők is felléptek, és nem titkolták, mennyire utálnak minket pesztrálni. A Gazdák a valódi nevükön köszöntötték őket: old arn mondták.

Scile is velem jött. Óvatosan fecsegett a többi hasonlattal. Régen nem látta a Nyelvet természetes közegében – miatta kértem ekkora szívességet: ezt ő is tudta, és szégyenlős hálával pillantott rám. Már egyáltalán nem voltunk olyan szoros kapcsolatban, mint az első közös fesztiválunk idején, és azt hiszem, megleptem az ajándékkal. Nem hallottam róla, hogy azóta újra megpróbálta volna a Nyelv részévé tenni magát. De egy szóval sem említettem neki a dolgot.

A most előtt jöttek az emberek. – Az egyik versenyszerűen hazudozó Gazda beszélt éppen, és csak most tudatosult bennem, hogy az egyik professzor az.

Mielőtt az emberek jöttek… És elakadt. Az egyik társa vette át a szót. Mielőtt az emberek jöttek, nem beszéltünk olyan sokat bizonyos dolgokról. Izgalom söpört végig a tömegen. Újabb Gazda szólalt meg: Mielőtt az emberek jöttek, nem beszéltünk olyan sokat…

Ennyire már kiműveltem magam, ezért felismertem ezt a trükköt, a kooperatív álhamisságot: az utolsónak megszólaló megismételte az előző mondatot, de a végső mellékmondat végére majdnem teljesen lehalkította a hangját. Ugyanúgy elhangzott a bizonyos dolgokról, csak a közönség nem hallotta. Bűvészmutatvány volt, álca, show a közönségnek, és a közönség imádta.

ArnOld arca hirtelen megfeszült, és egyszerre szólaltak meg:

– surl/teshecher

Méhkas. Tántorgott. Adományozószárnyával körözött, legyezőszárnya megfeszült. Fellépett a hazugságok szószékére.

Két módszer létezett, amellyel az a néhány ariekai, akik egy kicsit tudtak hazudni, képesek voltak erre a mutatványra. Az egyik a lassúságra épített. Először megpróbálták kitalálni a hamis állítást – ez már önmagában közel lehetetlennek tűnt, mert az elméjük már attól allergiás rohamot kapott, ha csak gondolatban, tét nélkül megfogalmaztak egy igazsággal ellentétes tényt. Miután gondolatban összeállították a hazugságot – már amennyire sikerült vagy nem sikerült –, elhitették magukkal, hogy elfelejtették. Aztán minden egyes szót külön-külön, adott ütemben mondtak ki, annyira elkülönítve, hogy a beszélő elméjében mindegyik egyedi fogalomnak számítson, és saját jelentését ki lehessen ejteni – viszont pont olyan gyors tempóban és ritmusosan beszéltek, hogy az eredmény a hallgatóságuk számára akadozó, de érthető és határozottan hamis mondatnak tűnt. Azok a sikeresnek nevezhető hazugok, akiket eddig láttam, lassan lódítottak.

Létezett egy másik módszer is. Sokkal alapvetőbb és erőteljesebb technika volt, de nagyságrendekkel nehezebb is. Ilyenkor a beszélő gondolatban még a szétbontott, különálló szavak jelentését is elfojtotta, és erőszakkal ejtette ki a szükséges hangsorokat. Erővel préselte ki magából az állítást. Ezt nevezték gyors hazudozásnak: szélsebesen köpködték ki a hangok kaotikus egyvelegét, mielőtt felfognák az összességükben megfogalmazott valótlanságot, amely azonnal meg is akadályozta volna a beszélőt abban, hogy az állításra gondoljon.

surl/teshecher szóra nyitotta a száját.

– Mielőtt az emberek jöttek – mondta erőltetett, szaggatott hangon –, nem beszéltünk.

Hosszú ideig csend volt. Aztán kirobbant a hangzavar.

Bárcsak egy kicsit is értettem volna az ariekaiak testbeszédét. Nem tudom, mi sugárzott akkor tartásából: diadal, türelem vagy éppen semmi? Nem nyelte le az igaz állítás második felét, nem egy felépített, majd elemeire bontott mondattal segített a világra egy csomó beütemezett hangot. surl/teshecher minden kétséget kizáróan hazudott.

A közönség szédelgett. Én is szédelegtem.

A harmadik lárvaállapotukat elért Gazdák azonnal folyékonyan beszéltek: a Nyelv kifejlődött tudatosságuk egyik közvetlen eszköze volt.

– Több millió évvel ezelőtt valószínűleg az alkalmazkodást segítette elő, ha tudták, hogy igazat mondanak nekik – mondta Scile, amikor még egy utolsó alkalommal megpróbáltunk elméleteket gyártani a Gazdák múltjáról. – Előszűrés egy olyan elmének, amely kizárólag igazat tudott mondani.

– A bizalom evolúciója… – kezdtem.

– Itt semmi szükség bizalomra – szakított félbe. – Esély, küzdelem, bukás, túlélés, az ösztönös nyelvtan darwini káosza, a zord körülmények között élő, fejlett agyú állatot hajtó ösztönöknek, és az egyéni sajátosságok szelekciójának együttes hatása létrehozta az igazmondó fajt.

– Ez a Nyelv egy csoda – mondta akkor Scile. Ami azt illeti, engem valamiért taszított. Tekintve, mi mindent megkövetelt a Nyelv, csodával határosnak tűnt, hogy az ariekaiak egyáltalán fennmaradtak. Valószínűleg Scile is ezt akarta mondani, gondoltam akkor, ezért helyeseltem.

Ha az evolúció következetes lenne, akkor nem is hallanák a hazugságokat, mint a közmondásos három majomból kettő, de mivel sokkal véletlenszerűbb és szebb annál, ez csak néhányukra igaz, akiknek sikerült a mutatvány, és ki tudták mondani a maguk kis valótlanságait. Mivel számukra nem létezett, amit a szó jelentett, a Nyelvben megfogalmazott hazugságokat értelmetlen zajnak hallották. A biológia lusta: ha a száj igazat beszél, miért tegyen különbséget a fül igaz és hamis között? Ha a kimondott állítás definíció szerint is ugyanaz, mint amit mondani akartak vele? Ennek a kiskapunak köszönhetően, annak ellenére vagy éppen azért, mert alkatilag képtelenek voltak hazudni, a Gazdák megértették a valótlanságot. És vagy elhitték – bár a hit fogalma ebben az esetben értelmetlen –, vagy szédítő, lehetetlen eseményként élték át, ha különösen egyértelmű hazugságról volt szó.

Most én vagyok az, aki rögeszmésen ragaszkodik valamihez: nem szép tőlem, ha úgy állítom be a Gazdákat, mint akiket kizárólag a Nyelv érdekel, de egyszerűen nem tehetek mást. Minden, amit elmesélek, igaz, de én mesélem, ami feltételez bizonyos dolgokat. Tehát: a Gazdákat minden foglalkoztatta, de leginkább a Nyelv. surl/teshecher a radikális, a megátalkodott, világra szenvedte a hazugságot, saját elméjével dacolva okádott ki hangokat.

A közönség önkívületbe esett. Ritka csoda fültanúi lehettünk. Én örültem ennek. ArnOld konzul megdöbbent. Hasser ámuldozott. Valdik és Scile teljesen megrendült.

MOST – 8

Kediseket és shur’asiakat kísértek be a konzulátusra. A híradók kis kameradarazsai látták meg őket.

A konzulátus középszintű beosztottjai kedis trojkákat és kvartetteket gyűjtöttek be a kolóniából, mások néhány shur’asi gondolatkapitányt kerestek fel. Járművek húztak el a tetőink, antennáink és a saját épületeink traverzei fölött, a kéményeinkből felszálló fehér füstoszlopok között. A hírcsatornák megállás nélkül egy felvételt ismételgettek: a konzulátus egyik ifjú munkatársa lecsapta a darazsat, amely a videót készítette. Rendkívül feszült lehetett, ha ekkora amatőrségre ragadtatta magát.

A hangos és az írott híradásokból egyaránt áradt a döbbenet. A lakosság többsége valószínűleg addig nem is érzett semmit a válsághelyzetből, amíg el nem kezdték begyűjteni az exotjainkat. A gondolákat, amelyekkel a konzulátusi magyarázkodásokra szállították őket, állandó madárrajok kísérték, és köztük ott sodródtak az öklömnyi kamerák is.

Konzulvároson túl pedig mintha egyre terjedt volna az élő metropolisz szögeit és mozdulatait sújtó bizarr járvány.

Megcsörgettem Ehrsult, RanDolphot, Simmont, de egyiküket sem tudtam elérni. Némi tétovázás után megpróbáltam Wyattet is, de ő sem vette fel.

A kézi kommunikátoromban még megvolt Hasser száma, meg Valdiké, és még néhány másik hasonlaté. Sokáig gondolkoztam azon, hogy valamelyiküket felhívom. Mit számít már? – gondoltam, de végül mégsem hívtam őket.

Biztosan nem én voltam az egyetlen, aki elkezdett felkészülni, anélkül hogy tudatában lett volna, mire is készül valójában. Értékesnek tartott adatokat archiváltam, fontos tárgyakat rejtettem el, létfontosságú holmikat szórtam egy oldaltáskába. Mindig lenyűgözött a hatékonyság, amivel a testem néha működött. Miközben rettenetesen szenvedtem, a tagjaim tették, amit kellett.

Észre sem vettem, amikor leszállt az este, és még mindig hűvös eolszellő fújt. És emlékszem, hogy abban a kulcsfontosságú, mindent megváltoztató pillanatban daloltak az éjszakai madarak és hangosan morogtak a helyi állatok. Még nem járt túl későre, de csend borult az utcákra. Egyáltalán nem voltam álmos. A híreket néztem, de nehezen bírtam értelmezni a Konzulvárosban készített felvételeket. A médiaver még nem végzett az adatok feldolgozásával. Egy hús-vér kommentátor beszélt: „Nem vagyunk biztosak benne… valamit látunk a városban… ó… mozgás a…”

A kamerák ariekaiakat mutattak. Az ariekaiak mozogtak. A képernyőmön és az ablakon túl corvusok rebbentek szét minden irányba. Hangokat hallottam. Egy pillanat múlva a párkányon kihajolva lógtam kifelé, és már láttam, honnan jönnek a zajok. A Gazdák elhagyták a metropoliszukat, és éppen Konzulvárosba tartottak.

Futva megindultam a Konzulvárost és a Gazdák városát elválasztó köztes zóna felé. Az ablakokban sorban gyúltak ki a fények, egyre többen ébredtek fel a hangra, de hiába csapódott mellém egyre több álmosan pislogó honfitársam, nem éreztem úgy, hogy valami nagy, közös esemény részese lennék. A fejem felett fénygömbök suttogtak, ahol a molylepkék megérintették őket. Kiskorom óta ismert boltívek alatt suhantam el, és a ritkuló levegőből tudtam, hogy alig néhány utcára lehetek a város szélétől. A Hullámos utcán jártam, amely a domb alján széles ívben fordult ki enklávénkból.

Konzulváros egyik régi része volt ez. Az ereszek mellett gipsz griffmadarak gubbasztottak. Innen nem messze a házaink végleg alulmaradtak a küzdelemben, a falakon huzakodó repkényt fojtogatni kezdték a széles húsmatéria-levelek és az ariekai létesítmények. A biotuning patakként csörgedező bőrcsápokkal tapogatta a plasztkövet és a téglát.

Az utat teljesen elfoglalták a furcsán lökdösődő Gazdák. Egy-egy Gazda kecses volt, de nagy tömegben lassítva tolongó nyájnak tűntek. Még sohasem láttam egyszerre ilyen sokat belőlük. Hallottam páncéllemezeik csúszkáló zaját, a több ezer láb kopogását. Zellék iszkoltak közöttük.

Amint az emberlakta részekre értek, az utcai lámpák fénye és a fali képernyők színes derengése pszichedelikus látványt varázsolt a tömegből. A járdákon kócos, pizsamás emberek ácsorogtak, és közöttük vonultak be az ariekaiak, mintha nem is bámészkodók, hanem egy ünnepi menet sorfala lennénk. A magasban fontoskodva zsizsegtek a kamerák.

A Gazdák között minden tudatszint képviseltette magát, a frissen öntudatra ébredtektől kezdve a szenilitás peremén egyensúlyozó példányokig. Több száz legyezőszárny reszketett, és úgy szerettem volna akkor a magasból nézni a remegő színek álcatakaróját. Elhaladtak mellettem. Követtem őket.

A bámészkodó terraiak közül sokan megértették a Nyelvet, bár természetesen senki sem beszélte. Néhányan nem bírtak magukkal, és angloubikul kérdezgették őket: Mit csináltok? Hova mentek? Az észak felé tartó ariekaiak mögött koslattunk, dombnak fel, a konzulátus irányába, utakon és pázsitszegélyen, rákfüvön és emberi hulladék szőnyegén taposva. Megérkeztek a rendőrök. Úgy integettek, mintha azt jeleznék nekünk, hogy haladjunk, mintha öregedő falainkat védelmeznék. Teljesen értelmetlen dolgokat kiabáltak: Gyerünk már!, vagy El onnan, jöjjenek ide!

Embergyerekek jöttek bámészkodni. Láttam, hogy többen konzulosat játszanak, párokban értelmetlen zajokat hallatnak, majd bölcsen bólogatnak, mintha az ariekaiak válaszoltak volna nekik. A Gazdák tekervényes úton vezettek minket, a bámészkodók gyarapodó tömegét. Az idegenek elől macskák és altrókák futottak szét. Elhagytuk a romokat.

A sötétből konzulok léptek elő – RanDolphot, MagDát és EdGart láttam –, hangosan kiabálva üdvözölték a Gazdákat, akik rájuk sem hederítettek és meg sem torpantak.

Ursh hesser – kiáltották a konzulok. Állj! Várj! Állj!

Kedves barátaink! – harsogták. – Mondjátok, miben segíthetünk, miért vagytok itt? Hátráltak az ariekai tömeg előtt, amely talán meg sem hallotta őket. Valaki bekapcsolta az egyik templom irányfényét, mintha utunap lenne, és a sugár megfontoltan forgott a fejünk felett. A Gazdák megszólaltak, kiabáltak, mindegyik a maga két hangján. Ami hangzavarnak indult, különböző szavak és neszek egyvelegének – és nekem egyáltalán nem tűnt beszédnek – lassan kántálássá vált. Néhány szót nem ismertem, egyet igen.

– ez ra… ez ra … ez ra …

Az ariekaiak a konzulátus fekete kőlépcsője előtt sorakoztak fel. Besétáltam közéjük. A Gazdák beengedtek, ha kellett, félrehúzódtak, szemkoralljaikkal pislogtak felém. Szálas, hegyes végű végtagjaik bozótnak tűntek, merev oldalpáncéljaik kisuvikszolt műanyagnak. Kicsi voltam mellettük, ki sem látszottam közülük, ezért észrevétlenül figyelhettem a pánikba esett konzulokat. ez ra, hajtogatták a Gazdák. A konzulvárosiak, amennyire tőlük tellett, ugyanezt ismételgették – EzRa… EzRa! Két nyelven kántálták ugyanazt a szót, azt az egy nevet.

JoaQuin és MayBel dühösen pusmogva vitatkozott. JasMin, ArnOld és MagDa mögött megpillantottam CalVint. Megtörtnek látszottak. A konzulátus alkalmazottai is veszekedtek, és a közelükben ácsorgó rendfenntartókat első pillantásra nem sok választotta el a pániktól, legalábbis veszélyesen lövésre készen szorongatták karabélyaikat és geistpuskáikat.

Az egyik Gazda előrelépett. Dukoraeshin ushahundi qes – mondta: kora/shahundi vagyok. Ő volt az egyik, aki üdvözölte EzRát a landolóbálon.

Üdv – mondta kora/shahundi. – Hol van ez ra? Hozzátok ide. És így tovább, és így tovább. JoaQuin mondani próbált valamit, aztán MayBel is, de a Gazdák rájuk sem hederítettek. Mások is csatlakoztak a követelőzésükhöz, közben lassan nyomakodtak előre, és nem lehetett nem észrevenni, milyen nagyok és hogyan inganak azok a kagylószerűen éles végtagok.

– …nincsen más választásunk! – hallottam Joa vagy Quin hangját, és azt hittem, MayBellel vitatkozik, de nagy döbbenetemre Quin vagy Joa volt az. A konzulok szétváltak, és mintha csak egy bűvésztrükk lett volna, felbukkant közöttük EzRa.

Ez idegesnek tűnt – Ra olyan faarcot vágott, mint egy hamiskártyás. Amint utat nyitottak nekik kollégáik, Ez gyűlölködő pillantást vetett rájuk. EzRa megállt a lépcső tetején, és onnan néztek le az egybegyűltekre.

Az ariekaiak szemagancsaik ágait nyújtogatták, hogy befogják a két férfit.

– ez ra – ismét kora/shahundi szólalt meg.

Azok a tömegben ácsorgó emberek, akik jól értették a Nyelvet, úgy gondolták, hamar a tárgyra tért.

EzRa – mondta. – Beszélj.

EzRa vagy beszél hozzánk magától, vagy mi bírjuk szóra.

– Ezt nem tehetjük! – kiáltotta valaki a konzulok vagy a konzulátusiak közül, mire valaki más csak ennyit felelt: – Mi mást tehetünk? – EzRa egymásra nézett és mormolva felkészültek. Ez sóhajtott – Ra arca kifejezéstelen maradt.

Barátok – kezdték. Ez azt mondta, „curish”, Ra pedig azt, hogy „loah” – barátok. A sok ariekai tor és végtag hangos csattanással, egyszerre mozdult.

Barátaim, köszönjük, hogy felkerestetek minket – mondta EzRa, mire az ariekaiak megtántorodtak. Majdnem felbuktam közöttük. – Barátaim, köszönjük a kedvességeteket – mondta EzRa, és az eksztázis folytatódott.

Ra még motyogott valamit, de Ez elhallgatott, ezért a Nyelv széthullott. A Gazdák zajongtak. Néhányan adományozószárnyaikkal csapkodtak, és vagy a törzsük köré csavarták, vagy másokéval akasztották össze.

Kora/shahundi azt kiáltotta, beszéljetek, és ez ra ismét megszólalt. Udvarias frázisokat mondogattak, üres szólamokat, a helló, helló egyéb kedves változatait.

Az ariekaiak összpontosítottak, mintha elszunnyadtak volna vagy emésztenének. A téren több száz konzulvárosit láttam, meg hangtalanul lebegő kamerákat.

– Buta, buta barmok – szólalt meg valaki a konzulátus lépcsőjén.

Annyira foglalkoztak vele, mint a mindent benövő repkénnyel. Mindenki a Gazdákat bámulta. Bármi is történt velük, lassan kezdtek magukhoz térni belőle.

Jó – mondta az egyik. Nem kora/shahundi volt az. Jó. Megfordult. Kora/shahundi is így tett. Az összes ariekai arrafelé fordult, amerről érkeztek.

– Várjatok! Várjatok! – MagDa volt az. – Pharosra! Nem… – Egyikük intett Eznek és Rának: meg ne szólaljatok! MagDa vitatkozott és a Nyelvet használva kiabált. Beszélnünk kell – mondták.

Akár szánalomból, akár udvariasságból, kíváncsiságból, vagy akármilyen más okból, de kora/shahundi meg a gyülekezet többi vezetője, már ha azok voltak egyáltalán, szemkoralljaikat nyújtogatva hátranéztek. Valaki megszólalt a közelemben, és azt mondta:

– Tegye le, tizedes! Jézusom…

Sok megbeszélnivalónk van – mondta MagDa. – Gyertek velünk, legyetek szívesek. Bejönnétek hozzánk?

Rendőrök és biztonságaik törtek utat a tömegben.

– Tünés. – Az egyikük, egy nő, előttem állt meg. Tömpe orrú fegyvert szorongatott. Pattogósan beszélt, nem csak velem, mindenkivel. – Kérem, térjen haza otthonába. Mindent megteszünk, hogy helyreállítsuk a rendet. Kérem.

Mint mindenki más, én is lassan engedelmeskedtem a parancsnak. Az ariekaiak szokatlan egységben érkeztek. Most véletlenszerű csapatokban szivárogtak el, csak az illatuk maradt ott utánuk, sajátos nyomaik a porban. Egy rendőregyenruhás, fontoskodó arcú fiú fojtott hangon rám förmedt, kérem, takarodjon már innen, a kurva mindenit!, mire kicsit megszaporáztam a lépteimet. A konzulok azt a néhány itt maradt Gazdát próbálták betessékelni az ajtón. Amennyire láttam, nem sok sikerrel.

Harmadik rész

DÖNTÉS

KORÁBBAN – 7

Scile eltűnt a fesztivál után. Ha felhívtam, nem vette fel, vagy ha mégis, akkor is csak kurta megjegyzéseket kaptam tőle, meg ígéretet, hogy hazajön. Bárhol is járt, és erről nekem nem akart beszámolni, arra gyanakodtam, hogy furcsa emberek társaságát kereste. A fesztivál utáni napon éppen Valdikkal és Shanitával voltam, amikor megzizzent Valdik kommunikátora – amikor felvette, azonnal elhallgatott, és elkerekedett szemmel pillantott rám. Hirtelen biztosra vettem, hogy Scile kereste.

Pár nappal később a férjem hazatért, és kirobbant közöttünk a nagyon régóta érlelődő veszekedés. Mint a legtöbb hasonló esetben, a részletek ezúttal sem érdekesek, és többé-kevésbé amúgy is mellékesek. Scile mogorva volt, ingerlékeny, és kötözködő megjegyzéseket tett arra, mivel töltöm az időmet, a piszkálódásai pedig egyformán tűnhettek aggodalmasnak és gonosznak – nem mintha abban a lelkiállapotban különösebben érdekelt volna. Torkig voltam új keletű, érthetetlen kinyilatkoztatásaival és rossz hangulatával.

– Szerinted ki szervezte azt az utat, Scile? – üvöltöttem. Nem felelt és rám sem nézett, én meg nem tettem csípőre a kezemet és nem mutogattam, hanem összefont karral, hátradőlve néztem le rá, mint az első találkozásunkkor. – Mások ilyenkor talán köszönetet mondanak, és nem napokig duzzognak. Hogy mersz így viselkedni velem? És hova a picsába tűntél?

Erre mondott valamit, amiből az derült ki, hogy a konzulokkal volt. Erre a torkomon akadt a csípős válasz. Az immer nyelje el – emlékszem, ez volt az első gondolatom. – Ki az, aki hisztirohamában vezetői szintű megbeszélésekre jár?

– Figyelj rám – mondta Scile. Láttam az arcán, hogy elhatározásra jutott, és minden erejével megpróbálta békésen elrendezni a vitánkat. – Hallgass meg, légy szíves, figyelj már ide egy kicsit. – Egy papírlapot mutogatott. – Tudom, mit akar csinálni. Surl Teshecher. Gyakorol és a gyülekezetének prédikál. Itt van ezen a lapon, miről beszél. – Azt nem mondta, kitől szerezte az átiratot. – Ti, hasonlatok… – mondta. – A Gazdák nem olyanok, mint mi, oké? A többségünket nem igazán izgatná fel, ha találkozhatunk egy… jelzős szerkezettel vagy egy melléknévi igenévvel. De nem meglepő, hogy néhányuk szívesen találkozna egy hasonlattal. Segítesz nekik a gondolkodásban. Bárki más is ennyire örülne, aki ennyire tiszteli a Nyelvet. De ki akar hazudni? Egy gazember, Avice, hallgass rám! Vannak rajongók és vannak hazugok. És csak Surl Teshecher meg a barátai tartoznak egyszerre mindkét csoportba. – Kisimította a lapot. – Hajlandó vagy meghallgatni? Azt hitted, elbújtam valahol, hogy mentsem a bőrömet. Felolvasom, miről beszél.

– „Mielőtt az emberek jöttek, nem beszéltünk olyan sokat bizonyos dolgokról. Mielőtt az emberek jöttek, nem beszéltünk olyan sokat. Mielőtt az emberek jöttek, nem beszéltünk.” – Scile gyors pillantást vetett rám. – „Nem jártunk a szárnyunkon. Nem jártunk. Nem nyeltünk le földet. Nem nyeltünk.”

Scile idegesen, kapkodva olvasott.

– „Van egy terrai, aki a halakkal úszik, egy olyan, aki nem viselt ruhát, egy, aki megette, amit adtak neki, egy olyan, aki hátrafelé jár. Van egy szikla, amely eltört és ismét összetapasztották. Nem értek egyet magammal, aztán mégis, mint a szikla, ami eltört és ismét összetapasztották. Megváltoztatom a véleményemet. Olyan vagyok, mint a szikla, ami eltört és ismét összetapasztották. Nem voltam nem olyan, mint a szikla, ami eltört és ismét összetapasztották.”

– „Azt teszem, amit mindig is teszek, olyan vagyok, mint a terrai, aki a halakkal úszik. Nem vagyok nem olyan, mint az a terrai. Nagyon is olyan vagyok.”

– „Nem vagyok víz. Nem vagyok víz. Víz vagyok.”

Még sohasem láttam olyan fordítást a Gazdák kinyilatkoztatásairól, amelyik teljesen érthető lett volna, de ez még így is másnak tűnt. Az összes furcsasága ellenére egy kicsit, egészen picit jobban hasonlított az angloubikra és ezáltal kevésbé volt teljesen különböző, mint általában a Nyelv. Hiányzott belőle a szokásos precíz és árnyalatnyi egzaktság.

– A többi versenyzővel ellentétben nem próbál kikényszeríteni magából egy hazugságot – magyarázta Scile. – Sokkal szisztematikusabb annál. Képezi magát a valótlanságra. Ezeket a bizarr szerkezeteket használja, hogy először igazat mondhasson, majd váratlanul félbeszakítsa magát és hazudhasson egyet.

– Ezek közül egy csomót nem adott elő élőben – mondtam.

– Mert gyakorolt – felelte Scile. – Mindig is tudtuk, hogy a Gazdáknak szükségük van rád, igaz? Rád meg a többiekre. Mint a kettévágott sziklára vagy azokra a szegény kismacskákra, akiket belevarrtak egy zsákba. Hasonlatok kellenek nekik, hogy bizonyos dolgokat kimondhassanak, igaz? Hogy gondolhassanak rájuk. Kénytelenek létrehozni őket a világban, mert csak akkor hasonlíthatnak össze velük bármit is.

– Igen. De… – A papírlapra néztem. Ismét átolvastam. surl/teshecher hazudni tanította magát.

– „Olyan vagyok, mint a szikla, amely eltört” – magyarázta Scile. – Aztán azt mondja, „nem vagyok nem olyan”. Még nem teljesen képes rá, de így próbál „az olyan vagyok, mint a szikla” hasonlatból eljutni odáig, hogy „én vagyok a szikla”. Érted? Ugyanarra az összehasonlító szerkezetre épül, de más. Így már nem hasonlat.

Régi könyveket mutogatott fizikai és virtuális formában: Leezenberg, Lakoff, u-senHe, Ricoeur műveit. Hozzászoktam furcsán megszállott pillanataihoz, valaha régen is ezzel hódított meg. Most inkább csak kényelmetlenül éreztem magam mellette ettől.

– Egy hasonlat – folytatta – igaz, mert azt mondod, hogy az. Valójában meggyőzés: ez olyan, mint az. De neki ennyi már nem elegendő. A hasonlat nem elég. – Hosszasan bámult rám. – Bizonyos értelemben hazugsággá akar tenni benneteket. És azzal mindent megváltoztathat.

– A hasonlat egy állítás kifejtésének eszköze: folyamatos, kifejező és igaz. Nincsen hozzá szükséged… arra, amit valaha logosznak hívtak. A logikai meggyőző erőre. Nem kell összekötnöd az összemérhetetlen elemeket. Kivéve, ha azt állítod: „Ez az.” Amikor nyilvánvalóan nem az. Ez az, amit mi csinálunk. Mi ezt hívjuk „értelemnek”, ezt az átváltást, a metaforát. Ezt a hazugságot. A világ ettől hazugsággá változik. Ez Surl Teshecher célja. Meghonosítani egy hazugságot. – Scile most nagyon higgadtan beszélt. – Utat akar nyitni a gonosznak.

– Aggódom Scile miatt – mondtam Ehrsulnak.

– Avice – felelte végül, miután megpróbáltam elmagyarázni neki a helyzetet. – Sajnálom, de nem vagyok biztos benne, hogy értem, mit akarsz nekem mondani.

Tényleg végighallgatott: nem szeretném azt a látszatot kelteni, mintha csak megkért volna, hogy hagyjam békén az egésszel. Ehrsul figyelt, csak nem tudom, mit hallott. Valóban nem voltam túl precíz, hogyan is lehettem volna.

– Aggódom Scile miatt – mondtam CalVinnek. Inkább velük próbálkoztam. – Kissé elsodródott a vallás felé.

– Pharotekton? – kérdezte az egyikük.

– Nem. Nem egyházról van szó. De… – Újabb részleteket hallgathattam meg Scile lassan gyarapodó hittudományából. Én így neveztem, bár ő erősködött, hogy ennek semmi köze Istenhez. – Meg akarja védeni az ariekaiakat. A Nyelv változásától. – Meséltem CalVinnek a kísértésről, amit Scile szerint surl/teshecher tervezett. – Scile szerint hatalmas a tét.

Még mindig szeretem ezt az embert, és félek, mi fog történni – valójában ezt mondtam. – Szeretném, ha segítenétek. Nem értem, miért teszi ezt, miért retteg ennyire, hogyan képes még engem is megfertőzni vele. – Valami ilyesmit.

– Majd én beszélek vele – mondta CalVin.

A másik, aki eddig meg sem szólalt, felhúzott szemöldökkel pillantott a doppelére, aztán elmosolyodott, és visszanézett rám.

KORÁBBAN – 8

CalVin betartotta az ígéretét, és egészen sok időt töltött Scile-lal. A kutatómunka, amely ennyire lekötötte a férjemet, intenzív volt és antiszociális, mindent elborítottak a saját magának készített és többnyire érthetetlen feljegyzések, közös adattárolónk legkülönbözőbb pontjain bukkantak fel a fájljai. Az az igazság, hogy megijedtem egy kicsit. Nem tudtam, miképpen kellene viszonyulnom ahhoz, amit akkoriban megláttam benne. A láz mindig is ott volt, de bármennyire is próbálta leplezni – az említett beszélgetés után nem hozta fel többet, mitől fél –, láttam, mennyivel komolyabb most a helyzet.

Zavart, amiért megpróbálta titkolni előlem. Arra gondoltam, talán azt hiszi, egyedül őt aggasztja a Gazdák egyes viselkedésformáiban tapasztalható változás, és ha ez így volt, akkor a többségünk részéről észrevehető érdektelenség valóban lesújtó lehetett. Hogy megtébolyodott az egész világ, és még neki kellett alakoskodnia. Átnéztem a szakdolgozathoz készült összes jegyzetét, a határidőnaplóit, a tankönyvekbe firkált kiegészítéseit, mindent, amihez csak hozzá tudtam férni, hátha felsejlik valamilyen alapvető vezérelv. Utána valamennyire tisztult előttem az elmélete, bár még mindig csak részleteit láttam át, azok is zavarosak voltak.

– Mit gondoltok? – kérdeztem CalVint.

Kétségtelenül zavarba jöttek a rám nem jellemző könyörgéstől. Azt mondták, Scile egyértelműen szokatlan szemszögből vizsgál bizonyos dolgokat, és igen, valóban csak erre fókuszál. De összességében ne aggódjak. Micsoda haszontalan tanács.

Scile nagy meglepetésemre elkezdett elkísérni a Kravátliba. Azt hittem, jóval kevesebb időt fogunk egymás társaságában tölteni, nemhogy többet. Nem árultam el neki, hogy tudok a korábbi látogatásairól. Nem úgy tűnt, mintha még mindig része akarna lenni a Nyelvnek. Helyette finoman elkezdte behálózni a hasonlatok némelyikét. Részt vett a vitákban, halványan célozgatott az elméleteire, különösen azokra, amelyek szerint a hasonlatok létezése a Nyelv csúcspontját és egyben határát jelöli. Ők a kommunikáció igazságot teremtő részei. Némi meglepetéssel figyeltem, hogy bár kívülálló volt és még csak nem is hasonlat, a többiek egyáltalán nem fogadták ellenségesen. Éppen ellenkezőleg. Nem Valdik volt az egyetlen, aki odafigyelt rá. Valdikot nem tartottam különösebben okos embernek, ezért aggódtam érte.

Nem szabadna túloznom. Azt hiszem, Scile valójában ugyanúgy önmagának tűnt, mint addig, csak talán sokkal jobban összpontosított egy dologra, sokkal inkább elszakadt a világtól. Már nem hittem benne, hogy képesek leszünk együtt maradni, de biztos akartam lenni abban, hogy jól van.

Amúgy nem volt ez rossz időszak az életemben. Az előző segélyszállítmány már régen megérkezett, a következő pedig még messze volt. Konzulváros mindig ennek a periódusnak a közepén mutatta leginkább a valódi arcát, amikor nem várt semmire és nem ünnepelt semmit. Ezt az időszakot hívtuk pangásnak. Természetesen tisztában voltunk a szó általános jelentésével, azonban néhány más, szintén érdekes kifejezéshez hasonlóan nekünk ez is egyszerre jelentette azt, amit, és a szöges ellentétét. Ebben a csendes, sivár időszakban, az immer peremén, minden kapcsolat nélkül, a világtól elvágva, hosszú idővel a pépék érkezése előtt és után mindannyian magunkba fordultunk.

A hosszúra nyúlt hónapokat záró plusznapokon fiesztákat és mulatságokat szerveztek, színes szalagok feszültek tekergőző sikátorainkban és harsogott a zeneszó. Tridkosztümöket viselő gyerekek táncoltak, és a fényből szőtt burkok egymásba lógtak, kristályprizmákká változtak. Egymást követték az estélyek. Némelyik hivatalos volt, némelyik nem, néha be kellett öltözni, máskor le kellett vetkőzni.

A pangás kultúrája a gazdasági életünk része volt. Ha megérkezett egy szállítmány, a luxuscikkek és az új technológia friss vért pumpált a piacba és a termelésbe: amikor pedig már közel járt a következő hajó, a hirtelen feltámadó pénzköltés és innováció motorja az izgalom lett, meg a tudat, hogy hamarosan megváltozik a piac, az új évad árucikkei pedig divatosak és drágák lesznek. A két véglet között, a pangás idején minden elcsendesedett, és az általános hangulatot, amely elkeseredett ugyan nem volt, de elgyötört mindenképpen, csak ezek az ünnepek dobták fel, amikor egy kicsit mindenki szemet hunyt bizonyos szabadosságok fölött.

Valamelyik éjjel éppen CalVinnél feküdtem az ágyban. Az egyikük aludt. A másik a csípőmet simogatta és suttogva beszélt hozzám. Ritkán fordult elő olyan, hogy csak az egyik doppellel voltam. Erős késztetés támadt bennem, hogy megkérdezzem a nevét. Azt hiszem, tudom, melyikük volt. Végigsimítottam a tarkóját, éreztem a koponyája kiugró része alá ültetett, csodaszépen megmunkált csatlakozót. A hasonmására néztem, a konzul alvó felére.

– Aggódjak Scile miatt? – kérdeztem.

Az alvó iker megmoccant, és egy pillanatra elhallgattunk.

– Nem hinném – suttogta a szeretőm. – Valamire rátapintott, tudod?

Nem értettem.

– Nem attól tartok, hogy nincsen igaza – mondtam. – Attól félek… hátha…

– De nem téved. Vagy legalábbis a helyes irányba indult el.

Felültem az ágyon.

– Azt akarod mondani, hogy…? – Felpattantam és mászkálni kezdtem a szobában. Az alvó doppel felriadt és jóindulatú pillantással méregetett. Cal meg Vin suttogva váltottak pár szót, ami nem úgy hangzott, mintha teljes lenne közöttük az egyetértés. – Mit akarsz mondani?

– Néhány állítása egészen meggyőző. – Ezt az éppen felébredt doppel mondta.

– Nem hiszem el, hogy azt akarjátok…

– Én nem. Nem akarok én mondani neked semmit. – Közönyös hangon beszélt. Doppelje aggodalmasan pillantott rá majd rám. – Azt kérted tőlünk, tartsuk szemmel, és ezt tettük, ezt tesszük. És közben elgondolkodunk pár dolgon, amit hallottunk tőle. Scile különc, de nem ostoba, és kétség sem fér hozzá, hogy ez a Gazda… – A doppeljére nézett, és együtt mondták ki a nevet: – surl/teshecher –, majd az eddig beszélő fél folytatta. – …valóban furcsa dolgokat művel.

Meztelenül ültem az ágy szélén, és őket néztem: az egyikük a hátán hevert és úgy nézett rám, a másik felhúzott térddel figyelt.

Beismerem, kudarcot vallottam. Eddig próbáltam valamilyen rendező elv szerint beszámolni az eseményekről. De egyszerűen nem tudom, hogyan történtek a dolgok. Talán azért, mert nem figyeltem eléggé, talán azért, mert ez nem egy fiktív történet, de bármi is az oka, csak nem akar az lenni belőle, aminek szántam.

Konzulváros utcáin lassan gyűlt a tömeg. Minden jel szerint Valdik volt a vezetőjük. Ő kezdte el hangosan kifejteni a radikális elméletet. Ravasz ember volt a férjem, még így megszállottan is.

– Tényleg Valdik Druman vezeti őket? – kérdezte CalVin. – Valdik? Ez komoly?

– Tényleg elég valószínűtlen… – kezdtem.

– Végül is felnőtt ember, joga van döntéseket hozni.

– Ez nem ennyire egyszerű. – Tudtam, hogy CalVinnek egyszerre van igaza és téved is.

A konzulvárosiak többsége vagy nem tudott a problémáról, vagy nem érdekelte őket. Akik mégis hallottak róla, azok egyáltalán nem találták fontosnak, hiszen biztosra vették – és ez a tudat biztonsággal töltötte el őket –, hogy a Gazdák képtelenek hazudni, bármit is állít pár izgága hasonlat. Akik ismerték a hazugságfesztiválokat, azoknak is túl elvontnak tűnt az egész: pár Gazda, aki a Nyelv határait feszegetik, nem lehet valódi gond, erkölcsi dilemma meg pláne nem. Így maradtak azok, akik a többséghez képest aránytalanul kevesen hittek a problémában. Lassan mégis egyre nőtt a számuk.

Valdik a Kravátliban tartott szónoklatot a hasonlatok természetéről és a Nyelv szerepéről. Érvelése zavaros volt, de szenvedélyes és megindító.

– Sehol máshol nincsen ehhez fogható! – mondta. – Nincs még egy ilyen nyelv az univerzumban. Ahol bármit kimondanak, az igazság. El tudjátok képzelni, milyen lenne, ha ez megszűnne?

– Nem szép, amit Valdikkal művelsz – közöltem Scile-lal egyik, egykori közös otthonunkban tett ritka látogatása alkalmával.

– Valdik nem egy szaros kölyök, Avice – mondta Scile. Ruhákat és jegyzeteket csomagolt. Rám sem nézett, miközben feltúrta a lakást. – El tudja dönteni, mit akar.

A romok közelében sétáltam, amikor a kezembe nyomtak egy olcsó nantech papírra nyomtatott röplapot, ami triddé bomlott, amikor széthajtottam. Hátrahőköltem: a tenyeremben Valdik feje lebegett, akkora, mit egy alma.

DRUMAN – hirdette a felirat – HARCBA INDUL A HAZUGSÁG ELLEN! Az időt és a helyet is feltüntették: az eseményt nem a Kravátliban rendezték, hanem egy kisebb mulatóban. Miután tudomást szereztem a rendezvényről, már ösztönösen észrevettem, hogy a fali képernyőkbe gerillakódolt, zaklató reklámtridekbe hekkelt üzenetek is ezt, meg egyéb hasonló eseményeket hirdetnek. Elmentem. Azt hittem, ott találom majd Scile-t, de nem így történt. Végig a terem hátuljában maradtam.

Valdik projektort viselt, és a terem véletlenszerű pontjain bukkantak fel sercegő képmásai. Az első sorban megpillantottam Shanitát, Dariust, Hasselt és más hasonlatokat meg szóképeket. Valdik hirdette az igét. Még mindig csak tűrhető szónok volt. Nem is tudom, középszerűségével hogyan tudott ennyi követőt szerezni – biztosan számított, hogy a pangás közepén jártunk. Vallásosnak hangzó ostobaságokat prédikált – „két hang, de egy igazság, mert hiszen mi az igazság, ha nem kettős, kettéágazó, mert az egy igazság két alakja nincsen ellentétben egymással”, és így tovább.

A helyet negyedéig sem töltötték meg a résztevők. Főleg barátok voltak, akik szívességből eljöttek, néhány érdeklődő, meg egyéb szekták menekültjei. Reménytelenek és unottak gyülekezete. Amikor beléptem a lakás ajtaján, Scile éppen telefonált. Üdvözlésképpen rám mosolygott, nem túl meggyőzően, és elfordult, hogy ne halljam, mit beszél, de még a szájáról se tudjam leolvasni. Azon tűnődtem, vajon ha Valdikot eltávolítanák önjelölt pozíciójából, Scile mániája, elkobozott eszköze híján alábbhagyna-e?

– Mit tehetnénk? – kérdezte CalVin. – Ezek törvényes találkozók.

– Bármit megtehettek, amit csak akartok.

– Nos…

– Bevitethetnénk Drumant, és konzulátusi őrizetbe helyezhetnénk…

– …de biztosan ezt szeretnéd?

– Igen! – vágtam rá, pedig dehogy akartam, és természetesen úgysem tették volna meg.

– Higgyél nekünk – mondták. – Ne aggódj.

– Szemmel tartjuk a férjedet.

– Megvédjük.

És így is tettek, bár nem úgy és nem attól, ahogy én gondoltam.

KORÁBBAN – 9

Valaki vírusos ’vert szabadított el Konzulváros kóborló automjai között, ami Valdik mániájával fertőzte meg őket és új egyháza prédikátoraivá változtatta őket. Ékesszólásuk nagyban függött processzoraik teljesítményétől: a legtöbbjük kicsivel volt csak több egy elragadtatott igehirdetőnél, de néhányból hirtelen teológusok lettek. Ugyanúgy poroszkáltak az utcákon, mint eddig, de most már meg is szólítottak minket, hogy buzgón védelmezzék a bűnbeesés előtti nyelvet, a Nyelvet, mert mi, szegény bűnösök (a retorikájuk elég giccsesre sikerült), arra ítéltettünk, hogy a hazugság mélystruktúráit kelljen használnunk a beszédben, de legalább hozzáférést nyerhetünk az igazság kettős nyelvezetéhez – és ehhez hasonlókat mondtak.

A programozók megírták a javítócsomagokat, amelyek el is végezték a feladatukat, azonban makacs egy fertőzés volt ez, és ezek a csavargó papok még hetekig térítgettek minket, a beléjük programozott ’ver széthullásával arányosan változó katekizmusukkal, miközben protestáns, alternatív szektákra váltak szét.

– Az angyalok szolgálói vagyunk – közölte velem az egyik masina, amely úgy hajlongott, mintha könyörögne. – A beszélő angyalok szolgálói, akik Isten nyelvét hirdetik. – A vírus végül megszűnt létezni, amikor az elfajzott elméletek túlságosan eltértek az eredendő drumani ortodox nézetektől.

Megkérdeztem Ehrsult, mennyire aggódik, nem érzi-e a virtuális bacilusok csiklandozó jelenlétét. Ő azonban szellemi fogyatékosnak tartotta a többi automot, és közölte, hogy bár valóban érzi a vírus jelenlétét, nem igazán jelent rá veszélyt. Természetesen az egésszel Valdikot és radikális hasonlatait gyanúsították, de senki sem tudta bizonyítani, hogy ők írták a vírust, és bármennyire is kellemetlen apróság, ennél komolyabb probléma később sem lett belőle.

Tudtam, hogy Scile nem ért a programozáshoz, különben rá gyanakodtam volna.

Ebben az időszakban kizárólag azért jártam a Kravátliba, hogy szondázzam a közönség társadalmi összetételét. Az egykori törzsvendégek már nem itt iszogattak – akiket elriasztottak Valdik váteszi kinyilatkoztatásai, ellenhasonlat szalonokat alapítottak. Mások vették át a helyüket. Azért mentem, hogy halljam Valdikot beszélni, és azzal győzködtem magamat, hogy perverz vonzalom fűz a bukásra ítélt ügyekhez, és talán azzal is áltattam magam, hátha hallok valamit, ami alapján kérhetem a hatóságok beavatkozását. Éppen a konzulokat dicsőítette (az ő értelmezésében ők a közbenjáró szószólók voltak), kifejtette, mennyire hálás, amiért hasonlat lehet, többféle igazság, testet öltött Nyelv.

surl/teshecher, Flamencotáncos és mások is megjelentek Valdik utolsó összejövetelén, amelyre én is elmentem. A Gazda követői szintén gyarapodtak, ezért arra gondoltam, biztosan továbbfejlesztette azóta a módszerét, és egyre ügyesebb hazug lett. A két csoport egymást méregette. Valdik mogorvának tűnt. Fogalmam sincsen, vajon a Gazdák érezték-e az ellenséges hangulatot. Hasser is ott volt – egyike azoknak a keveseknek, akiknek sikerült megőriznie barátait a hasonlatok egyre távolodó két táborában. Biccentett felém: az arcára kiülő kifejezés olyan érzelemről árulkodott, amelynek nem tudnék nevet adni, de valahogy így éreztem magam én is. Szorongás, rossz előérzet, talán ezek állnak a legközelebb hozzá.

– Nem félsz? – kérdeztem Ehrsult.

– Mondtam már – felelte. – Immúnis vagyok.

– Nem, nem erre gondoltam… mi a véleményed? Szoktál ezen gondolkodni? Mármint érzel egyáltalán bármit azzal kapcsolatban, hogy a Gazdák azt tanulják… szóval, hogy most már képesek kikerülni az igazságot? – Nem szólt semmit, ezért így folytattam: – Hogy képesek hazudni.

Konzulváros egyik bevásárlóutcájában ültünk egy bárban. A tehetősebb pénzes ifjak folyton a kisebb szenzációnak számító Ehrsult bámulták. Halkan beszélgettünk, a háttérben szólt a zene és csilingeltek a poharak. Ehrsul nem válaszolt a kérdésre.

– Valami változik. Ez lehet jó és rossz is – fejeztem be végül.

Ehrsul felém fordította kivetített arcát, amely akár szándékosan, akár a szoftverébe kódolt kétértelmű inger-válasz modulok véletlenszerű összjátéka miatt kifürkészhetetlennek tűnt. Rejtélyes némaságától egyre kényelmetlenebbül éreztem magam, ezért végül felhoztam valami mást, amire teljesen normálisan válaszolt, barátságunkra jellemző eltúlzott intimitással.

Különösebben sohasem számított az életemben, hogy hasonlat voltam, sem így, sem úgy. És nem érdekeltek Valdik prédikáció. Ez Scile-ról szól, győzködtem magamat – de nem, bármennyire is aggódtam miatta, ennél többről volt szó. De sohasem jöttem rá, pontosan miről.

– Szóval, mit tesztek? – kérdeztem CalVint.

Lassan a konzulokat is aggasztani kezdte a helyzet, ennyit még én is tudtam. Az új filozófiai gondolatnak legfeljebb egy vagy két tucat hűséges híve lehetett, de minket, konzulvárosiakat mindig is nyugtalanított a fanatizmus. A Gazdák minden bizonnyal éreztek valamit a hangulatból: a szokásosnál több ariekait láttam a negyedeink fölé boruló eolkupola alatt.

– Tárgyalunk a Gazdákkal – mondta CalVin. – Szervezünk egy…

– …fesztivált.

– Itt, Konzulvárosban.

– Ezzel is hangsúlyozzuk, hogy ez az ő területük is, és lehet véleményük.

– Értem – mondtam lassan.

Még sohasem hallottam olyanról, hogy ariekai ünnepséget rendeztek volna Konzulvárosban. Scile valahol elvackolta magát, a radikális hasonlatokkal vagy a konzulátus embereivel együtt, és sohasem adott hírt magáról, bár ez láthatóan senkit sem érdekelt. Magamra maradtam a klikkek és a titkok között. Nem tudtam eldönteni, hogy túlságosan tisztán látok-e vagy paranoiás vagyok.

– Ez csak a pangás – mondta Ehrsul később. – Ilyenkor mindig ez van. Úgy beszélsz, mintha mindjárt vége lenne a világnak. Szerintem… – Egy pillanatra tétovázott. – Szerintem Scile miatt vagy feldúlt. Sokat jelent neked, és most elhagyott. – Pontosan úgy akadt el a hangja, mintha gondolkodó lény lenne.

Lebegők hordták hozzánk az ariekaiak képviselőit, akik a hibrid fesztivál részleteit jöttek megtervezni. Gyakran lébeckodtam a konzulátuson, és lassan megtanultam megkülönböztetni őket. Az egyik magas, testes ariekai legyezőszárnyát olyan alakzat díszítette, mint a lombok között rejtőző madár, ezért Körtefának neveztem el.

– Pontosan erre van szükség – mondta CalVin. – Mindenki túlságosan feszült.

– Díszfelvonulással kezdünk, lesznek terrai standok és játékok…

– …a Gazdáknak pedig egy hazugságfesztivál.

– És Valdik? – kérdeztem ismét. – És Scile?

– Valdik nem számít.

– Scile-t hetek óta nem láttuk.

– Akkor hol lehet?

– Ne aggódj.

– Nem lesz semmi baj.

– Semmi a világon. Ez az ünnepély rengeteg problémánkat megoldja majd.

Arra gondoltam, hogy ennél nevetségesebb dolgot még sohasem hallottam. Senki sem értett velem egyet. Életemben nem éreztem magam ilyen magányosnak.

A fesztivál tervezett helyszíne egy piazza volt Konzulváros déli pereme közelében. Az eseményt Ha-zúg partinak nevezték el, mert mint megtudtam, ez a remek szójáték a hazug és a zúg szavakat ötvözte. Azt sohasem értettem, miért kellett bárminek is „zúgnia”. Megjelentek az első hirdetmények, amelyek ezt az idióta nevet reklámozták, a szükséges magyarázattal együtt.

Valdik Konzulváros keleti részén lakott. Az ajtaja előtti erkélyről egy csónakázócsatornára lehetett látni, és kertje is volt, tele virágokkal, madarakkal és altmadarakkal, a helyi fauna példányaival.

– Avice – mondta lassan, amikor meglátott az ajtóban. Ha meg is lepődött, jól titkolta.

– Valdik – feleltem. – A segítségedre lenne szükségem. Meg akarom találni Scile-t.

Láthatóan megkönnyebbült.

– Valami baj van…? – kérdezte.

– Nincs – mondtam. – Semmi. Csak… napok óta nem láttam.

Nem kellett megjátszanom a bizonytalanságot, bár valójában tényleg nem Scile miatt jöttem, hanem Valdikot és hittételeit akartam tanulmányozni. Behívott a lakásába, amit zsúfolásig megtöltöttek új vallása kellékei. Mindent elborítottak a papírlapok, a szektákra jellemző őrült miszticizmussal és céltalan zordsággal írott feljegyzések.

– Én sem – mondta Valdik. – Sajnálom. Nem tudom, hol lehet. Valószínűleg még mindig CalVinnal meg a többiekkel van.

– Hetek óta nem látták.

– Dehogy. Alig pár napja találkoztak. – Erre elhallgattam. – Scile a Kravátliban volt éppen, amikor eljöttek érte.

– Mikor? – kérdeztem. – Kik?

– CalVin meg páran a konzulátusról.

– CalVin? – kérdeztem. – Ez biztos?

– Igen. – Valdik nem úgy beszélt, mint egy próféta.

Muszáj volt távoznom: abban a pillanatban nagyon nem bírtam foglalkozni a hitével.

Amikor CalVin végre szólt, hogy ráér, és ismét találkoztunk, nagyon igyekeztem jó társaság lenni. Együtt ettünk. Főleg a Ha-zúg partiról beszéltek. Egy nap, egy éjszaka és még egy fél nap. CalVin egyformára korrigálva lépett ki a tisztálkodókamrából. A kinézetükön ejtett csorbák eltűntek vagy megduplázódtak. Nem szóltam semmit.

Néztem őket alvás közben, milyen eltérő lenyomatokat hagy a bőrükön a gyapjúszövet, hogyan mozdul öntudatlanul a kezük. Ébren vártam, mikor rezzen fel félálomban az egyik vagy a másik. Suttogva beszéltem hozzájuk: próbáltam megérteni, mit motyog vissza Cal vagy Vin. Különös érzés volt olyasmivel próbálkozni, ami velem talán egyáltalán nem is történhetne meg.

A baloldali, ő, gondoltam végül, ő az, aki a jól ismert vonzalommal mormolta vissza a nevemet, és ő volt az, aki őszinte kedvességgel mosolygott rám. Elkeserítően nehéz volt ezt eldönteni így, hogy csak ezek az éjszakai, zavaros pillanatok maradtak nekem erre. De ő, az a baloldali, Cal vagy Vin, határoztam el végre, ő az, aki jobban kedvel. Az ajkára helyeztem az ujjamat, hogy hangtalanul ébredjen. Kinyitotta a szemét.

– Cal – suttogtam. – Vagy Vin. Áruld el. Ő nem fogja, tudom jól. – Az alvó felére mutattam. – Tudom, hogy találkoztok Scile-lal. Tudom. Hol van? Mi történik?

Abban a pillanatban, amint elvettem az ujjam, rájöttem, hogy tévedtem.

– Te… – mondta, és ugyan halkan beszélt, de hallottam a dühöt a hangjában. Rettenetesen feldühödött, amiért megpróbáltam kiszedni a titkaikat, ráadásul ilyen istenkáromló módon. Az arcomra rádermedt a célt tévesztett meghittség. – Hogy merészeled…

Káromkodtam. A doppelje mocorogni kezdett.

– Mocskosul vastag a bőr az arcodon, Avice – mondta a férfi, akit felkeltettem. – Hogy mered? Ha találkozunk is Scile-lal, semmi közöd hozzá…

– A férjem!

– Semmi közöd hozzá. Kézben tartjuk az eseményeket. Mint azt könyörögve kérted. És erre… van képed… ezt tenni velünk…?

Mellettünk lassan felült a frissen felriadt doppel. Ránéztem és elszégyelltem magam. Hogyan is tévedhettem ekkorát? Megláttam az arcán, amit a fivérében véltem felfedezni.

– Azt hitted, én vagyok…? – kérdezte. Láttam rajta, nemcsak, hogy megbántottam, hanem más érzelmeket is.

– Hogyan…? – kérdezte.

– Tehetted ezt? – tette hozzá a doppelje.

CalVin felbőszült fele felállt. A lepedő hullámokban terült szét körülötte a padlón.

– Tűnj el innen – mondta. – Menj. Rohadtul… kurvára örülhetsz, amiért ennyiben hagyjuk.

– El sem hiszem, hogy képes voltál erre – mondta csendesen a másik.

– Köztünk vége mindennek – mondta az, amelyik állt, Cal vagy Vin, és a doppelje, akit fel kellett volna ébresztenem, ránézett, rám nézett, a fejét csóválta, majd elfordult. Úgy jöttem el onnan, hogy csak magamat hibáztathattam a kudarc miatt.

Szitkozódva ballagtam hazafelé az éjszakai utcákon. Elhaladtam az ariekaiak egy kis csoportja mellett, akik mormolva beszélték a Nyelvet, és úgy festettek, mintha lámpafényes épületeink őrei lennének.

KORÁBBAN – 10

Rendszeresen felkértek arra, hogy a különböző konzulvárosi eseményeken és vásárokon meséljek az immerről. Többször mutattam be trideket és képeket az odakint töltött időszakról, elméletileg gyerekeknek, bár mindig sok felnőttet is láttam a közönség soraiban. Az immer örökké tele volt és tele van renegátokkal, menekültekkel. Ott bukkannak elő, ahol csak tudnak, és bármit megtesznek, amit ép bőrrel megúszhatnak. Meséltem az immerről. Majdnem mindent szállítottam majdnem mindenhova: ékszereket, immertől lebetegedett, élő állatokat, szerves hulladékot valamelyik kalózok uralta szemétbolygóra. A legjobbat mindig a végére tartogattam, egy mozgó prezentációt az ismert mindig peremén magasodó fároszról: arról, amely itt, Arieka mellett létezett. Többféle szűrőn át is megmutattam, és állandóan a kliséverrel zártam, amelytől világítótoronynak látszott, fényjelzőnek a kavargó szürkeségben.

– Ugye? Ezt látnátok ti is. Ez van itt mellettünk. Rajtunk túl csak a feltérképezetlen semmi van. Itt élünk, a fény peremén. – Engem is megdöbbentett, milyen komoly függést okoz minden, ami ijesztő és izgalmas.

A Ha-zúg partira ezúttal nem kaptam meghívót.

– Mi történt veled meg CalVinnel? – kérdezte Ehrsul.

Nem árultam el, sem neki, sem másnak.

A metropolisz és Konzulváros mikroklímáit bonyolult algoritmusok szabályozták, amelyeket sohasem volt erőm megfejteni. Mindig csendes ámulattal szemléltem a dőlésszögüknek kiszolgáltatott bolygókat, ahol többé-kevésbé kiszámíthatóak voltak az évszakok. Persze Konzulvárosban is megfigyeltem jellegzetes időjárásokat, de sohasem számítottam rájuk.

Melegebb lett. A jelek szerint eljött a nyarunk ideje.

Egyedül mentem el a Ha-zúg partira. Amikor rájöttem, hogy Ehrsul arra számít, együtt megyünk majd, kiábrándítottam. A hallgatásából úgy tűnt, megbántottam, vagy csak turingverje szubrutinja reagált rám úgy, mintha így lenne. De nem vihettem magammal senkit. Nem Ehrsult akartam büntetni – pedig mostanában nem ez volt az első hosszú csend a részéről –, de egyedül kellett lennem, akármi is történik. Mert tudtam, hogy valami történni fog, ugyanolyan bizonyossággal, mint amikor tudjuk, hogy az utolsó fejezethez értünk.

Voltak ott játéktermek, menzák, masszázsszalonok, külön szobák szexelőknek, és a Gazdáknak kialakított zónák. Nagy tömegben érkeztek: az információkat a városi kikiáltókhoz hasonlóan működő tech segítségével kapták, amelyet mi segítettünk automatizálni. Még sohasem láttam ennyi Gazdát Konzulvárosban.

Az utcákat jövendőmondók és mutatványosok járták. Járókelőkről készült trid karikatúrák villantak fel, majd foszlottak szét. Biztonsági ellenőrzéseken haladtunk át: terratech fémdetektorokon és energiafüggönyökön, biotuningolt boltívek alatt, amelyek szörtyögve szaglásztak minket, nehogy fegyverkészítésre alkalmas vegyületeket csempésszünk be. A tömegben rendőrök is voltak.

Amint leszállt az éjszaka, az emberek és a kedisek egyre részegebbek lettek és egyre inkább érződött a kábítószerek hatása. A gyerekek, mint az őrültek rohangáltak. Láttam egy felnőtt shur’asikkal teli gondolát és egy magányosan kockázó pannegetchet. Olyan megbabonázva bámészkodtak, mintha turisták lennének, és úgy hallgatták az énekeseink dalait, hogy szemmel láthatóan megbizsergette őket a zenénk ritmusa.

Sehol sem láttam Scile-t.

Az ariekaiak szerintem sohasem értették meg teljesen az emberek vonzalmát a szimmetria és a fordulópontok iránt, a napéjegyenlőségek és a déli órák fontosságát. A Ha-zúg parti azonban ugyanúgy az övék is volt, mint a miénk, és pontban éjfélkor kezdődött a hazugságfesztivál.

Az alkalomra felállított sátor akkora volt, mint egy katedrális: a biotuningolt bőr még nem nőtt meg mindenhol, ezért a hézagokat díszes muszlinszövettel vagy ponyvával takarták el. Az arénában színházi fotelek várták a terraiakat, az exotoknak, a Gazdáknak pedig külön állóhelyeket biztosítottak. Láttam ismerősöket. A nevemet kiabálták. Hasser intett felém. Ijedtnek tűnt. Aztán eltűnt, mielőtt odamehettem volna hozzá. Az előadóknak fenntartott részen egészen sok konzul álldogált. Ott volt CalVin, CharLott, JoaQuin, MagDa, JasMin meg sokan mások, és a konzulátus embereivel beszélgettek. A közelben álló ariekaiak közül egyet vagy kettőt felismertem. Körtefát, és még pár Gazdát, akiket talán nevezhetek vezetőknek. A hátuk mögött fellépők várakoztak.

surl/teshecher, Flamencotáncos is, meg többen a klikkből. Könnyen felismertem őket.

Aztán kihunytak a fények, felderengett pár színes reflektor, és csend lett, csak az emberek izgatott pusmogása hallatszott. CharLott konzul belépett a bámészkodók gyűrűjébe, és messze csengő, kettős hangon megszólalt a Nyelven. Szavait egy tolmács harsogta felénk, helybéliek felé.

– „Esik!”, mondja a konzul! „Nagy cseppekben hullik ránk a szesz!”

Mintha Gazdáknak nézték volna a konzulvárosiakat, és gyermeteg valótlanságokkal próbálták volna lázba hozni őket. Már a gondolatot is abszurdnak találtam. De nemcsak az ariekaiak elégedett neszezése hallatszott, akik szemüket nyújtogatva keresték a nemlétező esőt, hanem az emberek felől is vidám kurjongatás harsant, akik minden egyes új hazugságot elégedett morajjal fogadtak. Mintha egyikük sem lenne képes hazudni.

Mire eljutottam az első sorba, CharLott éppen az első mutatvány végén járt. Újabb konzulok léptek elő. Lassan rájöttem, hogy egy ívre fűzik fel a produkciót a hallgatóságnak. Nekünk. Itt egy komikus közjáték, amott egy feszültséget keltő blokk, majd egy megindító pillanat.

A hosszúra nyúlt, pergő pillanatokat követően a Gazdák helyet cseréltek a fellépőkkel. Mindegyikük egy vagy két rövid hazugságot mondott. A legtöbben a verbális trükköt vetették be, és elnyelték a mondatok végét. Minden sikeres valótlanságot ujjongó emberek és helyeslő ariekaiak díjaztak. Sokan elbuktak, és végül igazat mondtak. A Gazdák reakciója ilyenkor egyformán lehetett megvetés vagy szánalom is.

Állok, nem állok.

Ez itt előttem nem piros.

surl/teshecher lépett előre utolsónak, és felkészült a jó előre beharangozott összecsapásra. Vele szemben LuCy konzul állt, ökölvívókra emlékeztető tartásban, és bemelegítő karkörzéseket csináltak. Akaratlanul is meglepődtem, mert amikor olvastam erről az attrakcióról, azt hittem, CalVin képviseli majd Konzulvárost. A Gazda és a konzul felvette a küzdőállást. Ez szinte szentségtörés, gondoltam. Ki engedélyezte ezt? A tömeg ujjongott, de egy mellettem nézelődő férfi, mintha csak a gondolataimban olvasott volna, ezt motyogta: „Nem jó ez így.”

Mielőtt az emberek jöttek, nem beszéltünk olyan sokat bizonyos dolgokról – mondta surl/teshecher

A ceremóniamester harsogva ismertette a szabályokat. Mielőtt az emberek jöttek, nem beszéltünk olyan sokat bizonyos dolgokról – mondta surl/teshecher ismét, és összecsukta a szárnyait. Bármit is érzett akkor ez az idegen lény, számunkra virtuskodásnak tűnt. A konzulnő két fele és a bonyolult felépítésű, hatalmas lény egymásra meredt. A konzulok szóra nyitották a szájukat. De mielőtt bármit mondhattak volna, surl/teshecher megelőzte őket. Mielőtt az emberek jöttek, nem beszéltünk olyan sokat.

Lárma. Mielőtt az emberek jöttek – folytatta a Gazda, és én már tudtam, mit fog hazudni –, nem beszéltünk.

Tisztán és világosan beszélt. Egy pillanatig csend ülte meg a teret, aztán felharsant az ariekaiak elragadtatott dadogása. Még a terraiak is tudták, hogy rendkívüli dolog fültanúi voltunk. Zsongott a terem. Valaki tiltakozva kiabált. Lökdösődés támadt a tömegben.

– Nem igaz! – harsogta egy hang. – Nem igaz!

Valaki hirtelen és erőszakosan férfiakat és nőket lökött félre. Sikolyok hallatszottak, a tömeg szétnyílt. Láttam, ki közeledik. Valdik volt az.

– Nem igaz! – ordította. Futott, kiabált és egy husánggal a földre csapott.

Idáig éreztem a termen végigfutó rémületet. Energiafegyver volt. Ennyit a biztonsági ellenőrzésekről. Megtorpant surl/teshecher előtt. Azt kiabálta, hogy ez nem igaz. Felemelte a fegyvert. Szemkorallok nyújtóztak. Emberek futottak felénk. „Rohadt kígyó!” – kiabálta Valdik. surl/teshecher korallja akkorára nyílt, mint egy agancs. Felugatott egy fegyver, és Valdik elvágódott a földön, husángja megpörkölte a padlót. Rendőrök ragadták meg. Leszorították.

– Megtámadott egy Gazdát? – Hitetlenkedő hangok hallatszottak.

Valdik még mindig kiabált.

– Ez maga az ördög! Mindannyiunkat kicsinál a rohadék! Ne hagyjátok hazudni!

Az ariekaiak meg sem mukkantak. A rendőrök végül feltámogatták Valdikot. Ruhája szakadtan lógott, arca maszatos volt a vértől, és alig volt öntudatánál. Elindultak vele kifelé. Lábát magatehetetlenül húzta maga után. Alig pár tucat másodperc telt el a támadás óta. Azt hiszem, az egész csarnokban én voltam az egyetlen, aki akkor CalVint és hallgatag kollégáit figyelte, egyike azon keveseknek, akik nem az összevert, majdhogynem merénylőt bámulták.

Megpillantottam Scile-t. Ott állt közöttük, a konzulok és a munkatársaik között. Igen, őket kellett figyelni. Nem Valdik felé néztek, hanem surl/teshecher irányába, és a háta mögött álló Gazdákat fürkészték, Körtefát meg a csapatát. Egyike voltam annak a nagyon kevés embernek, aki látta, mi történt ezután.

Körtefa megmozdult. A háta mögül előlépett Hasser. Fürgén mozgott. Még surl/teshecher is Valdikot figyelte. Egyik rendőr sem látta a közeledő Hassert, egyikük sem állt ott, hogy közbe tudjon lépni. Lefoglalta őket a világ legócskább figyelemelterelő trükkje. Megindultam.

surl/teshecher egyik szemrügye észrevett valamit, és az egész korall nyújtózni kezdett hátrafelé, hogy alaposabban körülnézhessen. Láttam Flamencotáncost, hallottam a kiáltását, adományozószárnya rebbenése egy idegen faj ijedt mozdulata volt. Hasser célzásra emelt egy biotuningolt eszközt. Kerámiapáncélja volt, és a markolata ugyanúgy szorította a férfi kezét, mint ahogy Hasser a fegyvert. Lőtt. Senki sem volt mellette, hogy megakadályozza.

Lőtt, és a fegyverállat eltátotta a száját és üvöltött. surl/teshecher teste a hazugságpódium túlsó végébe repült, és sárszínű vér fröcskölt szerteszét.

A Gazda teste röptében szakadt cafatokra. Hasser folyamatosan tüzelt. A becsapódások ereje letépte surl/teshecher adományozószárnyát. Rángatózó végtagjai visszataszító, bogárszerű módon kapálóztak.

A következő pillanatban Hasser is eltűnt előlem: egy rendőr lövése leterítette. Mire kitört a lárma, már ott álltam mellette. Remegtem. Úgy kapkodtam levegőért, mintha kimentem volna az eolkupola alól. Hasser üveges tekintettel meredt maga elé. Hallottam a már élettelenül, reflexből rángatózó surl/teshecher kitinjének zörgését.

Flamencotáncos szárnyán egymást váltották a formák. Felragyogtak rajta a színek. Még sohasem láttam gyászoló ariekait. Körtefára pillantottam, és visszanézett rám a magasból. A lármával és a jajveszékelésekkel mit sem törődve Körtefát, CalVint, Scile-t figyeltem. Emlékszem, minden egyes lélegzetvételemmel felnyögtem. Kifejezéstelen arccal meredtek Hasser testére. Biztosan látták, hogy ott vagyok.

Így gyilkolták meg az ariekaiak legtehetségesebb hazugját.

A következő néhány nap pontosan a várakozások szerint alakult. Káosz, rettegés, feszültség. Több százezer órája, több emberöltő óta nem történt olyan, hogy egy konzulvárosi kezet emelt volna egy Gazdára. Hirtelen mindenki megtűrt vendégnek érezte magát. A konzulátus kijárási tilalmat rendelt el és rendkívüli jogokkal ruházta fel a rendőröket meg a biztonságiakat. Odakint több olyan városban és gyarmaton megfordultam, ahol államformaként a diktatúra valamelyik fajtáját tartották fenn, ezért tisztában voltam azzal, hogy ez a statárium igen enyhe formája – de Konzulvárosban az ilyesmi példátlannak tűnt.

Rettenetes szomorúságot éreztem. Sírtam, de csak akkor, ha egyedül maradtam. Annyira sajnáltam Hassert, az ostoba, titkos fanatikust – meg Valdikot, aki szerintem sohasem fogta fel, hogy csak figyelemelterelésnek szánták, és aki végig hűséges maradt Scile-hoz, és még a kivégzése pillanatában is azt hajtogatta, hogy egyedül tervelte ki az egészet.

Borzasztóan sajnáltam surl/teshecher halálát. Fogalmam sem volt, mi a megfelelő érzés egy ariekai elmúlása esetén, ezért végül maradtam a szomorúságnál.

Egy egész napra kikapcsoltam a kommunikátoromat és nem törődtem vele, ha csengettek. A kommunikátort a második napon sem kapcsoltam vissza, de kopogásra már ajtót nyitottam. Egy autom állt a küszöbön, amelyet még életemben nem láttam, egy hangosan zúgó, emberforma szerkezet. Hunyorogva próbáltam rájönni, ki küldhette, amikor végre megláttam az arcát. Ennek a képernyőnek sokkal rosszabb volt a felbontása, mint a korábbiaknak, de az animált arcképen felismertem Ehrsult.

– Avice – mondta. – Bemehetek?

– Ehrsul, miért töltötted át magadat ebbe a… – De végül csak a fejemet ingatva félreálltam.

– A megszokott testeken nincsen ez a dolog. – Úgy lengette az autom karjait, mintha ólomsúlyú kötelek lennének.

– Minek ez neked? – kérdeztem. És Pharoktekton áldja meg Ehrsult, mert váratlanul átölelt, mintha most veszítettem volna el valakit. Én is megöleltem. Sokáig álltunk ott összeölelkezve.

Még egyszer visszamentem a Kravátliba. Kifejezéstelen arccal, a lébeckodók nyegle járásával. Egyik hasonlatot sem találtam ott, és azt hiszem, soha nem is tértek vissza. Hagytam, hadd peregjen le rólam a felvett póz. A tulajdonos azonban, akinek mindig képtelen voltam megtanulni a nevét, és csak egy helyi szlengszóval hivatkoztunk rá, amelyre már nem emlékszem, olyan izgatottan sietett oda hozzám, mintha egyedül én segíthettem volna rajta. Elmondta, hogy az ariekaiak továbbra is rendszeresen jártak a Kravátliba. Flamencotáncos, a Keresztelőnek nevezett Gazda és még néhány professzor. Szótlanul bámulták az asztalt, a hasonlatok egykori törzshelyét.

– Surl Teshecher állandó vendég volt itt – mondtam. – Talán azért járnak ide, mert a barátjuk is rendszeresen ezt tette.

A tulajdonos attól rettegett, hogy a Gazdák bosszút állnak surl/teshecher haláláért. Sokan voltak ezzel így. Én nem. Láttam, amint Körtefa utat nyit Hassernek és közben mond neki valamit. Azt is láttam, hogy CalVin meg a többiek csak erre vártak. surl/teshecher halála gyilkosság volt, de nem csak az: fajtársai nyilvánosan kivégezték. surl/teshecher eretnekséget követett el, ezért emberkéz általi halálra ítélték.

Konzulváros erről nem tudhatott és nem is tudott. Az esemény megrendezésekor ügyeltek arra, hogy a legtöbb embernek véres káosznak tűnjön, nem pedig precíz ítélet-végrehajtásnak – és ez így is lett. Az ariekai konzervatívok úgy döntöttek, nem tűrik tovább surl/teshecher létezését és nem hunynak többé szemet a kísérletezgetése felett. Egy hazugság még előadó-művészet, egy hasonlat retorikai eszköz, viszont a kettő szintézise az első lépés, amely egy új szókép létrejöttéhez vezet, és az már zendülés. Sohasem áltatnám magamat azzal, hogy értem egy exot motivációit, ráadásul gyerekkorom óta tudtam, hogy egy Gazda gondolkodása felfoghatatlan számomra. Bármi is indokolta az ariekai hatalmak brutális döntését, lehetett ugyanaz és teljesen más is, mint ami a konzulátusunk zárt ajtaja mögött zajlott le. Az újítást ellenző ariekaiakat egyformán vezethették etikai, esztétikai vagy teljesen véletlenszerű indokok. Talán vallási megfontolásból szálltak szembe vele, esetleg szeszélyből. Vagy eszköz volt csupán, egy higgadt, cinikus számítás végeredménye, az érdekszövetségek közötti harc áldozata.

Emlékszem, milyen aggodalmasnak tűnt Cal vagy Vin, amikor azt mondták, hogy Scile néhány elmélete surl/teshecher személyével kapcsolatban jogosnak tűnik. A konzulok az ariekai ítélkezőkhöz hasonlóan megérezték a fenyegető veszélyt. Sohasem hittem, hogy CalVin ugyanúgy tekintett volna a közelgő veszedelemre, mint a férjem, de ahol állásfoglalás és nézetkülönbség van, ott esélyes a változás is, és talán nem is kellett több. Ha az események ezen az úton haladtak volna tovább, katasztrófába torkolhatott volna minden, és az ariekaiak a terraiakkal közösen ezt akadályozták meg. Megoldottak egy problémát.

Azon tűnődtem, vajon kivel oszthatnám meg mindezt? Mi lenne akkor, ha mindebből bármit bizonyítani tudnék? Nem mindenki gondolta volna úgy, hogy ezek közül bármi is bűntett. És mit zúdítanék ezzel a nyakamba? Fogalmam sem volt, hány konzul tudott az egészről, és közülük mennyien helyeselték vagy ellenezték a tervet, és mit tennének velem, ha panasszal fordulnék hozzájuk. Biztosan nem csak én következtettem ki, mi történt valójában. Éppen elég információmorzsa hevert mindenfelé. A konzulátus azonban csak az iszonyattal keveredett döbbenetre épített, és azt hangsúlyozta, hogy elnézést kértek a Gazdáktól, és Valdik is, Hasser is törvény előtt felelt a tettéért. Könyörtelen intézkedésekkel léptek fel a Druman-szekta megmaradt híveivel szemben.

Scile végül beköltözött a konzulátusra és hivatalosan is alkalmazták. Valamelyik nap minden holmija eltűnt a lakásomból. Sok hibája volt, de a gyávaság nem tartozott közéjük. Szerintem csak nem akart látni – talán meg akart kímélni a haragjától.

Soha, egyetlen pillanatra sem múlt el a felháborodásom az ítélkezés miatt, amelynek szemtanúja voltam. De közben teltek a hónapok – és a mi hónapjaink bizony hosszúak –, és véget ért a pangás, és Valdik meg Hasser már régen halott. Még mindig nem voltam hajlandó szóba állni CalVinnel vagy Scile-lal, de mivel továbbra sem tudtam, a konzulok és az alkalmazottak közül kinek lehetett köze a történtekhez, nem kerülhettem mindenkit az idők végezetéig. Nem élhettem így Konzulvárosban. Nem kompromisszum volt ez, hanem a túlélés ösztöne.

Még CalVin meg én is kibírtuk szótlanul egy légtérben, ha a sors úgy hozta. Végül már abba is beletörődtem, hogy egyszer talán kurtán és hűvösen váltunk majd pár szót.

Scile-lal kapcsolatban is emlékeztem hasonló dolgokra, természete homályos kis foltjaira, amelyek mindig is nagyon izgattak – és most mintha kizárólag ilyen érthetetlen részekből állt volna az egész ember. Nem tudom, pontosan mi lehetett surl/teshecher személyében, amitől annyira tartottak a cinkos konzulátusiak, de biztosan politikai indíttatások vezették őket. Scile motivációja viszont sohasem volt világos, hiába dolgozott már a konzulátuson, meg tartotta velük a kapcsolatot hosszú időn át előtte is. Pedig alattomosan manipulálta a hiszékeny, fanatikus hasonlatokat. Apparatcsik volt, de sokat gondolkodtam azon, vajon próféta-e.

Hosszú hónapokkal a szörnyűséges események, az első krízishelyzet után Konzulváros újabb fokozatot váltott az időszámításban. Egyre közeledett a következő hajó érkezésének napja, és véget ért az az időszak, amelyet eddig úgy hívtam, hogy „korábban”. A Gazdák állítólag hasonlatot csináltak Scile-ból. Ehrsultól hallottam.

Azt neki sem sikerült kiderítenie, Scile-nak pontosan mit kellett tennie. Bár része lett a Nyelvnek, mégsem tapasztaltam, hogy bárki használta volna, pedig számtalan – reményeim szerint lenyomozhatatlan és rafinált – módon próbáltam kideríteni. Ezzel szöges ellentétben új erőre kapott Hasser és Valdik hasonlata, bármennyit is változtattak rajtuk az események. Olyan, mint a fiú, akit felnyitottak, majd ismét összezártak, és most halott. Olyan, mint a férfi, aki hetente úszott a halakkal, és most halott. Az ariekaiak új megfogalmazásukban is hasznukat látták.

Ehrsul jó barátként állt mellettem ebben a szörnyű, lehangoló időszakban, igaz nem mertem elmondani neki mindent. Azzal nyugtattam magam, hogy csak kivárok. Immerülő vagyok. A következő hajóval visszamegyek odakintre, el innen. Aztán megérkezett a pépé, sőt a hivatalos közleményből kiderült, mi lesz a következő szállítmányban, és híreket kaptunk az új és lehetetlen konzulunkról is.

Már hogyne lettem volna kíváncsi arra, mi lesz ebből? Minden, ami ezután történt, az már a „most”, az egyedüli történet, amely még hátravan. Miért is ne izgatott volna a lehetőség, hogy Konzulváros esetleg megváltozhat?

Utólag, a kirobbant krízishelyzet nagyságának ismeretében már bűntudatos emlék, de amikor először döbbentem rá, hogy nem minden megy terv szerint, amikor először találkoztam EzRával a landolóbálon, amikor megéreztem, hogy váratlan káoszt robbantottak ki Konzulvárosban, akkor teljesen elöntött a boldogság.

Negyedik rész

FÜGGŐK

9

Az utcákat csupa bizonytalanul lézengő ember járta, mint akik hirtelen egy utópiában találták magukat, amelyről csak annyit tudtak, hogy minden megváltozott, de azt nem, hogy pontosan milyen világban is kell élniük mostantól. „Lehet, hogy ezentúl óvatosabb leszek” – hallottam egy férfit, és legszívesebben az arcába nevettem volna. Valóban? – akartam kérdezni.

– Hogyan? Mit fogsz tenni? Hogyan leszel óvatos?

Mindig is gettóban laktunk, egy olyan város közepén, amelyet nálunk jóval hatalmasabb, furcsa lények uraltak. Istenek között éltünk – kicsi, parányi istenek voltak, de ha azt vesszük, mi mindenük volt nekik és mivel bírtunk mi, akkor hozzánk képest mindenképpen isteneknek számítottak –, de ezzel egyszerűen nem foglalkoztunk. Most viszont megváltoztak, nekünk pedig esélyünk sem volt megérteni, hogyan és mivé, és nem tehettünk mást, csak vártunk. A konzulvárosiak buta kis vitaestjei annyit számítottak csupán, mint a madarak csiripelése.

Hírcsatornáink ismert arcai monitorokról és tridképernyőkről magyarázták, hogy „a hatóságok a szituáció minden aspektusát kézben tartják”. Próbáltuk megtalálni a megfelelő nyelvezetet, amellyel leírhattuk volna ezt az átmeneti időszakot, amelyet ki tudja, mi követ majd. Átsétáltam a parányi kedis negyeden. A vezető trojkák mind hallottak már a gyilkosságról, és éppen eléggé tisztában voltak a terrai pszichológiával ahhoz, hogy rájuk is átragadjon minden félelmünk, ezért ők is rendkívül feszültek voltak.

Hiába győzködtem Ehrsult, nem kísért el a Konzulváros szívében tartott gyűlésekre, a lejtős utcák tetején gyülekező emberek közé, akik felültek a kósza pletykáknak, és összeverődtek, hogy aztán tehetetlenül szemléljék a magasból a másik várost, amely ugyanolyan kiismerhetetlenül mozgott most is, csak másként. Ezt mindenki látta. Meglátogattam Ehrsult a lakásán. Visszahúzódónak és csendesnek tűnt, de végül is mindannyian azok voltunk.

Megkínált egy kávéval, amelyet megbolondított némi lassítóval: sokan szedtünk ilyesmit akkoriban. Fel-alá görgött előttem lánctalpain. Bármennyire is olajozottan működött a szerkezete, kis idő után nem lehetett nem hallani a mechanizmus parányi, bosszantó zörejeit, amelyek aztán lassan rendkívül idegesítővé váltak.

– Sikerült megtudni valamit? – kérdeztem.

– A helyzetről? Nem. Semmit.

– És mi van a…

– Mondom, hogy semmit. – Pislogást animált a monitorára. – A hálón nincs hiány a fecsegésből, de ha vannak olyanok, akik értik, mi folyik itt, vagy tudják, mi fog történni, akkor azt olyan csatornákon vitatják meg, amelyeket én nem érek el.

– EzRa?

– Mi van velük? Most arra célzol, hogy fontos dolgokat hallgatok el előled? Jézusom! – Elszégyelltem magam a hangjától. – Pontosan ugyanúgy nem tudom, hol vannak, mint te. Én sem láttam őket a bál óta. – Nem hoztam szóba, hogy nemrégiben találkoztam Rával. – Ó, pletykából aztán van bőven: már odakint vannak, éppen átveszik a hatalmat, éppen a lerohanásunkat szervezik, meghaltak. Semmi olyasmi, aminek szavatolhatnám a valódiságát. Ha a konzulátusi kapcsolataid ennyire használhatatlanok, mire mehetnék én ezzel a szánalmas kis szondaverrel? – Hosszan néztük egymást.

– Rendben – mondtam lassan. – Gyere velem…

– Nem megyek sehova, Avice – felelte ő, ellentmondást nem tűrő hangon. Ezúttal nem voltam teljesen csalódott.

Az érmefalhoz mentem. Mindig nehéz visszatérni azokra a helyekre, ahol utoljára gyerekként járt az ember, különösen akkor, ha az a hely egy ajtó. A szív is szaporábban ver, amikor a kéz kopogtatni kezd. Mégis kopogtattam, és Bren kinyitotta az ajtót.

Lehajtott fejjel vártam, hogy így nyerjek pár másodpercet. Aztán felnéztem. Sokkal idősebbnek tűnt, mert közben megőszült. De ez volt minden: még csak meg sem roskadt. Felismert, még mielőtt felemeltem volna a fejem, ebben biztos vagyok.

– Avice – mondta. – Benner. Cho.

– Bren – mondtam én.

Hosszan néztünk egymásra, míg végül felsóhajtott, bár lehetett halk nevetés is, én pedig elmosolyodtam, ha szomorkásan is, Bren meg félreállt, és besétáltam a szobába, amelyet sohasem felejtettem el, és ahol semmi sem változott.

Bren töltött nekem egy pohárral, én pedig viccelődve emlékeztettem a szíverősítőre, amellyel első látogatásom alkalmával kínált. Ő pedig élénken emlékezett a versikére, amelyet pénzpörgetés közben kántáltunk a falnál, és el is ismételte nekem, bár egyszer elrontotta. Mondott még pár dolgot, ezt meg azt, ami valójában azt jelentette, hogy odakint jártál és immerülő lettél! Valójában gratulált. Késztetést éreztem, hogy megköszönjem. Egymást néztük. Bren még mindig sovány volt, és ugyanolyan elegánsan öltözött, mint régen – akár ugyanaz a ruha is lehetett rajta.

– Nos – szólalt meg végül. – Azért vagy itt, mert eljött a világvége. – A háta mögött, a lehalkított képernyőn a konzulvárosi fejetlenség képei villóztak.

– Tényleg? – kérdeztem.

– Ó, szerintem igen. Mit gondolsz?

– Nem tudom, mit gondoljak – feleltem. – Ezért vagyok itt.

– Igen, azt hiszem, lassan vége a világnak. – Bren hátradőlt. Kényelembe helyezte magát. Kortyolt az italból, majd rám nézett. – Kétségem sincs felőle. Minden, amit ismersz, elpusztul. Ezzel te is tisztában vagy, igaz? Igen, elég csak rád nézni. – Most jöttem rá igazán, hogy tényleg fontos vagyok neki. – Mindig is nagyra tartottalak – mondta. – Olyan érdeklődő kislány voltál. Legszívesebben mindig rád mosolyogtam volna. Még akkor is, amikor szegény barátodat ápoltad. Aki túl sokat nyelt a Gazdák levegőjéből.

– Yohn.

– Lehet. Lehet. – Mosolygott. – Itt a világvége, és te eljössz hozzám? Azt hiszed, segíthetek?

– Azt hiszem, pár dolgot megmagyarázhat.

– Ugyan már! – mondta Bren. – Nincsen a fellegvárban egy lélek se, aki örülne, ha én bármiről tudnék. Amennyire tőlük telik, mindentől távol tartanak manapság. Nem azt mondom, hogy teljesen el vagyok zárva mindentől… akadnak azért páran, akik szívesen pletykálgatnak egy magamfajta vénemberrel… de valószínűleg te is tudsz annyit, mint én.

– Kik azok az orátoltak? – kérdeztem.

Bren felkapta a fejét.

– Orátoltak? – kérdezett vissza. – Hát erről van szó? Ó. Nohát. Pharoktekton! – Végigsimított az ingén. – Pedig megfordult a fejemben. Gondoltam, hogy esetleg… – A fejét csóválta. – De az ember kételkedik. Elég nehéz elhinni, nem?

– Az orátoltak egy csoport – mondta Bren. – Drogfüggők. Minden, ami megtörténhet, valamikor már megtörtént egyszer. – Előrehajolt a székben és rám nézett. – Mit gondolsz, Avice, hol vannak a bukott konzulok? – A kérdés olyan sokkoló volt, hogy még a lélegzetem is elakadt.

– Ha őszintén kellene válaszolnod arra, vajon minden egyes zigóta, amelyből a konzulátus konzult akar nevelni, alkalmas-e a feladatra, akkor nem felelnél igennel, ugye? – folytatta. – Nyilván nem. Néhány doppel nem válik be… annyira különböznek egymástól, hogy ezen korrigálással sem lehet változtatni, különböző szeszélyeik vannak, vagy a hosszadalmas felkészítés ellenére sem gondolkodnak egyformán. Mindegy.

– Ha valaha elmerengtél volna a kérdésen, magadtól is rájössz a válaszra. Igazából nem titok. Csak senki sem foglalkozik vele. Tudod jól, hogy amint egy doppel meghal, a párja visszavonul. – Kurta kézmozdulattal mutatott saját magára. – Sohasem jártál még a konzulátus keltetőjében, igaz? Vannak, akik sohasem jutnak ki onnan. Ha egy meghatározott feladatra teremtettek meg és tanítottak ki, és mégis alkalmatlan vagy rá, akkor miért engednének szabadon? Csak a gond lenne belőle.

– Szűk kis szobákban penészednek a legyártott ikrek. Megrepedt, elromlott doppelek, egyikük egészséges és egész, a másik csak szétfolyó tükörkép; esetleg mindkettő sérült – vagy éppenséggel első pillantásra mindkettő rendben van, és a probléma valahol a zsigerekben, a csontjaik mélyén rejtezik – vagy egyszerűen nem képesek elvégezni azt, amire születtek.

– És mi van, ha kijutottál – mondta Bren –, csak később jössz rá, hogy utálod a munkádat vagy a doppeledet, vagy tudom is én? Nos. Nos. – Gyengéden beszélt, próbált megértetni velem valamit. – Amikor meghalt az én… az baleset volt. Nem mintha öregek lettünk volna. Sokan ismertek minket… engem. Túl fiatal voltam ahhoz, hogy csak eltűnjek. Persze megpróbáltak szép szavakkal meggyőzni, hogy költözzek az otthonba. De nem kényszeríthettek rá. Mi van, ha a szomszédaim nem kedvelnek? Mi van, ha nap mint nap látniuk kell egy nyomorékot? Senki sem szereti, ha valaki a hegeit mutogatja. És mi csonkolt végtagok vagyunk. – Mosolygott. – Mert azok vagyunk.

– Néhányan sohasem képesek beszélni a Nyelvet. Nem tudom, miért. Gyakorolhatnak bármennyit, képtelenek egyszerre megszólalni. Ilyenkor egyszerű a megoldás: nem engedik ki őket. Viszont akadnak bonyolultabb esetek is. Ránézésre olyanok, mint bármelyik másik pár. Történt már ilyen, többször is, csak a helyzet komolysága különbözött. Volt egy kollégánk, még a kiképzés alatt. WilSon. Amikor közös elmeként próbáltak megszólalni a Nyelven, náluk valószínűleg egy kicsit elhangolódott valami. Nagyon enyhén. Mi nem is vettük észre, a Gazdák azonban… hát igen.

– Éppen vizsgaidőszak volt. A konzulátus emberei meg konzulok vizsgáztattak minket, és a legutolsó gyakorlat részeként egy Gazdával kellett beszélnünk. Ott várt ránk. Azt nem tudom, hogyan vették rá, vagy a saját értelmezése szerint mit csinálhatott ott. Helló, mondta WilSon, amikor rájuk került a sor.

– Azonnal láttuk, hogy valami nem stimmel – folytatta Bren. – Abból, ahogyan az ariekai mozgott. Minden alkalommal, amikor beszélünk hozzájuk, ők belekóstolnak az elménkbe, és mi idegenek vagyunk nekik. Szóval ez nekik szédítő élmény. De mi van, ha egy konzul két fele nem… illeszkedik eléggé? Nem két külön hang zagyvál összevissza. A Nyelvet beszélik, a Gazdák pedig megértik őket. Mégsem stimmel valami. Selejtes?

Nem szóltam semmit.

– Tudod jól, mi nekik a Nyelv – mondta Bren. – Tudod, mit hallanak ki a szavakból. De mi van akkor, ha megértik a szavakat… tudják, hogy ezek szavak… mégis töredezett az egész? A konzulok egységes empátiával beszélnek. Az a munkánk. De mi van, ha meg is van az egység meg nincs is? – Várt. – Az van, hogy ez lehetetlen. Ott áll személyesen a testet öltött képtelenség. És ez részegítő. És a Gazdák ezzel lövik magukat. Mintha hallucinálnának, olyan ez nekik, ott van valami, ami nincs is ott. Az ellentmondás, amelytől beállnak.

– Talán nem mindegyikükre igaz ez. Minden Gazda, akivel WilSon beszélt, tudta, hogy valami nem stimmel, és néhányan… – Vállat vont. – Berúgtak. WilSon szavaitól. Nem számított, miről beszéltek. Szép napunk van, nemde? Ideadná a teáscsészét? Mondhattak bármit. A Gazdák meghallgatták őket, egy csomóan elkábultak tőlük, és akadtak olyanok is, akik még többet és többet akartak belőlük.

– A konzulok szónokok. Más szóval orátorok, és akiknek szónokolnak, azokat neveztük el orátoltaknak. Az orátoltak függők. Rászoktak egy konzul beszédére.

Odakint, az utcákon rémült karneválozókként zajongtak, szaladgáltak az emberek. Petárdák robbantak. Bren ismét teletöltötte a poharamat.

– Mi történt velük? – kérdeztem.

– WilSonnal? Karanténba kerültek. Aztán meghaltak. – Ivott.

– Engem mindenki tisztel, de attól még gyűlölnek is – mondta Bren. – Ezt megértem. Nem szívesen látják a sebemet. – A levegőbe írta nevét, a teljes nevét, mind a hét betűt: BrenDan. Valaha BrenDan volt, vagy még helyesebben bren/dan. Aztán meghalt a doppelje, és BrenDan, lett belőle. Nem tudta helyesen kimondani a saját nevét.

BrenDan sokáig elgondolkodva nézett rám. Felállt, az egyik asztalhoz lépett.

– Szeretnék mutatni valamit.

Egy dobozkát hajított felém. Két csatlakozó volt benne. Az övé, és a doppeljéé. Az áttört ötvösmunkára emlékeztető áramköröket néztem, a drótokat és a dugaszokat, a gondosan belevésett kezdőbetűket, az ezüst levélformákat. Az illesztőkapcsokat felhasították. Brenre pillantottam, és láttam a nyakán az apró hegeket, ahonnan kiszedték az eszközt.

– Mit gondolsz? – kérdezte. – Hogy azért nem hajítottam ki, mert így kéznél van? Vagy rejtegetem, hátha el tudom felejteni? Avice. Ha az enyémet megtartom, a másikat kidobom, azt gondolhatnád, hogy halott identitásomhoz ragaszkodom vagy elutasítom az ő halálát. Ha mindkettőtől megszabadulok, azt mondhatnád, tagadásban élek. Ha megtartom az övét, a sajátomat pedig nem, akkor úgy tűnne, mintha képtelen lennék elengedni. Bármit teszek, véleményt alkotsz. Nem a te hibád. Nem tehetsz róla, mind ilyenek vagyunk. Akármit is csinálok, az menthetetlenül külön történetté válik.

Később, a következő utáni alkalommal, amikor meglátogattam, mert persze ismét elmentem hozzá, utána pedig ő keresett fel engem, akkor azt mondta nekem, „Ha ránézek arra a csatlakozóra, gyűlölöm őt”. Nem feleltem rá semmit. Mit mondhattam volna? A szobámban ültünk, a díványon. Az én lakásom közel sem volt olyan lélegzetelállító, mint Brené.

– Nem tudom, mikor kezdődött – mondta. – Amikor meghalt, sokáig azt hittem, gyűlölöm, azért, mert szerencsétlen nyomorult meghalt. Mostanában úgy vélem, hogy sokkal korábban kezdődött. Ne hibáztass ezért. – Hirtelen könyörgővé vált a hangja. – Biztosra veszem, hogy ő is utált engem. Egyikünk sem tehetett róla.

– Tudod, szerintem sejtették, mi fog történni – mondta Bren. – A konzulok. Mindig a különcökben volt meg a kockázata, hogy… szertefoszlik az egységük… pont annyira, hogy pár ariekait orátolttá tegyenek. Őket bezárták. A másfajta bajkeverők megszöktek vagy beilleszkedtek.

– Maga szerint tudták? – kérdeztem.

– Valószínűleg abban bíztak, hogy EzRa tényleg drog – felelte. – Egy vagy két Gazda rászokik a beszédükre, és onnantól ők hasznavehetetlennek minősülnek. Nesze neked, Bréma. Amióta kiderült, hogy jön EzRa, mással sem foglalkoztak odafent, csak azzal, ki keveri a paklit, ki kényszerít kire és mit.

– Tudom – mondtam. – Ha viszont ilyesmi már történt korábban is, akkor Brémának is tudnia kellett róla. Akkor miért küldenének pont…

– Úgy érted, tudtak az orátoltakról? Miért árultuk volna el Brémának? Fogalmam sincs, mit gondolnak Brémában, de az a konzulátus riposztja volt, hogy hagyták EzRát beszélni. Persze erre ők sem számítottak. Nem így kellett volna történnie. Ki gondolhatta volna, hogy ez a Nyelv ennyire bódító lehet, mert létezik, mégis minden eddiginél lehetetlenebb, és EzRa minden egyes Gazdára hat. És mindegyik terjeszti tovább a hírét. Rászoktak az új konzulra.

A körülöttünk élő istenek követelőzővé váltak, az egész panteon sóvárogva várta, mikor kaphatnak újabb adagot az egyszerre megszólaló Ezből és Rából, akik az ellentmondások, célzások és szabad asszociációk létszükségletté vált főzetévé erjesztették a Nyelvet. Egy függővé vált városban rekedt negyedben éltünk. A Gazdák vonulása, amelynek magam is szemtanúja voltam, a mohóság menete volt.

– És most mi lesz? – kérdeztem.

Feszült csend támadt a szobában. A másik városban több százezer ariekai élt. Vagy talán több millió. Nem tudtam pontosan. Nem mintha bármelyikünk túl sokat tudott volna. A Gazdák gondolatait a Nyelv alkotta. EzRa megszólalt ezen a Nyelven, és ezzel megváltoztatta a gondolataikat. Az összes Gazdát beoltották a sóvárgással, és azóta bármire hajlandóak voltak, hogy hallhassák az újonnan kitanított bürokratánk fecsegését.

– Irgalmas Jézus Krisztus Pharotekton, gyújts nekünk fényt! – sóhajtottam.

– Ez itt – mondta Bren – a világ vége.

10

Az ariekaiak világosan megmondták nekünk, mi lesz ezután. Én ugyan helyzeti előnnyel indultam, de a többi konzulvárosinak sem tartott sokáig rájönni, hogy a Gazdák függők, bár azt, hogy mire szoktak rá, egyesek tudták, mások meg nem. Gyanúm szerint komoly hatalmi harcok dúlhattak a konzulátuson, és néhányan egyszerűen megszokásból, minden észérv ellenére megpróbálták visszatartani az információkat. Végül nem ők győztek.

Konzulváros utcái egy karnevál és az apokalipszis elegyére emlékeztetett: a vég különböző hangulataiban vergődő emberek, hisztéria, öröm vagy bódult várakozás egyvelege volt a világ. A város szélére helyezett rendőrposztok rendszeresen megállították a kifelé igyekvők közül azokat, akik olyan biotuningokat viseltek, amellyel lélegezhettek odakint.

– Nem mentek sehova! – mondták a rendőrök. – Vegyétek le azt a vackot! Ebbe bele lehet halni…

Néhány önjelölt városjáró biztosan kijutott. Konzulvárosiak, akik akartak valamit a Gazdáktól. Teljesen feleslegesen – az ariekaiak nem tekintették őket egyéneknek, számukra ők csak a konzulok húsholmijai voltak.

Sikerült beblöffölnöm magam a konzulátusra. Amint megláttam, milyen riadtan iszkolnak a konzulok a folyosókon, egy pillanatra már-már anyai ösztönök támadtak fel bennem. Meg sem kérdezték, mit keresek ott. Mintha még JasMin is elfelejtette volna, mennyire nem kedvel. Nagy meglepetésemre EdGar egyik felétől csókot kaptam. A doppelje nem volt ott. Ed vagy Gar tekintetén tisztán látszott, mennyire megerőltető a csatlakozók mezejének határát feszegetni.

– Hol…? – kezdtem.

– Már jön, már jön. – A másik felétől elszakítva csak nehezen bírt koncentrálni. Nem is beszéltünk sokat, amíg a doppelje be nem fordult a sarkon.

– Jártatok kint, a városban? – kérdeztem.

– Persze.

– Senki sem hajlandó beszélni velünk.

– Tudjátok, mi folyik itt?

– Nem.

– Nem.

– Hol van EzRa? Hol van Wyatt?

– Nem tudom.

– Nem érdekel.

– Nem tudjátok, hol van EzRa? – kérdeztem. – Akik ezt a nagy rakás szart a nyakunkba zúdították? Csak úgy hagyjátok őket konspirálni?

– Konspirálni? – nevetett EdGar. – Még egymással sem hajlandóak beszélni.

Egy ariekai hajómonstrum közeledett felénk a városuk felett, ahol épületről épületre terjedt a rejtélyes kórság. Mire a lebegő leszállt az egyik landolóplatformra, sikerült összerángatnunk egy üdvözlőbizottságra emlékeztető csoportot. Talán nagyképűnek tűnik a többes szám első személy használata, de addigra része lettem a közösségnek, a konzulokkal és a személyzettel dolgoztam, és azt hiszem, senkinek sem volt ezzel problémája.

Minden konzul ott volt, akit csak ismertem. Amikor az ariekaiak beléptek a terembe, eolszél támadt, az aranyozott függönyök köpönyegként csapkodtak körülöttük. Végigkopogtak az altfa padlón: mintha türelmetlen ujjak doboltak volna. Kevesebben jöttek, mint legutóbb, de ez a küldöttség sokkal hivatalosabbnak tűnt. JoaQuin és MaBel előlépett, a többiek mögöttük tömörültek. A két fél egymást méregette. Szemkorallok nyújtóztak.

Az ariekaiak hadarását tényleg csak a legprofibb Nyelvhasználók értették. Megfordultam, mert érdekelt, mit szól ehhez a tömeg, és legnagyobb döbbenetemre észrevettem a férjemet. Az ajtóban állt, az új konzul társaságában.

Én láttam meg őket először, de lassan a teremben tartózkodók is felfogták, mi történt. Többeknek elakadt a szava. Ra sovány és láthatóan nagyon fáradt volt, testtartása alapján pedig a remény és a lemondás között lehetett félúton. Mögötte Ez, aki a padlót nézte. Harciassága eltűnt. Nem működtek a turbói.

Scile meglátott. Tekintete az enyémbe mélyedt, majd ismét körbepásztázott a teremben. Csak állt ott, és én képtelen voltam eldönteni, miért jött: felmérni EzRát, megvédeni őket, rájuk ijeszteni?

Felismertem néhány látogatót. Az egyik legyezőszárnyon megláttam a lombszerű alakzatba rejtett madárformát: Körtefa. Nem bírtam levenni róla a szememet. A Gazdák EzRa nevét ismételgették.

EzRa összeszedte a maradék méltóságát, és hagyták, hadd szegeződjön rájuk a figyelem. Az ariekaiak összevissza zagyváltak, először az egyik mondott valamit, aztán a másik, talán még össze is vesztek, míg végül lassan kialakult valami összhang. Valaki fordítani kezdte a szövegüket.

Megmondjuk, mostantól mi lesz.

Egyértelmű jövő időt használtak, ami ritka a Nyelvben. Itt nem vágyakozásról volt szó: a Gazdák kizárólag azt tudták elképzelni, hogyan fog mindez megtörténni. Nem hagytak teret a vitának – később majd mindent megértünk. Nem tértek ki a részletekre. Nem kértek és nem követeltek, legalábbis nem igazán. A szükségleteiket fejezték ki. Másról sem tudtak beszélni, egymás után, különböző módokon, csakis azt sorolták, nekik mire van szükségük.

Hallani fogjuk EzRa beszédét. Így lesz. Hallani fogjuk, amit mondanak. Először is meghallgatjuk EzRát, most.

Láttam, hogy a konzulátusiak egymás között pusmognak, kombinálnak: az igazán profik még ilyen körülmények között is képesek voltak tervezni. Csodáltam őket ezért. Menet közben rakták össze, mit kellene tenni, melyik kapcsolat maradhat meg és melyiket lehet még megmenteni, hogyan maradhatunk életben, mivé tehetjük Konzulvárost. Reményt öntöttek belém, és erre számítottam a legkevésbé.

Úgy tűnt, a Gazdák szemében kizárólag egy dolog élvezett teljes elsőbbséget. Sohasem voltam naiv, mindig is tudtam, hogy nyilván vannak közöttük hatalmi harcok, viszályok és szekértáborok, már jóval azelőtt, hogy szemtanúja lettem volna az egyik ilyen ellentét véres utójátékának – és paradox módon pontosan ez az emlék világított rá, hogy most mennyire egységesek a szándékaik. Először is meghallgatjuk EzRát.

Ez előlépett, majd vonakodva Ra is követte. Egymásra nézett ez a két semmiben sem hasonlító ember, arcukon eltérő érzelmek tükröződtek. Suttogtak valamit egymásnak. Aztán együtt megszólaltak a Nyelven, és a Gazdák eksztázisba estek.

11

Az az időszak zabolátlan káosznak tűnt menet közben, de a konzulátus tehetségesebb munkatársai bámulatos módon mégis megoldották, hogy normális életre emlékeztető rendszer alakuljon ki belőle. Még a hétköznapi rutin is helyreállt. Döbbenetesen hamar meg lehet változtatni egy egész várost.

Kereskedelem, csereügyletek időzítése és a sok apró részlet: a tudás, a szolgáltatás, az áruk és az ígéretek ütemezése. A kultúránk. Ahogyan éltünk. Mindet rendbe kellett hozni.

Veszedelmes élénkség jellemezte ezt az időszakot, kisebb kegyetlenkedésekben és tömeges élvhajhászásban testet öltő erkölcsi válság – egyesek hagyták, hadd sodorja el őket az ár, mások próbálták működtetni a rendszert. Az első pár hétben időnként fegyveresek fogadták a konzulátusra látogatókat, máskor viszont senki sem őrzött semmit. A tanácstermekben és a csarnokokban néha senki sem takarított, vagy éppen kupacokban állt az előző este rendezett bulik szemete. A magam részéről nem sok örömet találtam a kicsapongásban. Tudtam, hogy a szőnyegre öklendezett vörösbort nem lázadó szándékból okádták oda, és nem is hanyag szabadosságból hagyták ott megrohadni, hanem azért, mert a mulatozók pontosan tudták, mit akartak tőlünk az ariekaiak, és ötletük sem volt, hogyan maradhatunk ezek után itt, és mi történik, ha nem tudjuk teljesíteni a Gazdák kéréseit. Fogalmuk sem volt, vajon életben lesznek-e még egy hét múlva, és még sohasem rettegtek ennyire.

Ehrsult hiába csörgettem, nem válaszolt, engem pedig annyira lefoglalt minden más, hogy nem próbálkoztam tovább és személyesen sem látogattam meg. Néhány partin EzRa is megjelent – ezt először csak hallottam, aztán saját szememmel is láttam. Nem telt bele sok idő, és már csak Ez ment el ezekre az apokaliptikus kicsapongásokra. Ra mással foglalkozott.

Divatba jöttek a laza randevúk, kapcsolatok mentek szét. Rengeteg házasságot kötöttek. Én is belementem néhány kapkodó viszonyba. De igazából nehéz bármit is mondani ezekről az első napokról. Az igazi hősök, akik gondoskodtak arról, hogy Konzulvárost ne söpörje el a függőségtől szenvedő Gazdák követelőző áradata, a hivatalnokok voltak, akik rendszert ácsoltak, miközben nekünk nem sikerült nem széthullanunk. Kicsivel később ismét lettem valaki, Konzulváros fontosnak tekinthető személye: de akkor még szó sem volt ilyesmiről.

Sohasem éreztem olyan kicsinek Konzulvárost, mint akkoriban. Két nap sem telhetett el anélkül, hogy valamelyik ötletszerű vagy lelkes gyűlésen bele ne botlottam volna valakibe, akit több ezer órán át sikerült elkerülnöm. Az egyik spontán összejövetelen, amelynek az apropója egy ostoba pletyka volt, miszerint a konzulátus fontos információkat fog közhírré tenni, a tömeg két végéből megpillantottuk egymást Burnhammel, aki egy hasonlat volt, és még a régi szép időkből ismertük egymást. Ugyanolyan elővigyázatosan kapta el a tekintetét, mint én, ahogyan tettem ezt Hasser és Valdik halála óta egészen az új kataklizma kirobbanásáig minden alkalommal, akárhányszor összefutottam vele vagy Shanitával, esetleg a Kravátli szétszéledt törzsvendégeivel találkoztam.

Mialatt én Konzulváros utcáin bóklásztam, a konzulátus közhivatalnokai tablettákkal tartották magukat ébren, és terveket szőttek, hogyan maradhatnánk életben. Sokszor botlottam még régebbi barátokba: Ghardába meg Simmonba, a biztonsági őrbe. Mostanra semmi sem maradt, amit őrizhetett volna. Rettenetesen félt: biotuningolt műkarja lebetegedett.

A túlságosan alacsony beosztású konzulátusi alkalmazottak nem tudták, mit kellene tenniük, a túl magas beosztásúakat pedig lebénította, hogy minden kihullott alóluk. Pontosan ugyanez történt azokkal a konzulokkal is, akik azt hajtogatták mindenkinek, hogy az egész a vezírek hibája, mert ők sohasem hagyták volna ennyire elfajulni a helyzetet, és egyébként is, az igazi hatalom mindig a konzulátusi hivatalnokok kezében volt, ők hagyták cserben a város összes lakóját. Most már senki sem hitte el ezt a tündérmesét.

A semmibe vett, éveken át egyforma munkát végző emberek voltak azok, akik Konzulváros érdekében megváltoztak, és ezzel megváltoztatták Konzulvárost is. Tapasztalaton alapuló bürokratikus feudalizmusunk könyörtelenül átalakult, és innentől már csak a rátermettség számított. Még néhány konzul is bebizonyította, hogy érdemes a figyelemre. Ritkán azok, akikre tippeltem volna. Triviális megfigyelés volt, de igaz.

Az új vezetés egyik első fegyverténye a Wyatt-féle lázongás leverése lett. Ebben a parányi kis háborúban Simmonnak jutott a kulcsszerep. Később személyesen, kivirulva mesélt róla.

– Láttad, milyen hamar mozgásba lendült Wyatt sleppje? Megnyitották a fegyverraktárakat. Gondolom, valamitől beindult a brémaiak vészforgatókönyve. Ez okozta azt a káoszt pár nappal ezelőtt.

Nekem nem tűnt fel, hogy anyaországunk képviselői bármilyen lázadást robbantottak volna ki. Éppen eléggé nagy volt az általános káosz.

– Megneszeltük a dolgot… ne kérdezd, hogyan… és készen álltunk. De kockáztatnunk kellett. – Lendületesen mutogatva vázolta a levegőben a tervet és a bevetést. – A legesélyesebb változat szerint maximum egy megelőző csapásban bízhattunk. Viszont úgy voltunk vele, hogy nekünk sem jönne rosszul a brémai tech. Szóval inkább kivártunk, és azután kaptuk el őket, amikor már felnyitották a silókat. Pár rendőrt beépítettünk közéjük… nem most jutott eszünkbe ez az eshetőség. Minimális veszteségekkel leszereltük őket, és még a fegyvereket is megszereztük. Őszintén szólva egyáltalán nem olyan hasznosak, mint hittük. De akkor is.

– Nem igazán küzdöttek. Egyedül Wyattal voltak problémák. Elrekkentettük. Magánzárkát kapott. Biztosan vannak még brémai ügynökök közöttünk, és nem engedhettük, hogy Wyatt kódokat vagy utasításokat juttasson el nekik. – Nem árultam el Simmonnak, hogy én az egész drámából semmit sem vettem észre. Bármennyire is elsuhant mellettem mindez, a történet felvillanyozott.

Rát, a kataklizmát kirobbantó konzulunk visszahúzódó felét egyedül hagyták, hadd bíbelődjön a kis projektjeivel, bármik is legyen azok – Eznek pedig megadták a lehetőséget, hogy a lehető legzüllöttebb módon tegye magát ronccsá. Viszont aktív szolgálatban maradtak és folyamatosan őrizték őket. Feladatuk volt. Ők tartottak minket életben.

– Egy egész város, tele agymosottakkal – mondta EdGar. – Erősebbek nálunk és fegyvereik vannak. Gondoskodnunk kell róla, hogy megmaradjon a vendégszeretetük.

Az első néhány napban a Gazdák nem gondolkodtak és nem terveztek. Én, aki annyira megszoktam, hogy minden furcsaságukat ugyanazzal a magyarázattal indokoljam másoknak – ez valami ariekai dolog, úgysem értenénk –, elszörnyedve döbbentem rá, hogy szó sincs semmiféle valami embertelen stratégiáról, kizárólag az agyatlan függés hajtja őket. Eleinte állandóan csapatokba verődött ariekaiak ácsorogtak a konzulátus előtt. Néhány óra elteltével, amikor egyre lármásabbakká váltak és egyre kitartóbban követelőztek, akkor előhozták EzRát, akik megjelentek a bejárat előtt és hibátlanul mondtak valamit a Nyelven – bármit mondhattak –, egyenesen a felerősített mikrofonba, a tömeg szemmel látható, mámoros örömére.

A második alkalommal, amikor EzRa azt mondta nekik, Örülünk nektek, és alig várjuk, hogy közösen tanulhassunk egymástól, az orátoltak jóval visszafogottabb örömmel reagáltak, mint előtte. Harmadszorra határozottan boldogtalannak tűntek, amíg EzRa valami más értelmetlen butaságba nem kezdett az épületek színéről, a napszakról vagy az időjárásról. Akkor ismét felélénkültek.

– Hát ez zseniális, bassza meg – jegyeztem meg valakinek. – Nő a toleranciaszintjük.

Híradókat néztünk. A helyi riportereinknek számolatlanul sok kiloóra után most kellett megtanulniuk, hogyan kell tudósítaniuk a bukásról, a bukásunkról. Az egyik csatorna kameradarazsakkal felszerelt, eolsisakos csapatokat küldött a metropoliszba. Nem hívta őket senki, de nem is zavarták el őket. Döbbenetes híradásokkal jelentkeztek.

Nem szoktunk hozzá az ariekai utcák látványához, de egy összeomlás néha előnyökkel is jár. A riporterek lassan osontak be a városba, a gázzal töltött Gazda-lakásokat rögzítő, ízelt pányvák mellett, hátrahőkölő épületek vagy boszorkányok viskójára emlékeztető, póklábakon felegyenesedő házak között. Kameráik előtt ariekaiak sétáltak el. Amikor megpillantották a riportereket, először megbámulták, majd megrohamozták őket, néha egészen úgy, mintha támolygó lovak lennének. Kettős hangjukon kérdezgették őket, de nem voltak ott a konzulok, akik válaszolhattak volna nekik. A riporterek megértették a Nyelvet és tolmácsoltak a nézőknek.

– Hol van EzRa? – Ezt kérdezgették a Gazdák.

Nem a riporterek voltak az egyedüli terraiak a városban. A kameradarazsak többször is konzulátusi védőruhát viselő férfiakat és nőket mutattak az ijedező házak között. Kábeleket húztak ki, hangosbeszélőket cipeltek – a terrai tech groteszkül kilógott ebből a környezetből. Bővítették a megafonok és erősítők hálózatát. Talán az életünkért cserébe – áramért, vízért, infrastruktúráért, biotuningért – hajlandóak voltak közvetlenül a városba juttatni EzRa hangját.

– Azonnal szükségünk van EzRára – mondta EdGar. – Beszélniük kell. Így egyeztünk meg.

– Velük vagy a Gazdákkal? – kérdeztem.

– Leginkább EzRával. Vagyis szükségünk van Ezre.

Aki ivott és drogokon élt. Többször nyoma veszett, pedig menetrend szerint beszélniük kellett volna az ariekaiakhoz, ezért Ra kénytelen volt némán várakozni. Nem zaklatott volna fel különösebben, ha Ez végez magával, viszont minket is magával rántott volna a pusztulásba.

– Egyvalamiben pont olyanok, mint a normális konzulok, igaz? – kérdeztem. – Lehet rögzíteni a hangjukat, ugye? Gyűjtsünk össze egy könyvtárnyit EzRa beszédeiből, aztán csinálhat ez a kis pöcs, amit akar. Akár halálra is vedelheti magát. – Az ötlet már másnak is eszébe jutott, de Ez nem egyezett bele. Hiába könyörgött neki Ra, hiába fenyegették a konzulátusi hivatalnokok vagy az őrök, egyszerre legfeljebb egy órát volt hajlandó beszélni konzulkollégájával. Néha sikerült rögzítenünk egy-egy foszlányt, de nagyon vigyázott rá, nehogy bárki is össze tudjon állítani egy gyűjteményt EzRa hangjából.

– Tudja jól, hogy onnantól feleslegessé válik – mondta EdGar. – Így továbbra is szükségünk van rá. – Ez leépülése és rettegése dacára is képes volt könyörtelen stratégiai érzékkel gondolkodni. Csodáltam ezért.

Egy kameradarázs szemén át néztem végig az első olyan alkalmat, amikor EzRa hangját lejátszották az elvonási tünetektől szenvedő városnak.

Az épületek már napok óta boldogtalanok voltak. Néha felágaskodtak és gőzt prüszköltek a levegőbe, így szabadultak meg saját tenyésztésű biotuningolt parazitáiktól, amelyeket az ariekaiak bútorként használtak. Elég volt a konzulátus ablakából elnézni arrafelé, ahol a városuk kezdődött, a feltorlódott testrészek vonulatára emlékeztető, szerves panorámára. Az elváltozás gócpontjára.

A város vonaglott. Megfertőződött. A Gazdák hallották EzRa lehetetlen hangját, mialatt energiát csapoltak le zelléikből és kieresztették a salakanyagot, és eközben továbbadták a sóvárgás vegyületeit, amelyet a kis állatok is ugyanúgy továbbadtak, amikor épületekhez kapcsolódtak, hogy energiát adjanak nekik, amely a világításhoz és más életfunkciókhoz kellett. A függés megfertőzte a házakat, és szegény, agyatlan lények reszketve tűrték a folyamatos elvonási tüneteket. A legbetegebbek verejtékeztek és véreztek. Lakóik otromba füleket tuningoltak rájuk, hadd hallják EzRa beszédét, hadd kapják meg a szükséges adagot.

EzRa beszélt. Bármit mondhattak a Nyelven. Felerősített hangjuk minden sikátorba eljutott. A másik város összes ariekai lakója megtántorodott és megállt. Velük együtt támolyogtak a házak is.

Undorodtam. Megvonaglott az arcom. Konzulváros határain túl minden beleremegett a gyönyörbe. A boldogság csőhálózaton terjedt, kábeleken és pányvákon, eljutott a hálózat összes zugába, egészen az erőművekig, amelyek dobogva üdvözölték a váratlan, torz örömérzetet. Az emberi zóna peremén mindezt a kövezeten állva is érezni lehetett: a mozgolódó épületek alatt remegett a talaj. Az ablaktábláink rezgéséből kiolvashattuk Arieka bioritmusát, azonnal tudtuk, mennyire hiányzott már nekik a drog.

Régebben pár havonta, aratás vagy elválasztás idején mindig kiküldtünk pár kézi eolfejlesztővel ellátott konzult és rakodómunkást a város mellé, ahol a biotuning-nyájakat terelgető ariekai pásztorok sorban elmagyarázták, hogy a félig tervezett, félig pedig véletlenszerűen született gépek közül melyik mire jó és hogyan működik. Most azonban az ariekaiak nem foglalkoztak a városon kívüli területekkel. Konzulvárosba továbbra is megérkezett a biotuning, és a táplálékmezőkig nyújtózó, több kilométer hosszú, gigászi torkok görcsös remegéséből azt is tudtuk, hogy a táp utánpótlása sem állt le. A perisztaltikus mozgás azonban megindult visszafelé is, és ezzel együtt a függés is továbbterjedt a városon túl.

– Ez a világ a halálán van – mondtam. – Hogyan engedhetik ezt?

Semmi jelét nem láttuk, hogy az ariekaiak kezelni próbálták volna magukat, és nem is küzdöttek a kórral. Nem tűntek fel ariekai hősök. Miután a Gazdák belőtték magukat EzRa hangjával, a következő néhány órában tisztának tűntek, és a konzulok ismét tudtak velük beszélni, de csak a lehető legrövidebb időszakra, alig pár órára lehetett velük tervezni.

– Szerinted mit kellene tenniük? – MagDa egyike volt annak a pár konzulnak, akik változást akartak. Én is mellettük álltam. Próbáltam az új csapat része lenni. Ismertem MagDát meg Simmont, és a tudósokat, például Southelt. Viszont a többségük ismeretlen volt a számomra. – Lehetőség sincs egyensúlyteremtésre.

– Ez egy kozmikus méretű vonatszerencsétlenség. – Mag és Da nem korrigáltak. Az egyikük, csak az egyikük szeme alatt megpattant pár ér, a másik szája mellett új ráncok húzódtak.

– Egy kátyú két evolúció között. – mondták. – Hogyan is alkalmazkodhatnának hozzá?

– Ez nem jelent semmit.

– Inkább halálra hallgatják magukat, mielőtt megpróbálnak megváltozni.

A Gazdák viselkedését sohasem értettük teljesen. Ebből a szempontból nézve semmi sem változott.

A konzulátus felső emeletein erkölcsi romlás uralkodott. Néhány szinttel lejjebb Mag és Da hízelgett az érkező ariekaiaknak, erővel próbálták rávenni őket arra, hogy legalább addig figyeljenek, amíg biztosan megértik, milyen anyagokat és szaktudást kérünk tőlük. És cserébe mit kérnek MagDától?

Mondjátok meg neki, hogy színekről beszéljen – azt hiszem, ezt mondta az egyik Gazda.

Úgy lesz – felelte MagDa. – Holnapig hoztok nekünk szerszámállatokat, és mi gondoskodunk róla, hogy leírja nektek a falak összes létező színét.

– Sorban végigmegyünk a színeken – magyarázta nekem Mag.

– Imádják – mondta Da. – De végül…

– Ennek a pikáns zamata is kifakul majd.

A beszélgetés után új értelmet nyert számomra EzRa sok kis beszéde, amelyet a városban sugároztak. Valaki általában fordította a szöveget. Néhányszor a logikára hegyezték ki a dolgot. Máskor véletlenszerű mondatokkal álltak elő, vagy állapotokat, preferenciákat kifejező állításokat tettek. Én ettem meg az ebédet – mondták: alany, állítmány, tárgy, mint egy gyerekeknek készült nyelvtankönyvben. Amit eddig ösztönös témaválasztásnak gondoltam, talán nem is az volt, és a szekciók az ariekai hallgatóság különböző csoportjainak szóltak, különböző dolgokért cserébe. Közgazdasági megfontolásokból és politikai okokból szerkesztettek.

A konzulátus folyosóin felbukkant Ra, a lehetetlen nem-doppel, és odalépett MagDához meg hozzám. Mag és Da megcsókolta. Jelenléte egyértelműen azt mutatta, hogy sokan szerettek volna közvetítőket csinálni belőlünk. Ra olyan kedvesen beszélt MagDával, amennyire csak tőle telt. Én pedig túl sok messiást láttam már felbukkanni Konzulvárosban.

– Meddig kell még kihúznunk? – kérdezte Rát egy zaklatott nő.

– A segélyszállítmányig – felelte. Az még több százezer, foggal-körömmel összekapart óra, miközben a Gazdák sóvárogva követelik EzRa beszédét.

– És azután? – kérdezte a nő. – Azután mi lesz? Elmegyünk innen?

Senki sem felelt. Tisztán láttam MagDa arcát. Azon gondolkodtam, milyen élet várna rájuk odakint.

Korábban is érkeztek hajók katasztrófaövezetté vált világokra. Nincsen olyan kommunikációs csatorna, amelyen keresztül figyelmeztetni lehetne őket – semmi sem gyorsabb egy immerhajónál. A legénység sohasem tudja, mi vár rájuk, amikor kinyílnak az ajtók. Legendás történetek szólnak olyan immerből kibukkanó kereskedőbárkákról, amelyek mészárszéket találtak az egykori kolóniák helyén. Vagy pusztító kórságot, esetleg tömeges tébolyt. Azon tűnődtem, vajon mi várja majd a felénk igyekvő kapitányt, amikor pályára áll a bolygó körül és eldönti, milyen közel merészkedik az ariekai fároszhoz. Ha szerencsénk van, akkor olyan konzulvárosiakat talál odalent, akik alig várják, hogy menekültek legyenek.

MagDa odakint? CalVin? Vagy akár Mag és Da, Cal meg Vin? Mihez kezdenének? És ők még egészen jól tartották magukat. Addigra a többi konzul nagy százaléka különböző tempóban haladt a teljes széthullás felé.

– Bejárnak a másik városba – mondta nekem MagDa, amikor egyedül maradtunk. A többi konzulról beszélt. – Akik még képesek magukat összeszedni.

– Gazdákat keresnek.

– Akikkel egész életükben együtt dolgoztak.

– Vagy… csak ácsorognak az épületek között.

– És hirtelen beszélni kezdenek. – Mindketten a fejüket csóválták. – Kettő, három, néha négy konzul egy csapatban, akik csak…

– Akik csak azt szeretnék…

– …hogy az ariekaiak végre odafigyeljenek rájuk. – Mindketten rám néztek. – Mi magunk is megtettük egyszer. Még az elején.

Az ariekaiak azonban nem hallgattak rájuk. Megértették, amit mondtak nekik, talán még válaszoltak is néha. De aztán rögtön ott folytatták, ahol abbahagyták, és várták EzRa következő szónoklatát. A kameradarazsak mindenhová eljutottak, és a konzulok nem tudták eltitkolni idegösszeroppanásukat. Láttam olyan felvételt, amelyen JoaQuin üvöltözik a Nyelven, és elkeseredésükben kiesnek a ritmusból, így az ariekaiak, akikkel olyan elszántan próbáltak kommunikálni, egy szót sem értenek belőlük.

– Hallottad, mi történt MarShával? – kérdezte MagDa. A hanglejtésükből semmi sem utalt arra, mit fognak mondani. – Öngyilkosok lettek.

Nem is tudom, éppen mit csináltam, de abbahagytam. Megtámaszkodtam az asztalon és lassan felnéztem MagDára. Képtelen voltam megszólalni. A számra szorítottam a kezemet. MagDa hosszan meredt rám.

– Nem ők az utolsók – mondták végül lassan. Ha megérkezik a hajó, gondoltam, azzal végre elmehetek innen.

– Hol van Wyatt? – kérdeztem Rát.

– Fogságban. Ez cellája mellett.

– Még mindig? Kihallgatják… vagy miért? – Ra vállat vont. – Hol van Scile? – A végromlás kezdete óta nem beszéltem a férjemmel és nem is hallottam róla semmit.

– Nem tudom – felelte Ra. – Igazából nem ismerjük, tudja? Amikor… még régen… beszéltünk, állandóan nyüzsögtek körülöttünk a konzulátusiak. Abban sem vagyok biztos, egyáltalán felismerném-e. Azt sem tudom, kicsoda pontosan, hát még azt, merre lehet.

Elindultam lefelé. Elhaladtam egy szoba mellett, ahol egy csapat ember szortírozta a papírkötegeket és hasznos információk után kutatott. Akkoriban sokan, sokszor vadásztunk kincsekre a szemétben. Pár emelettel lejjebb valaki a nevemet kiáltotta. Megtorpantam. Cal vagy Vin volt az. Az egyik lépcsőház ajtajában toporgott. Elállta az utamat és a szemembe nézett.

– Hallottam, hogy itt vagy – mondta. Egyedül volt. Elhúztam a számat. Még mindig egyedül volt. Megfogta a kezemet. Hónapok óta nem beszéltünk. Megállás nélkül pislogtam el a válla fölött, és folyamatosan húzogattam a számat. – Nem tudom, hol van – mondta. – A közelben, az biztos. Mindjárt ideér. Hallottam, hogy itt vagy. – Ő volt az, akit fel kellett volna ébresztenem. Olyan elkeseredetten pillantott rám, hogy beleborzongtam. Elfordítottam a fejemet, hogy ne kelljen a szemébe néznem, és olyat láttam, amit szinte el sem hittem.

– Kikapcsoltad a csatlakozódat – mondtam. Az eszköz nem világított. Nem tudtam levenni róla a szememet.

– Téged kerestelek, mert… – Nem tudott többet mondani.

Volt valami a hangjában, ami megérintett. Megfogtam a karját. Hirtelen megláttam rajta, milyen mohón vágyott erre, és akaratom ellenére is megsajnáltam.

– Mi van veled? – kérdeztem. Nekem is megvolt a magam baja, de a konzulok minden átmenet nélkül semmivé váltak.

A háta mögött, a folyosón megjelent a doppelje.

– Vele beszélgetsz? – kérdezte. Megpróbálta megragadni a testvérét, aki le sem vette rólam a szemét, és egyszerűen lerázta magáról a kezét. – Gyere innen!

Nem végezték el a korrekciót. Láttam rajtuk a különbségeket, akárcsak MagDán. Suttogva váltottak pár dühös szót, mire az újonnan érkezett elhátrált.

– Cal – mondta az első férfi, aki beszélni akart velem, és még mindig engem nézett. – Cal. – A fivérére mutatott, aki a folyosó túlsó végében állt. Hüvelykujjával a saját mellkasára bökött. – Vin.

Tisztában voltam vele, hogy a sóvárgó pillantása nem nekem vagy nem csak nekem szólt. Nem fordítottam el a tekintetemet. Vin hátrálni kezdett a testvére felé, de hosszú másodperceken át még mindig engem nézett, és csak utána fordult sarkon.

12

MagDa meg egy konzulátusi csapat társaságában léptem át a másik városba. Próbáltuk életben tartani a lebénult Konzulvárost. Testemre csimpaszkodó eolfejlesztő lény lehelt az orromba éltető levegőt, miközben végre fölém magasodott az idegen táj. Nem mertük megkockáztatni a corvusokat: a biztonságos landolásért felelős rendszerek többször nem működtek, mint ahányszor igen.

Nem várhattunk tovább – a biotuningolt orvosi műszerek, a tápláléktech, a vízellátást biztosító élő gyökerek és csővezetékek kizárólag ariekai segítséggel működhettek. És azt hiszem, mindannyian tudtuk, hogy valamit le kell ellenőriznünk, ki kell próbálnunk, működik-e. Úgy trappoltunk előre, mint a legendás sarkkutatók, vagy a homo diaspora úttörői, zsákunkban a cserekereskedelemhez szükséges áruval.

Az épületek megborzongtak, ahogy beléptünk közéjük. Úgy fogadtak minket, mint élő szervezet a bacilusokat. Az ariekaiak észrevették, hogy történt valami. Motyogtak valamit, aztán MagDa beszélt hozzájuk, de a viselkedésük alapján talán abban sem voltak biztosak, hogy ott vagyunk-e. Számukra érdektelenek voltunk. Elhaladtunk a terrai hangosbeszélők mellett, és ugyan éppen egyik sem működött, most is összeverődött ariekaiak ácsorogtak körülöttük. Ők voltak a legrosszabb állapotban: lassan kezdtük megkülönböztetni a függőség különböző fokozatait. Csak vártak ott a hangokra, és suttogva magyaráztak egymásnak meg a megafonoknak, vég nélkül ismételgették, amit utoljára hallottak EzRától.

Addigra Ra már csak hízelgéssel és fenyegetéssel tudta rávenni Ezt az együttműködésre. Az egyetlen engedmény – mert Ezzel úgy bántak, mint egy önfejű kisfiúval, aki hol cukorkát kapott, hol ricinusolajat –, amelybe belementek, hogy ő dönthette el, miről beszéljenek. Így aztán a Nyelvre fordítva mind végighallgathattuk Ez összes csapongó visszaemlékezését saját múltjáról. Ha valamelyik látogatásunk alkalmával pont ők szónokoltak, nem úszhattuk meg, hogy végig ne kelljen szenvednünk. A jó ég tudja, Ra mit gondolhatott, miközben csak mondta és mondta a banalitásokat, amelyekkel Ez meg akarta részegíteni a hallgatóságát.

…mindig éreztem, hogy más vagyok, mint a többiek – ismételték a hangszórók körül összegyűlt ariekaiak. Kis csoportok mellett sétáltunk el, Ez egója több tucatnyi ariekai hang kórusából állt össze. Az a nő sohasem értett meg… így hát eljött az én időm… utána soha többé, semmi sem lehetett már ugyanolyan. Szinte elviselhetetlen volt mindezt az ariekaiaktól hallani. Egyszer rádöbbentem, hogy Ez hosszú napokon át egy nagy ívre fűzte fel a mondanivalóját. Ezek nem anekdoták voltak, hanem az önéletrajza. És ez volt az a pillanat – hallottam egy ariekai hangján –, amikor igazából megkezdődtek a gondok, de azt, pontosan mi is történt ekkor, csak a következő alkalommal fogjátok megtudni. Ez minden megszólalást izgalmasnak szánt fordulattal fejezett be, mintha kizárólag ezzel tudná fenntartani a közönség figyelmét. Pedig akkor is mohón hallgatták volna, ha a behozatali vámokról, építészeti előírásokról, álmokról vagy bevásárlólistákról beszélt volna.

Amikor elértük úti célunkat, mondjuk a biotuningot feldolgozó keltetőt, az emlékekkel teli hamvasztót, egy lakóhelyet vagy leviatán méretű otthonfészket vagy akármit, ahova indultunk, és MagDa vagy valamelyik másik konzul segítségével megtaláltuk azt a Gazdát, akit kerestünk, akkor következett az óvatos megbeszélés. Gyötrelmesen fárasztó egy függő exottal tárgyalni. De valamit azért általában elértünk. Aztán jött a visszaút, egy Gazda társaságában vagy a karbantartóinknak szánt parazitaszerszámokkal teli ketreceket cipelve, térképekkel és alaprajzokkal ellátva, amelyeket használni is, elkészíteni is megtanultunk addigra. Egy ilyen expedíció mindig egy teljes napig tartott. A város élénken reagált ránk, falak verejtékeztek, ablaküregek nyiladoztak lüktetve. Minden ház fület növesztett, várakozásteljesen feszülő hallószervek között jártunk.

Ez volt a másik ok, amiért nem szívesen mentünk a másik városba, ha éppen EzRa beszédét sugározták. Nem csak engem töltött el iszonyattal az épületek és a lakók mohósága, a falak sóvár fülelése.

A rendet éppen csak sikerült fenntartani, és akadtak veszélyes pillanatok, de akkor is – ez nem az az összeomlás volt, ami lehetett volna. Egyszer majd megjön a hajó. Addig a szakadék peremén egyensúlyozunk. Amint távozunk, az elvonás görcseiben fetrengő, elkeseredett ariekaiakat hagyunk hátra. Erre gondolni sem bírtam, és arra sem, vajon azután mi történhet még. Hosszú ideig nem élhetünk a bűntudat luxusával.

Az expedíciók alkalmával nem egyszer találkoztam ugyanazokkal az ariekaiakkal. Ollónak, Rőtrongynak, Csontosnak becéztük őket. Ha éppen felhangzott EzRa adása, ugyanúgy megfeszülve rándultak a hang felé, mint a többiek. Más alkalommal viszont minden tőlük telhetőt megtettek, hogy kapcsolatot tartsanak velünk: a Gazdák között lassan formálódott egy csapat, talán éppen a mi megfelelőink, akik a maguk térfelén próbálták működtetni a dolgokat. Nekik, függőként, sokkal nehezebb feladatuk volt.

Addigra Konzulvárosban megjelentek az összeomlás felé sodródó közhangulattal ellentétes tendenciák. Ismét üzemeltek az iskolák és a bölcsődék. Azt ugyan senki sem tudta, pontosan mi is lett vagy maradt a gazdaságunk alapja, de ettől függetlenül a váltószülők többnyire folytatták a gyerekek felügyeletét, és a kórházaink meg egyéb intézményeink is végezték tovább a munkát. A városunk kényszerűségből nem nagyon tehetett mást, inkább nem próbált nagy ügyet csinálni a korábban még a termelést és terjesztést ösztönző profit, illetve a könyvelés kiesése miatt.

Nem lenne szabad azt az illúziót keltenem, hogy ez így egészséges helyzet volt. Konzulváros látványosan haldoklott. Mi, metropolonauták minden alkalommal egy életveszélyes városba tértünk haza. Rendőrök kísértek minket. Nem büntethettük meg azokat, akik eltökélten próbálták átbulizni magukat a világvégébe. Ráadásul legalább egyszer mindannyian részt vettünk mámoros mulatozásaikon. (Gyakran megfordult a fejemben, hátha valamelyiken összeakadok Scile-lal: de ez sohasem jött össze). A statáriumot viszont könyörtelenül betartatták. A rendőri intézkedések után még halottak is maradtak, bár híradóink csak kipixelezett testeket mutathattak a cenzúra miatt. Konzulvárosban elszaporodtak a verekedések, a rablótámadások, a gyilkosságok. Sokan lettek öngyilkosok.

Az öngyilkosságnak divatjai vannak: a mieink közül sokan teátrálisan és melankolikusan távoztak. Nem egy ember választotta az úgynevezett Oates-féle utat, és kigyalogoltak az életükből. Felcsatoltak egy élő légzőmaszkot, és egyszerűen kisétáltak Konzulvárosból, amíg el nem nyelte őket az idegen metropolisz. Állítólag páran még messzebbre mentek, történjen, aminek történnie kell. De mégis az akasztás maradt a legnépszerűbb halálnem azok számára, akik nem bírták tovább elviselni az új idők súlyát. Fel nem foghatom, milyen irányelvek szerint dolgoztak a hírcsatornáink, de ezeket a többnyire egyáltalán nem véres testeket digitális kitakarás nélkül mutatták. Lassan hozzászoktunk a lengedező halottak látványához.

A konzulok öngyilkosságairól nem tudósítottak a hírek.

MagDa mutatott nekem pár felvételt Hen és Ry kihűlt testéről, akik a méreg görcseitől összeakadt tagokkal hevertek az ágyukban.

– Hol van ShelBy? – kérdeztem. HenRy ShelBy partnere volt.

– Elment – mondta MagDa.

– Vissza fognak jönni – mondta Mag.

– Meghaltak – mondta Da.

– Nem HenRy az utolsó.

– Sokáig nem titkolhatnak el ilyesmit.

– Ráadásul a népességet tekintve…

– …nálunk jóval magasabb az arány.

– Gyorsabb ütemben végzünk magunkkal, mint a többiek.

– Hát – mondtam erre én tárgyilagosan. – Gondolom, nem csoda.

– Nem, igaz? – kérdezte MagDa. – Valóban nem.

– Miért is lenne meglepő?

Erőszakkal fogtuk munkára Konzulváros gondolkodó masináit, és rájuk töltöttünk minden kezünk ügyébe akadó ’vert, amelytől legalább egy kicsit értelmesebbekké válhattak. Ennek ellenére az alapvető feladatokon kívül másra ugyanúgy nem voltak alkalmasak.

Ehrsul továbbra sem válaszolt a csörgéseimre, és mint később megtudtam, másokéra sem. Amikor tudatosult bennem, milyen régóta nem találkoztunk, elszégyelltem magamat. És meg is ijedtem. Elmentem hozzá. Egyedül: a konzulátus új személyzetéből nem én voltam az egyetlen, aki ismerte, de úgy gondoltam, ha tényleg a legrosszabb fogad, akkor azzal kizárólag egyedül leszek képes szembenézni.

Szinte azonnal ajtót nyitott.

– Ehrsul? – kérdeztem. – Ehrsul?

Szokásos kaján humorával fogadott, mintha meg sem hallotta volna a hangomban a tanácstalanságot. Nem értettem a dolgot. Megkérdezte, mi van velem, aztán mesélt ezt-azt a munkájáról. Hagytam, hadd fecsegjen egy kicsit, megvártam, míg tölt nekem. Amikor arról érdeklődtem, mit csinált mostanában, merre járt és miért nem válaszolt az üzeneteimre, mintha meg sem hallotta volna.

– Mi bajod? – kérdeztem.

Tudni akartam, mi a véleménye a katasztrófáról. A kérdés hallatán avatárja arca egyszerűen lefagyott, villózni kezdett, aztán ismét megelevenedett, és zavartalanul folytatta összefüggéstelen feladatait és céltalan szellemességeit. Egyáltalán nem válaszolt a kérdéseimre.

– Gyere velem – mondtam neki.

Könyörögtem, hogy tartson velem MagDához. Nyaggattam, hogy jöjjön velem a városba. De akárhányszor csak megpendítettem, hogy el kellene hagynia a lakását, mindig bekövetkezett ugyanaz az akadozó leállás. Egy pillanatot kihagyott, aztán ugyanúgy folytatta egy aktualitását vesztett vagy oda nem vágó témával, mintha meg sem szólaltam volna.

– Vagy valami borzasztóan elcsesződött benne, vagy direkt csinálja – mondta kicsit később egy nyúzott konzulátusi ’vermérnök, amikor beszámoltam neki a hibajelenségről. Nem mondod! – vágtam vissza majdnem a nőnek, de még gyorsan tisztázta a dolgot: egy autom esetében ez könnyen lehet ugyanaz, mint amikor egy kisgyerek a fülét befogva énekli, hogy nem hallom, nem hallom!

Amikor kiléptem Ehrsul lakásából, az ajtó előtt felbontott, elhajított borítékot pillantottam meg. Ehrsul észre sem vette, még akkor sem, amikor nagyon lassan lehajoltam érte, ott előtte, és közben végig őt is néztem.

Drága Ehrsul – szólt a levél. – Aggódom miattad. Persze mindannyian halálosan rettegünk, mégis félek, hogy… – És így tovább. Ehrsul szótlanul állt ott, amíg én olvastam. Vajon milyen arcot vághattam? Levegőt sem vettem, az biztos. Avatárja közben akadozva hol életre kelt, hol lefagyott.

Az aláírásként szereplő név nem volt ismerős. A boríték egy pillanatra megrebbent, amikor visszatettem a földre, ebből tudtam, hogy remeg a kezem. Vajon hány legjobb barátot gyűjthetett össze Ehrsul? Talán én voltam a felsővárosi verzió, aki jó kapcsolatokat ápolt a konzulátussal. Lehet, hogy mindenkinek akadt valami kis különlegessége. Talán mindannyian aggódtunk miatta.

Ha Ehrsulra gondoltam, óhatatlanul eszembe jutott CalVin is, és hogy vajon miféle értelmetlen tervekkel próbálkoznak éppen, ők meg Scile, akiről azóta sem hallottam semmit. Egymás után többször is megcsörgettem Brent, de hatalmas felháborodásomra és némi aggodalmamra nem vette fel. Elmentem hozzá személyesen, de senki sem nyitott ajtót.

Azt hiszem, addig nem is sejtettem, mit kellett Rának rendszeresen elviselnie, amíg egyszer be nem osztottak Ez mellé. Természetesen megtehettük volna azt is, hogy pisztolyt fogunk rá, de ha túl erőszakosan fenyegettük, Ez hajlamos volt hasonlóan reagálni, és addigra olyan kiszámíthatatlanná vált a viselkedése, hogy komolyan számolnunk kellett azzal, hátha szimpla gyűlöletből meg sem szólal, ami a véget jelentette volna neki is, nekünk is. Így aztán inkább mindenhová elkísértük, egyszerre voltunk börtönőrei, társalkodónői és kínzómesterei. Ha eljött a produkció pillanata, könnyen meg tudta keseríteni az életünket, mi meg hagytuk, hadd rúgjon belénk, amennyit csak akar, mert a végén, ha duzzogva is, de mindig engedelmeskedett.

A védőkíséret minimum két főből állt. Úgy intéztem, hogy Simmonnal kerüljek párba. Amikor találkoztunk, a baljával fogott velem kezet. Csak néztem. Az évek óta viselt jobbja, az ariekai biotuningolt masina, amely színében és textúrájában ugyan nem volt tökéletes, de működésében pontosan utánozta a terrai végtag működését, mostanra eltűnt. Az üresen lógó kabátujjat könyöknél takarosan összevarrták.

– Függő lett – mondta Simmon a zellére mutatva. – Valószínűleg akkor, amikor feltöltöttem… – Zellét használt ő is, mint a Gazdák vagy az egész városuk. – Görcsöket kapott. Füleket akart növeszteni – mondta. – Levágtam. Még a padlón vergődve is hallgatózni próbált…

Ezt az EzRának szánt konzulátusi lakosztályban találtuk meg. Részeg volt és behízelgő, gyávasággal és konspirációval vádolta Rát, ocsmány módon sértegette MagDát. Kellemetlen jelenet volt, de semmivel sem kínosabb, mint amire számítottam. Igazából Rán lepődtem meg. Másként viselkedett, mint eddig. Ő, akit gyakran gúnyoltak lakonikussága miatt, most valóságos szóáradatban pocskondiázta a társát.

– Arra figyeljetek, hogy legalább még beszélni tudjon, mire visszahozzátok – mondta nekünk.

Ez obszcén kézmozdulattal intett felé.

– Legalább mulatni elmehetek? Vagy még ezt sem szabad, rohadékok? – nyöszörögte Ez, miközben a konzulátus egyik alsóbb szintjére, egy szórakozóhelyre kísértük. Őrt álltunk mellette, ügyeltünk rá, mit iszik, bár vedelhetett bármennyit, sohasem befolyásolta a nyelvtudását. Végignéztük, hogyan dug és kikkel vitatkozik. A csatlakozóján őrülten pislákoltak a fények, miközben az eszköz elszántan, de hiába kereste a párját, elkeseredetten próbálta összehozni a kapcsolatot, amelyet Ez annyira került.

Mondhatnám, hogy mélységesen lehangoló bulin jártunk, mintha a feledésbe málló világunk purgatóriumában sétáltunk volna, ahol mindenki idiótára drogozta magát, és beállt az automatikusan generált ritmusra meg a füstben pörölyként csapkodó fényekre. Lehet, hogy a résztvevők élvezték. Ez hamar elveszítette az érdeklődését. Én katona voltam, így hát közönyösen szemlélődtem.

Ez egy néhai irodai felszereléseket forgalmazó raktárba vitt minket a konzulátus középtájékán, amelyből rögtönzött bárt alakítottak ki. Vedelni kezdett, amíg le nem állítottam, aminek őszintén örült, mert így trágárságokat vághatott a fejemhez. Ezen a különös, szedett-vedett helyen csak egykori konzulátusi alkalmazottak ittak, meg egy-két konzul. Őket látszólag nem érdekelte, hogy Ez minden újabb pohárral a világunk biztonságát kockáztatja.

– Micsoda barátok – suttogtam, és a fejemet csóváltam. Ez farkasszemet nézett velem, és nem érdekelte az undorom.

A konzulátus alsó emeleteit menedéket kereső konzulvárosiak foglalták el. Ezeket a szinteket semmi sem különböztette meg a kinti sikátoroktól. A férfiak és a nők, a váltószülők és a nevelt gyerekek átrendezték a takarítófülkéket, mert nem fértek el a tárgyalótermekben, és teljesen kiforgatták az egész épületet. Folyosókból lett éjszakai utcákon jártunk, ahol az épen maradt lámpákat napciklus szerint programozták át, és krétával házszámokat firkáltak a beltéri ajtókra, ahol most lakók támaszkodtak és pletykáltak, miközben a gyerekek jóval lefekvés után is ébren voltak és játszottak. Konzulváros beköltözött az épületbe.

Ez italtól érzelgősen és kásás hangon szidta Rát.

– Az a seggfej égimeszelő – motyogta, miközben félautonom zónákon haladtunk át, amelyeket saját tehetetlen rendőrségük védett. – Örökké a nyakamon lóg, aztán nyomatja a nagy egyéniségét. – Ra volt az egyetlen a városban, aki ugyanazokkal a szófordulatokkal és akcentussal beszélt, mint ő. – Hát nem látod, mit művel? Könnyen játssza a jófiút, ha ő… amivel neki… – Olcsó lámpák villóztak a fejünk felett, ezek voltak az új csillagaink. – Nem jó… – mondta Ez. – Elfáradtam és elegem van ebből… és azt akarom, hogy Ra végre békén hagyjon.

– Ez – mondtam erre én. – Szerintem nem tudja, mit beszél.

– Kérlek, ne nevezz így! Kurva nagy ostobaság, baromság… ez…

Tudtam, mi volt az eredeti neve. Ez, akit valaha Joel Rukowsinak hívtak. A szemébe néztem abban a teleszemetelt csarnokban. Nem voltam hajlandó Joelnek hívni, sem Rukowsinak, és amikor nyomatékosan Eznek szólítottam, megroggyant a válla és feladta.

Simmon meg én kimentettük a bunyókból, amelyeket ő provokált ki. Amikor eljött az idő, és Rával elő kellett adniuk hajnali szerenádjukat, a nap első szónoklatát, végig sértéseket vagdosott hozzánk, miközben a szobájába kísértük a megváltozott épületen át, a még embrióforma nyomornegyedeken keresztül, ahol már formálódtak a konzulvárosi élet új módozatai. Amikor a lakosztályhoz értünk, már nyitottam volna az ajtót, amikor Ez egy érintéssel megálljt intett, és némán egy pillanatnyi türelmet kért. Ez volt az éjjel egyetlen pillanata, amikor a megvetésen kívül bármi mást éreztem felőle. Lehunyta a szemét. Felsóhajtott, aztán az arcára visszatért részeg, csökönyös grimasza.

– Hát akkor vágjunk bele, te nyomorult! – harsogta, és kivágta az ajtót.

Ra és MagDa már várták. Elhúzódtak egymástól, miközben Ez gúnyos megjegyzéseket tett rájuk.

Szótlanul néztük a civakodó EzRát. Ez egy buja célzást eresztett el MagDával kapcsolatban, mire Ra üvöltve ráförmedt.

– Mit képzelsz magadról, mi vagy? – vágott vissza Ez kacagva. – Szerinted mi ez itt? Őt hagyd ki ebből? Komolyan beszélsz? – Olyan váratlanul és ügyesen utánozta a társát, hogy még nekem is vissza kellett fojtanom a feltörő kuncogást, Ra pedig kissé mintha elszégyellte volna magát.

– Tessék – mondta Ez kicsit később, amikor már a hangmérnökök és a biotuningolók ügyködtek rajta, hogy felkészítsék a közvetítésre. Ra a papírlapot tanulmányozta, amit Ez nyomott a kezébe.

– Nem ugrunk a tegnap megbeszéltre? – kérdezte Ra. Hirtelen és meglepően teljesen semleges hangnemben beszélt.

– Nem – felelte Ez. – Haladunk tovább ezzel. Szerintem pont jó pillanatban hagytuk abba, innen remekül lehet folytatni.

Nem érdekli őket! – Legszívesebben az arcába kiabáltam volna. – Ugyanazt a hatást érnéd el, ha egy kurva szőnyegmintáról beszélnél nekik!

Ra kérdéséket tett fel a tempóval és az időzítéssel kapcsolatban, jegyzeteket firkált a margóra. Eznek nem volt saját példánya: fejből tudta, mit akar mondani. A várost néztem, amikor megszólaltak, nem őket, és láttam, hogyan vonaglik meg a metropolisz az első hangok hallatán, amint EzRa folytatta az Ez ifjúkorából vett történetet.

13

Ha cinikusan nézzük, kik voltunk mi egyáltalán? Az a maroknyi ember, a senkik, lébeckodók, renegát konzulátusiak gyülekezete, meg néhány fontos konzul. De számunk napról napra nőtt, és rendeleteinket nem hagyták teljesen figyelmen kívül. A konzulvárosiak lassan elkezdték megtenni mindazt, amit javasoltunk, kérdeztünk vagy parancsoltunk.

Mindannyian – és elsősorban MagDa – keményen dolgoztunk az ariekai kapcsolatainkon. Keményen dolgoztunk, kompromisszumok nélkül, de olyan sokat, hogy egyszerűen nem maradt időm érzelmekre sem, csak azt tudtam, hogy bármi is legyen a megfelelő érzés az adott helyzetben, az majd valószínűleg csak később jön, akár Ez sértegetéseiről volt szó, akár az Ehrsulnak címzett levél elolvasásáról. MagDa be tudta hívni a konzulátus folyosóira a legösszeszedettebb, legérthetőbb ariekaiakat: ők nem csak a függők zarándoklatára jöttek EzRához, hanem hajlandóak voltak új megbeszéléseket kezdeni. Néha olyan, EzRától származó felvételek morzsáival jutalmazta meg őket, amelyeket addig még sohasem hallott senki, titokban rögzített, kevéske anyagunkból válogatva.

– Néhányan tudják, hogy baj van – mondta Mag. – Az ariekaiak. Látszik rajtuk.

– Néhányukon – mondta Da.

– …valamin vitatkoznak, nem tudni pontosan…

– Néhányan meg akarnak gyógyulni.

Mint valami elcseszett gombaféle, terjedni kezdtek a pletykák. A kameráink még mindig a másik város fölött cikáztak. Néha leszedték őket az épületek által kitermelt antitestek: cikkelyezett ragadozókra emlékeztettek.

Amikor azonban alaposabban megvizsgálták a kamerákat, elégedetten nyugtázták, hogy nem veszélyesek, és onnantól nem bántották őket. És minden éppen csak elcsípett mozdulat, minden, amit odaát láttunk, bármi, amit nem bírtunk értelmezni vagy azonosítani, újabb lendületet adott az elveszett titkokról, rejtőzködő szabotőrökről, önkéntes száműzetésbe vonult konzulátusiakról, régi sérelmekről szóló történeteknek.

A tanyavidéken teljesen rendszertelenül szaporodtak a hatalmas biotuning-nyájak. Azokból a zónákból érkezett hozzánk szerves úton a tápanyag és a technológia. A függőség vegyületekkel terjedt: lassan áradt kifelé a városból a bennszülött falvak és a vidéki ariekaiak felé. Hirtelen ők is hanyagolni kezdték a munkájukat, és a városba indultak, mert hallani akarták a hangot, pedig előtte még sohasem hallottak egy nyikkot sem. Elhagyatott udvarházaik megbetegedtek, és nyöszörögve szenvedtek az éhségtől. Hatalmas nyájakba verődött tuningolt eszközök, orvosi felszerelések, építőelemek, rinocérosznyi proteincentrifugák és polimertárolók kóboroltak elvadultan.

Amikor pásztoraik a városhoz értek, senki sem várta őket. A vidéki ariekaiakat rögtön a legsúlyosabban függő fajtársaik látványa fogadta, akik a hangszórók alatt sorvadtak halálra, amíg a következő mondatra vártak. Tetemeik az utcán hevertek. Ahol a közeli épületek egészségesek maradtak, még kitermelték a kutyaméretű állatcitákat, amelyek lebontották a holttesteket – ha nem, akkor a jóval lassabb szerves rothadás itatta őket fokozatosan a talajba.

Gyakoriak voltak az összecsapások. Az elvonási tünetek és az ariekaiak függősége óhatatlanul agresszióvá fajult. A fertőzöttek váratlan rohamaikban törve-zúzva kajtattak EzRa beszéde után. A kevéssé érintett ariekaiak, akik általában vidékről érkeztek, többnyire udvarias harciassággal tárták szét a legyezőszárnyaikat, de az igazán súlyos függők nem vesztegették az idejüket a hagyományos erőfitogtatásra, és patával meg adományozószárnnyal rontottak döbbent ellenfelükre. Egyszer láttam egy felvételt, ahol az összecsapás kellős közepén felharsant EzRa szónoklata. A küzdő felek azonnal megrogytak, majd szinte gyengéden egymásra borultak, miközben patakzott belőlük a vér.

– Megint rosszabb a helyzet – mondta Da. – Nagyon úgy festett, hogy az egész bolygót meg fogjuk fertőzni.

– Nem ez az egyetlen probléma, amellyel szembe kell néznünk. – Ezt már Bren mondta.

Az ajtóban állt. Gyanúsan tökéletes pózban, mint egy megkomponált kép közepén.

– Üdv, Avice Benner Cho – mondta.

Felálltam. Hitetlenkedve csóváltam a fejemet.

– A szemét, tékozló rohadék! – mondtam.

– Tékozló? – kérdezte.

– Hol volt eddig?

– Tékozló különc? – kérdezte. – Tékozló bűnbánó? – Némi óvatossággal rám mosolygott.

Egy percig nem igazán viszonoztam a mosolyát, de aztán – a picsába az egésszel – mégis megtettem.

– Maga meg hogy került ide? – kérdezte valaki, akit a körülmények olyan frissen repítettek pozícióba, hogy még azt is hozzátette, egyáltalán, ki maga, mire többen megrökönyödve felszisszentek. Ra kezet szorított Brennel, és üdvözölni próbálta. Bren egy intéssel elhallgattatta.

– Nem csak a vidéki menekültekkel kell foglalkoznunk – mondta. – Bár valóban bonyolítják a helyzetet. – Határozott, monoton hangon beszélt. – Másról is szó van.

Természetesen a doppelje halála óta nem beszélte a Nyelvet, de néhány ariekai – akiket érzelgősen és teljesen félrevezető módon régi barátoknak is nevezhetünk – továbbra is eljárt hozzá, és meséltek neki ezt-azt.

– Azt hiszitek, egyikük sem akar változtatni? – kérdezte Bren.

– Nem. Tudjuk, hogy ez nem igaz – felelte Mag, de Bren folytatta.

– Azt hiszitek, egyetlen Gazdát sem rémít meg borzalmasan a helyzet? Nehezen fog az agyuk, persze, de azért vannak páran, akik gondolkodnak. Tudjátok, milyen nevet adtak EzRának? Ő az istendrog.

Én törtem meg a csendet.

– Ez csak egy fogalompótló – mondtam óvatosan.

– Nem – felelte Bren. Fürkészve körülnézett a szobában, vajon hányan ismerik ezt a régi kifejezést a név metaforikus körülírására. – Ez olyan, mintha azt mondanád, hogy húsbörtön. – Megkocogtatta a mellkasát, saját húsbörtönét. – Ez sokkal egyértelműbb, Avice. Ez egyszerűen maga az igazság.

– Hát – kezdte valaki remegő hangon –, ha ezt jelenti a vallás…

– Nem, nem ezt – mondta Bren. – Az istenek istenek, a drogok drogok, de itt, itt nemcsak a függők városa vesz körül minket, hanem… mondjuk úgy, a hívők városa is.

– Nincsenek isteneik! – mondtam. – Hogyan…?

Bren azonban félbeszakított.

– Azóta tudnak róluk, mióta megérkeztünk, és elmondtuk nekik, mik azok és mit csinálnak. A térjárókról vagy a nadrágról sem voltak képesek beszélni előtte, mostanra mégis megtalálták a módját. És akad pár Gazda, akik bármi áron véget vetnének ennek az egésznek. Ez talán nem sok, legalábbis addig biztosan nem, amíg legalább annyira ellen nem tudnak állni a függőségnek, hogy egyáltalán megpróbáljanak megszabadulni tőle. Ha sikerül nekik… nos, igen. Minden létező eszközt be fognak vetni. És igen, nyugodtan gondolkozzatok el azon, mire lehet képes néhány eltökélt ariekai, ha fel… akarják… szabadítani fertőzött társaikat.

Brennel még aznap éjjel ismét beszéltem, négyszemközt, a lakásomon. Tudni akarta, hol van Ehrsul barátnőm, mire megmondtam neki, hogy nem tudom. Nem is nagyon mondtam mást aznap este. Brennek sem volt túl sok mondanivalója, de azért eljött hozzám, leültünk, és végighallgattam.

Elhagytam a várost. Háromszor is.

A vadonból érkező ariekaiak látványa adott néhány ötletet. Akadtak még néhányan, akik nem hagyták el tanyáikat, de már megfertőzte őket az EzRa hangja iránt érzett sóvárgás. Felkerestük őket.

A járműből, amellyel utaztunk, tölcsérszerű kis nyúlványok sarjadtak, ezeken át menet közben ki tudtam nézni. A levegőnk a hajóhídként szolgáló hasban választotta ki az oxigént, és olyan nyomás alatt tartotta a helyiséget, hogy a kinti rossz levegő nem tudott bejutni. Visszatartottam a lélegzetemet, kidugtam a fejemet a nyíláson, és az elsuhanó tájat szemléltem.

Egy kilométerrel alattunk a Gazdák városához tartozó uradalmak sorakoztak. Fennsíkok, megművelt területek és egyszerű, repedezett sziklatömbök, a hasadékokban fekete hínárszerűséggel. Ligetek, amelyeket csapások túrtak fel, vagy ahol szabályos időközönként lakóhelyek álltak. Újabb, meg újabb felnevelgetett épületek: gázzal töltött zsákokon lebegő szobák figyeltek minket egyszerű szemükkel.

A pillanat, amikor elhagytuk Konzulvárost és átléptünk a másik metropoliszba, legalább olyan drámainak tűnt, mint alámerülni az immerbe. Akár gyönyörű is lehetett volna. A mezőkön, még most, az összeomlás közepén is roppant tanyák imbolyogtak pásztoraik mögött, ha pedig már nem volt nekik olyan, akkor egyedül botorkáltak. Szimbióták tisztogatták a bundáikat. Az ariekai farmok nyirkosan csillogó magzatburkokban hozták világra az alkatrészeket vagy az élő gépeket.

A zuzmóligeteket a városba tartó bélrendszer csővezetéke hálózta be, és a kitartóbb Gazdák helyenként még elvégezték a szükséges fenntartó munkákat. Jóval messzebb már a sztyeppe kezdődött, ahol félvad gyárak csordái nyargaltak, akiket minden hosszú évben kétszer az ariekai tudóspásztorok kerítettek be karámokba. Abban bíztunk, hátha találunk még pár ilyen biotuningoló cowboyt, és megalkudhatunk velük a teremtményeik utódaira.

Mentem én, meg Henrych, akinek valaha istállója volt, és most csatlakozott az új kormányzó testülethez, Sarah, aki annyit még pont értett a tudományhoz, hogy segítségünkre lehessen, és BenTham, a konzul. A konzul ápolatlan volt, zavart és kelletlen. Viszont több társukkal ellentétben bennük maradt annyi tartás, hogy legalább egyformán legyenek ziláltak.

Leszálltunk, és a domboldalról rögtön fel is hangzott a fűfélék segélykiáltása, amint a járműveink legelészni kezdtek. Felvettük az eolmaszkokat, összeszedtük a felszerelést, tábort vertünk és rádión bejelentkeztünk Konzulvárosba, hogy egyeztessük a menetrendet. Még egyszer végigmentünk a tennivalókon és a kívánságlistán.

– Szerintem ez a törzs jellemzően nem kereskedik reaktorkölykökkel – mondtam a kagylóba az otthoniaknak. – Hívjátok fel KelSey-t. A mocsárvidéki tenyésztőknél vannak, igaz? Az lesz a megfelelő hely, és ott még hulladékégetőt is tudnak szerezni. – És így tovább, és így tovább. Felosztottuk a célpontokat a városból kimerészkedett vadászexpedíciók között.

A szekereink ijedősek voltak, állandóan hernyószerű, hullámzó mozgással nyújtogatták elülső részüket. A járműveket adatchipekkel raktuk tele: mindegyiket hangfájlokkal töltöttük meg. Akadt közöttük lopva készített felvétel, mások Ez kelletlen beleegyezésével készültek, még amikor kidolgoztuk és eléjük terjesztettük az új rendszer tervezetét.

Közel sem voltam olyan nyugodt, mint ahogyan ebből az elbeszélésből esetleg tűnhet. Nem sokkal előtte a magasból néztem annak a világnak a felszínét, ahol megszülettem, felnőttem és ahova visszatértem, és mégis, ez a látvány teljesen elképzelhetetlen volt eddig számomra. Mégis ott voltam, és azt csináltam, amit. Ráadásul tudtam, mi minden forog kockán.

Olyan tájat néztem, amelynek nem volt semmilyen ismert megfelelője számomra, mint ahogyan az éppen uralkodó évszaknak sem. Hiába jártam odakint, kijózanító módon mégis a saját bolygóm volt a legidegenebb hely, amelyet valaha láttam.

Kökörcsinek és molyok kereszteződésére emlékeztető lények dermedtek meg, és érzékelésre szolgáló tapogatókkal integettek utánunk. Amikor szekereink megközelítették a településeket, fehér cafatokra emlékeztető lények raja rebbent a perzselő ég felé, mint egy kupac széttépett papírfecni. A csővezeték embervastag, összecsomósodott mellékága egy majorhoz vezetett, amely ugyanolyan nyugtalannak látszott, mint az összes eddigi épület. Egy görcsökben vonagló torony éppen tojásokat rakott, csupa újszülött masinát. A papírfecnikre emlékeztető madarak parazitákat csipegettek róluk. A pásztorok először megriadtak tőlünk, aztán vágtázva megindultak felénk. A farm összehúzta magát.

Ilyen messze a várostól a függőség erőtlenebbnek vagy másnak tűnt. BenTham el tudta mondani, mit szeretnénk, és megértette, mit várnak a Gazdák cserébe. Tudták, hogy lehet nálunk valami, amit meghallgathatnak, és lármásan követelték a beszédet, amely jóval erősebb volt annál a legyengült utózöngénél, ami az artériákon keresztül EzRa szónoklataiból idáig lecsorgott, vagy amit a legközelebbi, még így is kilométerekre magasodó hangosbeszélőkből elcsíptek, esetleg annál, amit az előző expedíció kínált.

Megmutogattuk nekik az árunkat, voilà, mint egy vándorárus valamelyik régi könyvből. Lejátszottam nekik valamelyik adatchipet, mire megszólalt EzRa a Nyelven, és azt mondta, Amikor az apám meghalt, először szomorú voltam, de aztán ebben is felfedeztem a szabadságot. A Gazdák hátrahőköltek, és valamit magyaráztak.

– Ez már megvan nekik – tolmácsolta BenTham.

Olyan sokszor lejátszották már, hogy nem hatott rájuk: a végén már azt is hallották, mit mond EzRa, és fikarcnyit sem érdekelte őket Ez apja.

Más foszlányokat kínálgattunk nekik, klisés diplomáciai fordulatokat, kósza elmélkedéseket, időjárás-jelentéseket. Ingyen adtuk nekik. Nagyon örülünk a lehetőségnek, hogy a jövőben sokkal hozzáértőbb technikai segítséget kaphatunk, magyaráztuk, és csaliként lejátszottunk nekik pár hangot A lábamat akkor törtem el, amikor lezuhantam a fáról kezdetű mondatból.

– Azt kérdezik, megvan-e az, hogy milyen elfogadhatatlanul pazarlóan termeli a feldolgozóipar a hulladékot – mondta Ben vagy Tham. – A szomszédaiktól hallottak róla.

Gondosan kiporcióztunk nekik annyit, amivel megvásárolhattuk a szükséges biotuningot, némi szaktudással és magyarázattal együtt. Így még tovább terjesztettük a függőséget: ezzel mi is tisztában voltunk. A legjobb minőségű anyaggal érkeztünk, EzRa vegytiszta szónoklataival, amely azonnal rabul ejtette ezeket a még csak félig megfertőzött vidékieket.

Még két hasonló úton vettem részt. Nem sokkal később történt, hogy az egyik lebegő léggömbállatunk nem tért vissza.

Amikor végül az egyik kameránk megtalálta, a hazasugárzott tridfelvétel már csak a halott bestiát mutatta, a földön szétkent belsőségeket és az égett húscafatokat. És a szerves masszában hevertek a mieink is, darabokban. Konzul, navigátor, technikus, konzulátusi alkalmazottak.

LeNa konzult csak futólag ismertem, az egyik résztvevőt kifejezetten jól. A számra szorítottam a kezemet. Mindannyiunkat megviselt a látvány. A maradványokat később visszaszállítottuk a városba, és amennyire lehetett, új szertartás keretében nyugalomra helyeztük a halottakat. Az embereink alaposan átkutatták a parázsló roncsokat.

– A hajó nem volt beteg, ebben egészen biztos vagyok – mondta az egyik szakértő a bizottság ülésén. – Nem tudom, mi történhetett.

Konzulvárosban mindent megtettünk, hogy elejét vegyük a hadurak felbukkanásának, de ideiglenesen kormányzó, maroknyi csapatunk legfeljebb lassíthatta a leépülés folyamatát. Egyre több rémült konzul követte MagDa példáját és csatlakozott hozzánk. Mások természetesen ugyanolyan haszontalanoknak bizonyultak, mint előtte. Még ketten végeztek magukkal. Páran kikapcsolták a csatlakozóikat.

Ez pedig… talán nem is nyugodtabbnak tűnt, hanem sokkal széthullottabbnak, gondoltam, amikor ismét én vigyáztam rá. Amikor végül visszavittük Rához, mintha még a szokásosnál is hevesebb vita robbant volna ki közöttük.

– Nagyon megkeseríthetem az életedet! – üvöltötte Ez nem is egyszer. – Ha egyszer tényleg kinyitom a számat!

Amikor a másik városban jártunk, házak és Gazdák tetemei között sétáltunk. A halhatatlannak tervezett biotuning halála, majd lebomlása szokatlan bűzzel mérgezte a levegőt. Egyre több ariekai ugrott egymásnak a hangosbeszélők körül. Néhányan az elkeseredett erőszakban veszítették életüket, mások, akiknek már nem jutott elég a létfenntartáshoz szükséges új anyagból, egyszerűen meghaltak. Ott, ahol helyi parancsnokok vették át az irányítást, jóval szervezettebb módon zajlott az erőszak. Az élők rögtön elmarták az általunk osztogatott adatchipeket: ez volt az újonnan felbukkant, brutális körzeti kisfőnököknek szánt jutalom, akik laza együttműködésben velünk szintén próbálták fenntartani a recsegő-ropogó rendszert.

Egyik este, amikor éppen visszatértünk Konzulvárosba, kissé lemaradtam a kollégáim mögött, mert megpróbáltam lekaparni a csizmámról a rothadó hidak mocskát. Ösztönösen visszanéztem az ariekaiak városába, ahonnan két ember nézett rám vissza. Két nő.

Alig egy másodpercre láttam őket. Az egyik sikátor tátongó bejáratában álltak, néhány méterre tőlem, komor arccal, aztán eltűntek. Nem igazán tudtam volna megmondani, hogyan néztek ki, talán fel sem ismertem volna őket újra, de az biztos, hogy egyformák voltak.

Csak később tudatosult bennem – amikor ismét összeomlott minden, és az összes új mindennapi rutinunkat kidobhattuk az ablakon –, hogy tulajdonképpen arra számítottam, hogy majd valahogyan kihúzzuk, amíg megérkezik a hajó és mindenkit magával visz innen.

Az egyik este, a betervezett adás időpontjában sem Ezt, sem Rát nem találtuk sehol. Egyikük sem vette fel a kommunikátorát. Eztől még nem lett volna szokatlan, de Rára nem volt jellemző.

MagDa új lakosztályában, a konzulátus felsőbb szintjén találtuk meg végül őket, mind a négyüket. Többen voltunk, rendőrök meg pár hozzám hasonlóan új alkalmazott. Amikor befordultunk az lakosztályhoz vezető folyosóra, rögtön láttuk, hogy valaki magába roskadva hever az ajtó előtt. Azonnal célzásra emeltük élő fegyvereinket, de az alak nem mozdult.

Da volt az. Amikor közelebb értünk, azt hittem, meghalt. Aztán váratlanul, elkeseredetten felnézett ránk.

Beléptünk az ajtón, egyenesen a borzalmak közé. Minden mozdulatlan volt, akár egy dioráma. Mag az ágyon, pontosan ugyanabban a pózban, mint odakint, a fal másik oldalán Da. Ő is felnézett ránk, majd tekintete visszatért a mellette heverő halott férfira. Ra volt, csurom véresen. Mellkasából egy markolat állt ki, mintha fogantyú lett volna.

Ez kicsit távolabb ült, a fejét és az arcát dörgölte, amitől még jobban összekente magát vérrel, és csak motyogott, „…én tényleg nem, nem is, ó, istenem, csak, én csak…”, mondta és mondta és mondta. Amikor megpillantott minket, esküszöm, hogy az arcán felderengő érzelmek között ott volt a szégyen is, de nem a halott férfi miatt szégyellte magát, hanem egészen másért: tudta, mit tett velünk, mindannyiunkkal. Megrándult a kezem, mintha ösztönösen ki akartam volna tépni azt a tárgyat Ra testéből.

Mint később megtudtuk, a veszekedés tárgya – állítólag – kezdetben MagDa volt. Ebből bomlottak ki aztán a szépen felsorakoztatott, cseppet sem meggyőző, lélektelenül ismételgetett vádak, amelyek jóval mélyebb félelmeket és sértődéseket lepleztek. De nem is számított, mi hangzott el. Ez az egész nem arról szólt, amit egymás arcába üvöltöttek, miközben a kezük ügyében lévő tárgyakat hajigálták egymáshoz, amíg az egyikből hirtelen gyilkos fegyver vált.

Nem voltunk hozzászokva a gyilkosságokhoz. Nem én zártam le Ra szemét, de én szorongattam Mag kezét, és én kísértem ki onnan. Nem maradt sok időnk gyászolni: világos volt, milyen súlyos következményekkel jár a helyzet. Nekem már akkor azon járt a fejem, milyen kevés beszédünk maradt EzRától az adatchipeken.

Amikor visszatértem, a többiek éppen kivonszolták Ezt, Dát pedig a doppelje után kísérték. Ott maradtam és biztosítottam a helyszínt. Pár percig egyedül ültem ott Ra holttestével.

– Muszáj volt? – kérdeztem. Azt hiszem, hangosan suttogtam. Elszántan próbáltam uralkodni magamon, és aztán végül sikerült. – Nem tudtál volna engedni neki? – Megérintettem Ra arcát. Lenéztem rá, a fejemet ingattam, és tudtam, hogy egész Konzulváros, velem, meg az összes konzulvárosival együtt meg fog halni.

Ötödik rész

JEGYZETEK

14

Napokig nem jelentettük be a halálesetet. Belebetegedtünk a titkolózásba. Amint Konzulváros megtudja, ki fog törni a pánik. Nem hittem benne, hogy a három nap múlva kitörő pánik más lenne, mint az azonnali káosz, mégis titkolóztunk, ösztönösen.

Nagyon kevés felvételünk maradt EzRától, Ez óvatosságának köszönhetően. Egy alkalommal kockáztattunk, és olyan beszédet játszottunk le, amelyet az ariekaiak már hallottak egyszer, de amint megláttuk a videókon, milyen szörnyülködéssel fogadták, és milyen erőszakos jelenetek robbantak ki a felbőszült hallgatóság sorai között, nagyon megrémültünk. Soha többé nem próbálkoztunk ilyesmivel. Talán húsz napra elegendő adásunk maradt. A lehető legrövidebb részekre szabdalva játszottuk le a városnak.

Megfigyeléseink szerint a Gazdák hierarchiája gyötrelmesen elkezdett átrendeződni. Nem értettük őket.

A gyilkosság után MagDa ismét korrigálta magát, napok óta először. Elegánsan, mosolytalanul és hajszálra egyformán léptek be hozzánk a tanácsterembe. Nem tudtam eldönteni, ez jót vagy rosszat jelentette. Mindenesetre nem tartott sokáig.

Fogadták néhányunk részvétnyilvánítását. A tekintélyük nem csorbult, ők maradtak, ha kimondatlanul is, a vezetőink, akik végigülték a megbeszéléseket, vitatkoztak, hozzáfűztek és parancsoknak is felfogható megjegyzéseket tettek. Engedelmességből és enyhén perverz kíváncsiságból megtettem, amire MagDa kért, és felcsaptam Ez felvigyázójának.

Beszélni akart. Locsogva csapongott az önigazolás, az önutálat, a harag és a bűnbánat között. A cellájául szolgáló szobában ültem és hallgattam. Kezdetben próbáltam összerakni a képet, pontosan mi is történt.

– Mi volt? – kérdeztem egyszer MagDát.

Kimerültnek tűntek. Egyikük a fejét csóválta, a másik csak ennyit mondott:

– Valójában nem számít.

– Már nagyon régóta érett ez a tragédia.

Sokan közülünk azt javasolták, hogy egyszerűen végezzünk Ezzel. Jómagam és még néhányan elleneztük az ötletet. MagDa a mi pártunkat fogta, ami el is döntötte a kérdést. Úgy gondolták, hogy az indokolatlan könyörület inkább a hasznukra válik, mint a bosszúvágy. Míg a legtöbben abban sem hittünk, hogy lenne jövőnk, MagDa már ezt a jövőt tervezgette.

Szántam Ezt, és természetesen meg is vetettem. Úgy éreztem, egy ilyen döbbenetes tett hatására mindenkinek meg kellene változnia, és vagy jobb emberré, vagy magából teljesen kifordult szörnyeteggé kellene alakulnia. Az viszont őszintén megdöbbentett, hogy Ez képes volt kioltani egy életet, és közben ugyanaz a szánalmas szerencsétlen maradt. Teljesen belebolondult a sértettségbe. Minden kérdésemre gyerekes gorombasággal vágott vissza. Folyamatosan az élettörténetével próbált traktálni, ahogy a Gazdákkal és Rával is tette. Ott folytatta, ahol abbahagyta.

Ennek ellenére nem sok konkrétumot árult el. Nem mondta meg, milyen feladattal küldték ide, mert abban biztos voltam, hogy megbízták őket valamivel, és szerepet szántak nekik Konzulváros hatalmának aláaknázásában. Az nem volt világos, milyen indítékból titkolózott – de a legtöbb indíték sohasem világos.

Nem tudom, hogyan szivárgott ki Ra halálhíre – aki, gondolom, onnantól elméletileg Ra lett –, de egyszer csak villámgyorsan elterjedt a szóbeszéd, és ezzel együtt EzRa halálának ténye. Talán egy őr volt az; egy elkóborolt kameradarázs; egy konzul; egy doppel említette meg valamelyik alkalmi partnerének, mert a hír elég érdekesnek tűnt. Az információ mintha magától áradt volna szét a városban. A Ra halála utáni negyedik napon templomi harangok kongására ébredtem. A szekták imára hívták a híveket. Hamarosan már semmi sem fogja feltartóztatni a konzulátushoz tóduló, követelőző tömeget, pedig pontosan tudták, mennyire tehetetlenek vagyunk.

Konzulváros pusztulni fog, biztos voltam benne: talán még azelőtt, hogy a mohó ariekaiak eljönnének értünk. A maradék szabadidőmben különböző okokból – de legfőképpen a hirtelen feltámadó sürgősség érzésétől hajtva, mert úgy éreztem, ő talán majd a maga furcsa perspektívájából jobban megérti, mi folyik itt, és talán segíthet vagy segíteni akar… egyszóval ismét keresni kezdtem Scile-t.

Azok után, amit CalVin Scile közreműködésével művelt, nem is próbáltam kideríteni, melyik konzul volt még bűnrészes surl/teshecher kivégzésében. Még csak gondolni sem tudtam rá. Gyávaságból vagy gyakorlatiasságból, nem tudom. Ezekben a kaotikus napokban aztán a tudatlanság meg is könnyítette az életemet: éppen elég nehéz volt boldogulni Konzulvárosban, már csak az hiányzott, hogy bármelyik új munkatársamhoz fűződő viszonyomat egy gyilkosság is befolyásolja. Egyszer végül CalVinnel is találkoztam egy bizottsági gyűlésen, ahol a MagDa pártján álló konzulok mellett meghívták azokat is, akik a hedonizmusba menekültek vagy akik féltek csatlakozni hozzá. Azonnal odamentem hozzá.

– Hol van? – kérdeztem Vint. – Hol van Scile? – Ezúttal nem kevertem össze a doppeljével. Egyikük sem válaszolt.

Bren megcsörgetett.

– Megtámadták az embereinket. A Karib-közben.

Egy corvus rendőrökkel, MagDával és velem együtt Konzulváros peremére, a gócponthoz repült. Bren már ott várt ránk, lámpával a kezében integetett felénk lentről: még bőven éjszaka volt. Lent, az egyik szűk utcában ariekaiak lármáztak egy ház előtt. Odabent néhány terrai rettegett. Ők nem költöztek ki a körzetből a nagy kivándorlás idején.

– Barmok – mondta valaki.

Az ariekaiak szemetet, köveket, üvegeket hajigáltak. Egymást váltogatva rángatták az ajtót, felbőszítette őket az ismeretlen zárószerkezet. EzRa hangja! – harsogták a Nyelven. – Hol van?

– Ezek a leggyengébbek – mondta Bren. – Már annyira súlyosan függők, hogy nem elég nekik az, amit mostanában sugárzunk. – Rendkívül szűkmarkúan mértük a rögzített istendrogot. – Tudnak az itt élő terraiakról, és biztosan azt hiszik, hogy adatchipen vagy valamin van náluk EzRa hangja. Ne nézz így rám. Felejtsd el a logikát. Kétségbe vannak esve.

Gyűltek a kameradarazsak. A közvetítést néztük. Mit érez az ember, ha élőben követheti a világvégét? Ami engem illet, nem kétségbeesés öntött el, hanem a hitetlenkedés és a véget nem érő döbbenet. Ott, ott, egy terrai holttest hevert, akit véres sárrá tapostak az ariekaiak patái. Egy péppé zúzott ember. Nem én voltam az egyetlen, aki elsírta magát.

A kamerák meglódultak és még közelebb röppentek. Az egyiket félresodorta egy ideges adományozószárny. A rendőrök a fegyvereiket szorongatták. De tényleg támadjuk meg az ariekaiakat? Nem vághattunk vissza. Nem tudtuk, mit szabadítanánk el ezzel.

A fegyvereseink bejutottak az épület mögé, észrevétlenül behatoltak a házba, kimenekítették a halálra rémült lakókat. Megosztott képernyőkön figyeltük az eseményeket: az egyik oldalon az embereink lopakodtak a túszokkal – a másikon a Gazdák őrjöngve döngették a ház falát. Megint mozgás támadt. Újabb ariekaiak érkeztek.

– Nézd! – mondta Bren. Őt nem lepte meg, ami ezután történt.

A jövevények négyen vagy öten lehettek. Azt hittem, csatlakoznak a ház ostromához, de legnagyobb döbbenetemre csapkodó adományozószárnyakkal, ékként fúródtak az összeverődött tömegbe. Felágaskodva, kaszáló patákkal tarolták le a társaikat. Páncélok törtek. Az összecsapás rövid volt és brutális.

Ariekai vér fröcsögött, és fájdalmas jajgatás hallatszott.

– Ezt figyeld! – mutattam. A cikázó kameráknak hála egy pillanatra megláthattam az újonnan érkezett támadókat. – Látod? – Hiányzott a legyezőszárnyuk. Csak csonkok, húscafatok éktelenkedtek rajtuk. Bren felszisszent.

A sokkot kapott terrai lakók közben elérték a lebegőt és velünk együtt nézték a kibontakozó küzdelmet. A támadók végeztek egy ariekaiaval. Haláltusájáról eszembe jutott Méhkas. A Gazda patanyomokkal borítva, véresen hevert a már látott masszában: támadója a terrai áldozat maradványain csúszott el.

– Ezek szerint… vannak ariekai védelmezőink? – kérdeztem.

– Nem – felelte Bren. – Itt nem erről van szó.

A még ott maradt embereket is kitelepítettük Konzulváros pereméről és olyan házakba költöztettük őket, ahol a rendőrök és a sebtében toborzott katonaság meg tudta védeni őket. Néhány megátalkodottat erőszakkal kellett indulásra bírni. Az utcák végében ariekaiak gyülekeztek, és nézték a távozó emberszomszédokat. Az evakuálással egy időpontra időzítettük EzRa következő adását: amint felharsant a két hang, a Gazdák megtántorodtak, majd azonnal a hangszórókhoz robogtak és megfeledkeztek rólunk.

A széthulló metropolisz és Konzulváros magja között megjelent az elhagyatott zóna: itt álltak az épületeink, a lakó nélküli házak, ahonnan minden értéket kipakoltak, csak az ócska és a felesleges holmik maradtak ott. Segítettem az exodus lebonyolításában. A legvégén még egyszer végigjártam az üres lakásokat, ott, az eolkupola peremének gyér levegőjében.

Az áramellátás még működött. Néhol bekapcsolva maradtak a tridek és a laposképernyők, hírolvasók beszéltek pont nekem arról a kilakoltatási hullámról, amelynek köszönhetően ezek a lakások elveszítették lakóikat, aztán MagDával készítettek interjút, akik komoran bólogattak, és megerősítették, hogy mindez szükséges, de ideiglenes. Üres otthonokban ücsörögtem és néztem, hogyan ködösítenek a barátnőim. Könyveket, csecsebecséket vettem le a polcokról, aztán vissza is tettem mindent a helyére.

Ehrsul lakása is ebben a zónában volt. Sokáig ácsorogtam a ház előtt, mielőtt becsöngettem volna. Hosszú ideje nem próbáltam elérni. Nem nyitott ajtót.

Az ariekaiak elkezdtek bevonulni az üres utcákra. A legelkeseredettebbek előőrse. Epekedő akkumulátorszörnyeikkel jöttek, a nyomukban lassú dögevőkkel, amelyeket korábban kártevőkként irtottak volna, és ők is átkutatták a házakat. Értetlenkedve és vigyázva tapogatták a számítógépeket, véletlenszerű nyomkodásuk régen elavult programokat indított el, így aztán kitakarították a szobákat, üzleti ügyeket intéztek, játszottak és megszervezték a távollévők életének apró-cseprő részleteit. Az ariekaiak sehol sem találtak meghallgatható beszédet. A drog hiánya nem józanította ki őket: nekik nem voltak elvonási tüneteik, ahhoz túlságosan mélyen beléjük ivódott EzRa hangja. A leggyengébbek már most haldokoltak. A terraiak közül SidNey konzul végzett magával.

– Avice! – Bren csörgött rám. – El tudnál jönni hozzám?

Bren már várt rám. Két nővel együtt. Idősebbek voltak nálam, de nem öregek. Az egyikük az ablaknál állt, a másik Bren széke mellett. Alaposan megnéztek, amikor beléptem. Senki sem szólalt meg.

A két nő teljesen egyforma volt. Doppelek. Egyetlen apró különbséget sem láttam rajtuk. Nemcsak doppelek, hanem egyformára korrigált doppelek. Tehát egy konzul állt előttem, akit nem ismertem. Pedig tudtam, hogy ez lehetetlen.

– Úgy – mondta nekem Bren. Kurtán felnevetett az arckifejezésem láttán. – Beszélnem kell veled – folytatta. – Számítok a titoktartásodra. Arról van…

Az egyik nő odalépett hozzám. Kezet nyújtott.

– Avice Benner Cho – mondta.

– Ez most biztosan felkavaró lehet – tette hozzá a doppelje.

– Ugyan – mondtam nagy nehezen. – Felkavaró? Dehogy.

– Avice! – mondta Bren. – Avice, ő Yl. – Később tudtam meg, hogyan kell betűzni. Ilnek ejtette. – Ő pedig Sib.

A két arc egymás tökéletes tükörképe volt, ravasz és kerek vonásokkal, viszont különböző ruhákat hordtak. Yl vöröset, Sib szürkét. Csak csóváltam a fejemet. Mindketten kis eolbuborékot viseltek, amelyet itt, a konzulvárosi atmoszféránkban kikapcsoltak.

– Láttalak titeket. – Hirtelen eszembe jutott az a pillanat. – Egyszer, ott… – A másik város felé mutattam.

– Lehetséges – mondta Sib.

– Én nem emlékszem – mondta Yl.

– Avice – szólalt meg Bren. – YlSib azért jött, mert… Tőlük tudok arról, mi folyik itt éppen.

YlSib – micsoda csúnya név. Amint Bren kimondta, azonnal tudtam, hogy ez a két nő valaha konzul volt, és ez az átkombinálás a lázadásuk része.

– YlSib a városban él – tette hozzá Bren finoman.

Hát persze. Már célozgatott valami hasonlóra. Tudatosult bennem, hogy a nevemen szólongat.

– Avice! Avice!

– Bren, miért én? – kérdeztem. Olyan halkan beszéltem, mintha egyedül Brennek szánnám a kérdést, bár Yl és Sib is hallott minden szót. – Miért hívtál ide? Hol van MagDa? A többiek?

– Nem – felelte Bren. Yl és Sib és ő egymásra néztek. – Nincsenek jóban. Múltbéli dolgok. YlSib meg a többiek sokáig ellentétes oldalon álltak. Bizonyos dolgok nem változnak. Te azonban más vagy. És szükségem van a segítségedre.

Egy eddig ismeretlen világ nyílt meg előttem. Törésvonalak, renegátok, gerillakonzulok, nyughatatlan csonkoltak. Mi a fészkes fene lehetett még odakint? Kik? Scile? A Váltótélapó? Egy csomó buta kis mese jutott eszembe, csak most már egyik sem tűnt olyan butának. Felrémlett a sok megválaszolatlan kérdés, és azon tűnődtem, vajon kik hagyhatták el Konzulvárost, kik fordítottak hátat a többieknek az eltelt években, és vajon miért.

– Konzulváros haldoklik – mondta Yl.

Széles mozdulatot tett az ablak és Sib felé, aki a lenémított fali képernyő mellett állt. Közeledtek a Nyelvhiánytól leginkább legyengült ariekaiak. Természetellenesen csoszogva mozogtak, megálltak és nekilódultak, akár egy csomó felhúzott játék. Seregnyi roncs az összeomlás különböző fázisaiban, akik akaratuk ellenére, a függőség nyomorától hajtva elfoglalták az utcáinkat és gyilkoltak is, egymást meg minket. A szélső utcákon már nem mertünk közlekedni: túl sok embert ért támadás, túl nagy volt az ariekaiakban a düh.

A felvételeken jól látszottak a szenilitás állapotába eljutott Gazdák, akik tápanyagban gazdag, csüngő pocakkal kóboroltak mindenfelé, és olykor még Konzulvárosba is betévedtek. Az ariekaiak nem foglalkoztak velük. Döbbenetes látvány volt. Egyes pletykák szerint akadtak Gazdák, akik az EzRa mámorító szónoklatai közötti időszakokban felzabálták az ellenállást nem tanúsító öregeket: azt tették, amire az evolúciójuk szánta őket, amíg a kultúrájuk elszörnyedve tiltani nem kezdte.

Annak ellenére, hogy lassan hullott szét körülöttünk minden, mégis olyan szívesen kifaggattam volna YlSibet, merre jártak, mi történt velük és mit csináltak a szökésük óta eltelt években. Tőlünk nem messze éltek, valószínűleg egy biotuningolt épületben, amely a pórusain keresztül préselte nekik a levegőt. Vajon tanácsokat adtak? Függetlenek maradtak és információval kereskedtek, közvetítőként dolgoztak a felszín alatti érdekcsoportoknak, amelyeknek a létezéséről sejtelmem volt? Az biztos, gondoltam, hogy egy ilyen hátországi hadművelet nem működhet minimális konzulvárosi támogatás nélkül.

– Azt mondtad, nem segíteni jöttek – fordultam Brenhez. – Az őrült ariekaiak, akik megtámadták a többieket.

Bren bólintott.

– Valóban nem.

– Klikkek alakulnak – mondta YlSib.

– Egyes ariekaiak már gondolkodni is képtelenek.

– Haldokolnak.

– Ők pusztítanak a peremkerületekben.

– Páran próbálják úgy-ahogy fenntartani a rendet. Másképpen élni.

– Kordában tartani a függőségüket.

– Már mindennel megpróbálkoznak.

– EzRától hallott kifejezéseket ismételgetnek egymásnak, hátha be tudják lőni a másikat.

– Igyekeznek uralmuk alá vonni a kerületeket.

– Fejadagra osztják az adást.

– Csoportokba rendezik a többieket, akik különböző váltásban hallgatják a beszédeket, hogy…

– Szervezettebb legyen az élet.

– És vannak a renegátok, akik mindent meg akarnak változtatni.

– Megvannak a szektáink – mondta Bren. – Most már nekik is. De ezek nem istent imádnak. Hanem egy bizonyos istent gyűlölnek.

– Tudják, hogy hamarosan vége a világnak – mondta YlSib. – És néhányan létre akarnak hozni egy újat.

– Gyűlölik a többi ariekait.

– Ezt láthattad a múltkor.

– Úgy nevezték a függőket, hogy… – Egyszerre szólaltak meg a Nyelven, és egyetlen szót mondtak. – Valaha így hívták őket – tette hozzá Sib vagy Yl –, de már nem képesek rá.

– Azt jelenti, hogy „gyenge”.

– „Beteg”.

– Azt jelenti, „tunya”.

– „Lótuszevők”.

– Új rendszert fognak építeni.

– De hogy… – Eszembe jutott a csonkolt legyezőszárnyak látványa. Már nem nevezhetik így őket, mert már nem hallanak, már nem beszélnek, már nem kommunikálnak a Nyelven. – Ó, te… – mondtam. – Ó, istenem. Ők művelték ezt saját magukkal.

– Hogy megszabaduljanak a kísértéstől – mondta Bren. – Kegyetlen gyógymód, de hatásos. Ha nem hallanak, a testüknek nincsen többé szüksége a drogra. És mostanra egy dolog maradt, amit még függő fajtársaiknál is jobban gyűlölnek, az pedig a függőség maga.

– Avagy másként fogalmazva: mi – tette hozzá YlSib.

– Ha a szemük elé kerültél volna…

– Gyorsabban széttépnek, mint a sajátjaikat.

– Nincsenek sokan – mondta Bren. – Még. De így, hogy EzRa már nem beszélhet és nincsen több drog, ők az egyedüli ariekaiak, akiknek van valami tervük.

– Az egyedüli ariekaiak – mondta Sib. – Mert nekünk is van ilyenünk.

– Egy saját tervünk – mondta Yl.

15

Odakint rá kellett jönnöm, hogy a konzulátusunk valójában nem is hatalmas. Számos bolygó sok országában láttam jóval nagyobb épületeket: sokkal magasabb, gravitációs darukkal megtámogatott, még nagyobb területen terpeszkedő építményeket. De azért ez sem volt kicsi. Annyira nem is lepődtem meg, amikor kiderült, hogy egész folyosók, sőt emeletek léteztek, ahol a barokkosan bonyolult tervezésnek köszönhetően eddig sohasem jártam, csak sejtettem a létezésüket.

– Tudjátok jól, mit kell tenni – közölte velünk YlSib. – Pótlékra lesz szükség.

– Nyissátok meg azt a rohadt szanatóriumot!

Erre alapult a tervük, amelyet Bren terjesztett be a sajátjaként MagDa bizottsága elé. Nem egészen értettem, miért mutatott be YlSibnek, de valóban bízhatott bennem. Már majdnem a konzulátus tetején jártunk, egymásba ágyazott termek és szobák között: ez volt az elkülönített zóna. Azokat követtem, akik ismerték az utat.

A konzulok és a hivatalnokok elszörnyedve fogadták Bren javaslatát. Ő tovább erősködött: érvei egy része teljesen érthetetlen volt azoknak, akik semmit sem tudtak az említett gyengélkedőről. Úgy tettem, mintha én is közéjük tartoznék.

– Lehetnek ott mások, akiket felhasználhatnánk – mondta Bren.

– És azt hogyan derítjük ki? – kérdezte Da.

– Ez lesz a nehezebb – felelte ekkor Bren. – Kerítenünk kell egy tesztalanyt.

Alig néhány utcára onnan az elkeseredett ariekaiak anarchiája egyre veszedelmesebbé vált, mi pedig több és több épületet veszítettünk. Azok a konzulvárosiak, akik ostoba módon még mindig a másik város közelébe merészkedtek, néha befordultak egy sarkon, és egyenesen a kiéhezett lények között találták magukat, akik azonnal megrohanták őket, és a Nyelven könyörögtek nekik, hogy beszéljenek úgy, mint EzRa. Amikor ezt nem tették meg, az ariekaiak megragadták és felnyitották őket. Talán dühből, talán azt hitték, az újonnan tépett lyukakból kiszökik majd az áhított hang.

Én is alig hittem, mire készülünk. A terv szerint gyalog mentünk a másik városba, maroknyi kommandóssal. Füstcsíkok és madárrajok tekeredtek az égre. Addigra a mikropolitika uralta Konzulvárost, férfiak és nők csapatai két-három utcából álló területekre kényszerítették rá az akaratukat, csavarkulcsokkal, kézifegyverekkel vagy éppen pisztolylényekkel felfegyverkezve, amelyeket használniuk sem lett volna szabad, azok pedig akkora erővel kapaszkodtak rájuk, hogy vért fakasztottak a pisztolyt tartó kézből.

– Hol van EzRa, faszfejek? – üvöltötték felénk. – Mikor hozzátok rendbe a dolgokat?

Néhány banda azt harsogta, hogy megtámadják a Gazdákat. Abban az esetben, ha erre netán mégis sor kerül, pár igazán gyenge ariekaival esetleg elbánhattak volna, de az agresszív öncsonkítók ellen esélyük sem lett volna.

Kiértünk Konzulváros külső gyűrűjébe, amelyet már elveszítettünk, oda, ahova az ariekaiakat követték a kedvenc növényeik. Már el is borították egykori épületeinket, mintha a házak bundát vagy kérget növesztettek volna. A levegőt a városuk kipárolgása szennyezte.

Kezünkben szorongattuk a fegyvereinket. Az ariekaiak megláttak minket, és most ők kiabáltak, közeledtek, szaladtak el. EzRa, EzRa, a hang, hol a hang?

– Csak a legvégső esetben öljetek – mondta Da.

Találtunk egy magányos ariekait. Megfordult, és szavakra éhesen nézett ránk.

Gyere velünk – mondta MagDa.

EzRa! – mondta az ariekai.

Gyere velünk – mondta MagDa –, és hallhatod EzRa beszédét.

Hívtunk egy corvust. Ősrégi darab volt, fémből, műanyagból és különböző polimerekből: száz százalékosan terratech. Mostanra nem bíztunk a bonyolultabb gépekben: a helyi biotuning és a mi hagyományos módszereink kombinációjával készültek, ezért a függőség terjedése ezeket is megfertőzhette. És ki tudhatta, vajon nem juttatnak-e sóvárgást a levegőbe repülés közben, mondjuk a kipufogógázokkal vagy akár gépezetük duruzsoló zajával.

Shoash/t0tuan így hívták az ariekait, akit a másik városból hoztunk magunkkal. Nem igazán értette, mi történik körülötte, és teljesen elhatalmasodott rajta az istendrog hangja utáni sóvárgás. Ráadásul jó ideje éhezhetett, bár láthatóan ez neki fel sem tűnt. Adtunk neki enni. Azért csatlakozott hozzánk, mert fűt-fát ígértünk neki EzRával kapcsolatban. A szanatóriumba vittük. Nem én voltam az egyedüli közrangúból lett bizottsági tag, aki korábban ennek a szárnynak a létezéséről sem tudott. Minden tájékozódási érzékünkkel ellentétes irányba kanyarodó folyosókon és lépcsőkön jártunk, amíg végül egy súlyos ajtóhoz nem értünk. Még egy fegyveres is posztolt előtte. Külön biztonsági őr, miközben minden rendfenntartóra szükség volt odakint.

– Megkaptam az üzenetét, konzul – mondta MagDának. – Továbbra sem vagyok biztos benne, hogy… megtehetem… – Végignézett rajtunk. Meglátta a megjuhászodott ariekait.

– Hadiállapot van, katona – mondta MagDa. – Tényleg azt hiszi, hogy…

– …a régi előírások bármit is számítanak?

– Nyissa ki az ajtót.

Az ajtó mögött formaruhát viselő emberek üdvözöltek minket. Idegességük tapintható volt ugyan, de az általános állapotokhoz képest visszafogottnak tűntek. A titkos termekben megjátszott rend uralkodott: hetek óta most először jártam olyan helyen, ahol a mindennapi élet ritmusát nem borította fel teljesen a válság.

Gyógyszereket és kórlapokat szorongató ápolók sürögtek-forogtak. Az a benyomásom támadt, hogy ezek a szakemberek egészen addig folytatnák a munkájukat, amíg a szavakra kiéhezett ariekaiak rájuk nem törik az ajtót és fel nem koncolják őket. Feltételezem, nem ez volt az egyetlen konzulvárosi intézmény, ahol megőrizték a mindennapok dinamikáját – biztosan akadt pár kórház, talán néhány iskola, esetleg otthon, különösen szerető váltószülőkkel, ahol ugyanez történt. Ha egy társadalom elpusztul, kell lenniük hősöknek is, akik változatlanul harcolnak tovább.

A szanatórium egyszerre volt az elbukott konzuloknak létesített kórház, tébolyda és börtön.

– Mert az csak elméletben működik, hogy minden két emberből gond nélkül lehet egyet csinálni – súgta a fülembe Bren maró gúnnyal.

A konzulokat kampányszerűen tenyésztették: az egymás melletti szobák sorában az egy generációba tartozók éltek. Először a középkorúak folyosóján mentünk végig: ezek a bebörtönzött, élő selejtek több mint fél megaóránál is idősebbek voltak, és csak bámulták a kamerákat meg az üveglapot, amelyen csak mi láthattunk át. Külön helyiségekbe zárt doppelek mellett haladtunk el, akiket vagy szétcsatlakoztattak, vagy olyan lazán kapcsoltak össze, hogy a fal jelenléte nem okozott rosszullétet. Újabb és újabb szobák mellett haladtunk el, és ugyanazokat az arcokat láttam, duplán és duplán és duplán.

Akadtak üres és ablaktalan cellák, de fényűzően, szépséges kárpitokkal berendezett lakosztályok is, ahol az ablakok Konzulvárosra és a metropoliszra néztek. Voltak bentlakók, akiknek érzékelőkkel korlátozták a mozgását, másokat egyszerűen leszíjaztak. A betegek, ahogyan a csapatunkat vezető orvos nevezte őket, többnyire meg sem szólaltak, de az egyik kényszerzubbonyba szorított ápolt rendkívül kreatívan mocskolódó szóáradatot zúdított ránk. Fogalmam sincsen, honnan tudta, hogy az átláthatatlan üveg másik oldalán vagyunk. Először csak a szájmozgását láttuk, aztán az orvos megnyomott egy gombot, és pár másodpercre hallhattuk, mit mond. Ellenszenves gesztusnak találtam.

Minden makulátlanul csillogott. Virágok is voltak. A kétszárnyú ajtókon olykor, ahol lehetett, névtábla mutatta, kik laknak odabent, a megfelelő rangjelzéssel együtt: HerOt konzul, JusTin konzul, DagNey konzul.

Voltak, akikben egyszerűen sohasem fejlődött ki a szükséges empátia, amellyel egyetlen közös elmét tettethettek volna, és megmaradtak két különböző embernek, akik a gyógykezelések, kiképzés, csatlakozók és az erőszakos módszerek ellenére semmi többet nem nyújtottak annál, mint hogy egyformán néztek ki. Többen megőrültek. Hiába volt adottságuk a Nyelvhez, instabilak, gyűlölködők vagy depressziósok maradtak. Veszélyesek. Mások a csonkolástól tébolyultak meg. Akik Brennel ellentétben nem élték túl a doppeljük halálát: csupa megtört félember.

A bukottak hatalmas választékát láthattuk. Jóval többen voltak, mint az aktív konzulok. Elrémisztett a mennyiség. Én erről semmit sem tudtam – mondogattam magamban. Túlságosan civilizáltak voltunk ahhoz, hogy végezzünk velük: így jött létre ez az udvarias börtön, ahova elzárhattuk őket, amíg meg nem haltak. Éppen eléggé ismertem ahhoz a terrai történelmet, hogy azt gyanítsam, a bukottak egy része politikai okokból számított selejtnek. Minden ajtón elolvastam a névtáblát, és bennem is csak menet közben tudatosult, hogy ismerős neveket keresek, például DalTonét – emigránsokat, akikről csak a hozzám hasonló haszontalan polgárok beszéltek. De nyomukat sem láttam.

Aztán következett a szélsőséges részleg, ahol a váltószüleimnél is idősebb férfiak meg nők csaholtak állatok módjára. Olyan folyosókon jártunk, ahol az ápoltak óvatos tisztelettel beszéltek az interkomon keresztül az ápolóikkal vagy éppen a nagy üres semmivel.

– Krisztusom – mondtam. – Megváltó Pharotekton!

Shoash/t0tuan az elvonás görcseiben összepiszkította magát. Aztán rájött, mit tett, és szégyenkezve mondott valamit: ez számukra is ugyanúgy tabu volt, mint nekünk.

Szerintem az orvosok szándékosan vittek minket a hosszabb úton a végcélunkhoz, a terembe, ahol a meghallgatásokat tartottuk. Perverz kukkolóként jártunk szobáról szobára. Egyszer élénk színűre festett folyosókra értünk, ahol a képernyőkre játékvert töltöttek, és isten irgalmazzon nekem, de tényleg minden annyira elütött az eddigiektől, hogy csak másodpercek múlva esett le, hol járunk. Ide hozták a konzulifjoncokat, akik még nem töltötték be az 50 kiloórát. Ezen a részen elfordultam, ha az ajtókba vágott ablakokhoz értünk, és nagyon boldog vagyok, hogy nem láttam a helyrehozhatatlan gyermekeket.

Megérkeztünk egy tágasabb terembe, és Shoash/t0tuan azt az utasítást kapta, hogy most nagyon figyeljen. Az orvosok egymás után hozták be a szerintük legesélyesebbnek tartott jelölteket. Mindegyiküket őrök kísérték.

Akik sohasem sajátították el rendesen a Nyelvet, azokkal nem tudtunk mit kezdeni, és a túlságosan labilis páciensekkel sem mentünk sokra. Viszont akadtak olyan párosok, akik pusztán azért töltötték szinte egész életüket fogságban, mert az általuk beszélt Nyelvből hiányzott valami megfoghatatlan összetevő. Közülük sokan döbbenetesen épelméjűek maradtak. Velük próbálkoztunk.

Korosodó páros állt előttünk, két férfi, akikből teljesen hiányzott a konzulok könnyed arroganciája. Sőt, azt a benyomást keltették, hogy talán nem is érdemlik meg az udvariasságot, amellyel fogadtuk őket. XerXes volt a nevük. Teljes eksztázisba estek az ariekai látványától: évek óta nem láttak egyetlen Gazdát sem.

– Valaha beszélték a Nyelvet – magyarázta az egyik orvos –, aztán egyszer csak képtelenek lettek rá. Nem tudjuk, miért.

XerXes modora udvarias volt és szenvtelen.

– Emlékeznek még a Nyelvre? – érdeklődött Da.

– Micsoda kérdés! – mondta XerXes. – Micsoda kérdés!

– Konzul vagyok!

– Konzul vagyok!

– Volna szíves üdvözölni a vendégünket?

XerXes az ablakon bámult kifelé. A másik városban egész szektorok váltak apatikussá és fakóvá az elvonási tünetektől, és hatalmas területeket borított a gaz.

– Üdvözölni?

– Üdvözölni?

Egymás között motyogtak. Sokáig, pusmogva, bólogatva készülődtek. Kezdtük elveszíteni a türelmünket. Megszólaltak. Klasszikus fordulattal kezdték, amelyet én is jól ismertem.

Suhail kai shu shura suhail mondták. Örömünkre szolgál, hogy nálunk üdvözölhetünk.

Az ariekai szemkorallja hirtelen felpattant. Azt hittem – mert azt akartam hinni –, hogy ez ugyanaz a mozdulat, amivel a Gazdák EzRa beszédére reagáltak. Shoash/t0tuan lassan körülpislogott a teremben.

De csak azért nézett körbe, mert újfajta zajt hallott. Ugyanígy reagált volna, ha valaki leejt egy poharat. És már el is veszítette az érdeklődését. XerXes ismét elkezdett valamit, valami olyasmit, hogy Mondanál végre egy szót? Az ariekai oda se figyelt, mire XerXes ismét mondott valamit, aztán szétesett és egyre csak romlott a beszédük, míg a végén mind a Szaggatott, mind a Dallamos hang teljesen másért könyörgött. Nem volt kellemes látvány.

Akkor sem hiszem el, hogy a beszédükből teljesen hiányzott a Nyelv. Szerintem valami halovány lenyomatnak akkor is kellett lennie, amelyet az ariekai meghallott. Azóta többször felidéztem a látottakat, hogyan mozdult meg a Gazda, és most már egyáltalán nem gondolom, hogy csak véletlen nesznek érzékelte volna. Persze nem számított, így sem volt elegendő, de azt hiszem, XerXesben és ki tudja, hány társában ott kísértett még a Nyelv.

XerXes konzult visszakísérték a szobájukba. Jámboran távoztak. Esküszöm, az egyikük bocsánatkérő pillantást vetett ránk, miközben csoszogva indult vissza a fogságba.

Jöttek a többiek: először idősebbek, aztán fiatalabbak, majd nagy megrökönyödésemre két pár kamasz próbált elkeseredetten a kedvünkre tenni. Néhányan egyformára korrigálták magukat és egyforma ruhákat viseltek, mások nem. Egy velem egykorú duó, FeyRis hideg elutasítással indított, de azért elszántan igyekezett megszólalni a Nyelven, amikor erre kértük őket. Shoash/t0tuan hosszasan bámult feléjük, és valamit felismert bennük, de nem eléggé. FeyRis volt az első olyan jelölt, aki szitkokat zúdított ránk, amikor kikísérték – elvonszolták – a teremből.

MagDára meredtem. Kedveltem, csodáltam őket. Ők pedig tudtak róla.

Tizenhét konzult néztünk meg. Tizenkettő számomra úgy hangzott, mintha a Nyelvet beszélnék. Kilencnek mintha lett volna valami hatása az ariekaira. Háromszor is úgy gondoltam, hogy YlSib reményei valóra váltak, és megtaláltuk, amit kerestünk – valaki végre átveheti EzRa helyét és Konzulváros megmenekül. De bármi is volt ezekben a jelöltekben, ennél többre lett volna szükségünk.

Ha EzRa beszéde drog, akkor talán egy napon – tűnődtem el – egy másik konzul szavai méreggé válnak. Shoash/t0tuan előtt lejátszottuk egyik utolsó adatchipünket, és megrogyva, borzongva hallgatta Ez morfondírozását arról, hogyan mászott fel élete legmagasabb fájára. A szanatórium sem segíthetett rajtunk.

– Azt nem lehet reprodukálni – mondta az egyik doktornő. – Ezek… – A falon túl bebörtönzött tévedések felé intett. – Ők tökéletlenek. Ami nem ugyanaz, ami EzRában megvolt. Két véletlenül kiválasztott embernek nem lenne szabad beszélnie a Nyelvet. Nálunk egyszerűen nincsen ilyen. EzRa felbukkanása sem szimplán valószínűtlen, hanem egyenesen lehetetlen. Mit gondolnak, hogyan lehetne megismételni?

Nem csoda, hogy EzRa nem élhetett sokáig. A világegyetemnek korrigálnia kellett a hibát. Ismét bizottsági ülést hívtunk össze.

– Be kell zárnunk azt a helyet – mondtam.

– Ne most, Avice – szólt rám MagDa.

– De ez iszonyú!

– Ne most, Krisztus szerelmére!

– Amúgy sem marad semmi, amit bezárhatnánk…

– …vagy bárki, aki bezárhatná, ha most nem találunk ki valamit, a rohadt életbe!

Csend lett. Szabályos időközönként valaki felnézett az asztal mellől, mintha mondani akarna valamit, de végül nem szólalt meg senki. Valaki szipogott, mintha a könnyeivel küszködne.

MagDa egymás között suttogott.

– Szedjetek össze kutatókat – mondták végül. – Tuningolókat, biókat, orvosokat, nyelvészeket…

– Aki csak eszetekbe jut.

– Ez az ariekai, Shoash/t0tuan – Egymásra néztek. – Tegyétek meg a szükséges lépéseket.

– Kísérletezzetek vele.

– Szedjétek szét.

Kivártak, tiltakozik-e valaki. De senki sem szólt.

– Szedjétek szét, hátha valaki rájön, mi történik.

– A belsejében. A húsbörtönében. – Futó pillantást vetettek Brenre és rám.

– Amikor EzRa hangját hallja.

– Próbáljatok meg kideríteni bármit.

– Hátha így szintetikusan elő tudunk állítani valamit.

Tehát azt a parancsot kaptuk, hogy öljünk meg egy Gazdát. Nem önvédelemből, hanem hideg számításból. Ezzel Konzulváros új korszakba lépett. Bámulattal töltött el Mag és Da bátorsága. Ez iszonyatos tett volt. MagDa már régóta tudhatta, hogy ezt az utasítást nekik kell majd kiadniuk.

Szerintem egyikünk sem hitt abban, hogy az ariekai belsőségei között turkálva olyan válaszra bukkanhatunk, amellyel megfejthetjük a függőség titkát, de meg kellett próbálnunk. És mivel azt is tudtuk, hogy hamarosan mind el fogunk pusztulni, eljött az új paradigmák korszaka, MagDa pedig adott nekünk egyet. Magukra vállalták a terhet, és megértették velünk, mit jelent háborúban állni. Reményt adtak nekünk, ha irtózatos áron is. Életemben nem tapasztaltam még ekkora önzetlenséget.

16

Az élveboncolást a szanatóriumban végezték, és semmi sem derült ki belőle.

Konzulváros napokon belül megtudta, hogy a bizottság megkísérelte elkerülni az elkerülhetetlent, és megpróbált egy új EzRát alkotni, de nem járt sikerrel. Gyorsan terjedt a hír, mert a hír már csak ilyen. A legendák és a titkok örök harcban állnak, és a legendák nyernek, majd új titkokat fialnak, amelyekkel új legendák kelnek majd harcra, és így tovább.

Mag és Da háborúba küldött minket. Megkésve ugyan, de mi, akik nem hagytunk fel a reménnyel, barikádokat építettünk. Körbesáncoltuk Konzulvárost. Alig néhány saroknyira a peremtől a kövezetre dobáltuk a bútorokat az elhagyatott házakból, majd mindent felhasogattunk és teleszórtuk velük az utcákat. Exkavátorok vájták az árkokat és tornyozták dombokká egykori útjaink maradványait és az alatta megbúvó ariekai talajt. A mesterséges lejtőket plasztkővel és betonnal erősítettük meg, aztán lövészeket küldtünk fel a tetejére, hogy megvédjék városunk romjait a kiéhezett ariekaiaktól.

Hétköznapi épületek váltak lőállásokká. Valamennyi fegyverünk azért mindig is volt, ezt most kipótoltuk a brémai lerakatokból szerzett készletekkel, a mérnökök és tuningolók pedig új felszerelést gyártottak. Minden eszközünkből eltávolítottuk – és megsemmisítettük – azokat a biotuningolt alkotóelemeket, amelyek a függőség legcsekélyebb jelét is mutatták. A megrontott, nyüszítő gépeket tűzre dobtuk, mintha máglyahalálra ítélt, eretnek technológiák lennének.

Mindezzel persze elkéstünk, tudtuk jól. EdGar konzul felakasztotta magát. EdGar részt vett a bizottság munkájában. A kettős öngyilkosság ismét sokkolt mindenkit. A konzulok az öngyilkosság úttörői voltak, és a konzulvárosiak mindig hűségesen követték a példájukat.

A peremvidéki barikádokon férfiak és nők cibálták magukra a védőfelszerelést, amely eolfuvallatot lehelt beléjük, késeket ragadtak magukhoz, bunkósbotokat, házilag gyártott vagy tenyésztett pisztolyokat. A sáncok közül kibotorkálva életveszélyes, sivár vidékre értek: pedig valaha a városunk része volt. Elhagytak minket, és amikor utoljára láttuk őket, fegyvert szorongatva, kaszáló mozdulattal ugrottak be a mellékutcákba – a mozdulatokat a rendőrségi felvételekről és a pépével érkező, Charo Cityben gyártott zsarusorozatokból másolták. Néha a látóhatár szélén még ki lehetett venni az ariekaiak alakját, akik saját, beteg épületeik között vártak rájuk.

Felfedezők voltak, akik sohasem tértek vissza közénk, de nem próbáltuk visszatartani őket. Nem hinném, hogy bármelyikük azt hitte, hogy megúszhatja a Konzulvárosra váró sorsot, ha átsétál a mérgező levegőbe, a romlásnak indult exot városba. Szerintem egyszerűen csak tenni akartak valamit. Moriturusoknak neveztük őket. Az első néhány alkalom után minden távozót kisebb tömeg búcsúztatott harsány ujjongással.

Az ariekaiak addigra iszonyatossá váltak. Betegek voltak és éheztek. Vagy csontsoványra fogytak, vagy felpuffadtak a gázoktól – szemük eddig ismeretlen árnyalatúra színeződött – makrancoskodó végtagjaikat rángatták vagy csak húzták maguk után. Reszkettek a legyezőszárnyaik. Néhányan még mindig próbáltak együttműködni velünk. Küzdöttek a függőségük ellen. Összeverődtek a barikádok előtt és látványosan meg sem próbáltak megtámadni minket, hogy ezzel is mutassák jó szándékukat. Szólongattak minket. Ilyenkor hívtuk MagDát, RanDolphot vagy a bizottság valamelyik másik konzulját, akik megpróbáltak tárgyalni velük.

A Gazdák néha energiacellákat, üzemanyagot, csodával határos módon tisztán maradt biotuningot hagytak hátra. Cserébe ételt adtunk nekik vagy gyógyszert, amelyet ők már nem tudtak legyártani. Csak EzRa hangjáért könyörögtek, amit mi minden alkalommal megígértünk nekik. Ha gyanították is, milyen elven működnek a hazugságok és ha sejtették is, mennyi igaz az ígéreteinkből, akkor sem láttuk rajtuk a gyanakvást. Reménykedve várakoztak. Gyakran csak akkor széledtek szét, ha a kevésbé összeszedett fajtársaik elzavarták őket.

A legelkeseredettebb orátoltak, akik képtelenek voltak a tudatos tervezésre, teljes erővel rontottak a barikádoknak, fürgén és hatalmas lendülettel vetették rá magukat a törmelékre, kiabáltak és vadul csapkodtak adományozószárnyaikkal. Visszavertük őket. Ha kellett, öltünk. Láttam meglőtt ariekaiakat, másokat bombák téptek szét, megégette őket a biotuningolt fegyverek maró köpete, vagy pengékkel szúrták le őket. Akik először oltottak ki ariekai életet, egész addigi, reflexszerű tiszteleten alapuló életüket tagadták meg: puskát szorongató férfiak sírták el magukat. De csak az első alkalommal.

Állatok surrantak be az elveszített utcákra. Altborzok, rókák, majmok bóklásztak a kátyúk között. Csonkok kúsztak fel az ereszcsatornákra és fáradtságos munkával próbálták kinyitni az ablakokat. Nagy ritkán valamelyik őr mélységes lehangoltságában kilőtt egy állatot, amitől ilyenkor szétszaladt a falka, de hamarosan elterjedt, hogy terrai állatot megölni balszerencsét hoz. Helyette egészen új sportként a csapkodó, totyogó, furcsán imbolygó ariekai állatokra vadásztak. Azt senki sem tudta, vajon a nem terrai és nem helyi eredetű csonkok minek számítanak, ezért azokat inkább békén hagyták.

Inkább nem is gondoltunk fogyatkozó élelem– és energiakészleteinkre, vagy arra a sok mindenre, aminek szűkében voltunk. A széthajigált szemétből emelt falakkal együtt hízott nagyra a saját mitológiánk, a végsőkig kitartó ellenállók és az őrjöngő hordák legendája. Ez segített. Esténként kisebb csoportok gyülekeztek a megmaradt negyedekben. Meglepetten tapasztaltam, miben találtunk vigaszt ezekben az időkben. Művészek túrták fel az archívumokat, digitális régészekként ástak lefelé a több millió órát kitevő filmtárba, vissza a diaszpóra előtti időbe. Kortól szétrozsdált, ősrégi fikciókat játszottak le nekünk.

– Ezek rómaiak vagy György-koriak – magyarázta nekem az egyik szervező. – Bár korai anglót beszélnek.

Színüket veszített férfiakat és nőket néztünk, akik durva szimbolizmussal egy védművekkel megerősített házból vertek vissza ocsmányul betegnek látszó alakokat. Aztán visszajöttek a színek, és hőseink egy áruval megrakott épületben küzdöttek a még betegebbnek látszó, könyörtelen hullámokban érkező ellenfelekkel. Természetesen ebben a történetben is saját magunkat láttuk.

Tudtuk, hogy előbb vagy utóbb át fognak törni a védelmünkön. Az ariekaiak bejutottak a zónánkat szegélyező épületekbe, megkeresték a hátsó ajtókat és az oldalbejáratokat, a nagyobb ablakokat vagy akár a lyukakat a falon. Néhányan a bejáraton keresztül rontottak ki az utcáinkra, és mindent szétdúltak, ami csak eléjük került. Akik még homályosan emlékeztek valamire, azok megpróbáltak eljutni a konzulátusig. Éjszakánként jöttek, mint a sötétben motozó szörnyek, a mesebeli rémek.

Nem ők jelentették az egyetlen veszélyt: voltak emberbanditák is. Az a pletyka járta, hogy az egyik bűnszövetkezetben kedisek és shur’asik is dolgoztak a terraiak mellett. Ezt azonban semmi sem bizonyította. Mégis, amikor az egyik barikádnál, ahol egyértelműen emberek okozták a felfordulást, később egy shur’asi holttestre bukkantak, suttogva terjedt el a magyarázat, hogy ő is a fosztogatók közé tartozott. Ennek a fajnak az egyedei csak erőszakos úton vagy balszerencsés módon halhattak meg, és minden egyes shur’asi halál olyan eposzi tragédiának számított, mint nekünk a bűnbeesés.

Az eltakarított ariekai halottak közül nem mindet a mi fegyvereink vagy a függő Gazdák értelmetlen barbársága ölt meg. Néhányukkal jóval átgondoltabb, idegen brutalitás végzett.

– Akiket korábban már láttunk – közölte velem Bren. – A szárnyatlanok. Miközben a függők miatt aggódunk, róluk sem szabad megfeledkezni.

– Hol van YlSib? – kérdeztem.

– Teljesen épeszűek ám – mondta. – Megfelelő módszerekkel lehet élni a másik városban is. Yl, Sib… meg a többiek ezt csinálják. Tudod, hogy a konzulkodás nem mindenkinél válik be.

– Fel kell számolni azt a helyet, Bren. Jézusom! Nem tarthatjuk így ezeket az embereket!

– Tudom.

Nála töltöttem az éjszakát. Második alkalommal. Még annál is kevesebbet beszéltünk, mint első ízben, de ez rendben volt, minden a lehető legnagyobb rendben volt aznap.

– Szerinted vannak három hangból álló nyelvek? – kérdeztem az éjszakának egy bizonyos pontján.

– Hatalmas világ van odakint – mondta. – Persze. És négy meg öt hangból álló nyelvek is.

– És olyan helyek is vannak – mondtam még –, ahol az exotok beszélik úgy az anglót, amitől az emberek teljesen megbolondulnak.

Meztelenül álltunk az ablaknál, Bren átkarolta a vállamat, én átöleltem a derekát, és hallgattuk a külvilág neszeit, lövéseket, kiáltásokat, csörömpölést.

Másnap kora reggel valaki megcsörgette Brent. Nem árulta el, ki volt, és ezért nagyon megharagudtam rá. A határzónába kellett rohannunk. Egy ariekai horda közeledett. Áradatként rontottak a barikádokra: a józan ész legutolsó szikrájával megszervezett invázió volt ez. Nyomatékosan hangsúlyoznánk igényünket EzRa hangjára, köszönjük! – harsogták a gyilkolni jött ariekaiak. – Elképzelhető, hogy esetleg halljuk EzRát beszélni?

Az őrök erősítést kértek. Hamarosan megjött MagDa, a bizottság tagjai és a konzulátusiak. Gyorsan kitenyésztett, fül nélküli fegyverállatokat használtunk, rohammunkában legyártott golyókat, eldobható furkósbotokat, műanyag számszeríjakat és szőnyegrögzítő szegecsekből eszkábált lövedékeket, és végül visszavertük a Gazdákat. A cafatokra szaggatott ariekaiak haláltusájuk közben udvarias könyörgéseket üvöltöttek felénk: Kifejezetten fontos lenne számunkra, kérem! – Zellék surrantak el a barikádokon, és azokat is lelőttük. Kedisek harcoltak az oldalunkon. Shur’asik hozták az árammal töltött fémhuzalokat. Megpillantottam Simmont, aki mesterien célzott a valaha rosszabbnak számító kezével.

Az ariekaiak minimális szervezettséggel könnyedén lerohanhattak volna minket, de kábítószer nélkül cselekvőképtelenné váltak. Saját halottaik kupacain kellett átkecmeregniük. Megjelentek a dögevők, az elvadult házakból levált antitestek. A mi madarainknak elég volt beleszagolni a mészárlás fölött gomolygó szagokba, és már menekültek is. Könnyezett a szemem az ariekai belsőségek maró kipárolgásától. A mellékutcákból lárma hallatszott. Valami megtámadta a Gazdákat. Kiabálva próbáltam felhívni rá Bren figyelmét. Az öncsonkító ariekaiak hadserege támadásba lendült. A többiek közé vegyülve, titokban érkeztek. Bren kifejezéstelen arccal nézte őket, mi pedig tátott szájjal figyeltük, milyen brutálisan szórták szét drogfüggő fajtársaikat.

– Bren ért ide elsőként – mondta nekem Da halkan. Magra nézett, aki éppen Brennel beszélgetett. – Meg te. Tudta, mi fog történni, igaz? Honnan?

A fejemet ingattam.

– Sok embert ismer.

– És te?

Nem akartam megemlíteni YlSibet. Da nem volt ostoba: az sem lepett volna meg, ha mindenről tud, beleértve a fontos háttéremberek nevét is.

– Ne csináld már – mondtam.

– Mit titkolsz, Avice?

Nem válaszoltam, de a szemébe néztem, nehogy úgy tűnjön, mintha zavarba jöttem volna vagy szégyenkeznék – ha tudta is, hogy valamit rejtegetek, ebből arra is rájöhetett, hogy tiszteletből teszem. Ebben a pillanatban megcsörgettek, ismeretlen számról, és bárki is volt az, képet vagy tridet nem adott, a hangja pedig felismerhetetlenül tompán zümmögött.

– Nem értem! – kiabáltam. – Ki az? Megismételné?

Az ismeretlen így is tett, és most már hallottam. Elakadt a lélegzetem, és csak remélni mertem, hátha rosszul értettem, és kihangosítottam, hogy Mag meg Da és Bren is hallja. Még egyszer, ugyanaz, jóval érhetőbben:

– CalVin halott.

A szobájukban csak az ivászat és a szex után maradt káosz fogadott minket. Hiába csörgettük őket, nem vették fel. Végigjártuk a kedvenc klubjaikat, ahol undorral láttam, hogy néhányan még mindig ugyanúgy próbálják kimosni az agyukból a világvége tudatát. Azt mondták, napok óta nem látták CalVint. A legutolsó alkalommal egy közönyös férfi kíséretében érkezett.

Sorban jártuk végig a helyeket, de sehol sem jártunk sikerrel. Hirtelen rájöttem, ki lehetett CalVinnel. A ház felé kanyarodtunk, ahol valaha laktam, ahol valaha Scile lakott – miután elköltöztem, ő visszacuccolt. A kulcsom még nyitotta a zárat. Mindenhol Scile holmijai hevertek, látszott, hogy itt él, de nem volt otthon. Egy nekem címzett boríték hevert az ágyon, amelyen valaha közösen osztoztunk. Valaki már felnyitotta. Kibontottam. Eljött a búcsú ideje – olvastam, aztán felkaptam a fejemet.

A másik szobában megláttam CalVint. Az üzenet tévedett: CalVin nem halt meg. Csak Vin. Lassan lengett a kötélen. Cal némán nézte ingaszerűen precíz mozgását. A másik ágyon másik boríték hevert.

Cal rám nézett. Isten tudja, mit láthatott az arcomon.

– Nem éreztem – mondta. – Nem tudtam… Ki volt… – Megérintette a nyakát, a csatlakozóját. – De visszakapcsoltuk. Tudnom kellett volna. De nem tudtam. Hogyan… Nem tudtam.

A hangja állatias volt a fájdalomtól.

– Hogyan?! – üvöltötte. – Ki ez, ki ez itt?! – Elhunyt doppeljére mutatott, aki minden törvényszerűséggel dacolva mégis egyedül volt halott.

Hatodik rész

ÚJ KIRÁLYOK

17

Órákig szorongattam Scile levelét, valószínűleg anélkül, hogy tudatában lettem volna. Cal mellett maradtam, miután a konzulátuson nyugtatókat kapott.

– Levágtátok? – kérdezte.

– Gondoskodtunk róla – feleltem.

– Miért vagy velem? – kérdezte. Mindenki más csak jött és ment.

– Mindjárt itt lesz MagDa – mondtam –, de el kell intézniük…

– Nem úgy gondoltam… – kezdte, majd pár másodpercre elhallgatott.

– Nem panaszképpen mondtam, Avice. Vin meghalt… miért vagy velem?

Még most is nehéz volt kimondani, amit hónapok óta tudtunk, elismerni, hogy valamiben mégis különböztek. Sokáig nem szóltam, majd végül csak vállat vontam.

– Tényleg nem tudtam. – Ezt csodálkozva mondta. – Muszáj volt… néha különváltunk mostanában, mert muszáj, de csak egy kicsit. És én csak… csak… azt hittem, Scile-lal dolgoznak…

Letette az ágyra a doppelje neki szóló levelét. Nem tiltakozott, amikor elvettem. Látogatók jöttek, ennivalót hoztak, együttérzőn mormoltak: CalVint viharos gyorsasággal nyelte el az önzés, miközben mások próbálták rendbe hozni a világot. De Cal és CalVin valaha olyan fontos személy volt, hogy annak még így is maradt valamennyi utóhatása. CalVin a konzulok vezető egyéniségének számított. Sokan azt tippelték, hogy JoaQuin után ő lesz a konzulátus feje. Számos bizottsági tag szemében a bukásuk nem kudarc volt, hanem inkább betegségből eredt, amelynek aztán ez lett a rettenetes következménye. Kihajtogattam Vin levelét.

Nem olyan vagyok, mint te. Bocsáss meg nekem.

Mondj valamit A-nak a nevemben.

Kérlek, bocsáss meg. Nem vagyok olyan erős. Nem bírom tovább.

Talán mindig is abban bíztam, mindig is azt reméltem, ami a második sorban állt.

– Most már tudod, mire kért meg – szólalt meg Cal. – Szóval mit mondjak neked? – És bármennyire is próbált ellenszenvesen beszélni hozzám, megszakadt a szívem, amikor elcsuklott a hangja. A másik levélre pillantottam, Scile üzenetére. – Azt hiszem, ez… Vin találta, mielőtt… – mondta Cal.

Nem is vettem észre, mikor lépett be MagDa és Bren. Akkor jöttem rá, hogy nem vagyunk egyedül, amikor Cal valami olyasmit mondott, hogy „Avice Benner Cho meg én éppen búcsúleveleket hasonlítgatunk össze.”

Drága Avice – így kezdődött az üzenet.

Drága Avice!

Eljött a búcsú ideje. Útra kelek. El innen. Remélem, meg tudsz nekem bocsátani ezért, de nem maradhatok, nem raboskodom itt tovább…

Itt megálltam és ismét összehajtottam a levelet. Még Cal is némi együttérzéssel pillantott rám.

– Valaha sokat jelentett nekem – mondtam. – Erre nem vagyok hajlandó. – Ez nem az az ember, akihez feleségül mentem, ezt is mondhattam volna, hogy aztán megbotránkoztassam őket hideg kacagásommal. Elképzeltem a lángoló lelkű látnokot, akibe valaha szerelmes voltam, láttam magam előtt, amint éppen ő az, aki Konzulvárosban kóvályogva keresi a helyet, ahol végezhet magával. Vajon mikor találjuk meg? – gondoltam.

MagDa kivette a kezemből a levelet. Da elolvasta, átnyújtotta Magnak.

– El kellene olvasnod – mondta Da.

– Nem fogom – mondtam én.

– Sok mindent elmagyaráz. Az… elméleteit…

– Jézus Krisztus Pharotekton rakja bele, MagDa, akkor sem fogom elolvasni! – Addig meredtem rájuk, amíg el nem fordították a tekintetüket.

– Kigyalogolt az életéből. Vége. Leszarom a valláselméleti baromságait. Megmondjam, mi áll a levélben? A Nyelv Isten beszéde. Az ariekaiak angyalok. Scile talán a küldöncük. És most eljött a bukás pillanata. A hazugságaink rontották meg őket, jól mondom?

Bren rezzenéstelen arccal nézett rám. MagDa feszengve toporgott, de nem tagadhatták, hogy igazam van.

– Azt hiszed, csak te szenvedsz? – kérdezték. – Szedd össze magad, Avice, és fogd ezt a levelet.

– Vin ezt olvasta – Mag vagy Da Scile üzenetét lobogtatta előttem –, rögtön azelőtt, hogy kinyírta volna magát, ha nem tűnt volna fel!

– Mire készültek? – kérdeztem. – Mi járt Vin fejében? Scile ír valamit erről… – De rögtön meg is bántam, hogy egyáltalán megkérdeztem.

– Nem bírta itt tovább. Csak ennyit ír – felelte Bren. – Ezért elment. És felsorolja az okokat. Amelyeket az előbb elmondtál.

Az öncsonkított, szárnyatlan ariekaiak egyre vadabbul gyilkolták fajtársaikat. Bren felderítőútra küldte a kameradarazsakat. Biztosra vettem, hogy a ködös tippeket YlSibtől és a többi hasonló informátorától kapta. Végignéztük, hogyan csapnak le a süket ariekaiak, kamerarajokat küldtünk a házak tetemeibe, és a tátongó gödrökbe, ahonnan elvonultak, ahol már szublimálódtak a néhai épületek. Fogalmam sem volt, mit keresünk. Scile egyáltalán nem említette, melyik irányba indul meghalni, én pedig újra meg újra elképzeltem, milyen lesz, amikor valamelyik felvételen felbukkan a teste. De nem bukkant fel.

Ahol az új, szárnyatlan falka élt a romok mélyére behúzódva, ott egymást megérintve, mutogatva zajlott a kommunikáció. Ha meglátták valamelyik kameránkat, azonnal megsemmisítették. Vadásztak az orátoltakra.

Néhány ariekai még nem süllyedt olyan mélyre, mint az élőhalott függők, és akkora düh sem feszítette őket, mint az igazságosztókat: a biotuningoló keltetőkben vagy azok csontvázai között bujkáltak, és olyan őrülten hadartak, hogy még Bren is alig bírta értelmezni őket.

– Életemben nem hallottam így beszélni a Gazdákat – mondta. – Valami történik.

A Gazdák próbáltak életben maradni. Kiabálva követelték EzRa hangját, és a napok óta néma hangosbeszélők körül vertek tábort, amelyeket úgy tisztogattak, mintha totemek lennének. Gondoskodtak a kevés megmaradt fiatalról, és megvédték a már elborult tudatú időseket, akik szintén függők voltak, csak már nem tudtak róla. Egyszer tanúi lettünk egy leszámolásnak, a nyomokban még civilizáltak kis csoportja és a botorkáló roncsok között, akik az agyatlan öregeket bámulták, és éhesen mozgatták a szájszervüket.

Amikor egyedül maradtam, más felvételeket néztem. A határzóna kameráinak archívumát túrtam fel arról az estéről, amikor megtaláltuk Vint – erről senki sem tudott –, és végül rábukkantam arra a néhány másodpercre, amelyen még éppen látni a férjemet, amint kisétál Konzulvárosból. A nézőpont váratlan ugrással egy másik kamerára váltott, Scile az egyik alacsonyabb barikád külső oldalán ereszkedett lefelé.

Egyszer felnézett, valószínűleg egy másik kamerára, de azokat a felvételeket sohasem találtam meg, ezért az arcát sem láttam. De azt tudtam, hogy Scile az. Aztán ment tovább, nem túl lassan és a depresszió látványos jele nélkül. Úgy ballagott be az életveszélyes utcába, mint aki felderítőútra indult, legalábbis abban a pár másodpercben, amit még láttam, mielőtt a jel akadozni kezdett volna. A kamera utána már csak az üres utcát mutatta.

Wyatt, Bréma feleslegessé vált embere több hetes fogsága alatt folyamatosan azt követelte, hogy hallgassuk meg. A bizottság valamilyen ködös és bürokratikus igazságérzettől hajtva végül beleegyezett. Wyatt bepánikolva fenyegetőzött, és azt üvöltözte, hogy nem ismeri el a fennhatóságunkat. Végül nem kerestük fel többet.

Páran úgy gondolták, hogy még az utolsó pillanatban sikerült vészjelzést küldenie Brémába. Ha ez meg is történt, és a segélykérő rakétát megfelelően programozták, akkor is hónapokig eltarthatott, amíg elérte a célpontját, és újabb hónapokba, amíg onnan az immeren át bármilyen válasz érkezik. Az már késő ahhoz, hogy ha zendülőkként is, de megmentsenek minket.

Amikor MagDa először szólt, hogy Wyatt megint kihallgatást követel, nem sokat foglalkoztam a dologgal. Magánzárkában tartottuk, a képzeletbeli brémai ügynökök miatt, akiknek esetleg parancsokat adhatott volna.

– Végül csak meghallotta, mi történt Rával – közölte Mag. – Most már tudja, hogy meghalt. – Bármennyire is elzártuk a külvilágtól, meglepett, hogy ilyen sokáig tartott, mire eljutott hozzá a hír. – Szerintem ezt neked is látnod kell. – A Wyatt cellájában felszerelt kamera adását néztük.

– Hallgassatok ide! – Egyenesen a kamerákba beszélt. – Tudom, hogyan vethettek véget ennek az egésznek! Higgyetek nekem! Mikor halt meg Ra, szerencsétlenek? Hogyan segíthetnék rajtatok, ha nem avattok be semmibe? Vigyetek Ezhez! Ha önállóságot akartok, hát csináljátok, legyetek köztársaság, nem érdekel. Leszarom. Nem számít. Legyen, ami nektek tetszik, de ha azt akarjátok, hogy legyen Konzulváros is még addig, akkor engedjetek ki innen, az isten szerelmére. Én le tudom zárni az egészet. Csak vigyetek át Ezhez.

Láttuk már hízelegni, láttuk már tombolni, de ez most új volt.

A határzónát állandó ostrom alatt tartották az orátoltak és új ariekaiai ellenségeik. Aznap, amikor megindult ellenünk az új roham, amely minden jel szerint az utolsónak ígérkezett, MagDa, Bren, a bizottság legjobb emberei és én felkerestük Wyattet.

A konzulvárosi börtönt még mindig őrizték néhányan, akik kötelességtudatból nem szöktek meg – és azért, mert nem tudták, hova mehetnének. Wyatt addig nem volt hajlandó elmagyarázni semmit, amíg – megfelelő őrizettel – át nem kísértük Ezhez. A félkonzul a cellájában ült, mocskos formaruhában.

– Mégis, mit hittetek? – motyogta Wyatt. Hozzánk beszélt, de a tekintetét le sem vette Ezről. – Mit gondoltatok, hogyan ment ez az egész? – kérdezte. Bólintott, majd hozzátette: – Üdv, Avice.

– Wyatt – feleltem. Fogalmam sem volt, miért éppen engem pécézett ki magának.

– Két idegen, két barát, akik mit tesz isten, ekkora pontszámot értek el azon a rohadt Stadt-féle empátiateszten? Édes feltöltött Krisztus, tényleg ennyire ostobák vagytok? – Aztán lassan csóválta a fejét, és bocsánatkérően leengedte a kezét – nem akart harcolni. – Figyeljetek ide. Nem csak úgy megtörtént: ezt megtervezték. Értitek? – Ezre mutatott. – Tegyétek a rohadékot egy szkennerbe és nézzétek meg a fejét.

Szavaiból kimondatlanul is az következett, hogy bármi is legyen az, amit ki akart fejteni nekünk, talán megváltoztathat mindent, adhat némi fogódzkodót, valamennyi reményt. Ha ez igaz volt, akkor erről Eznek is tudnia kellett, de nem szólt, nem csinált semmit. Ő már minden esélyét elherdálta.

– Tegyétek be a szkennerbe – mondta Wyatt. – Majd meglátjátok. Ezt az embert legyártották. – Brémában. – Ehhez az információhoz csak nekem volt jogosultságom – folytatta. – Ha még nem törtétek össze az adattárolómat, talán megvannak még rajta a parancsaim. „Ez”. Joel Rukowsi ügynök. Megadom a jelszavakat.

– Rukowsi különleges képessége abból állt, hogy a többségünk számára elérhetetlen fogékonysággal alakított ki mentális kapcsolatokat. Nem közvetlen személyekkel, hanem általánosságban. Nem volt ikertestvére és senkivel sem ápolt olyan szoros barátságot, hogy kialakulhasson közöttük bármilyen ösztönös kötelék. Erre a képességre nem létezett megfelelő kifejezés semmilyen nyelvben, ezért tévesen empátiának nevezték. Rukowsi nem érezte mások érzelmeit: a tehetsége inkább gonosz kis trükkök formájában jelentkezett.

– Valaha kihallgatóként dolgozott. Szakmája virtuóza volt – pontosan tudta, mikor fog megtörni az alany, mikor és mit kell erőltetni vagy megígérni, mikor hazudtak és mitől mondtak igazat. Még fiatalon találtak rá, és utána sokáig tökéletesítették különös szakértelmét, gyakorlatokat végeztettek vele, megtanították összpontosítani, sőt ennél jóval mélyrehatóbb módszereket is bevetettek. Teljesen megváltoztatták.

A társaim pusmogása megakasztotta Wyattet. Hangos csettintéssel csendre intettem őket.

– És? – kérdeztem. Mutattam Wyattnek, hogy folytassa. – Mit… csináltak belőle? Gondolatolvasót? – Ez távolabb ült, ahol semmit sem hallott ebből a beszélgetésünkből. Lehorgasztott fejjel gubbasztott. Bárcsak megütné valamelyik őr, gondoltam.

– Természetesen nem – felelte Wyatt. – Telepátia nem létezik. De a megfelelő szerekkel, beültetésekkel és vevőkkel át lehet billenteni az agyat a megfelelő fázisba. Elég ennyi. Ha valaki olyan érzékeny, mint ő… – Erre gúnyosan felnevettem. Wyatt megvárta, amíg befejezem. – Tudod jól, hogy értettem. Ritka az ilyen ember, de ha dolgoznak vele, ha sikerül megtalálni neki a tökéletes partnert a megfelelő hardverrel… – Megkocogtatta a fejét. – A mi „Ezünk” képes olyan hatást kelteni, mintha ugyanaz a személy lenne, mint a másik. – Kezével hullámzó mozgást, szinuszgörbét imitált.

– Ugyanaz a kimenete. A módszernek van némi köze a csatlakozók technológiájához, de sokkal hatékonyabb, és egymásra fikarcnyit sem hasonlító agyakon is működik, feltéve, ha az egyikük… és most akkor idézőjelben mondom… érzékeny.

– Kezdetben teljesen mást terveztek, a személyiségszenzorokat akarták átverni, hogy az ügynökök megússzák a szkennelést… agyhullámok másolását, ilyesmiket. Aztán egyszer csak eszükbe jutott valami egészen más. Azt tudtad – folytatta lassabban –, hogy állítólag egyszer régen megpróbálták kitenyészteni a saját doppeljeiket? Charo Cityben? A gyarmat megalapítása idején. – A fejét csóválta. – Nem igazán jött össze. A sztori úgy szól, hogy éveket ölnek bele a kutatásba, de nincsen ariekai teszthallgatóságuk, fogalmuk sincs, mi zajlik Konzulvárosban… akkoriban még ritkábban jártak a pépék… és végül olyan párokat kapnak, akik Brémában teljesen életképtelenek. – Kezével mutatta, mennyire két különböző emberről volt szó. – Vagy bárhol máshol. Nem igazán megbízhatóak.

– És akkor megtalálják Rukowsit. Mire úgy gondolták, végre itt a megoldás a réges-régi problémára.

– A legnagyobb rejtély még így is megválaszolatlan maradt, mert senki sem tudta, vajon a Gazdák pontosan mit hallottak a konzuljaink hangjában: Charo City mindössze abban az egy dologban lehetett biztos, miszerint a beültetések, turbók, vegyszerek és több száz óra kiképzés után Joel Rukowsi és ügynöktársa, Coley Wren nyelvész, kódnevén Ra, bámulatos pontszámokat ért el a Stadt-skálán.

– Azt senki sem tudta, vajon az ariekaiak Nyelvnek hallják-e majd a beszédüket – de az egyetlen módszer, amellyel ezt meg lehetett ítélni, az a Stadt-teszt volt, és azon az ügynökök – legalábbis minden jel szerint – átmentek. És ha mégsem váltak volna be, ha úgy mondtak volna csődöt, ahogyan azt uraik és parancsolóik elképzelték, és EzRa beszédét legfeljebb udvarias értetlenség fogadta volna, akkor sem történik semmi különös. Két hivatásos ügynökre hosszú és unalmas kiküldetés vár a következő brémai hajó érkezéséig. De mi van akkor, ha sikerrel járnak?

– Nem vagytok ti ostobák – mondta Wyatt. – Akkor minket miért néztek annak? Azt hiszitek, elkerülte a figyelmünket az a sok provokáció, a kamu értekezletek, a titkos szervezkedés, az engedetlenség, az elcsalt adók, a megbütykölt biotuning, amelyből a legjobbakat megtartottátok, vagy úgy intéztétek, hogy rajtatok kívül senki más ne tudja kezelni? Azt hittétek, mindezt észrevétlenül megtehetitek? Az isten szerelmére, több százezer órája tudjuk, hogy ki akarjátok kiáltani a függetlenséget!

Nem is olyan régen a csend, amely a szavait követte, felért volna egy hadüzenettel. Most, az új időszámítás kezdete óta ez csak csend volt, semmi más. A vallomás nem kinyilatkoztatásnak tűnt, legfeljebb udvariatlanságnak. Wyatt a szemét dörgölte.

– Ez csak egy történelmi fázis – mondta. – Kamaszkor. Minden gyarmat átesik rajta. Az óránkat is hozzátok lehetne igazítani, a kurva mindenit. Ez az ötödik kiküldetésem. Ezelőtt a Bérit Blue-n voltam, Dracosiban, Chao Polisban. Mond ez valamit? Jézusom, tudtok ti olvasni egyáltalán? Letöltitek valaha a pépék adatállományát? Specialista vagyok. Azokra a kihelyezett helyőrségekre küldenek, ahol már alig várják, hogy kirobbanjon a bunyó.

– Te pedig csírájában fojtod el a lázadást – mondta Bren.

– Isten őrizz! – mondta Wyatt. – Lehet, hogy maga itt a titokzatos öregember, de én odakintről jöttem, és eléggé egyértelmű, mennyire nincsen képben. Bérit Blue-nak sikerült, és alig egy aprócska háború volt az ára. – Hüvelyk– és mutatóujja között mutatta, milyen kicsike is volt az a háború. – Dracosi kikiáltotta a függetlenségét. Chao Polison valahol félúton tartanak a tárgyalások, de a végén úgyis összekalapálunk egy területi autonómiát. Ennyire kegyetlennek tart minket, Bren? Mindannyian szabadok… és mind a miénk. – Megvárta, amíg ezt emésztjük egy kicsit.

– De mindig vannak kivételek. Konzulváros túl messze van Brémától, és ilyen távolságból túl körülményes bármit is igazgatni. Ráadásul még nem álltok készen a függetlenségre. A tervek szerint nem is mostanában kaptátok volna meg. Az egész a Nyelv hibája, az zavart meg titeket. Azt hiszitek, mások fölött álltok. Vagy mondjam azt, hogy hittétek? Úgy viselkedtetek, mintha ez a város a birtokotok lenne. És bizonyos értelemben igazatok is volt: ellentétben az arisztokrácia összes többi változatával, amelyet eddig láttam, ti tényleg nélkülözhetetlenek vagytok. Voltatok. Ezért ezer éve ti választottátok ki az utódaitokat. Gratulálok! Feltaláltátok az öröklődő hatalmat.

– Viszont közületek mindenki, minden konzul és minden egyes vezír, minden konzulátusi hivatalnok brémai alkalmazott. „Konzulok”, értitek? Mit gondoltok, kit képviselnek? Azt veszünk fel, azt rúgunk ki, akit csak akarunk. És bárkit lecserélhetünk.

EzRát próbának szánták. A művelet célja egyszerű volt: megfosztani a konzuljainkat a hatalomtól, és megtorpedózni az önállósodási törekvéseket. Az ügynökök sikere mindent megváltoztatott volna. Két-három segélyhajónyi idő alatt teljesen felborították volna a gyarmat társadalmi rendszerét. Ha már nem csak a konzuljaink képesek beszélni a Nyelvet, onnantól kezdve minden apparatcsik, karrierdiplomata és kormányhű támogató lehúzhat pár helyi évet Konzulvárosban, amelynek a túlélése már teljesen Brémától függött volna. A konzuljaink lassan, doppelenként, fél-konzulonként kihalnak, és bár meggyászolták volna őket, a pótlásuk már szóba sem jön. A keltetőre lakat kerül. A szanatórium lassan kiürül, amint sorban elhunynak a selejtek, és már nem érkezik utánpótlás.

Ez lett volna a vérontás nélküli, elegáns, lassú, brémai hatalomátvétel. Hogyan is kérhettünk volna függetlenséget magunknak, ha a Gazdákkal ápolt kapcsolatunk, vagyis a puszta létezésünk a brémai hivatalnokoktól függött? Konzulváros kizárólagos monopóliuma a Nyelv, és Bréma pontosan ezt akarta elvenni tőlünk EzRával.

És ez hiba volt, egy egész világot elpusztító tévedés. Ostobának nem lehetett nevezni: inkább rettenetesen nagy balszerencsének. A psziché és a fonetika együttes mellékhatásának. Teljesen logikus volt, hogy valami ilyesmivel próbálkoztak. Birodalomhoz illő elegáns manőver lett volna. Nyelvpedagógiával és bürokráciával vívott ellenforradalom.

– A biotuning… fontos – mondta MagDa. – Nélkülözhetetlen.

– És a helyi ásványkincs is értékes. Meg pár más dolog.

– De akkor is.

– Ne már.

– Minek ez a felhajtás?

Jelentéktelen porfészek vagyunk – valójában ezt magyarázták. Minden megjátszott gőg és kényszeres tagadás nélkül. A legtöbben az életünk során legalább egyszer már eltűnődtünk azon, miért nem hagyták soha kimúlni Konzulvárost.

– Azt hittem, lesznek köztetek olyanok, akik ezt felfogják – mondta Wyatt. – Akik pontosan megértik, mi folyik itt. – És egyenesen rám nézett.

Felálltam és karba fontam a kezemet. Lenéztem rá, egyenesen az arcába. Mindenki rám pillantott. Sokáig nem szóltam.

– Az immer – mondtam végül.

Jártam városokban, amelyek kivájt sziklák üregeiben bújtak meg, és bolygókon, amelyeket finom fémcsipkeként hálóztak be az egymás mellett sorakozó városok, szikkadt világokon, ahol nem lehetett belélegezni a levegőt, rengeteg kikötőben, és olyan helyeken, amikről egy szót sem tudnék mondani. Akadtak közöttük függetlenek. Sok világ – akár szabad volt, akár nem – Brémához tartozott.

– Nem hagyják, hogy akár egyetlen gyarmat is bedőljön – mondtam. Ezt mindannyian hallottuk már. – Soha. – Az sem számít, ha az elszállítás költsége sokszorosan felülmúlja a kolóniáról érkező csecsebecsék és szaktudás összegét, Bréma akkor sem hagyná elpusztulni ezt a várost, a városukat.

Társaim lassan bólogattak. Wyatt nem.

– Jézusom, Avice! – mondta. – Tudod, hogy hangzott ez? „Kormányunk egyik fundamentuma.” – Különös kárörömmel idézett, mint egy lázadó funkcionárius, aki hangsúlyozásával hazugsággá alakítja az ezerszer eldarált sorokat. – Van fogalmad arról, valójában hány gyarmatot hagytunk magára? Te láttad a térképekre rajzolt jeleket, az immerben lebegő sírköveket.

Sok történetet hallottam emberi és emberi/exot romokkal borított bolygókról, az idegen világok nyúlós sarába omlott toronyházakról. Véletlenül fellelt, kihalt országokról, amelyeket tudatosan vagy váratlan katasztrófa miatt kellett elhagyniuk lakóiknak – néha pedig örök rejtély leple borította, mi történt valójában. Ezek voltak az immerülők legordasabb kliséi. Hirtelen elszégyelltem magam, mert a kihalt városokra gondoltam, és arra, hogy még ezzel a tudással is fel tudtam volna mondani a kormányom hazugságait.

– Ha Bréma érdekei úgy kívánnák – mondta Wyattt –, magatokra hagynánk benneteket, és én felügyelném a folyamatot. Nem azért tettünk ennyi erőfeszítést, mert kormányzatunk alapvető hite, „hogy nem hagyunk magára egyetlen gyarmatot sem.” – Újra várakozó pillantást vetett rám: Próbáld meg még egyszer.

Az atlaszokra gondoltam. Felnéztem, a mennyezeten át egyenesen a Roncsra. Minden jelenlevőnél többet tudtam az immerről, Wyattet is beleértve. Halványan felrémlett néhány beszélgetés, egy kormányos szégyenlős lelkesedése, akinek eszébe sem jutott, hogy véletlenül titkokat kotyog ki.

– A peremvidéken vagyunk – közöltem a munkatársaimmal. – Az immer legszélén. Ők pedig innen indítanák tovább az expedíciókat. Konzulvárost megállóhelynek, támaszpontnak szánták.

– A biotuning meg az a sok minden más – mondta Wyatt. – Nagyon szép és jó dolog. De Avice Benner Cho jól beszél. Sokkal nagyobb figyelmet kapott ez a porfészek, mint amennyit megérdemelt volna.

Egyikünk sem nézett Mag vagy Da felé. Most már mindannyian tudtuk, amit ekkorra néhányan már gyanítottunk, hogy szeretőjük, Ra ügynök volt, aki mindannyiunkat elárult. Az nem lepett meg, hogy valamiben mesterkedett, az viszont őszintén megdöbbentett, a céljai mennyire ellentétesek voltak Konzulváros fennmaradásával. És az, hogy Ra még akkor sem szólt semmit, amikor a válsághelyzet mindent a feje tetejére állított. Habár fogalmam sem volt arról, MagDa mit tudhatott.

Hiányzott az immer. A káosza és a tömege, ami tajtékozva örvénylett a mindennapi tér elképzelhetetlenül távoli részeibe tartó hajók körül, a végtelenül vén nem-térbe alámerült bárkák falain túl. Elképzeltem, milyen lenne egy felfedezőhajón szolgálni, az ismeretlen, zabolátlan közegre tervezett járművön, amelyet életveszélyes zónákba repítenek az áramlatok, és immeranyagból összetapadt cáparajok között veri vissza a véletlen vagy az előre kitervelt támadásokat. Nem hittem a felfedezők nemes mítoszában, de a gondolat, a terv lenyűgözött.

– Töltőállomásokat kellene építeniük – mondtam. – Itt nagyon nehéz kilépni az immerből, ezért még több jeladóra lenne szükségük. – Jelzőbóják lebegnének odakint, félig az immerben, félig a mindennapi világban, fénycsóvák és a fények immeranalógiái kalauzolnák a jövevényeket. Konzulváros fölött többé nem csak a Roncs csillámlana az éjszakai égen. Parányi fényszikrák pettyeznék a sötétséget. És miközben a hajók mohón nyelik magukba az üzemanyagot, az ellátmányt, a létfenntartó rendszerekhez szükséges vegyületeket, amíg feltöltik az adatcsomagokat és a legújabb immervert, a legénységük Konzulvárosban üti el az időt. – Kikötővárost csinálnának belőlünk – mondtam.

– Ez lenne az utolsó kikötő a sötétség szélén – mondta Wyatt.

Konzulváros hatalmas dzsumbujjá válhatna, ahol hemzsegnek a bordélyházak, a kocsmák és az utazók egyéb bűnös vágyait kiszolgáló létesítmények. Sok hasonló helyen jártam odakint. És akkor nekünk is lehetnének utcakölykeink, akik a városi szeméttelepeket túrják fel ételért, és mutálják a hulladékot. Ez nem kivédhetetlen. Egy kikötő működésének nem feltétele a normális életmenet összeomlása. Láttam én már higiénikusabb állomásokat is. De nem lenne egyszerű.

Egy nagyhatalom számára csábító gondolatnak tűnhet, hogy rátegye a kezét egy félig élő, csodálatos technológiára, a szinte teljesen egyedi molekulaszerkezetű nemesfémekre. De ha úgy nézzük, hogy ez itt az univerzum egyik utolsó helyőrsége, a terjeszkedő határzónába nyíló átjáró, akkor az nem megfontolandó lehetőség, hanem kényszer.

– Mi van odakint? – kérdeztem Wyattet.

– Fogalmam sincs. Te vagy az immerülő, és te sem tudod. De valaminek lennie kell odakint. Valami mindig van. – Az immerben mindig van valami. – Miért áll itt egy fárosz? – kérdezte. – Oda nem építesz világítótornyot, ahol senki sem jár. Nem. Világítótornyot a veszélyes helyeken emelsz, ahova muszáj elmenni. Sok minden van ebben a kvadránsban, ami óvatosságra int, de egyúttal oka is van annak, amiért erre indul valaki… mert mondjuk átutazóban van valamerre.

– Ide fognak jönni – mondta MagDa. – A brémaiak.

– Mert tudni akarják, mire jutottak.

– Ez és Ra. – Összenéztek. – Lehet, hogy nem is kell olyan sokat várnunk.

– Mint hittük.

– Pillanatnyilag öt nap is rohadt sok – mondta valaki. – Ez már a vég!

– Igen, de…

– Mi lenne, ha…

Wyatt okos ember volt, aki rosszul játszotta ki a lapjait, és most próbálta menteni a menthetőt: ha mást nem, az életét. Mindent elmondott, amit tudnunk kellett, és a látszat ellenére nem kétségbeesésében tette, hanem azért, mert kockáztatott, mert taktikázott. Az üvegfalra néztünk, amelynek a túloldalán Ez gubbasztott. Ez pedig felnézett ránk, egyszerre mindenkire, mintha tudná, hogy őt bámuljuk.

18

Ariekai csapatok gyülekeztek a városuk tetőin és a halott épületek között, fegyveres bandákba verődve járták az utcákat – mindent megtettek, hogy megvédjék magukat az öncsonkítottak tombolásától. Mindenhol ariekai tetemek hevertek, imitt-amott pár halott kedis, shur’asi és terrai, akiket gyilkosaik felfoghatatlan okokból magukkal cipeltek. Zellefalkák kóboroltak mindenhol, táplálékra és EzRa hangjára vadásztak – amióta egykori tulajdonosaik magukra hagyták őket, félig-meddig már el is vadultak.

A város mozaikká hasadozott szét a háborútól, amit nem a politika vagy a területszerzés igénye robbantott ki, tehát igazából nem is háború volt, hanem sokkal inkább téboly. Minden elsáncolt épületben akadtak ariekaiak, akik emlékeik alapján próbáltak valamik lenni. De alig pár órán keresztül voltak csak képesek összpontosítani, aztán eluralkodott rajtuk a delirium tremens. Társaik EzRától hallott szavakat suttogtak nekik, és próbálták utánozni a konzul hanghordozását. Nem mellékmondatok voltak ezek, csak szavak. Az önkívületben rángatózó ariekaiak olykor, ha nagyon ködösen is, de visszanyerték a tudatukat – bár csak arra emlékeztek, hogy valamit újra kellett építeniük.

A városmaradványok között pedig az igazán eszüket vesztett fajtársaik éltek, akik már azt sem vették észre, ha egész testükben reszkettek, és csak élelemre, EzRa hangjára és egymásra vadásztak. Viszont hirtelen megritkultak az öncsonkítók. Talán haldokolnak, gondoltam.

Helyenként hátrébb kellett vinnünk a barikádokat, és konzulvárosi területeket engedtünk át az ariekaiaknak. Ezzel egy időben azonban váratlanul megkezdődött a Gazdák kivándorlása – gonosz tréfából néha még így hívtuk őket – a városból. Kis létszámú, de folyamatosan gyarapodó csoportjaik egymás után bukkantak rá azokra szájakra és testüregekre, ahonnan az ipari bélrendszer hálózata indult a vadon és a biotuningmezők felé. Az ariekaiak a szerves csöveket követték.

– Azt hiszik, odakint megtalálják EzRát?

Nem tudtuk, hova mennek, és azt sem, miért. Az is eszembe jutott, hogy talán egyszerűen nem bírják tovább a mészárszékké vált városukban, ronccsá vált fajtársaik között. Talán sokkal erősebben vágytak a nyugodt halálra, mint EzRa hangjára. Próbáltam leküzdeni a túlzott megkönnyebbülést, de még inkább annak a reményét, hogy hátha még többen távoznak.

Exhumáltuk Ra holttestét. Én nem voltam ott.

Hálát adtunk az égnek, amiért nem hamvasztottuk el és nem alakítottuk biomasszává. MagDa mentette meg nekünk a testét: Ra nem volt hívő, de a családja a papírok szerint az unitárius shalomiták közé tartozott, akik elutasították ezeket a helyi módszereket, MagDa pedig mindent megtett, hogy tisztelettel búcsúzzon el tőle, és a többi hasonló eretneknek fenntartott parányi temetőben helyezte örök nyugalomra.

Úgy várakoztunk a folyosón, mint apák a szülőszoba előtt, miközben odabent az orvosok a Wyattól kapott tervrajzok alapján tették a dolgukat. A halott Ra koponyájából kiemelték a beültetést, a normálisnak látszó csatlakozóját erősítő titkos eszközt. A hüvelyknyi szerkezetet szerves anyagba illesztették, bár terrai technológia volt. Ez azért elgondolkodtatott: ha a brémai tervezőmérnökök ariekai biotuningot használtak volna, akkor a beültetések a Gazdákhoz hasonlóan maguk is függővé válnak, és az eszköz, ami Ezből meg Rából EzRát teremtett, rászokott volna a hangjukra. Micsoda teológia: egy önimádó isten, egy saját magától függő kábítószer születése.

A bizottság összeszedte tudósaink maradékát. Mindenhova elmentek, ahol még dolgoztak: néhányan a kórházak elsorvadt maradványaiban tevékenykedtek, mások az utcákat járva gyógyítottak, és természetesen ott volt a szanatórium is. Könyörgéssel és erőszakkal vettük rá őket a munkára. Southel, a csoport vezetője megszervezte a kutatás menetét. Nem vesztegették az időt.

Az hiszem, Joel Rukowsi, Ez, kiváló játékosnak tartotta magát. Remek álcának gondolta a megtört ember maszkját, legalábbis szerintem. Megkérdeztük, miért nem szólt semmit a fejükbe rejtett technológiáról, miért akart inkább velünk együtt meghalni ahelyett, hogy tegyen valamit, ami talán megmenthetne minket. Mindenféle titkos tervekre célozgatott, de valószínűleg ő sem tudta a választ. Egyszerűen elemésztették saját titkai.

Sohasem tudta, hogyan működik a szerkezet, ezért csak vázlatosan körülírta, mit érzett használat közben. A kezemben heverő, meleg holmira nézett, amit Ra fejéből szedtünk ki.

– Nincsen benne semmi különös – mondta. – Egyszerűen csak… tudtam, hogy van Ra és mit kellett mondanom. Fogalmam sincs, vajon ez az izé ezt megkönnyítette-e.

A kutatóink oldó techenzimekkel szálakra szedték a vékony fémhálót, amely a beültetést Ra agyába szorította. Az eszköz nanocsápjai vékony hajszálakként lengedeztek, és rögtön reszketni kezdtek a tenyeremben, amint ösztönösen az idegrendszer elemeit keresték. Azonnal utánozni kezdte a Joel Rukowsiba ültetett hasonmása felől érkező théta–, béta–, alfa–, delta– és egyéb hullámokat, majd a két nyalábot egy elméletileg lehetetlen sugárrá egyesítette. A kimenet mindig közös elmének tűnt.

– Ez a kütyü egyben erősítő is – magyarázta Southel. – Stimuláns. Kakaót ad az anterior insulának és az anterior cinguláris agykéregnek. Az empátiaközpontoknak. – A tudósasszony elvitte a holmit, tanulmányozta, hátha rájön, mi lehet az és hogyan hat, megpróbálta szétszedni és ez alapján készíteni egy másikat. MagDa órákat töltött mellette, és minden energiáját erre a projektre fordította.

– Készülnek valamire – közölte velem Bren. – MagDa. Látni rajtuk, hogy támadt egy ötletük.

Ez sohasem mondta, hogy segíteni fog nekünk, de sok lehetőséget nem hagytunk neki, és az egyetlen fegyvere a duzzogás maradt. Tudtuk, hogy engedelmeskedni fog.

– Megteszed? – kérdeztem aznap este Brentől.

Halkan beszéltem. Elfordult. Ezek voltak azok az alkalmak, amikor úgy éreztem, tudunk beszélgetni: ő meztelenül feküdt mellettem, én a város éjszakai fényeit néztem, a Bren ablakán beszűrődő, karneváli színorgiává vált biológiai tüzeket, és már korosodó, kisportolt testét.

– Nem – felelte. – Nem akarom. Túl öreg vagyok, túlságosan begyöpösödött. Szerintem nem is menne. Tudom, mennyire korlátozottak a lehetőségek. De akkor sem lennék ebben jó: rosszat mondanék, rosszul. Bárki is lesz az, annak nagyon akarnia kell élni, és bennem ez már nincs meg eléggé. Ne sértődj meg. Nincs halálvágyam, és nincs is meg hozzá a kellő… bátorságom.

– Igen, tudom. Ez Szaggatott, a másiknak tehát Dallamosnak kell lennie. Hát, bármikor meg lehet kérdezni a konzulokat, ki annyira elkeseredett, hogy hajlandó lenne levágni magát a doppeljéről. Ez most már talán nem is lenne olyan lehetetlen. Komolyabb összegben fogadnék… – Ezen önkéntelenül is felnevetett: vicces volt, mennyire elértéktelenedett a pénz.

– Szóval mérget vennék rá, hogy bőven vannak új csonkoltak, akik közül lehetne válogatni. De közben te is jól tudod, kit fognak választani. – Felém fordult. – Csak Cal lehet az.

Egyikünk sem szólt. Rá sem néztem.

– Mit tudunk Ezről és Ráról? Nem doppelek. De talán az számít, ami közös volt bennük. A gyűlölet. Nem új konzult akarunk mi kiképezni. Hanem kábítószert készítünk. És ehhez minden ismert összetevőt reprodukálnunk kell. A Dallamosnak gyűlölnie kell a Szaggatottat. Olyan hangra van szükségünk, ami szinte szétszakad. Na jó, de Ez az egész világunkat nyomorba döntötte. Szóval miért ne gyűlölné minden konzul? Miért ne gyűlölném én? – Csodaszép mosollyal pillantott rám. – Én viszont már belefáradtam ebbe a városba, Avice, és nem gyűlölöm eléggé Joel Rukowsit. Nekünk olyan jelölt kell, aki igen. Cal nemcsak a világát veszítette el, hanem a doppeljét is. Ő aztán gyűlöli Ezt. Én híg pótlék lennék. A kérdés csak az, vajon Cal eldöntötte-e már, hogy meg fogja tenni?

Valószínűleg igen, gondoltam. Cal minden bizonnyal pontosan tudja, mi a kötelessége: éppen annak lesz a szimbiótája, aki elpusztította a múltját, a jövőjét és a testvérét.

Mielőtt Cal befeküdt volna a műtőbe, a bizottság rendezett egy kis ünnepséget, amelyről mindenki tudta, hogy búcsúztatónak is felfogható. Cal olyan volt, mint egy borzalmasan undok kisfiú a születésnapi zsúrján. Megkeresett a tömegben.

– Tessék – mondta. Olyan közel lépett hozzám, hogy elhúzódtam tőle. Éppen próbáltam volna kinyögni egy semleges megjegyzést, de ekkor a kezembe nyomott valamit. – Ez… téged illet. – Most is hallani lehetett, hogy önkéntelenül szünetet tart, és várja, hogy doppelje fejezze be a mondatot. Vin búcsúlevele volt az. – Már olvastad – folytatta. – Tudod, mit érzett irántad. Ez a tiéd, nem az enyém. – Végül elfogadtam, többek között azért, mert így akartam bosszút állni rajta különböző dolgokért.

– Mi a fenét csináltatok Scile-lal állandóan? – kérdeztem.

– Ez most jut eszedbe?

– Nem akkor – mondtam hidegen, és összefontam a karomat. – Nem a hazugságfesztiválra gondolok. Pontosan tudom, akkor mit tettetek, Cal.

– Nem… értheted – felelte lassan. – Miért… tettük, amit… kellett.

– Ó, Pharotekton szerelmére! – vágtam a szavába. – Azt hiszem, valójában egészen jól tudom, a kurva életbe, miért csináltátok… ha nem tudjátok, mi történik a Nyelvvel, akkor hogyan érthetnétek, mi történik a konzulokkal, hmm? De igazság szerint még azt is leszarom, ha nem pontosan ez történt. Nem a múltra gondoltam, hanem a jelenre. Amióta ez az egész elkezdődött. Surl Teshecher már régen halott, de ti Scile-lal töltöttétek minden szabadidőtöket EzRa érkezése óta… amióta minden… Szóval mire készültetek? Te meg Vin?

– Scile-nak állandóan ezer terve van – felelte. – Sokat tervezgettünk. Ő meg én. Vin… szerintem neki más okai voltak. – Hosszan bámult rám. Vin azután végzett magával, hogy elolvasta Scile levelét. Függetlenül attól, mi volt Scile önmagában és mit akart, Vin közösséget talált benne, talán gyász vagy valami veszteség miatt, vagy ki tudja. Azoknak a testvérisége lett volna, akik valaha – vagy még mindig – engem szerettek? Felkavarodott a gyomrom.

Miközben Cal a műtőasztalon feküdt, Ez pánikba esett, és erősködött, hogy nem tesz semmit, nem segít rajtunk, képtelen rá, nem fog működni. Az egyik őr mesélte, mi történt, amikor az egyik hisztériaroham közepén betoppant MagDa. Mag az ajtóban állt, Da pedig a székben ülő Ezhez sétált, lehajolt hozzá, és ököllel az arcába csapott. A kézfején felszakadt a bőr.

– Fogjátok le – szólt oda az őröknek, majd ismét lecsapott a sérült ököl. Ez fickándozott és üvöltött, ide-oda nyaklott a feje. Joel elmondhatatlan hitetlenkedéssel bámult fel Mag és Da arcába, vonyított a fájdalomtól és csak úgy fröcsögött a véres nyála. Mag rendkívül érzelemmentesen és higgadtan így szólt hozzá:

– Az a helyzet, hogy meg fogsz szólalni a Nyelven Callal. Megtanulod, hogyan kell csinálni, és mindezt igen hamar. És soha többé nem mondasz ellent nekem vagy a konzulátus bármelyik emberének.

Nem voltam ott, de azt mondják, pontosan így történt.

19

Folytatódtak a minden stratégiát nélkülöző támadások a barikádjaink ellen. A város új peremén rettenetes szagok terjengtek, az ariekai halottak bűze. Tégláink törmelékként borították a Gazdák tetemeit. Biotuningolt fegyvereink éheztek és haldokoltak. A terrai fegyverek egyre gyakrabban mondtak csődöt. Napok kérdése volt, hogy kézzel és szárnnyal essünk egymásnak.

Ugyanaz várt ránk, mint minden ostromlott városra: a vég mindig akkor jön, amikor elfogynak a készletek. A Konzulvárost és a leszerződött tanyákat összekötő bélrendszeren keresztül már nem érkezett élelem, és a boltokban sem voltak kifogyhatatlanok a készletek. Az ariekai erőművek nem szolgáltattak több áramot, és a tartalék generátorok sem működhettek örökké.

Sohasem tudtam meggyőzni magam arról, hogy ártalmatlan, de akkor sem tudtam ellenállni a nosztalgiázásnak. És akkor, amikor az utcáinkon már a szögek sem hasonlítottak eredeti állapotukra, és már-már játékos idegenséggel kanyarogtak vagy értek véget, mintha az ideológiánkkal szórakoznának, akkor nyilvánvalóan eszembe jutott, milyen érzés volt kislányként lenézni a magasból és benépesíteni a házak mögött megbúvó várost a gyermeki képzelet összes képtelenségével és történetével. Ebből aztán villámgyorsan bomlott ki minden más. Tanulás, szex, barátok, ezernyi apróság. Sohasem értettem azt a szigorú parancsot, hogy soha ne bánj meg semmit, mert nem értettem, az miért nem gyávaság, de nem csak az odakinti életemet nem bántam meg, hanem – hirtelen tudatosult bennem – a visszatérésemet sem. Még Scile-t sem. Amikor eldobtam figyelmem gyeplőjét, és hagytam, hadd kóboroljon az elérhetetlen utcák felé, amelyek már korábban is többször szolgáltak emlékeim fókuszául, akkor szépeket gondoltam a férjemről. Ezekben a pillanatokban azokra a dolgokra emlékeztem, amelyek miatt szerettem.

Kevés ilyen pillanatom volt, ezért beosztottam őket. Közben gondoskodtunk az eolfejlesztőkről. Szegény nyomorultakat át kellett helyeznünk, amihez előtte levágtuk húsos pányváikat, majd kiégettük a sebeket, és mindezt próbáltuk ugyan a lehető legkevesebb trauma árán megtenni, de szenvedtek. Semmilyen terrai tech nem pótolhatta őket, ezért az atmoszférakertészeink őrült elszántsággal védték a fejlesztőlények és a velük élő kis teremtmények biomját, amelyek a légáramlatokat formálták és fenntartották a levegőkupolát. Mindent megtettek a biztonságukért, nem hagyták, hogy bármi rosszat meghalljanak. Olyan technológiával töltötték őket, amely nem válhattak függővé, és amennyire tőlük telt, megvédték őket a fertőzésektől. Mégis minden erőfeszítés ellenére tudtuk, hogy a lélegeztető gépeinket nagy eséllyel úgysem óvhatjuk meg a függőségtől vagy a betegségektől, és most már nem számíthattunk a Gazdák tudósainak segítségére.

És amint zihálni kezdenek az eolfejlesztők, mi is levegő után kapkodunk majd, és akkor az ariekaiak egyszerűen áttörik a védelmünket és besétálnak hozzánk. És mire végeznek velünk, a halottak szokásos ernyedt pózában heverünk majd a földön, a Gazdák pedig majd kétségbeesetten kérlelnek minket, hogy beszéljünk úgy, mint EzRa. És utána mindannyian kipusztulnak, vagy új generációk lépnek színre és kezdik el elölről felépíteni a kultúrájukat. Idővel valószínűleg különböző rituálék szökkennek szárba a szüleik és az emberek csonthalmain.

Ilyen rémálmokkal küzdöttünk minden nap. Ilyen volt a közhangulat, amikor megérkezett EzCal, az istendrog.

Brenre meg MagDára hagytam, hogy foglalkozzanak az utolsó reményünkkel, hízelegjenek neki vagy fenyegessék, ha kell. Én inkább más feladatokra koncentráltam, és a készletek meg a fegyverek utánpótlását felügyeltem. Bár tudtam, hogy közben Cal felébredt, majd újra megismertették Ezzel, megtették az első közös lépéseket, elvégezték a Stadt-tesztet és a szakértők már az eredményeket elemezték, egyszer sem kérdeztem rá semmire. Még Brent is kerültem.

Elterjedt a pletyka, hogy valami készül, hogy sikerült átalakítani egy automot, amely mostantól tökéletesen beszéli a Nyelvet, hogy a konzulok és a barátaik most készítik elő a pépét, amellyel az immer veszélyeit kockáztatva megszöknek. Nem szivárogtattuk ki az igazságot, mert túlságosan bizonytalannak tűnt. Amikor frissen rémálomszerűvé vált városunkban végül tényleg felbukkant EzCal, rájöttem, mi volt a másik ok, amiért nem szóltunk semmit: mert így ütött igazán. Egy beteljesített ígéretből lehet emlékezetes pillanat, de minden prófécia vége csalódás. Mennyivel lélegzetelállítóbb, ha a megváltás váratlanul érkezik.

Azért minden információt nem lehetett kizárni: tudtam, mikor ébredt fel Cal és mikor nyilvánították gyógyultnak. És bármennyire is kerültem a részleteket, már azelőtt tudtam, hol lesznek, mielőtt Ez és Cal megjelentek volna a konzulátus előtti téren, ezért ott vártam rájuk. Igazság szerint úgy tűnt, mintha velem együtt Konzulváros teljes lakossága is megjelent volna. Még kedisek és shura’sik is voltak közöttük. Láttam Wyattet a biztonságiak gyűrűjében, akik egyszerre védték és felügyelték. Automok is érkeztek, bár némelyikük turingverje nem tudott megbirkózni a helyzettel, és alkalomhoz nem illően vidámkodtak. Ehrsult nem láttam sehol. Csak azért éreztem csalódottságot, mert egyáltalán eszembe jutott keresni.

Olyan közel voltak összement városunk új határai, hogy hallani lehetett a barikádoknak rontó ariekaiak lármáját, a védők energianyalábjainak és lövedékeinek robajával együtt. A konzulvárosiakat rendfenntartók szorították vissza a konzulátus kapuja elől. Hirtelen tudatosult bennem, hogy talán ösztönösen azért szigeteltem el magamat a kórházban történtektől, mert úgy akartam átélni mindezt, mint bárki más a tömegben. Elnéztem a fejek fölött, és láthattam, hogy a bizottság tagjai utat engednek Calnek, akit Ez követett.

– EzCal! – kiáltotta az egyik kísérő, és Krisztusom, valaki megismételte a nevet, és egy kis időre ezt kántálta mindenki.

Cal iszonyatosan festett, és ezen csak rontott a cikázó fények harsány ragyogása. Leborotválták a fejét, és a koponyája még fakó bőrénél is haloványabb volt, a nyakán élénken világított a csatlakozója. Valamilyen drogkoktél tarthatta éberen, mert meg-megtorpanva, majd nekiiramodva mozgott, mint egy bogár. Fejbőrén fekete vonalak éktelenkedtek: valódi, vastag varratok. Nyilván a nanozim gyógyszerek hiánya miatt kényszerültek erre a barbár eljárásra, mégis olyan látványosra sikerült, hogy eltűnődtem azon, vajon orvosilag mennyire lehetett ez szükséges. Cal a tömegre meredt. Egyenesen rám nézett, bár biztosan nem látott.

Joel Rukowsi ismét Ez lett. Külsőleg teljesen épnek látszott, kettőjük közül mégis ő tűnt kevésbé élőnek. Cal ráförmedt. Nem hallottam, mit mondott neki. Kettőjük közül Ez volt az empatikus, a fogadó fél, rajta állt vagy bukott az egész.

– Szóval egyszer csak mindent elveszítettem – mondta végül Cal a tömegnek. Erősítők szórták a hangját mindenfelé, és mindenki elhallgatott.

– Mindent elveszítettem, és aláereszkedtem oda, ahol nincsen semmi, majd amikor rájöttem, hogy Konzulvárosnak szüksége van rám, visszajöttem. Amikor rájöttem, hogy a városnak szüksége van ránk… – Elhallgatott, és hirtelen elakadt a lélegzetem, de ekkor előlépett Ez, és amikor megszólalt, a hangja sokkal erősebb volt, mint a külseje alapján gondoltam volna. Ezt mondta: – …akkor visszajöttünk.

Taps. Ez ismét lehajtotta a fejét. Cal megnedvesítette az ajkát. Mintha még a helyi madarak is mind a térre gyűltek volna közönségnek.

– Itt vagyunk – mondta Cal –, és szeretnénk megmutatni… – Újabb rémületes pillanatra megint csend lett, majd Ez motyogva folytatta: – Mit fogunk tenni.

Egymásra pillantottak, és hirtelen mintha szellemképet láttam volna, a bizonyára hosszú órákon át tartó előkészületek halvány lenyomatát. Farkasszemet néztek, és valami történt. Szinte láttam, amint lüktetni kezdenek a beültetéseik, szinkronizálják a két embert, elhitetik a világegyetemmel a hazugságot, hogy ők egy személy.

Ez, a Dallamos beszédű és Cal, a Szaggatott némán visszaszámoltak, majd egyszerre szóra nyitották a szájukat és megszólaltak a Nyelven.

És még nekünk, embereknek is elakadt a lélegzetünk.

Asohrash kolta qes esh burhlovishsath.

Elmentem egy kis időre, és most visszatértem.

Felébredt a város. Még az elhalt részei is megremegtek. Mi is kinyíltunk, mintha virágok lettünk volna.

És az utcák alatt, a kábeleken keresztül, az elektromos áram sebességével suhant a hang, kaszárnyákon és barikádokon túl, tégla– és betonútjainkon nyüzsgő, hirtelen ledermedt ariekaiak patái alatt, be a több kilométer mélyen rothadó épületrengetegbe, ahol a házlények várták a halált, és fel, fel, bele a hangszórókba. Több tucatnyi megafonból harsant fel az új istendrog, ez/cal hangja, és a város kizökkent az elvonókúra nyomorúságos magányából és teljesen új, minden eddigit felülmúló kábulatba esett.

Több ezernyi szemkorall nyújtózott felfelé – ernyedt legyezőszárnyak feszültek meg, hogy felfogják a hanghullámokat, szájak kerekedtek. Összerogyott kitin lépcsősorok egyenesedtek fel tétován, hirtelen újult erőre kaptak az ismeretlen hanggal érkező vegyi lökettől. Elmentem egy kis időre, és most visszatértem, és mi is hallottuk az újra felfúvódó bőrhártyák recsegését és a húsfalak neszezését, a miénknél jóval gyorsabb anyagcseréjű szervezetek szürcsölését, amint vadul nyeldekelték a megszólaló Nyelv disszonanciájából áradó, mámorító energiát. Ameddig a szem ellátott, a város, lakóival és zelléivel együtt lassan felegyenesedett, bárhol is végezték be élőholt botladozásukat.

Konzulváros peremén ébredezni kezdtek az ariekai tornyok és a gázzal töltött épületek lenéztek ránk, és fülüket hegyezve hallgattak. A függő város felriadt a kómából. Az őreink és mesterlövészeink értetlenül kiabáltak. Nem tudták, mit látnak. Az eddigi célpontjaik, az orátoltak, hirtelen nem mozdultak, csak hallgatóztak.

Az rögtön egyértelművé vált, hogy többet szó sem lesz Joel Rukowsi életéről. A szöveget most már Cal írta, nem Ez. Különböző változatokban ismételték meg ugyanazt, variálták a mondatokat, hogy a Nyelv ne veszítsen hatékonyságából: EzCal azért jött, hogy beszéljen, mondták. A konzulvárosiak közül többen bőgtek. Hirtelen ráeszméltünk, hogy talán mégis életben maradunk.

Ehhez persze újra ki kellett találni, hogyan közölhetjük az ariekaiakkal, mire van szükségünk, és mit adunk mindezért cserébe. Az éppen ébredező város mélyén ott kellett lenniük valahol azoknak a Gazdáknak, akikkel egyszer már sikerült megállapodnunk, akik talán ismét visszanyerik a hatalmukat, akikkel esetleg egyezkedhetünk. Bármilyen államforma is születik, nem lesz egészséges. A függőségét uralni képes maroknyi ariekai diktál majd azoknak, akiknek ez nem sikerült, ők lesznek a mi kápóink: a nyelv narkokráciája közeleg. Mi pedig gondosan adagolva terítjük az anyagot.

A lépcsőn felbukkant Bren. Intettem neki, utat törtem hozzá a tömegen át. Megcsókoltuk egymást, mert elhittük, hogy nem fogunk meghalni.

Máshol, ahova nem láthattam el, több százezer ariekai meredt egymásra, belőve, de hosszú idő óta először mégis tisztuló elmével.

– Gazdák! – kiáltották a barikádokon.

Alig pár perc múlva máris elkezdték elhordani a halottaikat.

Egy pillanatra, a város minden negyedében ugyanakkor, minden ariekai és minden éledező épület újra megmerevedett, mintha beütött volna az előző löket késleltetett utóhatása. Később visszanéztem a felvételeket. Akkor történt, amikor ki tudja milyen indíttatásból Ez meg Cal előrehajolt, és egymásra sem nézve, tökéletes időzítéssel kiejtették azt a Dallamos és Szaggatott hangsort, ami a Nyelven annyit tesz, hogy igen.

Hetedik rész

NYELVTELENEK

20

Újra kereskedő lettem. Corvusszal kísértem a többieket vidékre. Üzleti ügyben. Mióta megkezdődött EzCal, a II. Istendrog uralkodása, ismét szabadon utazhattunk.

Ezen az úton MayBel volt a tolmácsunk. Ők rendesen ki tudták mondani a nevét: ez/cal.

Hetek teltek el, amióta utoljára a városon kívül jártam, és azóta nagyon megváltozott a táj. A sziklatömbök alatt csontvázak hevertek: ide jöttek meghalni a biotuningolt eszközök. A ligeteket először feltúrták a megvadult gépek és a város felé igyekvő menekültek hordái, akiket az istendrog hangja utáni sóvárgás hajtott, majd pedig a kifelé igyekvő menekültek, bár erre a kivándorlási hullámra még mindig nem találtunk magyarázatot. A város létszáma megfogyatkozott, és nem csak a halálesetek miatt.

Ott, ahol leszálltunk, már újra dolgoztak a tanyák, de másképpen, mint korábban. Kezdett kialakulni egy társadalom. Nem tűnt túl erősnek. A gazdálkodók továbbra is függők maradtak, csak most másik drogra volt szükségük, de még így is jobbnak tűntek az agyatlanul sóvárgó tömegeknél. Nem maradt más választásunk, kénytelenek voltunk teríteni az anyagot.

Adatchipeket vittünk oda, ahova nem értek el a hangszórók. Több olyan ariekaival találkoztunk, akik még mindig azt hitték, hogy EzRa Konzulváros ura és hangja, és nem értették, miért hallgatott ilyen sokáig. Bármilyen szépen és tisztán beszélt MayBel, addig talán addig fel sem fogták, mi változott, amíg mohó adományozószárnyukkal meg nem ragadták az adatchipet és le nem játszották EzCal hangját.

Nekem a másikból kellene még – mondta az egyik gazdálkodó. Megpróbált visszaemlékezni, hogyan is szoktunk kereskedni: az ariekaiakat még az elődeink tanították meg alkudozni, amikor megérkeztek a bolygóra. Ügyetlenül még több saját tenyésztésű orvosi műszert kínálgatott EzRa hangjáért. Egy másiknak azonban nagyon tetszett az új hang. Lelkesen mutogatott legelésző állataira, akik éppen üzemanyagot ürítettek: hajlandó volt még többet adni belőlük, ha tőlünk még több ilyen EzCalt kap.

Vajon az EzCalért rajongó ariekaiak tényleg összeszedettebbek voltak? Valóban higgadtabban és fókuszáltabban viselkedtek, mint a még mindig EzRáért sóvárgó, lázas társaik? Tény, hogy a szükséges adagok között – az eksztázis után, de még az elvonási tünetek előtt – mintha hamarabb visszanyerték volna az önuralmukat. A Nyelv EzCal-féle változatától még belőve is kicsit tisztábban gondolkodtak, és sokkal inkább hasonlítottak azokra a Gazdákra, akik mellett mind felnőttünk.

Próbáltunk beavatkozni a folyamatba, a formálódó struktúrák kialakulásába. Megkíséreltük beüzemelni a létfenntartásunkhoz szükséges csatornákat. Bárhol is jártam, mindenhol Scile-t láttam holtan – elképzeltem, hogy ő hever ott összegubózva a földön, ahol elfogyott a levegője, akár a városban, akár kint a vadonban, a dombok tövében.

Elhagyatott tanyák maradványai fölött repültünk el, ahol a kádakban a régi megállapodások értelmében nekünk tenyésztettek élelmet: nyersanyagokban gazdag tápot, légbuborékok alatt terrai gabonát, vágójószágot és hatalmas tekercsekben hússzövetet. Sok hely elpusztult vagy már javában haldoklott, de volt, amit még meg lehetett menteni. Szakembereink minden tőlük telhetőt megtettek, beindították a légmirigyeket, hogy feltöltsék a belső tereket, újraindították a traumától lebénult keltetőket. Felkutattuk a környékbeli pásztorokat, EzCal hangfoszlányaival észhez térítettük és boldoggá tettük mindet, majd visszaédesgettük őket a tanyákra, hogy segítsenek nekünk. Meggyógyították az épületeket és helyreállították a városba tartó tápcsatornákat. Ételmolekulák hömpölyögtek Konzulváros felé, mint a friss vérben a zubogó sejtek.

A perisztaltikus mozgással érkező importnak hála azt is megtehettük volna, hogy egyszerűen nem foglalkozunk a várossal, hiszen lakói már nem jelentettek számunkra veszélyt. Elég minden lábadozó kerületben lejátszani az istendrog beszédét, és a lakók máris azt teszik, amit akarunk. Természetesen nem tettük meg. A legtöbben inkább aggódtunk a biopolisz miatt, sőt felelősnek éreztük magunkat érte. Ettől függetlenül egyikünk sem számított EzCal vehemenciájára. Vagy inkább Cal lelkesedésére. Cal, és vele együtt az istendrog másik fele már nem csak beszédet mondott vagy óvatosan járta az utcákat, hátha találkozik az új ariekai kormány tagjaival: EzCal parádézott.

A bizottság megpróbálhatta volna megállítani őket. Ez a foglyunk volt. Ha néha – mindig nagyon feltűnően – kísérletet tett arra, hogy saját szakállára dolgozzon vagy kihasználja valamelyik helyzetet, de mindig beleszaladt a pofonba. Kezdetben azt tette, amit mondtunk – aztán azt, amit Cal parancsolt neki. Calt nem értettem: pontosabban a fontoskodás lázával nem tudtam mit kezdeni. Közöltük vele, hogy ő a miénk, mi döntjük el, mit csinál, és vele együtt Ez, és ez pár napig így is történt, amíg Calnek eszébe nem jutott, hogyan is kell irányítani.

– Felesleges ez az óvatoskodás – közölte ezután velünk, vagyis egészen pontosan velem, miután azt találtam mondani, hogy a város még mindig veszélyes, de mivel beüzemeltük a szükséges rendszereket, egy darabig még ráérünk közelebbről foglalkozni vele. – Ó, dehogy érünk rá – jelentette ki.

EzCal szónoklatai egészen mások voltak, mint EzRa beszédei. Cal kitett egy jeladót a konzulátus elé, hogy mindenki lássa, amikor a Nyelven szól. Jóval korábban megjelent és várt, összefont karral vagy csípőre tett kézzel nézte a teret. Nagy meglepetésünkre nem csak ő: Ez is felbukkant ilyenkor. A közös előadásokat leszámítva, amikor a Nyelvet használta, Eznek szavát sem lehetett hallani, és ha mégis mondott valamit, motyogása meg egyszótagos kijelentései alapján úgy tűnt, hogy lélekben nincs is ott. De nagyon ritkán váratta meg Calt.

Cal csak akkor nézett Ezre, ha muszáj volt. Világosan látszott rajta, mennyire gyűlöli. Mégis megtalálta a módját, hogyan teljesítheti ki magát ebben az új felállásban, amihez Ezt használta eszközként.

Mindenkinek, aki hallgat! – mondta ez/cal.

Október harmadik hónapcsonkjának harmadik utunapja volt. Nem néztem a kamerák élő közvetítését, de tudom, mit láthattam volna a képernyőkön: csapatokba verődött ariekaiakat, akik a másik városban egymásba kapaszkodva ácsorogtak a hangszórók körül. Azt hittem, oda sem figyelek arra, amit EzCal mond, egészen addig, amíg döbbenten tudatosult bennem, hogy öntudatlanul is fordítottam magamnak mindent: mert egyszer csak elhangzott egy ígéret.

Holnap elmegyek közétek – mondta EzCal. Esküszöm, hogy ebben a pillanatban a másik városban felcsapott a lárma. A zaj éppen csak átszűrődött a membránszerű falakon, de akkor is hallani lehetett. Ez bizonyos értelemben forradalmian új reakció volt. Még sohasem láttam olyan ariekait, aki EzRa beszédéből bármit megértett vagy egyáltalán meg akart volna érteni – a hangjuk számukra kábítószer volt, semmi más. Az, hogy melyik hallgató melyik banális vagy idióta kijelentésére reagált, az ugyanolyan elvont és értelmetlen személyes preferencia alapján dőlt el, mint hogy valakinek mi a kedvenc színe. Most viszont nem erről volt szó. A másik városban akadtak olyanok, akik elszállva lebegtek EzCal hangjától, és mégis megértették szavainak jelentését. Bárcsak Bren velem lehetett volna abban a pillanatban.

– Mi a francot művelsz? – Calhez mentem, hogy kérdőre vonjam. Először észre sem vett. Aztán lassan megváltozott az arckifejezése, és a csodálkozásból alig egy másodperc alatt a bosszúságon át érdektelenség lett. Faképnél hagyott, Ez ment utána, Ez őrei pedig mindkettejüket követték.

EzCal, mint egy mesebeli király, felkapaszkodott a barikádra, majd aláereszkedett egykori utcáinkra, ahol több száz ariekai várt rá, mozdulatlanul és némán. Halk patakopogással húzódtak félre EzCal útjából.

EzCal kísérete, a sok ideges férfi és nő botladozva követte a törmelékből és szemétből emelt domboldalon. Nekünk nem nyitottak utat a Gazdák, nagyon óvatosan kellett kerülgetnünk őket. Sokan voltunk: a vezírek, akik erősködtek, hogy nekik jönniük kell, MagDa meg én, és a bizottság más tagjai, akik parancsokat próbáltak osztogatni vagy csak figyeltek és összegezték a tényeket. Motoszkált bennem valami gyanúféle, amit nem tudtam rendesen megfogalmazni, de úgy éreztem, Cal, EzCal minden bizonnyal előre tudta, hogy a szavaik nemcsak kielégítik és tovább szítják az ariekaiak sóvárgását, hanem pontos utasításokat is közvetítenek.

És mindezt milyen könnyedén! EzRa egykori hallgatósága ugyanolyan epilepsziás rohamot kapott a mezőgazdasági beszámolóktól és azoktól a történetektől, amelyekről Ez azt hitte – vagy úgy tett, mintha elhinné –, hogy érdekelhetik őket. Ez mostani sztorijait már valódi közönség hallgatta, csak ezek már nem az ő történetei voltak. Az ariekaiak széttárt legyezőszárnyakkal, odaadóan füleltek. Cal olyan magabiztosan ballagott, mintha Ezzel együtt meg sem akarnának állni Konzulváros történelmi határáig, hogy aztán kisétáljanak a metropoliszba. De nem viseltek eolsisakot: az egész színjáték volt csupán, amelyben Ez is részt vett.

Hallgatóim! – mondta EzCal. Mindketten gombostűnyi mikrofonokat viseltek a ruhájukon, azok erősítették fel a hangjukat. Cal rá sem nézett Ezre, erre megesküszöm, mégis egyszerre beszéltek. EzCal olyan sokáig várt, hogy már arra készültem, hangjuk hatása lefoszlik az összeverődött tömegről. És eddig mindössze egyetlen szót ejtettek ki, még csak nem is egy mellékmondatot, pedig az ariekaiak különösen finom csemegének tartották a nyelvtant. Mégis kivártak.

Hallgatóim! – ismételte meg EzCal. – Értitek, amit mondok?

Igen – felelték az arieakaiak.

Emeljétek fel adományozószárnyaitokat – mondta EzCal, és az ariekaik így tettek.

Integessetek – mondták azok ketten, és az ariekaiak habozás nélkül engedelmeskedtek.

Sohasem láttam ehhez foghatót. Az összes jelenlévő terrai ugyanolyan döbbentnek tűnt, mint én. Ha Ez meglepődött vagy izgult, nem mutatta. Csak nézte az engedelmes függőket. Emeljétek a magasba az adományozószárnyakat; és hallgassatok meg! – mondta EzCal. – Figyeljetek.

Azt mondták nekik, hogy a város beteg és meg kell gyógyítani, hogy rengeteg a munka, és sok sorstársuk van még a városban, akik veszélyesek vagy veszélyben vannak, vagy egyszerre mindkettő, de innentől kezdve mégis minden jobbra fordul majd. Ezek a politikushoz illő közhelyek az ariekaiak számára mintha kinyilatkoztatásnak tűntek volna – ha másért nem, hát EzCal hangja miatt. Figyeltek, és úrrá lett rajtuk az elragadtatás.

Cal arcán nem láttam örömet. Komor fintort, megfeszült arcizmokat igen – úgy festett, mint akinek nincs más választása, ezt kell tennie, ennek kell lennie, most. Figyeljetek – mondta EzCal, és az ariekaiak még odaadóbban füleltek. Megfeszültek a falak. Felsóhajtottak az ablakok.

Amikor az ariekaiak újranövesztették a városukat, egyúttal meg is változtatták. Az újratelepített verzióban a házak kisebb lakóhelyekből álltak, ahol helyenként verejtékező fatörzsekre emlékeztető oszlopok álltak. Természetesen megmaradtak a tornyok, a gyárak és a csarnokok, ahol a fiatalokat és a biotuningot táplálták, és feldolgozták azokat az újfajta vegyületeket, amelyeket EzCal beszédét hallgatva választottak ki az ariekaiak meg az épületeik. Viszont a szemünk elé táruló házrengeteg sokkal kaotikusabbnak tűnt. Az utcák meredekebbek lettek, mint régebben, és jóval változatosabbak – a kitin tetőormok, a konkvisztádorsisakokra emlékeztető ívek pedig sokkal kacifántosabbaknak látszottak.

A régi helyek még léteztek, és EzCal hangja felélesztette annyira az épületeket, hogy ne pusztuljanak el, de felegyenesedni nem tudtak többé. Az új, falusias negyedek közötti hézagok, a tönkrement városból megmaradt részek veszélyesek voltak. Itt kóboroltak a vadállatok és azok az ariekaiak, akiknek már menthetetlenül elködösödött az elméjük. A bejelentések idején összeverődtek az elkülönített hangosbeszélők körül. EzCal hangja még mindig agresszív mohóságot ébresztett bennük, de józan gondolkodásukat már nem nyerték vissza.

– Amint eljön az ideje, megszabadulunk tőlük – mondta Cal.

Addig viszont a város szétszórt hűbérbirtokokra hullott, ezért mindegyikkel megpróbáltuk kialakítani a diplomáciai kapcsolatot. Bren megosztotta velem, melyikről mit kellett tudni – „azt egy kevésbé függő koalíció vezeti… oda most túl veszélyes lenne ellátogatni… az ariekai, aki azt a minaret melletti helyet vezeti, na, az funkcionárius volt az összeomlás előtt”. Bren pedig YlSibtől szerezte az információkat.

– MagDa nem fog ezzel nyaggatni – mondta nekem Bren – de… – Aztán észrevette az arckifejezésemet. – Látod, mi folyik itt – tette hozzá végül. – Már nem ők mozgatják a szálakat, és nincsenek abban a helyzetben, hogy felszámolják a szanatóriumot…

– És szerinted megtennék, ha hatalmukban állna?

– Nem tudom és igazából nem is érdekel. Cal viszont egészen biztosan nem fogja megtenni. Láttad, mi történt, amikor EzCal megszólalt. Ha hallottál valamit, amit szerinted MagDának is tudnia kellene, kérlek, szólj nekik. Nem hagyhatjuk ki őket a fontos dolgokból. Nem buták, pontosan tudják, honnan szerzed az információkat, de nem fognak faggatózni. Terveznek valamit, ebben biztos vagyok. Sokat jártak mostanában Southel laboratóriumában. Láttad őket beszélgetni?

Amikor végül ismét a másik városba látogattam, nem egy hivatalos csoporttal vagy bizottsági ügyben mentem, hanem Brennel. A barátaival akartunk találkozni: YlSibbel, a titkos, renegát konzullal.

A légfejlesztőink addigra már olyan gyengén muzsikáltak, hogy már az egykori konzulvárosi utcákon is viselnünk kellett az eolsisakokat. Ameddig lehetett, Brennel próbáltuk elkerülni a kameradarazsakat, bár tudtam, hogy ha észre is vesznek, legfeljebb a pletykák amúgy is bőséges sorát gyarapítjuk. A romok között húztuk meg magunkat, egy lakásban, ahol valaha gyerekek éltek (játékok maradványai ropogtak a talpam alatt), és az erkélyről láthattuk EzCalt, amint ismét személyesen ereszkedik le az ariekaiak tömegébe, akik meghallgatták őket és engedelmeskedtek nekik.

– Legközelebb egyenesen a városba mennek – mondta Sib. Észre sem vettem, mikor érkeztek meg. – Lám-lám… – Sib az ablakból EzCalra mutatott. – Nála másként működik a Nyelv.

– Nem EzCalnak kellett volna hívnunk őket, hanem OgMának – jegyezte meg Bren. Értetlenül pillantottunk rá. – Egy isten volt – magyarázta –, aki pont ilyesmit csinált.

YlSib biotuningolt pisztolyt hordott. Bren meg én sokkal otrombább fegyverekkel érkeztünk. YlSib ügyesebben mozgott, mint a bizonytalanul vánszorgó metropolonauták, akikkel korábban útra indultam. Nyílegyenesen arrafelé tartottak, ahol a romos téglaépítészetet leváltotta a biológia. Közben megváltozott a levegő. A körülöttünk kavargó légáramlatok nem hasonlítottak a konzulvárosi szélre. Mindenhonnan újszerű hangok harsogtak. Miniatűr fauna hódított meg kisebb területeket. Az utcákon járó ariekaiak nem torpantak meg a felbukkanásunkkor, bár néhányan szemkoralljaikat nyújtogatva alaposan megbámultak minket. Helyenként kis tavak csillogtak, és fentről hínárszerű polipok csöpögtettek különböző oldatokat a folyadékba. Talán alapozás mind, gondoltam, ahonnan majd a tudatos várostervezésnek köszönhetően kinőnek a házak.

A tökszerű fákkal szegélyezett sugárúton visszanéztem Konzulvárosba. A következő pillanatban nagyon rám ijesztett egy ariekai, aki közvetlenül mellettem kérdezte meg egymás után többször is, mit keresünk itt. Már emeltem volna a fegyveremet, amikor megszólalt YlSib.

– yl/sib vagyok – közölték. – Ők pedig… – Nem a nevünket mondták. – Velem vannak. Hazamegyek – mondta YlSib, és külön nyomatékot adtak a kifejezésnek azzal, hogy személyes szerkezetté alakították. Én, a hazamenő, valójában ezt mondták, ezért arra gondoltam, hátha a hazamenés az ariekaiak számára is fontos dolog.

– Ismernek minket – jegyezte meg Yl. – Sokan már túl ködösek ugyan, de akik tudnak beszélni, azokkal valószínűleg nem lesz gond.

– Habár – mondta Sib –, ki tudja, milyen új szövetségek alakultak ki. Lehet, hogy vannak páran…

– …akik különböző okokból nem akarnak átengedni minket.

Igazság szerint útközben több olyan változatát hallottuk a Nyelvnek, amelyeknek nem sok értelmük volt. Ronccsá silányodott beszélők nyökögtek maguk elé mindenféle szófordulatokat, mert nosztalgiával emlékeztek vissza arra az időre, amikor ezek még jelentettek valamit. YlSib végül egy feltúrt tisztásra vezetett minket. Elakadt a lélegzetem. Egy férfi várt ránk. Egy fémoszlopnak támaszkodott, amely furcsa utcalámpaként görbült a feje fölé. Úgy festett, mint akit egy terrai város régi, kétdimenziós fényképéről másoltak ide.

A férfi biccentett, halkan magyarázott valamit Ylnek, Sibnek és Brennek. Ügyeltek rá, hogy ne halljak semmit. A férfi egyáltalán nem tűnt ismerősnek. Jellegtelen, sötét bőrű alak volt elnyűtt ruhában, és olyan eolfejlesztő lehelte belé a levegőt, amilyet még sohasem láttam. Semmit sem tudtam volna mondani róla. A férfi YlSibbel együtt távozott, Bren pedig visszasétált hozzám.

– Ki a fene volt ez? – kérdeztem. – Egy csonkolt?

– Nem – felelte Bren. Vállat vont. – Nem hiszem. Lehet, hogy meghalt a fivére, de nem hinném. Egyszerűen nem kedvelték egymást különösebben. – Természetesen addigra tudtam a száműzöttek ellentétes világáról, a lázadó csonkoltakról, a konzulátusról kirakott ex-konzulátusiakról, a rossz konzulokról: mégis elbűvölt, hogy saját szememmel láthattam egyet. Hogyan maradhattak életben az összeomlás idején, a II. Istendrog előtt?

– Tartod még a kapcsolatot a hasonlatokkal? – kérdezte Bren.

– Jézusom! – mondtam. – Miért? Nem igazán. Egyszer összefutottam Dariusszal egy kocsmában, de annak is ezer éve. Mindketten elég kínosnak találtuk a helyzetet… Oké, Konzulváros azért nem olyan nagy, szóval néha látjuk egymást, de nem beszélünk.

– Tudod, mit csinálnak?

– Nem hiszem, hogy érdemes csoportként gondolni rájuk, Bren. Már mindenki… szétszéledt. A történtek után. Talán néhányan még tartják a kapcsolatot… de annak a közegnek már régen vége. Hasser óta. Belegondoltál? Senkit sem érdekel a létezésük, még azokat sem, akik valaha beszélték őket. A Nyelv… – Felnevettem. – Már nem az, ami régen volt.

Visszatért YlSib. A város rothadó húsát kapargatták a ruhájukról.

– Ez igaz – mondta Bren. – Az viszont nem, hogy senkit sem érdekeltek. Eddig nem árultuk el, hova megyünk: valaki kifejezetten veled akar találkozni.

– Micsoda? – Fel sem merült bennem, hogy miattam hatolunk be a másik városba, hogy egy feladat lennék, amelyet végre kell hajtani. YlSib a pince helyi megfelelőjébe vezetett, és betuszkolt az ajtón, ahol biolumineszkáló derengésben ariekaiak vártak.

– Avice Benner Cho – mondta YlSib. Tökéletes időzítéssel ejtették ki a nevemet, ugyanazzal a hangsúllyal, és a két hang ettől úgy csengett, mintha egy lenne.

A helyiséget betöltötte az ariekaiak szaga. Többen voltak. Neszeztek: beszélgettek vagy motyogva gondolkodtak. Egy alak lépett elő a félhomályból és üdvözölt minket. YlSib megsúgta a nevét. A legyezőszárnyára néztem.

– Jézusom! – mondtam. – Hiszen mi már találkoztunk!

Egyike volt, a valaha élt legtehetségesebb ariekai hazudozó közeli barátainak. Valaha én neveztem el surl/teshecher Flamencotáncosnak.

– Vajon emlékszik…?

– Természetesen emlékszik, Avice – mondta Bren. – Szerinted miért vagy itt?

Bren és YlSib maroknyi adatchipet osztott szét az összegyűlt ariekaiak között, akik azonnal el is kapkodták mindet. Végtagjaik és ízelt ujjaik reszketeg mozgásából jól látszott, mennyire izgatottak.

– EzCal tudja, hogy rögzítitek a beszédüket? – kérdeztem.

– Remélem, nem – felelte Bren. – Láttad őket, igaz? Ugyanazzal próbálkoznak, mint Ez, amikor még EzRa egyik fele volt… mindent megtesznek, hogy ne gyűjthessünk tartalékot a szövegükből és ne váljanak feleslegessé.

– Nektek mégis sikerült.

– Ezek csak a nyilvános szónoklataik – mondta Bren. – Azt nem akadályozhatják meg, hogy azokat bárki felvegye, és miért is tennék? Úgy vannak vele, hogy azt egyszer már kimondták, a Gazdák pedig hallották, ezért a szöveg elveszítette az erejét.

Sorban végignéztem az összegyűlt ariekaiakon. Egyre több ismerősnek látszó szárnymintát fedeztem fel.

– Egészen sokan vannak Surl Teshecher csoportjából – mondtam. – A barátai voltak.

– Úgy van – mondta Bren. – Ők képesek hazudni – folytatta. – Egyikük sem akkora virtuóz, mint Surl Teshecher volt. Ő… – Vállat vont. – Előfutára lehetett valaminek.

– A férjed jól gondolta – mondta YlSib. – Meg kellett állítani. Scile-nak a maga módján igaza volt. Surl Teshecher valóban mindent megváltoztathatott volna. – Kis csend támadt. – Ez a csapat azóta nélküle folytatja. Lassan haladnak.

– Minden tőlük telhetőt megtesznek.

Mindegyik arieikai fogott egy adatchipet és a terem különböző sarkai felé indultak. Mindannyian ugyanazzal a nagyon hasonló, elegáns mozdulattal takarták el az ajándékot. Membránjaik kitágultak. Aztán behúzódtak a sarkokba, összegubózott szobrokká dermedtek, és a ház hirtelen drogtanyává változott. Rendkívül halkan lejátszották maguknak a hangokat. A szervezetük rögtön reagált is, láttam, amint beleremegnek a biológiai eksztázis görcseibe. A megfeszült legyezőszárnyak hártyáin átszüremlett a lejátszók fénye, kihallatszott a hangfájl tompa ciripelése: EzCal lelke, vagy legalábbis összetákolt hamisítványa.

– Hogy a pokolba hathatnak ezek a felvételek? – suttogtam. – Ezeket már hallották!

– Ők nem – felelte Bren. – Kivárnak. Brutális akaraterővel. Mielőtt EzCal beszélni kezdene, összehajtják a szárnyukat. Már EzRánál is ezt csinálták. Kényszerítik magukat, hogy kibírják. Egyre hosszabb és hosszabb ideig próbálnak kitartani a drog nélkül.

Elképzelni is nehéz volt, hogy ezekből a remegő alakokból állt az istendrog ellenében formálódó lázadás. Pedig tényleg.

– Csak azért hat rájuk, mert most hallják először – mondta Yl.

Az ariekaiak lassan, egymás után felálltak. Rám néztek. Furcsa nosztalgia fogott el. Mintha ugyanott folytattuk volna, ahol valaha abbahagytuk. Flamencotáncos odalépett hozzám: társai körülöttem sétálgattak. Amikor megszólaltak a Nyelven, a hangsor, amelyet kimondtak, az én voltam. Nagyon régen hallottam saját magamat a Nyelven.

Először tényként közöltek. Volt egy lány, akinek fájt a sötétben, és megette, amit adtak neki. Aztán elkezdtek hasonlatként használni. Mi most – mondta Flamencotáncos –, amikor elfogadjuk, amit az istendroghangján kapunk, olyanok vagyunk, minta lány, akinek fájt a sötétben, és megette, amit adtak neki. A többiek pedig válaszoltak.

– Tudod, Surl Teshecher nem egyszerűen a legjobb hazug volt közöttük – mondta Bren. – Hanem bizonyos értelemben az előőrse valaminek. Sohasem az számított, milyen tehetségesen hazudoznak. Ha erről szólna az egész, miért érdeklődtek volna ennyire irántad, Avice? Hol metszik egymást a hasonlatok és a hazugságok?

Milyen más dolgok vannak a világon – kérdezte éppen az egyik ariekai –, amelyek olyanok, mint a lány, akinek fájt a sötétben, és megette, amit adtak neki?

– Nem volt egyszerű dolguk – folytatta Bren. – Szétszóródtak a háborúban. – A droghiány háborújában. Az Ez-megölte-Rát háborúban. Az élőhalottak háborújában. – Végre felkutatták egymást, és folytatják, ahol abbahagyták. Surl Tesh-echert tisztelték, bár nem istenként, de vezetőként mindenképpen.

– Prófétaként – szólt közbe Yl vagy Sib.

– És ezt miért ne lehetne elmondani MagDának vagy akár Calnek… – kezdtem, de lassan elhallgattam, hiszen nyilvánvaló módon a teremben összegyűlt ariekaiak egy összeesküvés részei voltak. Akik az istendrog hatalmát próbálták megnyirbálni. Cal szabotálni akarná őket. Bárcsak ne hittem volna saját magamnak. Bren pontosan tudta, mire gondolok, és biccentett.

– Úgy van – mondta. – MagDa megváltozott, ez tény. De nem fognak mindent kockára tenni. Most már egyetlen vágyuk van, elmenekülni innen, és foggal-körömmel ragaszkodnak az egyetlen működőképesnek látszó megoldáshoz. Mást nem fognak megkockáztatni. Még az is lehet, hogy az egészet megtorpedóznák.

– Mit torpedóznának meg? Mire készülsz?

– Én semmire – mondta Bren.

– Akkor ti. Mindannyian – mondtam YlSibnek –, ti meg ezek a Gazdák. Mit akartok tenni, ti, együtt, közösen?

– MagDa módszere nem fog működni – mondta Bren. – Legfeljebb elodázza az elkerülhetetlent. Ezért nem fordulnak Cal ellen. De az kevés, hogy addig próbáljuk működtetni a dolgokat, amíg a hajó meg nem érkezik. Muszáj lesz megváltoztatnunk mindent. – Miközben Bren beszélt, az ariekaiak úgy köröztek körülöttem, mint hordalék az áramlatban, és csak ismételgették a szófordulatot, amely én voltam, és próbáltak új értelmet adni neki, és kigondolni olyan új dolgokat, amikre azt mondhatták volna, hogy olyan, mint én, vagyis a múltam.

– Nem EzCal az egyetlen, akitől tartanunk kell – tette hozzá Bren. – Senkinek se említsd, amit itt láttál. – Eszembe jutott, milyen készségesen engedtek utat a Gazdák Hassernek, amikor surl/teshecher ellen fegyvert emelt.

– A többi ariekaira gondolsz – mondtam.

– Ezeket a gondolkodókat már régebben is veszélyesnek tartották – mondta Bren. – Scile-nak igaza volt velük kapcsolatban, és pontosan így vélte a helyi… – Elhallgatott, majd tanácstalanul vállat vont, ebből pedig tudtam, hogy bármilyen szófordulattal is folytatja, az csak hellyel-közzel fedi majd a valóságot. – A helyi politikai elit. Akikről egyébként nem tudom, hol lehetnek éppen, vagyis még nem, de lefogadom, hogy EzCal sejti. Vagy Cal. Valaha szoros kapcsolatban álltak. Szerinted mi másért igyekszik annyira a másik városba?

Eddig azt hittem, újkeletű látnoki hév hajtja. De most eszembe jutott, amikor azon a hazugságfesztiválon Cal meg Körtefa olyan áthatóan engem bámult.

– Jézus Fárosz! – Scile is engem figyelt aznap este. Scile, Cal egykori összeesküvő társa valószínűleg helyeselné EzCal létezését. EzCal ugyanazt tartotta a legfontosabbnak, amit valaha CalVin: a hatalmat és a túlélést, Scile pedig a várost és a város stagnálását akarta mindenáron megvédeni. Céljaik valaha fedték egymást, aztán a történelem lehagyta Scile-t. Nem csoda, hogy reményvesztetten gyalogolt ki a városból.

– Lehet, hogy Cal már meg is találta régi barátait – folytatta Bren. – Ezek itt… – Körbemutatott a teremben. – Valaha veszélyesnek számítottak. Láthattad te is. Most… – Hirtelen felnevetett. – Nos, azóta minden megváltozott. De ez nem azt jelenti, hogy már senkire sem jelentenek fenyegetést. Talán más okból, vagy még inkább veszélyesek. Cal valószínűleg még nem hallott erről a csoportról. Ha megtudná… Viszont azok az ariekaiak, akikkel valaha együtt dolgozott, tudnak róluk. Szóval abban az esetben, ha Cal rábukkan régi pajtásaira, akkor ez a társaság nagyon jól teszi, ha meghúzza magát. Akárcsak mi.

– De hogyan lehetnének veszélyesek? – kérdeztem. – Miért csinálják ezt? És egyáltalán mit csinálnak?

Bren küszködve kereste a szavakat.

– Nehéz elmagyarázni – jelentette ki végül. – Nem tudom elmondani.

– Tehát nem tudod. – Bizonytalan biccentése félig igen volt, félig nem.

– Mennyire érted a Nyelvet, Avice? – kérdezte YlSib egyik fele. Mondtak valamit Flamencotáncosnak, aki válaszolt. Valamennyit értettem belőle, aztán nemet intettem, és Yl vagy Sib pár kifejezést lefordított.

Nem jó, hogy ezek vagyunk. Mások akarunk lenni, mint most. Olyanok vagyunk, mint a lány, akinek fájt a sötétben, és megette, amit adtak neki, mert azzal töltekezünk, amit EzCal ad nekünk. – Sokáig hallgatott, mielőtt folytatta volna. – Inkább olyanok akarunk lenni, mint a lány, akinek fájt a sötétben, és megette, amit adtak neki, hogy olyanok legyünk, mint… – Aztán ismét csend lett, és Flamencotáncos végtagjain remegés futott végig.

– Egymás után kétszer próbálta használni a hasonlatodat, ellentétes értelemben – mondta Sib. – Csak nem igazán jött neki össze.

Most – folytatta Flamencotáncos – rosszabb. Erre nem számítottunk. Az rossz dolog volt, amikor részegek és tehetetlenek lettünk az istendrog hangjától és nem tudtunk magunkról, de ez most más és rosszabb. Most engedelmeskedünk annak, amit az istendrog mond. – Igen, mindezt olyan intonációkkal magyarázta el, ami nekem semmit sem jelentett, de függetlenül attól, mennyire idegen volt hozzánk képest egy ariekai elméje és az, ahogyan saját magára gondolt, át tudtam érezni, milyen iszonyatos helyzet lehet ez nekik. Hiszen láttam, amikor a Gazdák ösztönösen reagáltak EzCal utasításaira, és azt is láttam, hogy semmit sem tehettek ellene. – Mi akarjuk eldönteni, mit hallunk, hogyan élünk, mit mondunk, mit beszélünk, mit jelentsenek a szavak, minek engedelmeskedünk. A magunk javára akarjuk fordítani a Nyelvet.

Gyűlölték újszerű, drogos sóvárgásukat és még újabb keletű tehetetlenségüket. Ezzel biztosan nem voltak egyedül. Mindez azonban hajszálpontosan illett a régi tervükbe, ami miatt olyan hosszú ideje vágytak a hazugságokra, hiszen a hazugságok segítségével a Nyelv azt jelentené, amit csak akarnak. Nem csoda, hogy még a többi, öntudatuknál levő ariekaiakhoz képest is gyűlölték újfajta állapotukat.

– Megígértük, hogy magunkkal hozunk – mondta Bren. – Gazda becsszóra! – tette hozzá mosolyogva a gyerekes esküt. – Hajthatatlanok voltak, és mindenképpen látni akartak. De most jobb lesz, ha visszaviszlek, mielőtt valaki keresni kezd. Aztán YlSib megy tovább, folytatják az osztogatást. Nem ezek itt az egyetlenek, akik próbálnak más megoldást találni.

Micsoda veszedelmes körút lehetett ez, a lázadó sejteket érintve át az összedőlt, majd újra kisarjadó városon. Egész életemben azt bizonygattam, amit mások sulykoltak belém, hogy mennyire nem lehet összehasonlítani az emberi és az ariekai gondolkodást. De most belegondoltam, kiktől is hallottam ezt állandóan. A konzulátus bürokratáitól és a Nyelv monopóliumát élvező konzuloktól. Szédítő érzés volt hirtelen rájönni, hogy végre korlátozások nélkül értelmezhetem az ariekaiak cselekedeteit, ráadásul meg is értem, mit tesznek. Aminek most tanúja voltam, az nem volt más, mint szakadárság, és ezt én is pontosan felfogtam.

Én csak ezeket a hazugokat láttam, akik lázasan próbálták megváltoztatni a saját beszédüket. Bren és YlSib következő állomása talán egy másik csoport lesz, akik megpróbálják kipurgálni magukból a sóvárgást, és Nyelvtelenül élni utána; aztán ki tudja, a következő csapat esetleg erőszakkal akar harcolni EzCal odavetett parancsai ellen, és biztosan akadnak olyanok is, akik gyógyszerekkel próbálnának jobban lenni. Hiába voltam itt személyesen, hiába bízott meg bennem Bren, valójában nem számítottam teljes értékű résztvevőnek. Bren nem bajtársiasságból hozott magával – hasonlatként voltam itt, akire ezeknek a lázadóknak stratégiai szempontból lett volna szükségük, valahogy úgy, ahogy egy másik csapatnak vegyszerek, robbanótöltetek vagy ’verek kellenek.

A válsághelyzetbe került Konzulvárosból csak úgy áradt a lázas buzgalom. Csak három napot kérek, gondoltam, és találok olyan embereket, akik szívből hiszik, hogy EzCal, Ez vagy Cal a messiás, az ördög vagy mindkettő egyszerre – hogy a konzulok angyalok vagy a konzulok ördögök. Vagy olyanokat, akik pontosan ugyanezt mondják az ariekaiakról – de lesznek, akik szerint azonnal távoznunk kell erről a bolygóról, mert ez az egyetlen reményünk, mások szerint éppen ellenkezőleg, sohasem szabad elhagynunk ezt a világot. Pontosan ugyanez történhet most az ariekaiak között is, gondoltam, és ettől egyszerre öntött el a remény és a kilátástalanság. A Nyelv alkalmatlan volt az olyan bizonytalanságok megfogalmazására, mint a máshol gyakori szörnyetegek vagy istenek létezése, és hirtelen átütő erővel tört rám a felismerés, hogy ezek a találkozók valójában az ariekai rakománykultuszok, ahol úgy tesznek, mintha emberek lennének. Vagy éppen az indián szellemtánc helyi megfelelőjén lennék? Bren és YlSib pártfogóként támogatták a túlzásoknak élőket, a millenniumi lázban égőket, a legelkeseredettebbeket.

Néztem, mekkora erőfeszítéssel próbálja Flamencotáncos kimondani azt, amit jelentek, és milyen eltökélten próbálkozik azzal, hogy azt jelentsem, amit azelőtt soha, milyen elkeseredetten akarja a hasonlatokat új alakzatokba erőltetni. Olyanok vagyunk, mint a lány, akinek fájt a sötétben, és megette, amit adtak neki, mert… úgy, mint neki, nekünk is… fáj… Az ariekai megállás nélkül körözött körülöttem, és próbált hasonlatokat alkotni velem.

– Miért nem működik MagDa terve? – kérdeztem. – Tudom, tudom… de egyszer azért elmagyarázhatnátok, miért baj az, ha legalább a hajóig kihúzzuk.

Bren, Sib és Yl egymásra nézett, és várták, ki szólal meg először.

– Láttad, mit művel EzCal. – Sib mondta ki végül. – Szerinted mennyire vagyunk biztonságban, ha ez így folytatódik tovább?

– És akkor azt még nem is mondtuk – tette hozzá Bren, és becsszóra csalódottnak tűnt a hangja –, hogy ha be is válik a terv, láttad, mi történt az ariekaiakkal, miután EzRának vége lett, és nem kaptak több… adagot. Szóval mi lesz, ha ideér a segélyhajó? Ha mi elmegyünk? – Flamencotáncosra mutatott. – Mi lesz velük azután?

21

Újabb lebegőnknek veszett nyoma. A megszokott körei egyikét végezte éppen a városhoz közeli tanyák között, hogy EzCal utasításai szerint szépen kérje a helyiektől mindazt, amire szükségünk volt – bár valójában inkább követelte: az ariekaiak is jól tudták, milyen könnyedén leszerelhetjük a hangosbeszélőket, ha nem kapjuk meg, amit kérünk. A kommunikátoraik egyszer csak elhallgattak, és nem is értük el őket többet. Kameradarazsakat küldtünk a lebegő után.

A különleges osztagok felszámolták a konzulátus elszigetelt emeletein az utolsó független zónákat is, ahol a csöves törzsfőnökök és szabadcsapataik visszautasították az amnesztiát. Én az egyik barikádon voltam, az összetört bútorok tömegéből, limlomokból és egyéb otthoni kacatokból, felesleges gépekből emelt dombon, amelyet a szokásostól eltérően nem plasztkővel, hanem gyorsan szilárduló polimerrel olvasztottak egybe, ezért úgy festett, mintha kőkemény, átlátszó gyantával öntötték volna le. A belsejében világosan látszott az összes törmelék, mintha egy egész tó fagyott volna jéggé egy pillanat alatt, az összes lebegő hulladékkal együtt. A háború véget ért, és a gépek V alakú árkot vájtak éppen a torlaszon át, tükörsima falú, fordított éket hasítottak ki a megkeményedett zseléből és a szemétből. Az új átjáró falát rendszertelenül sorakozó hulladékbuborékok díszítették.

Simmonnal együtt voltam kint. A karjára csatolt monitoron néztük a kameradarazsak szellemképes, el-elcsúszó közvetítését.

– Ez meg mi? – kérdeztem.

Az eltűnt corvus volt. Holtan. Körülötte feketére perzselődött a talaj. Azok a kupacok emberi testek lehettek.

Nagy sebességgel, állig felfegyverezve repültünk a vadonban, a különböző csapások fölött, amelyeket az ariekaiak, az állataik és a zelléik tapostak ki maguknak, meg talán a mi vadembereink, a konzulvárosi száműzöttek, akik odakint gazdálkodtak. Még nem vettük fel mindegyikkel a kapcsolatot. Egy pillanatra átütő erővel tudatosult bennem, mennyire hiányzik a lébeckodás, és ez meglepett: pont az? Próbáltam bebeszélni magamnak, hogy amit most csinálok, a közvetlen leszármazottja annak a rideg, árral sodródó életformának, de nem igazán hittem magamnak.

A léghajó nagy területen szóródott szét. Mintha egy iszonytató csatatérre szálltunk volna le. Végül munkához láttunk. Egyikünk, akire leginkább ráillett a „szakértő” megnevezés, mintákat gyűjtött a holttesteken talált sérülésekből – lehettek fognyomok és égésnyomok is. Mindenhol tetemek hevertek.

– Ó, istenem! – nyögött fel a szakértőnk. Lo, LoGan konzul egyik fele feküdt előtte. Mellkasa tátongó, kiégetett üreg volt. – Ezt a sérülést nem a zuhanás közben szerezte. Biztosan nem.

Jaques vezír is ott volt, hiányzó karral, és a csonk alapján nem levágták és nem leégették, hanem letépték a végtagot, és azután vérzett ki. A jelek szerint gyötrelmes kínok között lehelte ki a lelkét, ahogy a földön kúszott elhajított végtagja után. A csapattagok szervezetében érkezett mikrobák már nekiláttak a lebontás munkájának, de az ariekai vadon, ahol most dolgoztak, vegyészeti szempontból nagyon különös helynek számított, ezért a bomlás sem úgy ment, mint Konzulvárosban.

Az expedíció minden tagja meghalt. A mostani azon ritka alkalmak egyike volt, amikor egy kedis funkcionárius is velük tartott. Kifejlett nőhím volt, akit nem ismertem.

– Jesszusom, ez Gorrin – mondta valaki. – A kedisek meg fognak…

Lassú léptekkel sétáltunk egyik tetemtől a másikig, minden alkalmat halogattunk, ameddig csak lehetett. Hideg szélben turkáltunk a barátaink maradványai között. Próbáltuk egy helyre gyűjteni őket – mert néhányan cafatokra szakadtak – másokat pokrócokba bugyoláltunk, mielőtt elindultunk volna velük haza.

– Nézzétek! – Rekonstruálni akartuk a történteket, ezért a föld felmart hegeit követtük, próbáltunk olvasni a talajból és a halottakból, mintha hieroglifák lennének. – Ez merénylet volt. – Egy fogazott lövedék fúrta át magát a lebegő oldalán.

– Ilyen ragadozó nem létezik… – kezdte valaki.

– Nem zuhant le rögtön, ezért ki tudtak ugrani. – Ezt én jegyeztem meg. – Idekint pedig… szóval itt csaptak le rájuk.

Rábukkantunk néhány biotuningolt tojás maradványára: az aktuális csereüzlet hozadéka lehetett, de csak szétkenődött tojássárgája és gépembrió maradt belőlük.

A lebegő hazafelé tartott. Az arcunkon viselt eolmaszkok miatt zajosan visszhangzott a fülünkben a hangunk, mintha egyedül lennénk. A halottainkkal a fedélzetén, élesített tarackkal repültünk tovább, és próbáltuk megkeresni azt a tanyát, ahol bajtársaink utoljára járhattak. A füstoszlop segített megtalálni. A melléképületek romokban hevertek, a keltetők szinte teljesen elpusztultak. Egyetlen olyan kádat találtunk, amely még élt, de nem tudtuk, miképpen adhatnánk meg neki a kegyelemdöfést, ezért nem tehettünk mást, próbáltuk figyelmen kívül hagyni fájdalmas jajgatását.

Nem találtunk ariekai holttesteket. A falu üres volt. Porszínű állatok menekültek előlünk, és érkezésünk felriasztotta a papírfoszlányokra emlékeztető dögevők rajait, amelyek értelmes, gondolkodó füstfelhőkként mozogtak.

Eldördült egy lövés, és mindannyian kiabálva vetődtünk a földre. A fegyver vonyított: Konzulváros egyik kincse volt, egy régi bansheetech puska, amelyet emberi használatra alkalmas formába alakítottak át. A katona, aki használta, csak vaktában lőtt – valami mozdult a közelben, talán egy parányi állat. Megtaláltuk a magukra hagyott ariekai ifjakat, akik mozdulatlanul lebegtek a döglött tápfolyadékban. És ott voltak az öregebb példányok tetemei is. A talajt patanyomok borították. Csapásnak véltük, ezért kamerákat szalajtottunk abba az irányba.

A tanyáról deréknyi vastag artériák indultak, majd rögtön ráfonódtak a sziklás vidéken át a városba tartó csőre, néhol pedig eltűntek a talajban. A vezeték felhasadt. Rettenetes erejű robbanás lehetett, amely szétszórta a környéken a csövet alkotó szerves anyagot, és magzatvízzel keveredett homok süppedt a talpunk alatt.

– Ez meg mi?

Egy mélyedésben szerves hulladékra bukkantunk. Szétfeszített halcsontvázra emlékeztető keretekre, agancsok között feszülő bőrhártyára, összenőtt csontok bonyolult hálójára. És legyezőszárnyak maradványaira. Összegyűjtöttük ezeket a kis trófeákat. A hátunk mögül tisztán hallatszott az utolsó életben maradt épület segélykiáltása.

Már korábban hangszórókat telepítettünk minden tanyára, amellyel sikerült kapcsolatot létesíteni, és EzCal folyamatosan érkező hangja miatt garantáltan meg kellett volna kapnunk tőlük a szükséges árut, de nem ez volt az első eset, hogy gondjaink támadtak az ellátmánnyal. Most már azt is tudtuk, miért. Embereket és kamerákat küldtünk ki a csővezetékek mentén, akik még több repedésre bukkantak. Újabb lebegőt veszítettünk, majd a katonák is eltűntek, akiket a roncshoz vezényeltünk.

EzCal a másik város szívéből sugározta az adását. A Konzulvárosból induló felvonulás olyan pompázatosra sikerült, amilyenre akkori lehetőségeink szerint meg tudtuk szervezni. Mindannyiunkra erős nyomás nehezedett a bizottság részéről, akik látszólag még mindig Ez és Cal titkárai voltak, valójában pedig Ez börtönőrei: kikötötték, hogy senki sem hiányozhat és elegánsan kell öltözködnünk. Wyatt is velünk tartott. Jutalomból, amiért a világra hozta EzCalt, kiengedték a magánzárkából, bár az állandó felügyelet megmaradt, viszont bekerült a bizottságba. A válságpolitika szakértője volt, és már nem Brémának dolgozott, vagy akkor éppen nem. Mindegy, ami később történt, arról majd a maga idejében beszélünk.

– Ha biztosan tudná, hogy megússza, egy rohadt trónszéken érkezett volna – mondtam halkan MagDának. Az istendrog besétált a másik városba, Ez lehajtott fejjel, komoran, Cal még mindig kopaszon, mert most már szándékosan borotválta a fejét – a varratait már kiszedték, de hasonló fekete vonalakat tetováltatott heges fejbőrére. Társával ellentétben gyakran nézegetett felfelé, és időnként indulatosan, gyűlölettel pillantott Ezre. – A szentségit, ezek elvárnák tőlünk, hogy a vállunkon cipeljük őket.

MagDa nem mosolygott. A felvonulás félúton járhatott. EzCal mögött haladtunk, ariekaiak gyűrűjében, akik EzCal utasításait követve ujjongásszerű hangokat hallattak. A látvány teljesen lesújtotta Magot és Dát. Olyan szívesen mondtam volna neki, hogy: Ne aggódjatok. Semmi gond. Vannak mások is. Emberek és ariekaiak, akik próbálnak megoldást találni. De nem akartam elárulni Brent, ráadásul tudtam, hogy igazat beszélt: túl nagy volt a kockázata annak, hogy MagDa megijed ezektől a tervektől.

– Nem tudom… – mondta nekem MagDa. – Azt sem tudom, mihez kezdünk.

– Ha megérkezik a hajó.

– Mostantól őriznünk kell az erőforrásainkat – mondta Cal, miután a beszéd után végignézte a lerombolt tanyákról készült felvételeket. EzCal kitartott az elképzelése mellett, hogy csökkenteni kell a konzulvárosiak fejadagját. Több szakasznyi rendfenntartót irányítottak a legközelebbi ültetvényekre, illetve azokra a helyekre, ahonnan a legfontosabb alapanyag, a táp érkezett. A támadások egyre szaporodtak. Minden fegyveres csapatot egy konzul kísért, hiszen csak ők tudtak kommunikálni azokkal, akiket meg akartak védeni.

– Nem lesz semmi bajom – közölte velem PorSha készülődés közben.

– Nem ez az első eset.

– Megszoktuk.

– Jártunk ki alkudozni korábban is, nem igaz? Még régen.

– Ki a városba.

– Ez ugyanaz.

Nem volt ugyanaz. Korábban, mielőtt Konzulváros és az egész bolygó összeomlott volna, ők és a tehetségesebb konzulok tartottak minket életben rendszertelen kereskedőútjaiknak köszönhetően. Ezúttal viszont parancsokat követtek. Eredetileg azt hittem, hogy Cal a kisujját sem mozgatja, amint II. Istendrog lesz belőle. Lassan hozzászoktam, hogy tévedek.

EzCal valóban megtalálta Körtefát, a valaha nagy hatalmú ariekai frakció egykori vezetőjét. Talán Calnek is voltak saját ügynökei. A másik városban élő konzulvárosi száműzöttek közül nem mindenki osztotta Yl és Sib nézeteit: könnyen lehettek ellenségeik, akik közül többen talán éppen EzCalnak dolgoztak.

A dolog úgy történt, hogy a város főterén tartott egyik beszédük alkalmával EzCalt hirtelen körülvette egy csapat ariekai, akik szemüket nyújtogatva meredtek rá. EzCal nem rémült meg tőlük. A csoport egyik tagja Körtefa volt.

Az ariekai a következő előadásra már elkísérte EzCalt, sőt egy konzulvárosi megbeszélésről sétált vissza velük. Nem ő volt ott az egyetlen Gazda, és néhányan közelebb álltak EzCalhoz, mint bármelyik ember, akár hivatalnok volt, akár bizottsági tag, akár konzul. A memóriám nem mindig megbízható, de amikor megnéztem a tridfelvételeket – ellógtam az aznapi szolgálatomat és nem tartottam a kísérettel –, feltámadt bennem a gyanú, hogy az ariekaiak közül legalább ketten egyszer, még régen félreálltak Hasser útjából, aki surl/teshecher meggyilkolására készült. Elakadt a lélegzetem: egy titkos háború egyik oldalán találtam magamat.

Ezúttal EzCal egy ideig nem szólalt meg. Szűken mérték a szavaikat. Amikor végül beszélni kezdtek, rögtön bejelentették, hogy kora/saygiss – Körtefa – lesz ennek a városnegyednek a vezetője. Azt mondták, a széthullott város különböző szilánkjai közül ezt választották ki EzCal központjának, a régens pedig kora/saygiss lesz. EzCal nem tudott másként beszélni, csak úgy, mint az istendrog, és bármit mondtak, annak az ariekaiak kényszeresen engedelmeskedtek. Ez nem pillanatnyi parancsként hangzott el, mint az, hogy emeljék a magasba a szárnyaikat: nem, ez uralkodói dekrétum volt, és amikor EzCal befejezte a beszédét, azok az ariekaiak, akik meghallgatták, kora/saygiss alattvalói lettek. Nagyon csendesnek tűntek, és akkor nem panaszkodtak.

Amennyire én tudtam, kora/saygiss akár már régóta uralhatta azt a szívének kedves pár utcát. Talán EzCal semmit sem változtatott a helyzeten – azt leszámítva, hogy amint ezt megfogalmazta, mégis mindent megváltozott. Ezzel kollaboráció, szövetség jött létre Konzulváros és a másik város új központja között. Rögtön eszembe jutott, mennyivel nehezebb lett hirtelen Bren, YlSib és bajtársaik feladata.

Azt hiszem, valójában szándékosan nem gondolkodtam azon, mi volt Cal és EzCal valójában. Akár tudatosság, akár ripacskodás, akár puszta szerencse irányította új politikánkat, nem voltam biztonságban.

Az új városnegyedből, amelyet EzCal központnak nevezett ki, több ariekai is útnak indult PorSha, KelSey és a rendfenntartók kíséretében. Ezek már közös expedíciók voltak. KelSey visszatért, PorSha azonban nem.

Az összes farm területét jeladók és kamerák figyelték. Azonnal jeleztek, amint olyasmi történt, ami az algoritmusuk szerint szokatlannak számított, így történhetett, hogy a következő támadás pillanatában a bizottság összes tagjának megcsörrent a kommunikátora, és az élő közvetítést ott helyben megnézhettük a szobáinkban.

Corvusok indultak a városból. Természetesen nem érhettek oda időben, de muszáj volt tennünk valamit, még ha feleslegesen is. Brennel voltam. A lehető legfürgébben pörgettünk ide-oda a kiküldött csoport kaotikus felvételei között. Ariekai béresek gondozták az állatokat vagy beszélgettek az embereinkkel. PorSha, a két szégyenlős nő a Gazdáknak magyarázta, mire lenne szükségünk. Görcsösen vonaglott a csővezeték, amely a legvégén Konzulvárosban ürít majd árut. Angloubik beszélgetésfoszlányokat hallottunk. A kép alján nagyokat ugrott az időmérő. Az adattároló rakoncátlankodott.

– Szükségünk lesz Ehrsulra – mondta Bren. – Voltál azóta…?

Nemet intettem. A képernyőn egy sárral borított rendfenntartó állt. A nő szorongva nézett a kamerába, de nem ránk, hanem el a vállunk fölött, és próbált jelentést tenni.

– Tracer őrmester jelentkezik… – mondta. A háttérből rettenetes lárma hallatszott. A nő riadtan nézett valamit a képen kívül. – Megtámadtak minket! – kiáltotta. – Több csoport… több százan vannak, bassza meg, több százan…

Az adás itt megszakadt, a kép megvonaglott, és a következő pillanatban váltott is, és egy gyorsan felfelé száguldó kamera felvétele következett. Tracer a hátán hevert a halott emberek között. Haldokló ujjai ösztönös, görcsös mozdulatával letépte magáról a légzőmaszkot. Villózva követték egymást a képek. Népes ariekai csapat bukkant fel, akik egyáltalán nem úgy mozogtak, mint az előbb a béresek. Vágtatva érkeztek, adományozószárnyaikat suhogtatták, véres ösvényt hagytak maguk után, folyadék csöpögött a fegyvereikről, és porfelhő szállt felettük. Egyik sem szólalt meg – szavak nélkül kiabáltak, mert Nyelv nélkül legfeljebb támadó szándékukat voltak képesek kifejezni.

Lefejeztek egy alacsony beosztású férfit a konzulátusról, akit futólag ismertem is. Összeszorítottam a számat. Az egyik ariekai egy rúgással a földre küldte, aztán megragadta az adományozószárnyával, a másik pedig korallszerű anyagból készült pengéjével lesújtott rá. Biotuningolt fegyverekkel lőtték a tanyaház falát. Egy karabélyt használó ariekai egymás után több emberünkkel is végzett: meglepő precizitással kezelte a terrai fegyvert. Néhányan fegyvertelenül gyilkoltak: saját csontkinövéseiket döfték emberi belsőségekbe, légzőmaszkokat téptek le, hadd fulladjanak meg az emberek az idegen szélben.

Bren belepörgetett a felvételbe, majd elértük a már élő adást. Még tartott a mészárlás. A katonáink lassan alulmaradtak a hatalmas túlerővel szemben. Próbáltak eljutni a corvusig, de leszedték őket. PorSha a Nyelven kiabált a támadóknak, Várjatok, állj, ne tegyétek! – ismételgették. – Ne csináljátok ezt, kérlek, ne! – Aztán ezt a kamerát elveszítettük, és mire visszajött a kép, PorSha már nem élt. Bren szitkozódott.

Hirtelen EzCal hangján harsogni kezdtek a farmon kiépített hangszórók. Konzulvárosban végre megtalálta egymást az istendrog két fele, és most együtt álltak a mikrofon előtt. Elég! – üvöltötték, és hirtelen minden elcsendesedett. A szemcsés kép felé hajoltam: mészárszék, mozdulatlan ariekaiak.

– Jézusom… – motyogtam, amikor végre megláttam, mennyien vannak. Az ég felé emeltem a kezemet.

– Mit csinálnak? – kérdezte Bren.

Álljatok meg! – harsogott az istendrog több kilométer távolságból. – Lépjetek előre és álljatok meg a halott konzulnál!

Pár másodpercig semmi sem történt. Aztán a tömegből kilépett egy magányos ariekai, és óvatos pataemelgetéssel bearaszolt a kamera látómezejébe. A többiek némán figyelték. A hátán kinyílt a megfeszített legyezőszárny, a megafon felé fordult, és enyhén imbolyogva hallgatta EzCal hangját.

A seregnyi gyilkos közül senki másnak nem volt legyezőszárnya.

– Ez egy gazdálkodó – mondtam. – Nem tartozik közéjük.

Egy méretes ariekai két másik társára csapott az adományozószárnyával, majd a transzba esett idegen felé intett. Lendületesen begörbítette a hátát, hogy jól látszódjon a sebe. EzCal folytatta.

– Észrevették őt – mondtam. – Ezért álltak le. Nem azért, mert ezt parancsolták nekik.

Az ariekai halálbrigád tagjai először sorban, majd egyszerre és tömegesen begörbítették a hátukat. Több tucatnyi reszketeg csonkot láttam, a legyezőszárnyak helyét. Mellettem Bren suttogott.

– Istenem – mondta. Az ariekaiak a sebeiket mutogatták. Néhányan hangtalan szavakat formáltak, ami minden bizonnyal diadalmas kiáltozás lehetett.

– Tudják, hogy figyeljük őket – mondtam.

Nagydarab bajtársuk hangtalan, elbökdösött parancsainak engedelmeskedve öncsonkított ariekaiak léptek a révült gazdálkodó mellé, majd megragadták. Az észre sem vette. Azonnal hagyjátok ezt abba! Engedjétek el! – hallottuk EzCalt. Lassan elhalt a hangjuk. A gazdálkodó engedelmeskedett a parancsnak, ami nem is neki szólt: felemelte és többször egymás után kinyitotta adományozószárnyát. Azok, akiknek az utasítást szánták, rá se hederítettek, meg sem hallották, és továbbra is körbezárták foglyukat.

A termetes ariekai többször meghúzta a biotuning-termelő legyezőszárnyát. Önkéntelenül is összerezzentem. Aztán rántott egyet rajta. Áldozata egyszerre két hangon sikoltott fel, és megpróbált menekülni, de hiába. Kínzója úgy mozgatta adományozószárnyát, mint aki gyökerestől próbál kitépni egy növényt. A legyezőszárny leszakadt: vérpermetet szórva szabadultak ki a gyökérszerű izmok és porcogók, és hosszú, rostszerű kacsokat húztak maguk után a vonagló hátból.

A legyezőszárny legalább olyan érzékeny, mint az emberi szem. A sokkot kapott ariekai tátott szájjal vágódott el, és mozdulni sem bírt a fájdalomtól. Elvonszolták. A másik, aki megsüketítette, a magasba emelte a groteszk, csöpögő csokrot. Hangosan, szavak nélküli kiáltást hallatott. Lehetett diadalittas vagy haragos hang is.

Akkor vettem csak észre, hogy EzCal megint beszél. Parancsokat osztogattak, amelyeknek senki sem engedelmeskedett.

22

Ezzel kezdetét vette a nyílt háború. Mi csak az „első tanyavidéki mészárlásnak” neveztük, bár akkoriban ez volt az egyetlen olyan eset, amelyről tudtunk – mint később kiderült, hátborzongató éleslátással találtuk meg a nevet. Napokig tartott, mire egyáltalán felfogtuk, mi ellen harcolunk.

A végső csonkolás, amelyet az ariekai a szemünk előtt hajtott végre a másikon, tulajdonképpen toborzás volt. Ha az áldozat túlélte a sokkot és a fájdalmat, katona lett belőle az ellenséges seregben.

– Hogyan parancsolnak egymásnak? – kérdeztem, de senki sem tudott válaszolni. Talán szó sem volt parancsokról, csak nyelvtől megfosztott haraggal üvöltöttek a világba. Vajon képesek gondolkodni? Ha nem tudnak beszélni, mi a helyzet a gondolkodással? Az ariekaiak számára a Nyelv egyszerre volt beszéd és gondolat. Vagy nem?

Nem tudtuk, melyik a jobb megoldás, ha visszavonulunk a kinti tanyákról, vagy ha megerősítjük a védelmüket, ezért mindkettőt kipróbáltuk. Közben újabb bélvezetékek robbantak fel. A képek mindig ugyanazt mutatták, csak különböző háttér előtt, lehetett az a szervekre emlékeztető fák ligete, sivatag, szavanna – mindenhol ugyanaz a látvány fogadott minket, húscafatok és szétszóródott ellátmány. Lassan kezdtek kiürülni a raktáraink.

Nem csak az infrastruktúránk került célkeresztbe. A tanyavidéki mészárlás után a szárnyatlanok lerohantak egy tábort, amelyet ép ariekaiak őriztek – ez lett a Sziklaperem-incidens. Mi is állomásoztattunk ott katonákat, akik ritka, odakintről hozott techet használtak, ezért több támadóval is végeztek. De így is elveszítettük az embereink felét, mire a martalócok váratlanul vissza nem vonultak, mintha mind egyszerre hallgattak volna egy számunkra értelmezhetetlen jelre. Talán emberi érzékek előtt rejtett áramlatokra reagáltak, mint egyetlen, nagy organizmusként köröző madarak.

Ehhez egyszerűen nem lehetett hozzászokni. EzCal összehívta a bizottságot, és elkísérte kora/saygiss is, Körtefa. EzCal közölte, hogy mostantól változások lesznek a város igazgatásában – mintha ez segíthetne. Cal arról beszélt, hogy össze kell fogni a „banditák” ellen. Próbáltam figyelni, hátha abból rájövök, hogy most éppen mi a politikánk formáló ereje. Bren megvető pillantásából világossá vált, hogy a városban nincsen sem anarchia, sem titkos renegátkormány, csupán olyan kis kápóságok, mint kora/saygiss birtoka.

Bizarr, ariekai-ember őrjáratok indultak útnak. EzCal utasításai értelmében a mi rendfenntartóink a városon kívüli területeket ellenőrizték a milicistákká kényszertoborzott ariekaiak kíséretében. Természetesen mindegyik csapatban helyet kapott egy konzul is, akik továbbították az utasításokat, és EzCal gondosan kihangsúlyozta, hogy ők mind az istendrog nevében járnak el. Fegyveres kiképzést is kaptak: karrierdiplomaták próbáltak új életet kezdeni.

A kiküldött osztagok aztán széthullottak és kudarcot vallottak, mert a zavarodott konzulok parancsait mind a terraiak, mind az ariekaiak másként értelmezték. Amennyire ezt meg tudtam ítélni, a Gazdák nem nehezteltek ezért – és most már tudom, hogy az ariekaiak is ismerik a megbántottság fogalmát –, egyszerűen csak nem értették. Az első három közös őrjárat dolgavégezetlenül tért vissza, a negyediket pedig megtámadták. Mire kiértünk a helyszínre, a mentőosztag az összes emberünket holtan találta, az ariekaiak nagy részének pedig nyoma veszett. Nyilvánvalóan addigra a lázadók már brutális csonkolással sorozták be őket magukhoz. Ezzel véget is ért a közös őrjáratok időszaka.

– És mi van, ha nem is akarnak harcolni? Még akkor sem, ha levágták a legyezőszárnyukat? Vagy ha pont azok ellen akarnak küzdeni, akik megcsonkították őket? – Én, az áruló ismét a hazugok titkos klubjában voltam, a másik városban, hogy Flamencotáncos társai meghallgassák a mondanivalómat. Hadarva vitatkoztak. Legalább annyira sietősnek tűnt nekik a dolog, mint Brennek, aki átráncigált az egész városon. Flamencotáncos nem volt ott.

– A legyezőszárny nem csak egy fül – mondta Yl. Sibbel együtt engem néztek. – Igen, hallanak vele.

– Az az agyuk főbejárata.

– Még a látószerveknél is fontosabb.

– De a testfelépítésük egyáltalán nem hasonlít a miénkre.

– Legyezőszárny nélkül semmit sem hallanak.

– Saját hangjukat sem.

– Vagyis egy ilyen ariekai nem képes beszélni.

– Tehát nem szólalhat meg a Nyelven.

Lehet, hogy a lázadók már nem érzékelték az igazságot, nem tudták, mi az a gondolkodás. Valószínűleg szétforgácsolódott közösségben éltek, beszédre képtelenül, már ha egyáltalán közösségnek lehetett ezt nevezni. Az ariekaiak számára a Nyelv egyet jelentett az igazsággal: mi marad belőlük nélküle? Egy pszichopatákból álló anti-társadalom.

– Szóval lehet, hogy egyáltalán nem akarnak részt venni a lázongásban – mondtam –, de a szárnyaik nélkül…

– Megtébolyodnak.

– Vagy valami hasonló.

– Lehet, hogy néhányan nem vesznek benne részt.

– Talán csak sodródnak. Elvesznek.

– Vagy meghalnak.

– De akkor sem azok, akik valaha voltak.

– Nem csoda, ha a többségük csatlakozik…

– …a banditákhoz. – YlSib örömtelen mosollyal használta EzCal abszurd terminológiáját.

– Mindenkit nem kényszersorozhattak be – mondtam. A hadseregük tisztikarát nyilvánvalóan azok alkották, akik saját magukat süketítették meg. Ki tudja, mi történt pontosan: talán mindenki egyénileg kezdett bele az elkeseredett, szó szerint őrjítő lázadásba, több százan egyszerre – de az is lehet, hogy egy hatalmas, közös gyűlésen született meg a döntés, és EzRa két értelmetlen szónoklata között hajtották végre a tömeges és gyötrelmes öncsonkítást. Arra már rájöttünk, hogy ugyanezek a renegátok zaklattak minket korábban is, a II. Istendrog uralkodása előtt, csak sokkal szervezetlenebbül, és mintha azóta kikristályosodott volna közöttük egy szervezésre képes mag. Talán létezik valahol egy szoba, ahol halmokban hevernek a rothadó legyezőszárnyak: egy apokaliptikus tömegmozgalom szülőhelye.

És mindegyik csonkolt ariekai fogoly volt a saját testében. Isten tudja csak, mennyien lehettek, mekkorára rúgott a magányosok és elveszettek csapásmérő osztaga. Hogyan hangolták össze a mozgásukat? Hogyan koordinálták a támadásokat? Megint az jutott eszembe, hogy biztosan az ösztön és a káosz nyelvének mélystruktúrája hajtja őket: hiszen tervezni nem tudtak. Talán egyetlen rajtaütés sem kigondolt támadás volt, hanem halálos véletlen. De ekkor bevillant, hogy az első tanyavidéki mészárlás alatt mintha kommunikáltak volna, és ez megzavart.

– Most már osztagokban járnak be a városba – mondta Sib. Nem volt ez már igazi város, csak hadurak és drogosok kis törzsei tenyésztek a néhai metropolisz helyén. – Régebben még megölték az ép ariekaiakat.

– Akiknek sikerült kigyógyulniuk egy isteni erejű drog függőségéből…

– …talán visszataszítónak találták azokat, akik erre nem voltak képesek.

De most már nem megölték, hanem besorozták őket. YlSib mindkét doppelje ugyanazt a mozdulatot utánozta, és úgy tettek, mintha képzelt legyezőszárnyakat tépnének le, aztán nemet intettem, és közöltem velük, hogy beszélnem kell Flamencotáncossal, barátilag. Meg akartam érteni őt, tudnom kellett, hogyan gondolja az egyenjogúságért folytatott harcot. YlSib elégedettnek tűnt. Magukkal vittek az ujjakként egymásba fonódó ereszek alá, az üregbe, ahol Flamencotáncos élt. Hosszú ideig szótlanul ültünk ott.

A külváros egyik lassan, fokozatosan újranövesztett falucskáját váratlanul hatalmas tűzerejű biotuningolt fegyverek tüntették el a föld színéről – az új fegyvertípusokat már létező törzsekből keresztezték. Az istendrognak dolgozó egyik ariekai informátor azt mondta, valami szörnyűség készülődik.

A város összes lakójának, Konzulváros összes polgárának kötelessége szembeszállni a támadóikkal – mondta EzCal, és a mellette álló kora/saygiss bólintott. De bármilyen szorgalmasan is próbáltak engedelmeskedni a kényszeres ariekaiak, ezek a szavak túlságosan ködösek voltak ahhoz, hogy teljes egészében értelmezni tudják. EzCal azzal egyszer sem próbálkozott, hogy mámorító paranccsal buzdítsák engedelmességre az ariekaikat kora/saygiss iránt: tartottak az előre nem látható következményektől.

Alig vártam, hogy visszatérhessek a másik városba, amilyen gyakran és amilyen hosszú időre csak lehetett, és megfeleljek a kihívásnak, amit surl/teshecher állított maga elé egykor. Próbáltam magamtól is megtalálni az odavezető utat – egyszerre kitanulni az útvonalat és a stratégiát, amellyel az útvonalat megtervezték –, de még mindig YlSibnek vagy Brennek kellett vezetnie. A városmaradvány ellen intézett drámai támadást követően Flamencotáncos és a társai rendkívül aggodalmasnak tűntek (ezt már felismertem). Egyik társuk elhagyta őket.

YlSib tolmácsolt.

– Vitatkoztak vele.

– Azt mondta nekik…

– Azt mondta, hogy szégyelli magát.

Az is elég szörnyű volt, amikor az első istendrog miatt önkívületben fetrengtek: most pedig még tovább rontotta a helyzetet, hogy közben látták, mi mindennek engedelmeskednek belőve. – Végül…

– …kitépte a szárnyát.

– Ne! – Nem bírtam többet mondani.

Nem csak arról volt szó, hogy elveszítették az egyik… mi volt ő, barátjuk? Az egyik barátjukat, aki megcsonkította saját magát, a testét és az elméjét, hogy ne halljon és beszélhessen többé. Nem ez fájt nekik a legjobban. Reményt akartak nyújtani a közösségi összetartozást a szárnyukkal együtt elpusztító öngyilkos forradalmárokkal szemben, akik nihilista bosszúállókká váltak. Vajon léteztek rangok a Nyelvtelenek között? Voltak arisztokratái az erőszakkal besorozottaknak? Flamencotáncos gombostűnyi szemeibe meredtem, amelyekkel végig kellett néznie, hogyan tépi ki a bajtársa a szárnyát, mintha értéktelen hulladék lenne, hiába állt mögöttük hosszú évek közös munkája, amely jóval az aktuális világvége előtt kezdődött.

A barikádok kapui előtt, vagy a szedett-vedett, de hamar megszokottá vált utcai kirakodóvásárokon, ahol újrahasznosított árucikkekkel kereskedtek, ismét egyre gyakrabban került szóba a segélyhajó. Hova megyünk majd, ha megérkezik, és milyen lesz a száműzött konzulvárosiak élete Brémában.

Elvadult kameráink szétrajzottak a síkságon. Közülük rengeteg végleg elromlott vagy nagyon legyengült a jelük. De páran még közvetítettek tovább.

Néhányan olyan messzire jutottak, ahol már tanyaépületek sem éltek, jóval a szállítóvezetékeken túl. Létezett egy felvétel, amelyről már akkor sok pletykát hallottam, mielőtt a kezembe került volna. Nem igazán vidított fel a gondolat, hogy van ilyen, mégis eltitkolják előlem – én is a bizottság tagja voltam, nem? Aztán megtudtam, hogy tényleg megpróbálkoztak az eltussolással, csak kudarcot vallottak. Valójában nem is értem, miért döbbentem meg ennyire. Létezett egy belső törésvonal, amelyen túl gyáva, összeesküvő hivatalnokok jelentettek közvetlenül az istendrognak. Maguk sem tudták, miért. A titkolózás a bürokraták ösztönös reflexe. Természetesen nem tarthatták titokban a felvételek létezését: egy nappal az első pletykák felröppenése után mi, többiek is megnézhettük.

Páran feltöltöttük az egészet a bizottság adattárolójára. Bren szörnyen izgatottnak tűnt. Megdöbbentett a türelmetlensége – nyilvánvalóan fogalma sem volt arról, vajon igazak-e a pletykák. Megszoktam, hogy csupa olyan dologról tud, amikről nekem nem beszél. Ugrattam is ezzel, kissé talán gorombán. A kamera letöltött emlékeit néztük. Messzire, nagyon messzire merészkedett, de azért még nagyjából ugyanabban az országban járt. A darázs keskeny szurdokban suhant, önkéntelenül is félrehajoltam a képernyő előtt, nehogy nekiütközzek azoknak a kiálló peremeknek, amelyeket a kamera már napokkal ezelőtt kikerült. Valamelyik idióta a hátsó sorban mintha azt kérdezte volna, „Miért is nézzük mi ezt?”

A kamera átröppent egy sziklatömb hasadékán, és megérkezett egy habkőszínű völgybe, madárként lebegett egy helyben, a lejtő fölött, először olyan magasan, mint egy fa, aztán még magasabban, mint egy torony, és azt a részt nézte, ahol valaha egy folyó kanyargott. Mindenkinek elakadt a lélegzete. Valaki káromkodott.

Egy egész sereg vonult odalent. Egyenesen felénk tartottak. Nem pár száz ariekai, hanem ezrek és ezrek.

Hallottam a saját hangomat. Jézusom – szaladt ki belőlem önkéntelenül –, Jézus Krisztus! Most már tudtuk, miért tűnt olyan üresnek a másik város. Ó, Pharotekton! – mondtam.

A kameramikrofon elég vacak volt, de azért hallani lehetett a menetelő sereg lármáját, a nem egyszerre lépő patás lábak kopogását. Az amputált ariekaiak üvöltöztek. Valószínűleg nem is tudták, nem is hallották, hogy harciasan rikácsolnak. Masinák járkáltak közöttük, és követték gazdáik néma utasításait. Az ariekaiak felfegyverkeztek. Ezen a világon ez volt az egyetlen hadsereg, és egyenesen ellenünk vonult.

A kamera közelebb rebbent, és most már láthattuk a több ezer legyezőszárnyból megmaradt több ezer csonkot. Odalent minden egyes ariekai katona volt, akik nem parancsoknak engedelmeskedtek, hanem a társadalom peremén túl ragadtak a hangtalan szolipszizmusban, süketek voltak és némák, mégis titokzatos módon együtt vonultak, és szavak nélkül is közös volt a szándékuk. Nem lehetett volna egységes célpontjuk, de most már tudtuk, hogy van, és mi vagyunk azok.

23

Hívtuk őket Nyelvteleneknek és öncsonkítóknak, aztán valaki egyszer csak ráragasztotta a közeledő sereg katonáira a Süketek nevet. A konzulvárosi siketek elszántan tiltakoztak ellene, joggal, mi pedig elszégyelltük magunkat. Aztán valakinek eszébe jutott, hogy egy ókori terrai nyelv alapján nevezi el közeledő támadóinkat. Egyes számban, mint surdus, ugyanazt jelentette, azaz süket, de többes számban, mint surdae, amely már nem tűnt annyira sértőnek – főleg azután, hogy pillanatok alatt félreértették vagy rosszul használták, és így lett a kifejezés először a Szúrd, amely tévedésből egyszer csak Abszurddá vált. Jöttek az Abszurdok, a Gazdák, akik végeznek velünk minden bűnünkért, amit akaratlanul elkövettünk – vagy ki tudja, elkövettünk-e egyáltalán bármit.

A téves elnevezés legfőbb oka valójában az lehetett, hogy ez a fegyelmezett vonulás egyszerűen abszurd volt, lehetetlen – mégis egész csapatok szakadtak el a lassan haladó hadtesttől egyetlen szó nélkül, és ugyanolyan némán alakultak partizáncsapatokká, amelyek átgázoltak a különös vadonon és darabokra tépték a felderítőinket vagy az újonnan toborozott ariekai katonáinkat. Egyszer csak minden átmenet nélkül megszűntek az adások, kameráinkkal sorban végzett a meghibásodás, a szél vagy ellenségeink felparázsló haragja. Természetesen újakat küldtünk ki helyettük. Megkezdődött a tervezgetés.

Miközben kémeink a szelek szárnyán igyekeztek felmérni a vadont, mi sorban szegtük meg régen vállalt egyezségeinket, és lassan kitörtünk megszokásból vállalt elszigeteltségünkből. A kamerák megmutatták nekünk a partvidéket és azon túl az enyhén mérgező tengert. Egy egész ország volt itt, az országban pedig az ariekai metropolisz, azon belül meg Konzulváros. Nem voltunk hozzászokva, hogy ezt lássuk is. Az immerben használtam ugyan kartográfvert, de ilyen térképeket soha. Volt itt egy egész kontinens. Valaha nehezen tudtam volna megmutatni Konzulváros körvonalait, még nehezebben ment volna, ha le is kell rajzolnom a várost, és egyáltalán nem ismertem volna fel azt a szárazföldet, amelyen mi valahol egy kicsike pont voltunk. Persze most, hogy a szükség így diktálta, nem okozott nagy nehézséget ledönteni a tabukat és előásni a térképeket. Sohasem voltak betiltva, mint néhány instabil papkirályságban, ahol odakint megfordultam – egyszerűen csak nem lett volna ildomos a használatuk, de mostanra okafogyottá vált az egykori udvariasság. Kameráink koordinátákat töltöttek fel nekünk, hogy követhessük az Abszurdok vonulását.

Az elsők maroknyi csoportja, az úttörőik azt is megtanulták, hogy célzott agresszióval néma bajtársakat teremthetnek áldozataikból. Ez hogyan történhetett? Kirajzottak a megfogyatkozó városból, gazdálkodókat ragadtak magukkal, majd a város bélvezetékeit elhagyva a nomádok területeire értek, a haszontalan vagy elszökött gépekre vadászó-gyűjtögető vándorok közé, és egyre csak gyarapodott a számuk. Egyszer valaki minden bizonnyal meg fogja írni ennek a vonulásnak a történetét, és elmeséli, hogyan zajlott a toborzók keresztes hadjárata.

Nem csak elrabolt és erőszakkal meggyógyított vidéki függőkkel álltunk szemben. Néha elképzeltem a vadonból felbukkanó, prófétákra emlékeztető őrülteket – lehet, hogy a távol élő ariekaiak, akik egy ideje riadtan vagy felbőszülve hallgatták a híreket mámorfüggő zombikká vagy elgyávult lázadókká vált városi rokonaikról, még akkor is önként vállalták a toborzást, ha a távolságnak hála meg sem fertőződtek. Eltarthatott egy ideig, mire az Abszurd sereg átállt a szisztematikus, könyörtelen erőszakra. Ki tudja, talán egyes településeken hosszas viták zajlottak arról, megsüketítsék-e magukat. Ékesszóló beszédek hangzottak el még utoljára, amelyek éppen a beszéd kiirtását javasolták.

Rávettem Brent, hogy kísérjen át a másik városba. A határzónát elméletileg őrizték, de nem volt nehéz kisurranni. Könnyen ki lehetett tanulni, merre haladtak a kifelé és befelé vezető utak.

– Két héten belül itt lesznek – mondtam.

Bren bólintott.

– Láttad, hogy mindegyikük kifejlett lárvaállapotban van? – kérdezte. – Már nem gondoskodnak az idősekről, és nem vigyáznak a fiatalokra.

Persze lehet, hogy a fiatalok hamarosan hálásak lesznek nekik ezért.

Néhány ariekai alom gondoskodás nélkül is túl fogja élni, és mire elérik a kifejlett formájukat és felébred bennük a Nyelv, addigra megtisztítják tőlünk a várost. Addigra nem lesz istendrog. Az Abszurdok mártírhalált halnak azért a jövőért. Régen túljutottak azon a ponton, ahol bármilyen megegyezés vagy kompromisszum elképzelhető lett volna.

A város biztonságosabb alrégióiban haladtunk. Rátaláltam az útra – ezúttal magamtól, és én vezettem Brent –, ahol Flamencotáncos és a barátai gyakorolták a hazudozást, és próbáltam segíteni nekik, hogy újszerű módokon mondhassanak ki engem.

– Hadsereget toborzunk – jelentette ki Cal. Olyan megvetően néztünk rá, amennyire tőlünk tellett. Amennyien tudtok, gyülekezzetek a főtéren, és készüljetek a harcra – sugározta EzCal az ariekaiknak. Megmondták nekik, hogy katonákat kell előállítaniuk, és qura/mashi jelentkezőre van szükségük. A qura/mashi volt a legnagyobb mérhető egységük, amelynek még létezett elnevezése: azt jelentette, hogy még a legmagasabb, névvel rendelkező értéknél is több – ez volt a qura/mashi, a 3072. A qura/mashi általános fordítása a „számolatlan” volt. EzCal a létező legnagyobb haderőt kérte, amelyet az ariekaiak elő tudtak állítani.

Cal integetett. Ez úgy állt mellette, mint egy hasbeszélő bábuja, és csak akkor létezett, ha beszélt, vagy ha rajta keresztül beszéltek. Eltűnődtem, vajon hány katonát kap majd az istendrog, és mennyire erőszakosan zajlik majd a toborzás. A városból maradt parányi falvak és a gyilkos indulatú agyatlanok közé szorult szigetek lakói különböző módokon próbálnak majd engedelmeskedni. Tudták, hogy közelednek az Abszurdok. A fennálló sereg zömét valószínűleg kora/saygiss uralma vagy „uralma” vagy akármicsodája alatt álló helyiek adják majd, akiket EzCal kora/saygiss védőszárnyai alá helyezett.

– …egy ariekai fősereg védi majd a várost, őket osztjuk be az összes könnyen támadható pontra, és lesz még néhány… nos, készenlétben álló különleges osztag – mondta Cal az egyik bizottsági megbeszélésen. Nem voltam képes hallgatni ezt a stratégiának álcázott elkeseredett kapkodást. Nem tudtam a többiekre nézni. Semmink sem volt, amivel feltartóztathattuk volna a közeledő sereget. Amikor befejeződött az ülés, lassan szedegettem össze a holmikat, és egyszer csak észrevettem, hogy hárman maradtunk a teremben, Ez, Cal és én. Nem is tudom, ez hogyan történhetett. Nem akartam kapkodni. Rájuk sem bírtam nézni. Az ellenségük voltam, és lázadó titkokat őriztem.

Cal nehézkesen mozgott és fáradtnak tűnt. A távolabbi falnál állt, és ettől mintha összement volna. A pillanatnyi érzékcsalódás miatt szabályosan eltörpült a széke mellett, mint egy gyerekkirály a trónusán. Ez savanyú arcú udvaroncként ácsorgott mögötte. Valószínűleg arra vártak, hogy elkezdhessék a következő bejelentés gyakorlását.

– Hiányzik a testvérem, Avice? – kérdezte Cal.

– Hogyan…? Vin? Én… Igen. – Bizonyos értelemben igazat mondtam. – Néha. Neked?

Cal komoran, hosszan nézett rám.

– Igen. Haragudtam rá. Mielőtt meghalt. – Egy pillanatra elhallgatott. – Előtte is haragudtam rá, utána pedig még jobban. Természetesen. De hiányzik.

Azon gondolkodtam, vajon kiszedhetek-e belőle bármilyen fontos információt, ha szóval tartom, de semmi sem jutott eszembe.

– Lennél szíves? – mondta Cal mérgesen, de nem nekem.

Ez felpillantott.

– Én… – motyogta, aztán kiment. Napok óta ez volt az első szó, amit magától mondott. Cal utána sem nézett.

– Hiányoztál Vinnek – mondta.

– Valóban?

Bármi is történt Callel, bármi is lett belőle, biztosra vettem, hogy ugyanúgy lát engem, mint én őt, egy homályos üvegen át, amely emlékekből áll, és ebbe beletartoznak a közös reggelek és esték, a meztelenség meg a dugás, ami néha csodálatos volt. Mi más juthatott volna akkor eszembe, mint Vin utolsó pillantása? Láttam rajta az igényt, amelynek ki tudja, talán lehetett volna más neve is – és lehet, hogy Cal ezt elutasította. Mert az hitte, a testvéréhez fűződő érzelmi kapcsolat egy zéró összegű játék, amit elrontottam? Mert belőle hiányzott az érzelem, ezért nem is volt mit adnia?

És ekkor legnagyobb döbbenetemre elszorult a torkom és le kellett hunynom a szememet. Hatalmas, szétáradó szomorúságot éreztem, nemcsak Vin iránt, hanem valamennyit Cal miatt is. Eszembe jutottak a hónapok, amikor CalVin szeretője voltam. Megpróbáltam felidézni azokat az alkalmakat, amikor mindketten velem együtt mozogtak. Nem sikerült. Vajon megtörtént egyáltalán valaha, hogy egyszerre mindketten megérintettek, vagy örökké csak az egyikük volt ott, majd némi szusszanás után, mint azt képzeltem, feltételeztem, a másik? Calre néztem. Lehet, hogy mindvégig csak eltűrte doppelje vágyait?

Te meg én voltunk egyáltalán valaha együtt? – gondoltam.

– Nélküle ébredni. Ehhez sohasem fogok hozzászokni. – Most hadart. – Nem szabad. Pedig az az igazság, hogy néha nem rossz. Van, amikor lehet örülni a csendnek. – Elfordultam, hogy ne lássam szörnyű mosolyát.

– Az a nagy igazság, Avice, hogy nem tudom megmondani neked, hiányzik-e. Ez persze nem igaz, meg tudom mondani, és éppen ezt is teszem, de ez nem ilyen tiszta érzés. Hogy mindent nekem kell mondanom, vagy egy ideig kellett… Nos, ez rossz, meg jó, és mégis rossz. Jártam azokban az otthonokban, ahol a csonkoltak élnek. A normálisak, nem olyanok, mint Bren, akik csak bajt kevernek. Tényleg, ez lennék most én?

Váratlanul az ajtó felé nézett, amerre Ez távozott.

– Micsoda egy féreg, mi? Lehet, hogy egyszer még csúnya vége lesz a dolognak. Azt akartam mondani… Nem tudom, mit akartam mondani. Teszem, amit tennem kell.

– És mi lenne az, Cal? Miért kell bármit megtenned? – kérdeztem, pedig nem akartam válaszolni, nem akartam belekeveredni ebbe az egészbe, bármi is legyen az. – Ezt már egyszer próbáltuk, Cal. Sereget toboroztál, és katasztrófa lett a vége…

– Avice, kérlek. – A fejét csóválta, aztán egy pillanatra habozott, mintha nagyon erősen próbálna rájönni, hogyan kellene közölnie velem valamit.

– A vegyes járőrök nem váltak be. Majd meglátod, most mihez kezdünk. Teljesen más lesz. Amúgy meg van jobb ötleted? Nem hagyhatjuk, hogy egyszerűen besétáljanak… Mellesleg nem néztél még körül? – Újra Ez után intett. – Azt csinálják, amit én akarok.

– Nos…

– Nos, valóban nem ez a lényeg. Azt akarom, azt akarjuk, hogy megfelelő erő védje a várost, mert szükséges, de igazából nem ez a lényeg. A lényeg a sok különböző őrjárat, akik kimennek. Sokat gondolkodtam ezen. – A torka felé intett, a hangszálaira. – Erre. Sokat töprengtem, hogyan használhatnám fel. Tudom, mi volt a gond azokkal az első őrjáratokkal: mert csak annyit mondtunk nekik, hogy őrjáratozzatok. Ez így túl ködös. Feladatot adni… az más. Specifikus feladatot. Amelynek van eleje meg vége.

– Mit akarsz rájuk bízni, EzCal? – A nyelvbotlás nem volt szándékos.

– Majd meglátod. És azt hiszem, le leszel nyűgözve. Nem úgy működöm, mint azt gondolod. Tudom jól, minek hiszel engem, Avice.

Otthagytam. Egyszerűen nem bírtam tovább.

Nem néztem meg, hogyan tartott Cal ariekai seregszemlét. Ezzel az oldalán – micsoda színjáték! Hallottam, hogy MagDát az asszisztensévé nevezte ki, és ők mondtak beszédet helyette. EzCal nem tehette meg: önmaga paródiájává vált volna az alkalom, ha az összes eksztázisba esett újonc agyatlanul próbál engedelmeskedni minden egyes szónak, akár parancs, akár nem.

Ami azt illeti, meglett a ariekai qura/mashi – több ezren voltak. Példátlan tömeg. Cal MagDa közvetítésével sorokba, szakaszokba és századokba rendezte őket, és mindegyikhez kinevezett egy parancsnokot. Mire új védelmezőink elmeneteltek a kijelölt posztjaik felé, sokkal kisebb káosz követte őket, mint vártam.

Nem lesznek elegen, ezt tudtuk. Az Abszurd sereg többszörös túlerőben volt. Akkor még nem értettem – mert nem figyeltem oda, amikor közölte velem –, hogy ez a katonáskodás és bepánikolt parádézás Cal tervének csak egy kis részét alkotta. Fel sem tűnt, amikor MagDa két napra eltűnt, és nem csak ő, hanem egy egész szakasz, akiknek minden bizonnyal EzCal választott nevet nagy gondosan. Miközben úton voltak – bár erről egyáltalán nem tudtam –, YlSibbel újra felkerestem Flamencotáncost. Közben feltartóztathatatlanul közeledett felénk az Abszurd sereg. Elegem volt az elkerülhetetlen végzetből. A másik városban, Konzulváros határain túl legalább úgy tűnt, még ha csalóka volt is a remény, hogy nem csak egyetlen végkimenetele lehet az eseményeknek.

EzCal az egyik előadóterembe hivatott minket. Mint minden gyűlésre, erre is azzal az érzéssel mentem, hogy kémkedek. A gondolat nem volt teljesen alaptalan. A bizottság megfogyatkozott. A meredék padsorokból néztünk le a lenti kör közepén ácsorgó EzCalra. Southel és Simmon között ültem. MagDa EzCal mellett állt, arcukon sebek és horzsolások éktelenkedtek. Mögöttük magasodott kora/saygiss, és a sarokba húzódva még más Gazdák is ácsorogtak ott.

– Először szeretnénk egy pillanatnyi csenddel adózni – mondta Cal – két rendfenntartónk, Bayley és Kotus emlékének, akik Konzulváros érdekében életüket áldozták a küldetés során. – Vártunk. – Tegyünk róla, hogy hősiességük ne legyen hiábavaló. Hozzátok be őket!

A teremben zűrzavar támadt. Felszisszentünk, káromkodtunk és hátrébb húzódtunk. Amikor az őrök beléptek, ellenségeket hoztak be közénk. Két megsüketített Abszurdot. Megbilincselve. Szemeik polipként mozogtak, miközben felmértek minket. Vadul csapkodtak megláncolt lábukkal és adományozószárnyukkal. Ravaszul próbálgatták a béklyóik tűrőképességét.

Némán néztük a foglyokat. Cal lassan sétálgatott körülöttük, és sorban mutogatta a vadonban szerzett sérüléseiket és a kitépett legyezőszárnyak csonkjait. Ehhez egy hosszú, vékony pálcát használt. Úgy festett, mint egy ősrégi kor előadója a diaszpóra előtti idők egyik oktatóközpontjában. A foglyok különböző hangokat hallatva meredtek rá, miközben körülöttük járkált. A hangok hallózásnak tűntek, mintha az isteneknek kiáltoztak volna. Kora/saygiss és a többi ariekai le sem vette róluk a szemét. Ők is folyamatosan izegtek-mozogtak, és ezek az undorral teli kis rángások mintha a béklyókat cibáló foglyok mozdulatait utánozták volna.

Az embereink követték egy csapatnyi Abszurd nyomait, akik elszakadtak a közeledő főseregtől, hogy lerohanjanak egy elzárt települést. Összecsapás lett belőle. Mindkét oldal veszteségeket szenvedett. De végül, mondta Cal, a terraiak és az ariekaiak eddig példátlan összefogásával sikerült legyűrni és elfogni ezeket az Abszurdokat.

– Meg kell értenünk őket – jelentette ki Cal. – Csak úgy győzhetjük le a seregüket.

Azért voltunk itt, hogy jegyzeteljünk, hogy megtudjuk, hogyan viselkednek a Nyelvtelenek. Lezárt cellákban, kamerák előtt végzett kísérletekből, az Abszurdok és a szövetségeseink kölcsönös reakcióiból, amelyekben ugyan semmi kölcsönös nem lesz, mert kora/saygiss meg a sleppje csinál valamit, amire a foglyok nem reagálnak, vagy ha mégis, akkor abból egyikünk sem vesz észre semmit.

Ezek a Gazdák saját maguk tépték ki a szárnyaikat: néma bezártságuk áttörhetetlennek tűnt. Talán a bizottság néhány tagja elhitte Calnek, hogy a legyőzésükre készülünk, de amikor láttuk, mi mindent be nem vetett, hogy kora/saygiss – akihez MagDa közvetítésével beszélt, máskülönben rendkívül fárasztó módon folyamatosan önkívületbe sodorta volna szövetségesét – végül szót váltson a foglyokkal, bár minden eredmény nélkül, akárcsak a szintén próbálkozó MagDa, akkor biztosan sokunkban felmerült ugyanaz: Cal valójában tárgyalni szeretett volna.

De addigra több ezren voltak, akik lezárták a lelkükbe nyíló ablakokat, kivágták magukból a Nyelvet és gyilkolásra vágyó nomádok lettek. Ezen semmilyen megszerzett tudással nem változtathattunk. Wyatt csenevész fegyverraktárával és Cal ariekai seregével megölhettünk közülük párat, de a város folyamatosan zsugorodott, lakói sorban pusztultak, megcsonkították magukat vagy a közeli településekre menekültek, ahol a hangszórók közvetítették az istendrog hangját. Az Abszurd sereg felülmúlta a velünk harcoló ariekaiak számát.

MagDa beszélt hozzájuk a Nyelven – néha valamelyikük felmordult, és azt mondta „ezek egy kurva szót nem hallanak belőlünk” – az Abszurdok pedig vicsorogtak.

– Hát akkor mutassátok meg nekik – mondta Cal. – Értessétek meg velük!

És ez a párbeszéd folytatódott tovább, majd értelmetlen és idegesítő vitává torzult. Az ép ariekai szavakat ismételt, MagDa meg a többi konzul mutogatott. Ellenségeink egyre közelebb húzódtak. A Nyelvtelenek a láncaikat rángatták. Kihallgatóikat figyelték, nem foglalkoztak az emberi tárgyalókészség jeleivel, csak a cselekvésre koncentráltak. Feltűnt, hogy egy-egy pillanatra mindketten ugyanarra figyeltek, kora/saygiss viselkedésének számomra észrevehetetlen finomságaira reagáltak.

Az Abszurdok egymásra meredtek. Hangokat hallattak, de nem is tudtak róla. Szélesre tárt szemagancsaik észrevették egymást, rángatózó mozgással mutogattak bizonyos dolgokra. Mozogtak, amennyire csak tőlük telt, pozíciót vettek fel, miközben Cal meg Ez képeket mutogattak a monitorokon és vibráló zajokat játszottak be nekik a padló alól. Az Abszurdok csoszogva egymáshoz húzódtak, majd szétváltak.

Akkor nem voltam elég gyors, amikor azonban hirtelen mindketten rávetették magukat az egyik ariekai őrre, nyomban rájöttem, hogy mindvégig tudtam, mi fog történni. Saját megbilincselt, suta testük súlyával és lendületével akarták agyonverni az őrt, de időben ártalmatlanná tették őket. Megdöbbentett, milyen összehangolt mozdulatokkal dolgoztak. Vissza is tértem a férjem könyveihez.

– Hogyan mondják a Nyelvben, hogy „az”? – kérdeztem Brent. – Mint mondjuk az ott. – Mutattam. – Melyik pohár kell? Az ott.

– Attól függ. – Bren a pulton álló pohárra nézett. – Ha erről lenne szó, azt mondanám…

– Nem, én nem egy adott dologra gondoltam. Hanem általánosságban. Az ott. – Megint mutogattam. – Az ottlevésre.

– Semmi ilyen nincsen.

– Nincsen?

– Persze, hogy nincsen.

– Gondoltam. Akkor viszont hogyan különböztetném meg azt a poharat attól meg attól? – Az ujjaimon számoltam.

– Azt mondanád, hogy „az a pohár az alma előtt és az a pohár, amelynek csorba az alja és az, amelynek az alján maradt egy kis bor.” Tudod te ezt. Akkor minek kérdezed? Ezeket az alapvető dolgokat már gyerekként megtanították nektek, nem?

– De igen – feleltem. Egy ideig nem szóltam semmit. – Évekkel ezelőtt. – Újra években számoltam, és nem kiloórákban. – De ha egy ariekai beszédét tolmácsolnád, aki azt mondja, „A pohár az alma előtt és a pohár a borral”, akkor valószínűleg nekem csak annyit mondanál, hogy „Az a pohár meg a másik.” A fordítás néha akadályoz a megértésben. Nem beszélem folyékonyan a Nyelvet. Talán pont ez segít most nekem.

– A fordítás mindig akadályoz a megértésben – mondta Bren. – Mi jár a fejedben?

– Hány nap múlva érnek ide? – kérdeztem. – Nem tudsz kapcsolatba lépni YlSibbel? A többiekkel? Bárkivel? – Gyanakodva összehúzta a szemét, de bólintott. – Mennünk kell. Szólj YlSibnek vagy bárkinek, hogy értesítsék Flamencotáncost meg a társait. – Hirtelen megakadtam. – Nem is tudom, hogy… Talán be kellene avatnom Calt.

– Avass be engem – mondta Bren. – Azt hittem, feladtad a reményt.

– Én is.

– Akkor mi az? Áruld el!

Végül mindent elmondtam neki. Ezzel az ő számára már elrontottam a megvilágosodás pillanatát, de itt és most még meg tudom kímélni ettől az olvasókat.

Bren bólintott, és végighallgatta mindazt, amit tervnek nem mertem volna nevezni – inkább megérzés és remény volt –, és amikor befejeztem, azt mondta:

– Nem, erről nem beszélhetünk Calnek. – Finoman megérintette az államat, átölelt, én pedig egy pillanatra elengedtem magamat az ölelésében, és ez csodálatos érzés volt. – Nyilvánvalóan nem tehetjük meg.

– De mi rendbe akarjuk hozni a dolgokat – tiltakoztam. – Tudod, hogy EzCal nem ostoba…

– Nem arról van szó, ostobák-e vagy sem – mondta Bren. – Hanem arról, hogy kik ők és mit képviselnek. Lehet, hogy Callel lehetne értelmesen beszélni. Csak nem hiszem. Te igen? Valóban hajlandó lennél ekkora kockázatot vállalni?

– Ha elmegyünk, arról tudni fog.

– Igen. És onnantól ellenségének tart majd minket. Joggal. Ne hidd, hogy Cal… meg Ez… nem próbál majd megállítani.

– Ám legyen – mondtam. – Akkor leszek ellenség.

Bren mosolygott.

– Mi mást kell még tennünk, Avice?

Egymásba karolva fordultunk a képernyő felé, amelyen a bebörtönzött, elkülönített Nyelvtelenek próbáltak fel-alá csoszogni a bekamerázott helyiségben. Nyugodt pillanat volt ez, tökéletesen illett a száműzetésünk előtti utolsó percekhez, miközben lélekben felkészültünk önkéntes kivonulásunkra. Az uralkodóink szeszélye szerint bebörtönzött két ariekai úgy mozgott, mint két teljesen különálló egyén, akik között mégis van valamiféle laza kapcsolat, ami nem egy terv, hanem egymás létezésének tudata – közösség.

24

Valamennyire még mindig kulturális érdekességnek számítottam. Akárcsak BrenDan, a szabadon élő csonkolt, a bajkeverő, a megtűrt szakadár. Feltűnő lett volna, ha egyszerre tűnünk el. És könnyen előfordulhatott az is, hogy már figyeltek egy ideje. Ezért aztán a következő, egyben utolsó alkalommal egyedül mentem át a másik városba.

Miközben a bizottság nyugtalankodott, Cal pedig minden hatalmat saját magához ragadott, Konzulvárosban tovább zajlott az élet. Amikor eolfejlesztőmmel és felszerelésemmel megrakodva az utcákat jártam, meglepve láttam, milyen sokan szórakoznak odakint. Néhányan a játszadozó gyerekek váltószülei közül elkapták a pillantásomat, és még a helyzet rettenetes súlya, az igazság, amellyel mindannyian tisztában voltunk – hogy ezek a gyerekek már nem sokáig fognak játszani – sem tudta megkeseríteni a pillanat örömét.

Az utcákat rendőrök járták, de sokat nem tehettek azonkívül, hogy várták a háborút: fenntartották a rendet, de nem vitték túlzásba. Nem kergették el a térítőket – nem is tudom már, milyen neveket adtak maguknak –, a behódolókat és kivonulókat, felmagasztosulókat és aláereszkedőket, akik mind saját, külön hitvallásukkal magyarázták elkárhozásunkat vagy éppen megmenekülésünket. Még a legkénkövesebb szónokokkal sem úgy bántak, mintha veszélyes vagy bosszantó elemek lennének, inkább utcai mutatványosokként. A járókelők szelíden ugratták őket, ők pedig csökönyösen hittek tovább.

Szívesen megálltam volna valahol, szerettem volna csak úgy megkérni valakit, hogy üljön be velem az egyik kávézóba, ahol ingyen italokat osztogattak – vagy élhettem volna az udvarias frázisokba csomagolt apró felajánlásokkal. A szokásos kifogással éltem: Majd talán valamikor máskor. Elfogott a távozásra készülők megfoghatatlan sóvárgása. Annak a helynek a közelében hagytam el Konzulvárost, ahol valaha Yohnnal meg Simmonnal és a többiekkel lélegzetünket visszafojtva indultunk kalandokra, ott, ahol egyszer megérintettem egy épület pányváját. Egy határzónában álló ház folyosóin ballagtam át a másik városba, egyedül.

A térképemre felrajzolták az ariekai város különböző kolóniáit, és Bren mindenhova feljegyezte a legfrissebb információkat. 1. A város szíve. Kora/saygiss Hűséges. Tőlem balra: 2: Státusza bizonytalan. 3: Csapatokat küldtek, de vitáik vannak kora/saygiss vezetésével. 4: Autonomista? 5… és így tovább. Azzal tisztában voltam, hogy a felskiccelt határvonalak eléggé porózusak. Az Abszurdok közeledtével ezek a parányi államocskák még elszigeteltebbekké váltak, a két droglöket közötti politikájuk egyre eltérőbb lett, a zónákat elválasztó utcák egyre veszélyesebbek. Egyáltalán nem voltam biztonságban.

Az első pár száz méteren altborzok cammogtak körülöttem, madarak szárnyrebbenését hallottam és rovarok felhőjén törtem át. Itt a helyi fauna volt az úr, és minden példánynak legalább két elnevezése volt – helyet kaptak a mi szókincsünkben és a Nyelv is jelölte őket. Egyszer megálltam, és mozdulatlanul vártam, amíg eltűnik az a kutyaméretű lény, amelyet mi barnalövegnek neveztünk, az ariekaiaknak pedig vagy kosish/rus vagy ter/sethis volt, bár sohasem értettük, mi lehet a különbség a kétféle rendszertani besorolás között. Az állat békaszemen ugrálva vonult el előttem. A fejem fölött dögevők repkedtek, meg biotuningolt masinák, némelyik már elvadult, mások még ariekaiakat szállítottak.

Az immerben képes vagyok tájékozódni, de ez az idegen közeg majdnem kifogott rajtam. A senkiföldje veszélyes hely volt, de még inkább annak ígérkeztek a települések, ahol nem az agyatlan függők véletlenszerű támadásaitól kellett tartanom, hanem a határőröktől. Mióta ismét megjelent a törzsi rendszer, a különböző régiók lakói néha egymásnak estek. Nem egyszer kellett elbújnom egy ház csontváza vagy egy szemétkupac mögé, miközben nem messze tőlem erőszakos jelenetek játszódtak le.

A félelemtől kapkodva szedtem a levegőt. Befordultam egy csigaházszerű épület mellett, közben fél füllel nyugtáztam a környék csuklásszerű neszezését, amikor hirtelen megtorpantam. Két férfi állt előttem.

Ők is észrevettek és fegyvereket szegeztek rám. Az eolsisakok lemezén át nem láttam az arcukat. A terraiak jelenléte olyan képtelenségnek tűnt ebben a környezetben, hogy egy életveszélyes pillanatra mozdulni sem tudtam, de aztán megmozdultam, mielőtt eldördültek volna a fegyverek, és a lövedékek már a sikátor vagy légzőnyílás falába csapódtak, ahova sikerült beugranom. Futottam. Hallottam, hogy követnek. Lelógó indákon nyomakodtam keresztül, aztán eltévedtem. Fogamat csikorgattam, vadul dübögött a szívem.

Nem estem pánikba. Gondolkodásom kristálytiszta maradt. Újabb neszt hallottam, és azonnal megpördültem. Egy kopoltyúra emlékeztető nyílásból emberi kéz nyúlt felém. Hátrahőköltem, de a felbukkanó alak a sisakja elé emelte a mutatóujját, mintha csendre intene. Odamentem hozzá, ő pedig behúzott egy kamrába. Csendben ültünk a földön és hallgatóztunk. A férfit bámultam, de semmi jellegzetes nem volt benne. Úgy vizslattam, mintha ezzel meg tudnám fejteni, ki lehet.

– Jól vagy? – suttogta.

– Igen – feleltem. Már éppen elkezdtem kinyögni, hogy Ki vagy te?, amiből könnyen lehetett volna a Ki volt az a kettő? is, de egy fejmozdulattal félbeszakított. Megint hallgatózott.

– Gyere velem – szólalt meg végül.

Ismét megkérdeztem, ki ő, de most sem felelt. Végül is nem tartozik nekem magyarázattal, gondoltam. Hagytam, hadd vezessen, és osontunk tovább.

A nagyon hosszú kerülőút végén Yl és Sib várt rám. Kurtán üdvözölték a férfit. Hárman pusmogva beszéltek valamit, amiből semmit sem hallottam. A férfi megfordult, intett nekem, majd távozott.

– Shonas a neve – mondta Sib. – Valaha vezír volt. Nagyjából nyolc éve élhet ebben a városban. – Óvatosan elindultunk az eredetileg tervezett útvonalam felé.

– Miért van itt? – kérdeztem. – És ki lőtt rám? – Egy keresztgerenda készségesen begörbítette a hátát, hogy átengedjen minket.

– Akkor érkezett, amikor elfajultak a dolgok közte meg az egyik konzul között – mondta YlSib. – Elég nagy botrány volt belőle. Aztán eltűnt. Akkoriban valószínűleg az immerben jártál. Odakint. De amúgy sem emlékeznél rá. – A fenét nem. – A másik kettő DalTon volt.

Nem rémlik, hogy meglepődtem volna. A két fess lázadó, akikről azt hittem, meghaltak, csonkolódtak vagy abban a rettenetes szanatóriumban raboskodnak.

– Ők is elmentek.

– Furcsák lettek.

– Shonas a városba jött, hogy megállítsa őket, és…

– Mindegy. Ő velünk van.

– DalTon konzul ellen.

– Ezer éve nem hallottunk arról a két rohadékról. Egészen addig, amíg el nem kezdődött ez az egész. Ki tudja, miben mesterkedtek idáig.

– Most viszont elemükben vannak.

– Valószínűleg imádják a helyzetet.

– Hírét vették a tervednek.

Egy párhuzamos világban jártam, ahol mindenféle történetek, ellencsapások és bosszúállók léteztek.

– Honnan tudják, mire készülök? – kérdeztem.

– Az ilyesminek híre megy.

– És ez mi a szart akar jelenteni?

– Ne csináld már! A történetek ilyenek. Hírük megy.

– Talán csak annyit tudnak, hogy a városban vagy. Ami azt jelenti, hogy van egy terved.

– És bármi is legyen az, meg akarják akadályozni.

– Calnek dolgoznak? EzCalnak?

– Mi? Azért, mert meg akartak állítani? – YlSib futó pillantást vetett rám. – Mert Calnek is ez a szándéka?

– A két dolog nagyon nem ugyanaz.

– DalTonnak mindenre megvan a saját oka.

– Éspedig?

– Ó, idekint aztán bőven talál az ember indokot mindenre – mondta YlSib kimerülten. – Ki lenne képes mindet fejben tartani?

– Válassz egy okot.

– Nem a barátaid.

– Ez megteszi?

– Nem.

– Ők már annyira belefáradtak.

– Te még nem.

– És nem adtad fel.

– Ehhez mit szólsz?

Dal és Ton ugyanolyan nihilista volt az összeomlás után, mint előtte. Ha érdemesnek találtak megölni, akkor jó úton jártam. Ha bárki megkérdezi Calt, mit választana, Konzulváros pusztulását, vagy azt, hogy fennmaradjon, de nélküle, az utóbbit mondta volna, ráadásul őszintén – ha viszont ismerte volna a tervemet, akkor az utolsó leheletéig – vagy a mi utolsó leheletünkig – próbált volna megakadályozni benne, mert alá akartam ásni a hatalmát. DalTon azért próbált végezni velem, mert meg akartam menteni a világot.

Gondolom, számukra ennyi év gyűlölködő, önkéntes száműzetése után ennek azért sokkal, de sokkal több értelme volt. Több kiloórányi történetből maradtam ki, amit sohasem fogok megismerni. DalTon ellenem dolgozott. Cal szintén, közben mégis ellenséges viszonyban állt DalTonnal, Shonas gyűlölte DalTont, Shonas segített nekem, de Callel nem volt problémája, és így tovább. Soha, sem Konzulvárosban, sem az immerben, sem odakint nem voltam alkalmas az intrikára. Azt reméltem, hogy a lébeckodással ez könnyen kikerülhető. De a politika végül megtalálja az embert.

– Hányan vannak még? – kérdeztem. – Kitaszítottak. Ebben a városban.

YlSib nem mondott semmit. A tervem, amely talán megmentheti Konzulvárost, egy kis időre része lett DalTon és Shonas történetének, én pedig belekeveredtem az ex-konzul és egykori vezírük drámai bosszúhadjáratába. Hálás voltam Shonasnak, hogy megmentette az életemet.

– Már úton van – közölte velem váratlanul YlSib. – Hogy is hívod? Flamencotáncos.

– Tudom, ez elég nagy udvariatlanság – mondtam. – Többé nem nevezem így.

– Miért?

– Őt nem érdekli, és minket sem.

Egy kis szobában álltunk. Természetesen ablaktalan volt, és derengő rojtok világították be.

– Szóval van áram – jegyeztem meg.

– Nincsen.

– A fény a fal húsevő baktériumaiból jön.

– Ne már! – Az épület haldoklott, és ez teremtett nekünk világosságot. Ezen már csak nevetni tudtam.

Ismét megpróbáltam kifaggatni YlSibet, de most sem árulták el, miért hagyták el több százezer órával ezelőtt Konzulvárost, hogy eolmaszkokba szorítva éljenek a száműzöttek mikroközösségében. Vártunk.

– Egyre több városi Gazda indul el a vadonba – mondta YlSib. – És közülük sokan csatlakoznak majd az Abszurdokhoz.

– Nem sokan maradnak védekezni, akár készen állnak rá, akár nem.

– Nem lesz választásuk. EzCal majd megparancsolja nekik.

– Mi a terved?

– Mit akarsz csinálni?

– Tudjátok azt jól – feleltem. – Bren már elmondta. – Igazság szerint nem igazán tudtam elmagyarázni. Amikor Flamencotáncos megérkezett, felálltam.

– Figyeljetek. Megmutatom.

Hirtelen eszembe jutott, hogyan mozogtak a Nyelvtelen foglyok. Az Abszurdok percről percre közelebb értek, és nem volt sok értelme megvárni Brent. YlSib segítségével, akik tolmácsoltak, nagyon lassan, de elkezdtük. Éveken át tartó ösztönös irtózásom ellenére nem tehettem mást, én vettem kézbe az irányítást.

Nem hiszem, hogy a sürgető türelmetlenség érzése fajok között átadható bacilusra hasonlítana, de mintha az ariekaiak megértették volna, hogy valami megváltozott bennem. Végül is valaha lelkesen kerestük egymás társaságát. Még emlékeztem rá, mennyit jártak a Kravátliba, és mennyire lenyűgöztük őket mi, hasonlatok.

– Hazudni akarsz – közöltem Flamencotáncossal. Hadartam. – Mutasd meg, mit tudsz. Hol tartasz? Kezdjük újra. – Órákon át hallgattam YlSib közvetítésével, hogyan adja elő a csoportjával együtt a különböző apró-cseprő valótlanságokat. Jegyzeteltem és próbáltam felidézni, hogyan csinálta ezt valaha surl/teshecher. Valószínűleg az volt a megoldás kulcsa.

Beszéltem erről Brennel. surl/teshecher gyakran használt szójátékokat, és foko zatosan bontotta le a mellékmondatokat, míg váratlanul nem maradt más, mint egy meglepő hazugság. Ez a módszer azonban minden hatékonysága ellenére csak bűvésztrükk volt. surl/teshecher elvontan rám fókuszált.

Úgy tekintett ránk – a hasonlatokká tett terraiakra, nem minden hasonlatra –, mint a fundamentális és felszabadító valótlanság kulcsmotívumára. A védjegyévé vált lódítás, amelyet ficsúros lendülettel, mindössze egyetlen szójátékkal oldott meg, már utalt erre a fajok közötti kapcsolatból eredő változásra. Mielőtt az emberek jöttek, nem beszéltünk olyan sokat bizonyos dolgokról. Mielőtt az emberek jöttek, nem beszéltünk olyan sokat. Mielőtt az emberek jöttek, nem beszéltünk.

A mondatrészek kihagyásával véghezvitt dekonstrukció segítségével fogalmazta meg a hitvallását. Mielőtt az emberek jöttek, nem beszéltünk: de mostantól rajtuk keresztül tudunk és fogunk beszélni. A hamis állítást valódi szándékká alakította. surl/teshecher annyira ragaszkodott ahhoz, ami esetleg lehetett, hogy ezzel megváltoztatta azt, ami volt. Annyira fontosnak tartotta az igazságot, hogy megtanult vele hazudni.

– Nohát – mondtam Flamencotáncosnak és a társainak, akik csatlakoztak hozzá. – Kövessük Surl Teshecher példáját. – YlSib tolmácsolt. Az ariekaiak reagáltak. – Megmutatta a követendő irányt. Ismertek. Én vagyok a lány, akinek fájt a sötétben, és megette, amit adtak neki. Most mondjátok el, milyen vagyok, utána pedig kiderítjük, mi vagyok.

Mindegyikkel közöltem a becenevét. Flamencotáncos, Törülköző, Keresztelő, Kacsa. Elsoroltam nekik a nevüket, mutattam, még mosolyogtam is – mert sohasem tudhatod, mit értenek és mit nem. Munka közben a lábunk között sürgölődtek akkumulátorszörnyeik. Ezek az ariekaiak mind tudtak egy kicsit hazudni. Történelmük legjobb hazugjának követői voltak. Segítettem nekik kihagyni ezt-azt, elsuttogni valamelyik félrevezető mellékmondatot.

Mielőtt az emberek jöttek. YlSib elismételte nekik surl/teshecher állítását. Az ariekaiaknak nem sikerült: a hazugság megakasztotta az agyuk fogaskerekeit.

– Mi ez a szín? – kérdeztem, és rongyokat, műanyagdarabokat tartottam eléjük. Szemük rügyként nyílt szét vagy csukódott össze.

Néhány óra múlva kezdett elkalandozni a figyelmük. Kacsa egész testében remegett. Törülköző zümmögött és csipogó hangokat hallatott. Hirtelen megértettem, mi történik. Nem hoztunk adatchipet. Ki kellett menniük az utcára és megvárni, amíg megszólalnak a megafonok. Odabent nem hallottuk az adást, de éreztük az épület borzongását. Yl, Sib és én egymásra néztünk, és szerintem mindannyiunknak ugyanaz járt a fejünkben, a tanítványaink, akik vadul vágtáznak a legközelebbi hangadópont felé, és miközben EzCal beszél hozzájuk, talán agyatlan társaikat kell elmarniuk maguk mellől, talán egymással is összeugranak a nagy mohóságban.

– Miért támogatjátok a tervet? – kérdeztem YlSibet. – Úgy értem, ha beválik, azzal az egész életetek megváltozik…

– És mit veszítünk?

– A különleges tudásunkat?

– És mit nyerhetünk? Mármint mindenki?

– Mi hasznunk származott eddig a különlegességünkből?

Mindketten újra lehajtották a fejüket. Brenről tudtam, mennyire gyűlölte a doppeljét – néma, örökös gyűlölettel. Láttam, YlSib mennyire kimerült, feltűnt, mennyire kerülik egymás pillantását, és hirtelen eszembe jutott, mi van akkor, ha minden konzul ugyanígy érez.

Mire az ariekaiak visszatértek, mindegyikük megnyugodott. Folytasd – mondta az egyik. Eltúlzott mozdulattal bólintottam, és azt feleltem:

– Igen. – Ezt még egyszer, lassan megismételtem. Próbáltam rátalálni egy repedésre, egy törésre, a lépésre, amellyel egyik állapotból a másikba juthatunk. Az ilyen sorsfordító pontok jellemzője, hogy megfejthetetlenek, nem is lehetnek másmilyenek.

– Milyen vagyok? Mi olyan, mint én? – YlSib fordította a kérdésemet és a válaszokat.

– Te vagy a lány, akinek fájt a sötétben és azt ette, amit adtak neki.

– A hulladékevők, akik a házaink latrináihoz járnak táplálkozni, olyanok, mint a lány, aki azt ette, amit adtak neki.

– Bájos. – Jó lett volna, ha megpróbálnak költőibbek lenni. Lehunytam a szememet. Hasonlatosságokat soroltak. Nem engedtem, hogy abbahagyják. Ha nem is túl hamar, de végül egyre érdekesebb ötletekkel álltak elő. Egyre szabadabban gondolkodtak: a beszélgetés megtelt halva született hasonlatokkal.

– A sziklák olyanok, mint a lány, akinek fájt a sötétben, mert…

– A halottak olyanok, mint a lány, aki…

– A fiatalok olyanok, mint a lány, akinek fájt a sötétben és azt ette…

Végül Flamencotáncos szólalt meg, teljesen váratlanul.

– Próbálunk megváltoztatni dolgokat, és ez már nagyon régóta tart, és mivel türelmesek vagyunk, mert tudjuk, hogy egyszer vége lesz, olyanok vagyunk, mint a lány, aki azt ette, amit adtak neki – fordította YlSib. – Akik nem is próbálnak megváltoztatni semmit, olyanok, mint a lány, aki nem azt ette, amit akart, hanem azt, amit adtak neki.

Eltátottam a számat. A magas ariekai fölém hajolt, és rezzenéstelen szemek néztek le rám.

– Ó, istenem, érti – mondtam. – Érti, mit akarok csinálni. Hallottátok ezt?

– Igen.

– Igen.

– Egyszerre két különböző, ellentétes dolgot mondott velem. Két eltérő dologhoz hasonlított.

– Igen. – Hozzám képest sokkal visszafogottabbak voltak, de addig mosolyogtam rájuk, amíg nem bírták tovább, és visszamosolyogtak.

Nagyon későn fejeztük be, amikor az ariekaiaknak már annyira hiányzott az istendrog hangja, hogy dolgozni sem bírtak, és reszketve, zavarodottan szenvedtek az elvonási tünetektől. Takaró nélkül aludtam az enyhén süppedő talajon, amíg Yl vagy Sib fel nem rázott és a kezembe nem nyomott valami csekély reggelit. A toronyépület bőre átlátszó volt, ebből tudtam, hogy ismét nappal van. Diákjaim is megérkeztek, most már sokkal jobb állapotban. EzCaltól megkapták a reggeli adást.

YlSibtől megtudtam, hogy EzCal felfedezte az eltűnésemet. Már kerestek. Csapatok járták a várost.

– Már nem csak egyedül vándorolsz a vadonban – mondták. – Hanem szökésben vagy.

– Rejtőzködsz.

Nem tették hozzá, hogy „Közénk tartozol.”

Egész nap az ariekaiak elégtelen hasonlataival dolgoztunk. A végére rettenetesen kimerültnek és ingerlékenynek éreztem magam. Már besötétedett, amikor meghallottam a nyíló szobafal cuppanó hangját, és belépett Bren. Szenvedélyesen megöleltem. Megcsókolt, de nem ölelt vissza. Aztán megláttam, mi jött mögötte, és elengedtem. Magával hozta az egyik Abszurdot.

– Mocskosul fárasztó utam volt. – Kurtán felnevetett.

A lény gyengének tűnt. Bren egy hosszú rúd végén vezette, a béklyókban pedig folyamatosan áram keringett, máskülönben könnyedén kiszabadulhatott volna. A Nyelvtelen teremtményt felsebezte az állandó, égető fájdalom. Adományozószárnyát a rúdhoz bilincselték, lábát megvasalták. Ez volt a terv, de akkor is nehezen hittem el, hogy Brennek sikerült végrehajtania.

– Jézusom! – mondtam. – Hogy csináltad? Krisztusom, nézz csak rá! Ez rettenetes. Elmehetnél kínzómesternek.

– Igen, ez tényleg borzalmas – mondta.

Flamencotáncos és a társai körülvették a másik ariekait. Az erőlködve próbálta elérni őket, de sikertelenül. A többiek támolyogva hátrahúzódtak, majd megint közelebb léptek, mint akiket morbid kíváncsiság hajt.

– Mi a helyzet Konzulvárosban? – kérdeztem.

– Félnek – felelte Bren. – Valószínűleg azt hiszik, hogy mi ketten az ellenségnek dolgozunk. Vagy legalábbis nyilvánosan ezt mondják.

– Az Abszurdoknak? – kérdeztem. – Hiszen ez…

– Igen, abszurd.

– Ez őrültség.

– Tudod, hogy megy ez – mondta Bren.

Az emberek ezt a teljes ostobaságot is terjeszteni fogják. Joguk van félni. Közeledett az Abszurd sereg.

– Hogyan szerezted meg?

– Minden létező módszerrel, amit csak el tudsz képzelni – felelte Bren. – Hamis papírokkal, megvesztegetéssel, félrevezetéssel, fenyegetőzéssel. Éjszakai besurranással. Erőszakkal. A fentiek mindegyikével.

– Most végre ki is próbálhatjuk az elméletet – mondtam.

Bren adatchipeket vett elő a zsákjából.

– Tessék – mondta. – Nem árthat, ha a társaság egy kicsit képes uralkodni magán. Ne függjetek annyira az adástól. Így ki tudjuk őket vinni.

– Pontosan miért akarjátok, hogy hazudjanak? – szólt közbe Yl vagy Sib. Hosszan meredtem rájuk. Tehát semmit sem fogtak fel az egészből. Csak azért segítettek a tervben, mert ez legalább terv volt.

– A hazugság lényege miatt – válaszolta Bren. – Szerintetek miért akarjuk elhagyni a várost? – Mindketten vállat vontak.

– Az a lényeg, miként működnek számukra a szimbólumok – mondtam.

– Sohasem hittem volna, hogy ezt valaha megváltoztathatjuk. És tudjátok, miért gondoltam meg magam? Mert léteznek olyan ariekaiak, akik ezt már megtették, pontosan ezt. – A fogolyra mutattam. – Nekik sikerült az, amivel Surl Teshecher, Flamencotáncos meg a többiek éveken át próbálkoztak. Új agyuk van. És arra használják, hogy megöljenek minket.

Az a hátborzongató precizitás vezetett rá a megoldásra, amivel az Abszurdok összehangolták a támadásaikat. Mert mégis kommunikáltak: más magyarázat nem létezhetett ezekre a hatékony gyilkosságokra. Nyelv híján is közösséget kellett teremteniük, és ez sikerült nekik, bár talán fel sem fogták, mit csinálnak: nagy valószínűséggel mindegyikük azt hitte, hogy a magányos bosszúállás rabja, pedig ezt cáfolta a közösen elkövetett erőszak ténye.

Láttam őket gesztikulálni. A különítményeik vagy a parancsnokaik az adományozószárnyuk segítségével kommunikáltak. Az Abszurdok kifejlesztették a mutogatást. Ezzel pedig megszületett az „az” fogalma. A testük egyik kiálló részét, az egyik kiugró végtagjukat felruházták a rámutatás erejével. Ez a bizonyos „az” volt a kulcs. Abból fejlődött ki az összes többi hangtalan szó.

Az. Az? Nem, nem az: az.

A Nyelvben minden szó önmagát jelentette. A többes jelentés vagy kétértelműség nem létezhetett, vagyis azok a fordulatok sem, amelyek a legtöbb nyelvet egyáltalán nyelvvé tették. Az azság azonban bármi lehet: rugalmas, mert alapvetően egy üres halmaz, bárminek megfeleltethető. És az az egyúttal azt is jelenti, hogy és nem az a másik. A magányos, néma Abszurdok nyelvészeti forradalmat hajtottak végre, ezzel pedig megalkottak egy új nyelvet.

Nagyon egyszerű és jelen idejű nyelv volt ez. Viszont az első, egyszerű szavuk valójában kettő volt egyszerre: az és nem az. Ebből a parányi ősszókincsből pedig a nyelvújítás gépezete újabb és újabb fogalmakat gyártott le: én, te, mások.

Az új szabályrendszer nagyon különbözött attól a precíz leképezéstől, amelyben felnőttek. De valójában a Nyelv volt az anomália: ez az új, bárdolatlan mutogatás és dobogás sokkal közelebb állt a mi beszédünkhöz, és már távoli rokona lehetett azoknak a nyelveknek, amelyeket az immer különböző zónáiban használtak.

– Mi sohasem tanulhattuk meg a Nyelvet – mondtam. – Mindig csak színleltük. Az Abszurdok viszont megtanultak úgy beszélni, mint mi. Akik ebben a szobában vannak, hazudni akarnak. Ehhez másképpen kell gondolkodniuk a világról. Nem rámutatni kell valamire, hanem jelentést adni neki. Eddig azt hittem, ez lehetetlen. De nézzétek! – A lény felé intettem, aki meg akart ölni. – Ők pontosan ezt tették. Minden alkalommal, amikor rámutatnak valamire, jelentéssel ruházzák fel. Eddig túl nagy árat kellett fizetniük ezért. De most már tudjuk, hogy képesek rá. És ha ezt a szárnyak levagdosása nélkül megtanítjuk ennek a társaságnak, akkor azzal megtanítjuk őket hazudni.

– A hasonlat az első lépés… a szabályok megszegése felé. Mert a hasonlatokkal bármire hivatkozhatunk. Még akkor is, ha a Nyelvben minden szó szerint értendő. Minden az, ami, mégis lehetek olyan, mint a halottak vagy a halak vagy a csillagok vagy egy asztal vagy bármi. Surl Teshecher tudta, hogy a Nyelv ezen a módon… bújhat ki saját magából. Hogy jelentéssel ruházzon fel dolgokat. – Surl Teshecher ezért választotta ezt a nagyon különös módszert, és próbált meg rajtunk keresztül hazudni. Ide nem hoztam magammal Scile könyveit, de korábban rengetegszer átolvastam mindet, tanultam belőlük és vitatkoztam az állításaikkal, és tudtam, mit kell tennem. – Először fájdalmat kellett okozniuk nekem, aztán megetetni, mert csak így lehetett igaz. Viszont minden, amit velem mondanak… Az attól lesz igaz, hogy azzá teszik.

– A hasonlatok jelentik a kiutat. Az utat, amely a mutatástól indul, és a végén jelentéssel ruház fel valamit. Ez csak egy út. De mi végiglökdöshetjük őket rajta, egészen a legutolsó lépésig. – Magyarázat közben egyre jobban megvilágosodott előttem minden. – Oda, ahol a szó szerinti jelentésből… – Itt elakadtam. – Valami más lesz. Ha a hasonlatok jól végzik a munkájukat, akkor valami mássá változnak. Akkor mondhatjuk el legjobban az igazságot, ha hazugsággá válunk.

De nem paradoxonokká, ezt is hozzá akartam tenni – mert itt nem paradoxonokról, értelmetlenségekről volt szó.

– Nem akarok többé hasonlat lenni – jelentettem ki. – Inkább metafora leszek.

Nyolcadik rész

TÁRGYALÁSOK

25

Különös zajokat hallottunk, láttuk, hogy járművek emelkednek az ég felé és indulnak el Konzulváros és a metropolisz határainak irányába. A többségük corvus volt, a biotuning és az élettelen technológia korcs kölyke. Akadtak közöttük tüskés, katedrális méretű behemótok is, vénebbek, mint Konzulváros maga.

– El sem tudom képzelni, ezeket hogyan üzemelték be – mondtam.

– Sokkal veszélyesebbnek tűnnek ám – felelte Bren. – Ezek valaha felderítőnaszádok voltak. Az egész csak színjáték. Még a… súgva mondom csak… brémai arzenállal sincsen semmi reményünk.

Bren és a doppelje valaha régen különböző titkos műveletekben vett részt. Kémeket hallgattak ki, kettős és hármas ügynökökkel tárgyaltak.

– Wyatt nagyon okosan csinálta – mondta. – Pontosan annyit beszélt és nem beszélt a lehetőségeiről, amivel sikerült félelmetesnek beállítania magát. De valójában az egész felhajtás komolytalan volt.

A flotta lomhán sodródva készült az egyértelműen végzetes kitörésre. Amikor a légmentesen zárt, oxigént lélegző szobában levettem az eolsisakomat, és megpillantottam a rám váró ariekaiakat, olyan fáradtság fogott el, hogy le kellett hunynom a szememet.

A mi menekülésünk sem volt egyszerű: négy terrai és pár ariekai együttes erővel már el tudta szállítani a fogoly Abszurdot, de csak komoly küzdelmek árán. A teremtménynek hatalmas erőt adott a harag. Rengetegszer kellett árammal büntetni, és addig taszigálni és vonszolni, amíg kába nem lett a fájdalomtól.

– Hagyjuk itt! – mondta Yl.

– Nem lehet – felelte Bren.

Ő volt az, aki legszorgalmasabban próbált kommunikálni a lénnyel, ha bárhol megálltunk. Semmire sem jutott vele. A lény szinte rá se nézett, kizárólag a függő ariekaiakra fókuszálta dühödt figyelmét.

– Csatába mennek – mutatott Bren az égre. – Semmi értelme, de egy szikrányit tisztelem őket ezért. EzCal harcolni fog. – A tárgyalási próbálkozások csírájukban haltak el, az Abszurdok pedig egyre csak közeledtek. A civilizáció előretolt helyőrségeiből megindultak hazafelé a száműzött terraiak. Sokan nem élték túl az utat, tetemük védőruhák vagy biotuningolt öltözékek burkában komposztálódott, nem trágyázták meg az idegen talajt. – EzCal bízik benne, hogy majd erővel kivágják magukat. – Mintha a harciasság győzhetne a számok egyszerű törvényei felett.

– Egy dolgot el kell ismernem – tette hozzá Bren. – EzCal ott lesz a csatamezőn. Ez ragaszkodott hozzá. Vége a nyomorult orgiáknak. Otthon… nagyon rossz a helyzet.

Alig pár tucat órája indultam útnak, és máris beköszöntött a nagy hedonizmus utáni másnap. Szegény Konzulváros.

Kerülőutakon haladtunk, de túl sokan voltunk ahhoz, hogy tényleg észrevétlenek maradhassunk. Kihasználtuk a káoszt, amelyet Konzulváros és a metropolisz gerjesztett egymásban. Csontok között kúsztunk, és azonnal megálltunk, majd némára sokkoltuk a foglyunkat, ha ember, ariekai vagy közös őrjáratok bukkantak fel a közelben, akik a tisztogatás jegyében azonnal kivégezték az agyatlanná vált Gazdákat.

Nagyon nehezen tudtuk elviselni a lélegző tájakon elénk táruló látványt, ahol fajtársaink az ariekaiakkal együtt brutális módszerekkel tartották fenn a rendet. YlSibnek rendszeresen le kellett pisszegnie Flamencotáncost és a többieket. Maradjatok nyugton! – súgták nekik. Őrült hadonászással próbáltam csendre inteni őket, amit természetesen nem értettek. Újabb és újabb lebegők zúgtak el a fejünk felett. A frontvonal közelében egész seregek elől rejtőztünk el.

Közben minden módon igyekeztem tanítani. Megpróbáltuk megvédeni ariekai társainkat, amikor a megafonok rákezdtek EzCal kinyilatkoztatásaira (már felvételről) – ilyenkor elrejtőztünk, és ők inkább a magunkkal hozott adatchipeket hallgatták, diadalmas mámorban álltak ellen az istendrog zsarnokságának, miközben odakint dübörögve vágtattak fajtársaik a hang felé. Fogalmam sincsen, honnan tudták, melyik chipet hallották már mindannyian, amely onnantól elveszítette az erejét.

A foglyunk mindig végignézte, hogyan görnyedeznek a kifeszített legyezőszárnyú alakok. Úgy gondolom, undorral pillantott rájuk. Az biztos, hogy ilyenkor mindig nekiesett a béklyóinak.

Hamar kialakítottuk saját katekizmusunkat. Abból indultam ki, amit Flamencotáncos mondott. Én angloubikul suttogtam, YlSib a Nyelven mondta utánam, Bren pedig, ha jól láttam, azt a hasonlatomat mormolta maga elé némán, amelyet először használt, nagyon régen.

– Megpróbáltok változtatni – mondtam. YlSib elismételte a Nyelven. – Változni akartok, mint a lány, aki azt ette, amit adtak neki. Szóval olyanok vagytok, mint én. Akik semmit sem próbálnak megváltoztatni, azok olyanok, mint a lány, aki nem azt ette, amit akart, hanem azt, amit adtak neki: olyanok vagytok, mint én. Olyanok vagytok, mint a lány, aki evett. Ti vagytok a lány, aki evett. Olyanok vagytok, mint a lány. Ti vagytok a lány. És a többiek is, akik nem olyanok, mint ti.

Az első alkalommal, amikor YlSib az „olyanok vagytok, mint” fordulatról átváltott a „ti vagytok” változatba, az ariekaiak láthatóan megvonaglottak. A „ti vagytok” zamatos, bizarr hazugsága a már elfogadott fordulatból született, abból, hogy „olyanok vagytok, mint”. Ugyanez vonatkozott arra az ellentmondásra is, miszerint az ellenségeik ugyanúgy olyanok, mint én – akárcsak ők. Megmutattuk nekik, hogy saját állításaik már majdnem hazuggá teszik őket.

Drogfüggő járművek nyargaltak el mellettünk a vadon felé. Reggel YlSib egy teherbárkához kísért minket. Csúf, tömpe jármű volt, de a belsejét éltető levegő töltötte meg. A fúvókákból áradó részecskék láthatatlan légpárnáján lovagolva követtük az ember-ariekai közös sereg nyomait.

A kihalt külvárosokban zellecsapatokat ugrasztottunk szét: gazdáik már meghaltak, ők pedig elkeseredetten kerestek bármit, amit energiával tölthettek volna fel. Korcs masinánkat Bren vezette. Közelébe sem érhetett a kirajzott katonai járműveknek, de a gyalogtempónál jóval gyorsabban bandukolt előre oldalsó lábain, amelyek úgy mozogtak, mint valaha a gondolások kezében az evezőrudak. Kivájt ablakszemeken keresztül néztem a távolodó várost. Eleinte még láttunk pár elszórt, magányos házat és iszappá rohadó raktárépületet, de aztán ezek is eltűntek, és leszakadt ránk az üres ég.

Nyomunkban porfelhő kavargott. Tüskés bokrok csoszogtak félre az utunkból, ösvények nyíltak előttünk a mezőkön, hogy aztán egy idő után széttöredezzenek és szétágazzanak az összes lehetséges irányba. Ariekai akkumulátorszörnyek dörgölőztek a lábamhoz. Mögöttünk lassan visszaálltak a bokrok eredeti helyükre. Innen nézve a városból csak a tornyok oszlopai maradtak és a gömbölyded kupolák, mint ezernyi vadon nőtt villanykörte. Körvonalaik egyre zsugorodtak.

Sokáig néztem a távolodó várost. Tenyeremmel árnyékoltam be a szememet, mintha mágikus látcső lenne, de így sem láttam át a füstfelhőn és Konzulváros terrai toronyházain. Hirtelen eszembe jutott, vajon az ariekaiak között vannak-e utazók, és léteznek-e más városok, ahova mehetnek vagy ahonnan jöhetnek. Megdöbbentett, hogy nem tudom a választ.

A zellék hamarabb kezdtek nyugtalankodni, mint gazdáik: sokkal kevésbé tudtak dacolni a függőséggel. Az ariekaiak órák hosszat gubbasztottak a jármű csövei és lámpái között, ahova méretes testalkatukkal befértek. Aztán egymás után sorban kitárták a szárnyaikat és az adatchipek fölé hajoltak.

Olyanok vagytok, minta lány, ti vagytok a lány. Ők olyanok, minta lány, ők a lány.

Qeshig maisinna – mondta nekik YlSib: Ismételjétek meg!

Olyanok vagyunk, mint a lány – mondták az ariekaiak. Ti vagytok a lány – mondta YlSib, mire az ariekaiak ijedten szétrebbentek, aminek örültem. Nem voltak képesek megtenni, de a maguk furcsa, idegenül elvont módján felfogták, mit akarunk csinálni. A lány… – kezdte az egyikük, és néhányan csatlakoztak hozzá –… mi… – vagy – … minket… – vagy –… olyan, mint. Szegény YlSib, szegény Flamenco.

– Az meg mi? – Észrevettem, hogy kilométerekre mögöttünk valami ösvényt nyit a vadonban. Hasonló mozgolódást láttam nyugat felé is, és nem sokkal később felbukkant az égen egy levegőt ziháló gép. Alig maroknyi jármű követett minket, már láthatóvá váltak és egyre közeledtek. Egy folyékony lengéscsillapítójú, soklábú szekér; a biotuningolt fegyvereket leszámítva száz százalékig terrai gyártású teherautó; egyszemélyes kentaurok, fej nélküli, lószerű gépek, a hátukon egy-egy eolsisakos férfi vagy nő. Egy sárkányrepülő lovagolta meg a termikeket. Bren megállította a járművet. YlSib kiszállt, és a kivándorlók közeledő áradatát várta.

A többiek is lassítottak. Pilóták és sofőrök bámultak felénk a szélvédők mögül. A hátam mögött, a jármű rejtekében az Abszurd sziszegett, bár nem is hallotta saját magát. A szökevények YlSib sorstársai voltak: száműzöttek. Renegát konzulátusiakra tippeltem, de biztosan voltak közöttük kevésbé dicső múltú menekültek is. Leszállt a sárkányrepülő, és Shonas intett felénk. Vajon hol lehetett DalTon? A városlakók gyanakvónak tűntek, de a többségük nem volt idegen: üdvözölték egymást és fontos információkat osztottak meg az Abszurdokról meg a konzulvárosi közös haderőről.

Mire ismét útnak indultunk, már szabályos kis karavánként tettük. A sárkányrepülő a magasból jelzett nekünk a szárnyaival és a pislákoló fényeivel.

– Hívd ide Flamencót! – mondtam YlSibnek. – Fordítsd neki, amit mondok. – Kinyújtott kézzel mutattam kifelé a járművünk szemén át. Flamencotáncos még csak oda sem pillantott. – Nézzél ki és felfelé, a magasban repülő gépre – mondtam először én, aztán YlSib. Ha az ariekaiakkal beszéltem, néha ösztönösen átvettem a Nyelv precizitását. – A fölöttünk haladó jármű közölni akar velünk valamit. A színekkel a szárnyain. Beszél hozzánk.

Flamencotáncos a sárkányrepülő felé fordította néhány szemét, miközben a többivel YlSibet figyelte, eggyel pedig engem. Farkasszemet néztem azzal az eggyel. YlSib tolmácsolt neked, de tudod, hogy én beszéltem hozzád? – gondoltam.

– Nem érti – mondta Yl vagy Sib. – Szerintem tudja, hogy nem hazudok, de azt állítja, hogy a repülő nem beszél hozzánk.

– Pedig de – mondtam én.

A hajnal derengésében irányt változtattunk, hogy elkerüljük EzCal seregét és a táborukat.

– Gyerünk már, gyerünk már! – mormolta Bren maga elé. Mindent megtettünk, hogy az egyesített haderő előtt érjük el az Abszurdokat.

– Nem sietnek – mondta Bren. – Meg fogjuk előzni őket. Amúgy sem harcolni jöttek… először megpróbálnak majd tárgyalni.

– A gond csak annyi – feleltem erre én –, hogy nem fog menni.

Még mindig láttam a sárkányrepülőt. A többi jármű olyan szorosan jött mögöttünk, hogy integethettem a sofőröknek. Délelőttre elértünk a fennsík ballonfákkal borított részét, több ezer háznyi húsgömb imbolygott a szélben, és kapaszkodott a talajba. A többiek szépen sorban leszakadtak tőlünk és elkanyarodtak.

– Hé! – mondtam.

– Ezen nem tudnak átjutni – felelte Bren. Addigra csak a három kentaur maradt velünk. Yl és Sib aggodalmasan pillantott egymásra.

– Bren – mondta az egyikük. – Ők kicsik, mi nem.

– Nekünk sem fog sikerülni.

– Legalábbis titokban biztosan nem.

– Nyomokat fogunk hagyni.

– Hol voltatok eddig? – kérdezte Bren. A műszerfalra csapott, mire gyorsítani kezdtünk. – Fogytán az időnk. Nagyon hamar oda kell érnünk. Szóval lássatok munkához, ha kérhetem. Tanítanotok kellene. Mert az még nem elég, ha csak sikerül odaérnünk… utána jön a kemény munka.

De az erdő közelében képtelenség volt a feladatokra koncentrálni. Néhány fa ugyan kihúzta a gyökerét, és erőtlenül elhúzódott az utunkból, de a többségük túlságosan lassan mozgott. Megkapaszkodtam az ülésben. A járművünk kaszáló lábai sarlóként vágták át a kötélvastag törzseket. Utunkat nyílegyenesen felröppenő, tépett pányváikat lengető fák szegélyezték. A hátsó ablakból láttam, hogy a kentaurok már az összetekeredett csonkokon ugratnak át. Nem sok maradványt hagytunk magunk mögött: szinte minden elrepült.

– Az erdő után alig pár kilométer – mondta Bren rázkódástól el-elcsukló hangon. – Ott táborozik a sereg.

A fejünk fölött pöffeteg fakoronák csapódtak egymásnak. Körülöttünk rétegekbe rendeződtek az árnyékok és a sötét részek, ahol – mint az hirtelen tudatosult bennem – bármi rejtőzhetett: ariekai romok és más hasonló képtelenségek. A nyomukban az égbolt egy szeletét elfoglalták az elszabadult fák, amelyek szabályos alakzatban emelkedtek felfelé, amíg a szél szét nem szórta őket. Csak az erdőben nyílt hasadék miatt láthattam meg a dugóhúzóban manőverező repülőt.

– Valami történt – mondtam.

Nyakunkat nyújtogatva néztük, amint a sárkányrepülő nagy ívben a magasba kapaszkodik, aztán tüzet köpnek az orra alá szerelt fegyverek egy másik, ellenséges légijármű felé.

– Pharotekton rúgja meg! – kiáltotta Bren.

Nem rejtőzködhettünk tovább. Bármerre fordultunk, az ég felé libbenő fák azonnal elárulták, merre tartunk, ezért nem tehettünk mást, még nagyobb sebességre kapcsoltunk. Detonációk robaja visszhangzott, és a robbanások felhőpamacsain tépett füstkacsokat és rongyos indákat vonszolva hánykolódtak a fák.

A sárkányrepülőt vezető Shonas megint tüzelt. Egy pillanatra azt hittem, ősi ellensége, DalTon hajszolja odafent, és egy tőlem teljesen idegen dráma ártatlan áldozata lesz belőlem, de a támadója olyan manőverekkel bukott lejjebb, amire ember nem lett volna képes. EzCal valószínűleg rájött, hova igyekszünk, és egy ariekai járművet küldött ellenünk, nehogy elérjük a másik hadsereget.

A kentaurok szétszóródtak a hólyagszerű aljnövényzetben. YlSib valamit hadart a Nyelven. Flamencotáncost tájékoztatták a történtekről.

– Talán megpróbálhatom… – kezdte Bren, én pedig el nem tudtam képzelni, miféle terv juthatott eszébe.

A sárkányrepülő hatalmas lendülettel zuhant át az égen, egyenesen a föld felé, és szétrebbenő fák gyűrűjében csapódott a talajba. A halott Shonast Yl és Sib gyötrelmes kiáltása búcsúztatta.

Nem gondoltam volna, eszembe sem jutott, hogy EzCal miattunk külön légijárművet küld majd ki. Felsikoltottam. Alattunk felrobbant a föld.

Hangzavarra tértem magamhoz. Köhögtem, felkiáltottam, aztán felnéztem, és egy ariekai nézett rám vissza a sok szemével. A feje fölött, a járművünk felhasadt alvázán keresztül látni lehetett az égbolt egy szilánkját és a hajladozó növényzetet. Mellettem egy mozdulatlan ariekai holtan hevert. Néhány pillanatig biztosra vettem, hogy haldoklom. Az élő ariekai noszogató szárnymozdulatára magamra cibáltam az eolmaszkot, és hagytam, hadd vonszoljon ki a felborult járműből egy széles repedésen át.

Akkor jöttem csak rá, hogy az egész alig néhány másodperccel ezelőtt történhetett. Megtántorodtam, és meg kellett kapaszkodnom Flamencotáncosban. Egy kráter mélyén álltunk, amelyet kirojtosodott szárakon nyújtózkodó növényzet vett körül.

A robbanásban nem csak az az egy ariekai veszítette életét. Az élők éppen kifelé kecmeregtek a veremből, és magukkal cibálták Brent, Ylt meg Sibet is. Az Abszurd kótyagosan támolygott, amíg az egyik sérült ariekai meg nem taszította, arra, ahol mi álltunk, és adományozószárnyával még felénk is bökött. Mintha óriási sóhaj hallatszott volna, és az ocsmány tisztás szélén álló fák közül megint felröppent egy az égre, de ez egy indákba gabalyodott alakot is vitt magával, az egyik kentaurlovasunkat, akit ledobott magáról a hátasa. Hiába kapaszkodott, pillanatok alatt apróra zsugorodott a magasban, és bármi is tartotta eddig fogva, hirtelen eleresztette, és már zuhant is, egyetlen hang nélkül, miközben a növény szárnyalt tovább az ég felé. Nem láttuk, hol ért földet, de semmiképpen sem élhette túl.

Szétroncsolódott biotuningok maradványai között botorkáltam. Mire a gyilkos repülő visszakanyarodott a bombatámadás helyszíne fölé, odalent életnek nyomát sem láthatta. Pár méternyire onnan, az erdő rejtekéből figyeltük. Néhány kör után elindult, és egyenesen a Nyelvtelenek tábora felé vette az irányt.

26

– Gyalog kell mennünk – mondta Bren. – Pár napos út, talán. Át kell vágnunk az erdőn. – A konzulvárosi sereg valahol előttünk volt, de tudtuk, hogy a lehető legtovább fogják halogatni a nyílt összecsapást, és reméltük, hogy még azelőtt elérjük a támadókat. De minden azon múlik, sikerül-e megtanítanunk az ariekaiakat arra, amit tudniuk kellett. Pár óránként abbahagytuk a sántikáló, felsebesedett talpú vánszorgást, és újra átvettünk egy korábbi leckét vagy újat tanultunk. A jelek szerint sem a Gazdák, sem az akkumulátoraik nem fáradtak el soha. Még a foglyunk is egyenletes tempóban csörtetett előttünk, és vagy a környezet, vagy a merénylet, vagy valami egészen más miatt teljesen jámborrá vált.

Bren egy hordozható eszközzel navigált minket. Egy pillanatra sem tudtam másra gondolni, mint arra, milyen sötét is ez a vadon, ahol csak a horzsolásszínű növények oldották a sűrű homályt. Az erdő harsogott. Kör és spirál alakú élőlények repkedtek körülöttünk. Az állatok nem tudtak mit kezdeni velünk – sem ragadozónak, sem prédának nem tűntünk, ezért nem féltek tőlünk és megtámadni sem akartak minket. Amelyiknek volt szeme, értetlenül pislogott ránk. Egyszer az egyik ariekai szólt, hogy veszélyben vagyunk. Egy kosteb floranshi bukkant elő a közelünkben – a szobányi méretű lény az agyarait csattogtatta. Ha a csapat kizárólag ariekaiakból állt volna, biztosan megtámadja őket, de az ösztöneibe nem kódolt idegenek látványa annyira megzavarta, hogy csak állt ott, amivel megmentettük őket.

A Gazdáknak sikerült egy adag adatchipet kimenekíteni a roncsból, de nem az összeset. Kénytelenek voltak beosztani. Egyesével vonultak el az erdő magányába, ahol feszülten hallgatták EzCal hangját, és mire utolértek minket, kissé be voltak állva, viszont sokkal jobban fogott az agyuk.

Egészen estig meneteltünk, és közben ritkulni kezdett körülöttünk az erdő, míg a végén egy füves síkságra értünk, ahol gyér facsoportok álltak a Roncs csillámló fényében. Itt engedélyeztünk magunknak egy kis pihenőt: az én legfontosabb tennivalóm, a tanítás azonban többnyire ilyenkor kezdődött.

Olyan vagy, mint a lány, te vagy a lány.

– Édes istenem! – kiáltottam fel. – Mondjátok már ki, a kurva életbe! – Valójában biztos vagyok benne, már amennyire ezt megítélhetem, hogy ők is ugyanolyan türelmetlenek voltak, mint én.

– YlSib! – mondtam. – Ezt kérdezd meg tőlük: tudják, ki vagyok én? – Megszólalt a Nyelv. Az ariekaiak motyogtak. Ő a lány, aki… – De nem hagytam, hogy befejezzék. – Úgy értem, valóban tudják? Tudják, mi az a lány? Egy hasonlat, igen, de azt tudják, hogy az a lány az én vagyok? Mit gondolnak rólad, YlSib? Egy lénynek tartanak vagy többnek?

– Tudjátok jól, mire akar kilyukadni – szólt közbe Bren. – Az örök rejtélyre! – Vajon az ariekaiak egy vagy két személynek tekintenek egy konzult? A konzulátusiaktól mindig azt hallottuk, hogy ez egy értelmetlen, lefordíthatatlan, udvariatlan kérdés.

– Sajnálom, de meg kell értetnem velük, hogy ti két személy vagytok, mert tudniuk kell majd, hogy én pedig egy. Hogy a nyomorult nyöszörgésem az én nyelvem. Hogy ilyenkor beszélek hozzájuk. – Az ariekaik pedig csak nézték az egyik élő húsdarabot, amely most sokkal gyorsabb és hangosabb zajokat hallatott a többiek felé, mint általában.

Szavaimat kisebb csend követte, amelyet végül Bren tört meg.

– Ez pontosan az a kérdés, amelyet a konzulok sohasem próbáltak igazán tisztázni.

– Akkor tisztázzuk most! – mondtam. – Vége azoknak az időknek, amikor csak konzulok lehettek valódi emberek!

Nem hiszem, hogy bármi esélyünk lett volna megváltoztatni a nemzedékek óta rögzült ariekai gondolkodást, még a mi rendhagyó társaságunknak sem, ha a Gazdák valamilyen szinten nem tudják, hogy mi mindannyian gondolkodó lények vagyunk. Flamenco és társai válasza kiszámítható volt, hát persze, na és akkor mi van – de amint YlSib többször egymás után nyomatékosan megismételte a kérdést, növekvő ámulattal, értetlenséggel, vagy talán haraggal vagy riadalommal válaszolgattak. Végül megláttam rajtuk valamit, ami reményeim szerint az alkalomhoz illő megvilágosodás lehetett.

Ő beszél most hozzátok – mondta nekik YlSib. – A lány, aki megette, amit adtak neki. Úgy, ahogyan én beszélek hozzátok.

– Igen – mondtam, és az ariekaiak rám meredtek. – Igen.

A Nyelv az ariekai gondolkodás és igazság alapegysége volt: amikor YlSib belekényszerítette a létezésemet a Nyelvbe, rendkívül nagy erejű állítást fogalmazott meg. Közölték velük, hogy én beszélek hozzájuk, ekkor viszont a Nyelv szabályszerűsége miatt azt is el kellett fogadniuk, hogy vannak más nyelvek is.

– Azt akarom, hogy kimondják – erősködtem. – Tőlük akarom hallani, hogy beszélek.

Flamencotáncos mondta ki elsőnek. A kék ruhás ember beszél. A többiek hallgatták, mit mond. Keservesen küszködtek, de csak az egyiknek sikerült megismételnie.

– Elhiszik! – mondtam. Ez volt az a pillanat, amikor minden megváltozott.

– Fordíts! – szóltam oda YlSibnek. – Ismertek – mondtam az ariekaiaknak. – Én vagyok a lány, aki ésatöbbi, ésatöbbi. Olyan vagyok, mint ti, ti olyanok vagytok, mint én, és olyan vagyok, mint ti. Én vagyok ti. – Az egyikük felkiáltott. Valami történt. És ez a valami terjedni kezdett közöttük. Flamencotáncos némán meredt rám.

– Avice! – mondta Bren figyelmeztetően.

– Fordítsd nekik, amit mondok! – Flamencóra néztem. Olyan sürgetően néztem azokba a majdnem-szemekbe, mintha ember lenne. – Csináld! Vártam, hogy minden jobb legyen, Flamenco, ezért olyan vagyok, mint te. Én vagyok te. Elvettem, amit adtak nekem, ezért olyan vagyok, mint a többiek. Én vagyok a többiek. – Magamra világítottam a zseblámpával. – Ragyogok az éjszakában, olyan vagyok, mint a Hold. Én vagyok a Hold.

– Elhevertem a földön. – Tudják, hogyan szoktunk aludni, igaz? Olyan fáradt vagyok, hogy úgy fekszem itt, mint egy halott. Olyan vagyok, mint egy halott. Olyan fáradt vagyok, hogy halott vagyok. Értitek?

Az ariekaiak támolyogtak. Legyezőszárnyuk teljes pompájukban ragyogott, aztán összecsukódott és megint szétnyílt. Adományozószárnyak kapkodtak utánam. Brennek elakadt a lélegzete, de a Gazdák nem érintettek meg. Szavak és érthetetlen hangok szakadtak fel belőlük.

– Mi történik velük? – kérdezte Yl vagy Sib.

– Tolmácsoljatok tovább! – förmedtem rájuk. – Abba ne merjétek hagyni! – Az ariekaiak most mind egyszerre zajongtak, mint egy rettenetes kórus. Mindegyiknek visszahúzódott a szeme. – Ne hagyjátok abba! Én vagyok a lány, aki megette, bla-bla-bla. Miket mondtatok velem eddig? Minden, amire azt mondtátok, olyan, mint én, az én vagyok. Már megtettétek! – Megálltam Flamencotáncos előtt. – Mondjátok meg neki a nevét. Mondjátok utánam: réges-régen az emberek egy csoportja fekete és vörös ruhákat viselt, olyanokat, mint a szárnyadon a foltok. Ők voltak a flamencotáncosok. – Hallottam, hogyan képezi YlSib a szót. – Mivel én nem tudom kimondani a nevedet a Nyelven, adtam neked egy másikat. Flamencotáncos. Mert olyan vagy, mint egy flamencotáncos, tehát flamencotáncos vagy.

Az ariekaiak gyors egymásutánban felrikoltottak, majd elhallgattak. Még mindig nem nyújtották ki a szemüket. Tántorogtak. Hosszú ideig senki sem szólalt meg.

– Mit tettél? – suttogta Sib. – Megőrjítetted őket!

– Az jó – feleltem. – Számukra mi mind őrültek vagyunk, hiszen hazugságokkal beszélünk az igazságról.

Egyszer csak felpattant Flamenco összes szeme, mintha napfényben kinyíló virágokról készült felvételt néztünk volna felgyorsítva. Amikor megszólalt, két hang kezdett zagyválni egyszerre. Elhallgatott, várt, újrakezdte. Yl, Sib és Bren fordított, de nem volt rá szükség. Flamencotáncos lassan beszélt, mintha közben ő is folyamatosan arra figyelne, mit mond.

Te vagy a lány, aki evett. Én vagyok flamenco/táncos. Olyan vagyok, mint te. Én te vagyok. Az egyik ember felszisszent. Flamenco a szemkorallját nyújtogatva megbámulta saját legyezőszárnyát. Két szemmel visszanézett rám. Foltok vannak rajtam. Flamencotáncos vagyok. – Le sem tudtam róla venni a tekintetemet. – Olyan vagyok, mint te, várom a változást. A flamencotáncos a lány, akinek fájt a sötétben.

– Igen – suttogtam.

– shes/qus – mondta YlSib. Igen.

A többi ariekai is megszólalt.

Mi vagyunk a lány, akinek fájt.

Olyanok voltunk, mint a lány…

Mi vagyunk a lány…

– Mondjátok el nekik, hogyan nevezzük őket! – folytattam. – Te úgy jársz, mint egy terrai madár: te vagy Kacsa. Neked folyamatosan csöpög valami az egyik szádból, ezért te lettél Keresztelő. El tudjátok ezt magyarázni neki, YlSib? Mondjátok el nekik, mondjátok, hogy a város egy szív…

Olyan vagyok, mint a folyadékot csöpögtető ember. Én vagyok ő…

A megvilágosodottak lármásan ujjongó rácsodálkozásával addig erőltették a tőlem a kapott neveiket, amíg azok hazugságokká nem váltak, és ezzel olyan igazságot mondtak ki, amire eddig egyszer sem voltak képesek. Metaforákban beszéltek.

– Istenem! – mondta Yl.

– Jézus Krisztus Pharotekton! – mondta Bren.

– Istenem! – mondta Sib.

Az ariekaiak egymással beszéltek. Te vagy a flamencotáncos. Majdnem elsírtam magam.

– Jézusom, Avice, megcsináltad! – Bren megölelt és sokáig nem eresztett. YlSib is megölelt. Mindegyiküket visszaöleltem. – Sikerült! – Hallgattuk, amint az ariekaiak eddig példátlan kombinációkban nevezik egymást különböző mindennek.

Két szerencsétlen, értetlen Gazda maradt, akiknek nem ment, bármit is mondtam, csak zavartan pislogtak a társaikra. A többiek azonban teljesen újfajta módon beszéltek. Nem az vagyok, aki eddig voltam – közölte velünk Flamencotáncos.

Sokkal később, több órával a táborverés után lassan elővettem egy adatchipet és lejátszottam nekik. Tudatában voltam annak, milyen régen lőtték be magukat utoljára. A felvételen EzCal mondott valamit a ruhájuk formájáról. Az a két ariekai, akinek nem sikerült megváltozni – valaha Ügyefogyottnak és Háztetőnek neveztem el őket –, akik nem álltak át az új beszédre a többiekkel együtt, a függők szokásos lázas mohóságával reagáltak a hangra.

A társaik közül viszont egyik sem. Az ariekaiakra néztem, ők pedig rám. Lassú léptekkel mászkálni kezdtek fel-alá. Nem érzem… – kezdte az egyik.

– Én vagyok… nem vagyok…

– Játsszál le egy másikat – mondta Bren. EzCal szűkszavúan magyarázott valami hasonló ostobaságról. Az ariekaiak egymásra meredtek. Nem vagyok… – kezdte egy másik.

Felkaptam egy harmadik adatchipet, és hagytam, hadd motyogjon valamit EzCal arról, milyen fontos az orvosi készletek pótlása, és még erre is csak az a kettő reagált. A többiek mindössze kíváncsian hallgatták. Egymás után próbáltam ki a felvételeket, és míg Ügyetlen meg Háztető meg-megdermedt, a megváltozott ariekaiak csak értetlenkedő neszeket hallatva figyelték EzCal ostoba szónoklatát.

– Mi történt? – dadogta YlSib. – Mert valami történt velük.

Igen. Valami történt az új nyelvvel. Új gondolkodást igényelt. A Gazdák most már jelentéssel ruháztak fel dolgokat – és ezzel némi veszteség is együtt járt, a szó és a jeltárgy közötti különbség, amivel most már játszhattak. Hirtelen lett terük arra, hogy új fogalmakat találjanak ki.

Nevetve közéjük hajítottam a chipeket, ők pedig sorban lejátszották mindet. A tisztást betöltötte Ez és Cal szimultán beszéde.

– Megváltoztattuk a Nyelvet – mondtam. Hirtelen változás volt ez, amelyet nem lehetett visszacsinálni. – Így már semmi sincsen, amitől… révületbe esnének. – Ami eddig is csak azért létezhetett, mert lehetetlen volt a világ meghasadt gondolatisága, önmagába ágyazódott ellentmondás. Ha a nyelv, a gondolat és a világ mind különvált, mint ahogyan ez éppen megtörtént, akkor megszűnt az egzotikus íz, nincs többé bizsergető érzés. Semmilyen rejtély. A Nyelv helyén most már csak a nyelv maradt: a jelölőhangok megmondták, mivel és mit lehet csinálni.

Az ariekaiak az adatchipek között válogattak, és hitetlenkedve figyelték, hogyan hallanak. Legalábbis így gondoltam akkor. Flamencotáncos továbbra is görnyedten állt ott, de a szemei felnéztek rám. Talán most már tudta, úgy, ahogyan korábban nem lett volna képes rá, hogy amit tőlem hall, azok mind szavak. Figyelt.

– Igen – mondtam neki. – Igen. – És Flamencotáncos turbékoló zajt hallatott, majd azt felelte, önmagával teljes összehangban: igen/igen

27

Aznap éjszaka sorban vonultak félre az ariekaiak, és ezzel megkezdődtek a hátborzongató hangok. Ami szörnyen nyugtalanító volt, de mit tehettünk volna? A zajok alapján Flamencotáncos, Keresztelő, Kacsa és Törülköző, azaz Ügyetlent és Háztetőt leszámítva mindegyikük iszonytató kínokon ment át. Nem kiáltoztak, nem üvöltöttek, de a maguk különböző módján mindegyikük azt a benyomást keltette, hogy mindjárt bele fog halni.

YlSib nagyon rémültnek tűnt, de sem Brent, sem engem nem lepett meg, amit hallottunk: a régi szokások bevarasodott maradványai szakadtak le éppen róluk. A gyötrelmes hang azt jelezte, hogy valami befejeződött és valami megszületett. Most minden megváltozik: egészen pontosan ez jutott eszembe, szóról szóra. Most már látnak, gondoltam akkor.

Kezdetben volt a Nyelv minden szava, a hang, amely valami valódival állt izomorfikus kapcsolatban: nem gondolat volt, nem igazán, inkább a világság, mint létező entitás megnyilvánulása, amely az ariekaiakon keresztül szólaltatta meg magát. A Nyelv maga mindig is másodlagosnak számított: örökké a világ volt a lényeg. Most pedig éppen megtanultak beszélni és gondolkodni, és ez fájt nekik.

– Nem kellene…? – kezdte Yl, de nem jutott eszébe semmi, amivel befejezhette volna a kérdést.

A kimondottból most „nem-is-az-ami” lett. Amiket most kimondtak, azok már nem maguk a dolgok vagy pillanatok voltak, hanem az ezekről alkotott gondolatok, rámutató szavak. A jelentés számukra többé nem a lényeg sík felülete – a jelek lehasadtak a jelzett fogalmakról. És ehhez egy hazugság kellett. A megerősítés-tagadás spiráljával együtt jött a szavak manipulálása, és az ariekaiak önmaguk lettek. Hirtelen minden teljesen mást jelentett, és ők belebetegedtek a világba. Most bármi bármi lehetett. Elméjük hirtelen kereskedővé vált: a metafora olyan lett, mint a pénz, és kiegyenlítette az addig összemérhetetlen dolgokat. Mostantól akár mitológiát is gyárthattak: eddig nem voltak szörnyetegeik, de most a világ ezernyi szörnyből összerakott kiméra lett, és minden metafora leválasztott róla egyet. A város egy szív, mondtam, és ebben a kijelentésben a város és a szív egy harmadik dologgá ízesedett össze, egy szívszerű várossá, és minden városon lett egy szív alakú folt és minden szívet megfestett egy város.

Nem csoda, hogy rosszul lettek. Olyanok voltak, akár a vámpírok, mert megmaradt minden emlékük, miközben sorban vedlették le magukról a különböző életeiket. Sohasem fognak meggyógyulni. Aztán egyesével elhallgattak, de nem azért, mert véget ért a krízis. Egy új világban találták magukat. Abban, ahol mi élünk.

– Meg kell mutatnod a többieknek – mondtam Flamencotáncosnak. Durván megzavartam az újjászületését. Nem ezt érdemelte, de nem volt időnk. Az ámulattól és az újdonságtól émelyegve hallgatott. – A süketeknek. Te tudsz velük beszélni. Azt hiszik, régen túl vannak már mindenen, aminek köze van a nyelvhez, de te, te megmutathatod nekik, mit tettek. – A Nyelv sohasem volt lehetséges. Valójában sohasem egy hangon beszéltünk.

A napfényes időben több kilométerről megláttuk a vándorokat. Emberek vánszorogtak felénk. A magasban kisméretű hajók tartottak a város irányába.

– Nézd azt! – mutatta Bren. – Megsérült.

Amikor közelebb értünk a terraiakhoz, már azt is láttuk, hogy nincsenek is sokan, legfeljebb harmincan vagy negyvenen. Görnyedten cipelték a felszerelést, kontárul összerakott biotuningot noszogattak, kocsikban zötykölődtek. Látták, hogy észrevettük őket, és egy pillanatra majdnem előkapták a fegyvereket. Aztán megnyugodtak.

– Valószínűleg ezeket pillantották meg elsőnek – bökött Bren a mellettünk ballagó ariekaiak felé. – Biztosan azt gondolták, meg akarják támadni őket. Miattunk viszont azt hiszik, egy közös konzulvárosi csapat vagyunk. Az ültetvényekről jönnek. – A vadon lakói voltak, akik csak most hagyták el a gazdaságaikat és a farmgyáraikat. Pont a Nyelvtelen vonulás útjában éltek, és pánikba estek, amikor az Abszurdok megjelentek a birtokaikon, legyilkolták az embereket, cafatokra szaggatták a házaikat, megölték vagy besorozták a velük együtt élő Gazdákat.

Újabb bárkák húztak el a fejünk fölött. Az utasaik valószínűleg nem néztek meg minket túl alaposan, ezért nem tűntek fel nekik az ariekaiak, vagy az, mennyire rossz irányba tartunk. Vagy egyetlen pillantást sem vesztegettek ránk: túlságosan lefoglalta őket az, hogy épségben visszajussanak a városba. Több lebegő is vérzett, ezt saját szememmel láttam.

Flamencotáncos motyogott mellettem, és csupa olyasminek nevezte az embereket, amire eddig képtelen lett volna. Órák óta csak és kizárólag a foglyunkat tanulmányozta.

Kitértünk a menekültek útjából.

– Attól függően, milyen gyorsan halad az Abszurd sereg – mondta Bren –, holnap, de legkésőbb holnapután elérjük őket. De legyen inkább holnapután, mi is az? Mohamenap vagy iónap? – Fogalmunk sem volt róla.

– És a konzulvárosiak?

– Őket megúsztuk. Szerintem már elhagytuk őket. Úgy gondolom, mostanra beásták magukat. Különösen ezek után… – Az égre bökött. – Láttátok a bárkákat. A felderítők is megsérültek. EzCal tudja, hogy nem győzhet. Terraiak és ariekaiak próbálnak majd tárgyalni a frontvonalon.

– Igen, csak éppen semmire sem fognak jutni – mondta Yl.

– Nem hát – felelte Bren. – Hogyan is sikerülhetne nekik? Teljesen másképpen gondolkodnak.

– Flamenco megértette, mit kell tennünk – mondtam. – Láttátok, hogy viselkedik a fogollyal? Tudja, hogy ők most már tényleg egyformán gondolkodnak. Hogy mindketten gondolkodnak.

Eddig teljesen ismeretlen ökoszisztémában jártunk, elszórtan álló fák között, és néztük, hogyan dolgozik Flamenco meg a többi ariekai. A helyi csúcsragadozó nem a kosteb/silas volt, ami hatalmas, szinte mozdíthatatlan testével messzire tudott nyúlni, a fatörzseken is túl, hanem az éjszaka vadászó delith/hiki. A kétlábú teremtmény nagyon távoli rokonságban állt magukkal az ariekaiakkal, és a két hátsó végtagja veszedelmes fegyverként szolgált, akárcsak az adományozószárny megfelelője, a kézre hasonlító kar. A delith hi ki képtelen volt mozgatni legyezőszárnyait. A sötétből fürkésztek minket mozgásra hangolt, érzékeny szemükkel. Csapatban vadásztak. Összehangoltan terelték össze a síkság kutyaméretű ragadozóit.

Ahhoz túl nagyok voltak, hogy minket is megtámadjanak, de attól még folyamatosan figyeltek. Repülő lények rebbentek szét a lámpáink fénykörén túl: a foszforeszkálva rothadó avaron élő kotorékállatok voltak, akik a világító talajszakaszokon csapódtak be a földbe és kezdtek el ásni. Most zavartan próbálták szétmarcangolni a fényt.

A fogolyról továbbra sem vettük le a pórázt – nem bíztunk benne, ráadásul fogalmunk sem volt, honnan tudhatnánk, mikortól bízhatunk benne. Ennek ellenére napok óta egyre magabiztosabban viselkedtünk a közelében, és mostanra már jóval kevésbé tartottunk tőle. Az egykori Gazdák, az új hazugok hosszasan méregették, és ezerszer használt szavakkal pusmogtak egymás között, de most mindegyik teljesen mást jelentett. Kora reggelre valami megváltozott. Az ariekaiak a fogoly körül sétáltak, aki nem próbálta megragadni vagy megtámadni sem őket, sem engem, sem Brent, sem YlSibet: csak nézett minket és nézte a többi ariekait.

28

Flamencotáncos és a fogoly lassan kerülgette egymást. A többiek körülállták őket. A páros valamelyik tagja időnként előrelökte az adományozószárnyát, mint az ellenfele védelmét próbálgató késharcos. Ilyenkor valamit rajzolt a levegőbe: a másik pedig, némi tétovázás után, hasonlóképpen tett. Flamenco legyezőszárnya harmonikaszerűen szétnyílt, majd megint összecsukódott. A Nyelvtelen csonkja remegett.

A gesztusok információt közvetítettek: mozdulatokból álló távíróüzenetek voltak. Nem értették meg egymást, de tudták, hogy van valami, amit megérthetnek. Ez pedig felszabadította őket. Amikor tényleg sikerült kommunikálniuk – még ha butaságot is, például Flamenco egy húsos rügyet hajított a talajra, majd a motyogó növényzetre mutatott, ahol hevert, az Abszurd pedig felvette –, szinte tapintható volt az örömmámoruk.

Flamenco most már tudott mozdulatokkal beszélni. Mivel a foglyunknak már neve sem volt, számára valószínűleg még furcsábbnak tűnt ez az egész. Ő szavak nélkül gondolkodott, régen nem beszélt semmilyen nyelvet. A bajtársai tudtukon kívül kommunikáltak egymással, és nem is próbálták áthidalni a szakadékot, ami a csonkítatlan ariekaiaktól elválasztotta őket – és legtöbbször pontosan azt a reménytelenséget adták át társaiknak, ami miatt ők maguk is elhitték, hogy nem képesek már a kommunikációra.

A fogoly azonban a támadás utáni rettenetes pillanatokban megértette a lökdöséssel és mutogatással közölt utasításokat: menekülj. Látta Brent, YlSibet és engem, akik beszélgettünk, meghallgattuk egymást, és a nyomaték meg a tisztázás kedvéért kézmozdulatokat használtunk. Az Abszurd sereg többi részének sohasem kellett ezen gondolkodnia. Flamenco rájött, hogy beszéd nélkül is beszélhet: az Abszurd megtanulta, hogy ő általánosságban képes beszélni és hallgatni.

– Egy pillanatra sem hagyták békén – mondta Bren. – Nem maradt más választása, kénytelen volt felfogni, mit akarnak tőle a többiek: maguk előtt lökdösték, és közben mutatták neki, merre mennek. Engedelmességre kényszerítették. Lehet, hogy egy nyelv kizárólag akkor ragad meg, ha erőszakosan tanítják.

– Bren – mondtam. – Ez baromság. Mind ugyanarra menekültünk akkor. Mindannyian biztonságba akartunk jutni. Ugyanaz hajtott minket. Ezért tudta, mit csinálunk.

Bren csak a fejét ingatta.

– A nyelv az elnyomás folytatása, csak más eszközökkel – mondta szertartásosan.

– Hülyeség. A nyelv együttműködés. – Mindkét elmélet hihető magyarázatot adott a történtekre. Mégis vonakodtam elfogadni, mert olyan banálisnak tűnt volna, ha kiderül, hogy az ariekaiak nem is olyan ellentmondásosak.

– Nézd! – mondtam. A látóhatár felé mutattam. Füstoszlopok szálltak a magasba, bemocskolták az eget.

– Ez lehetetlen! – mondta Bren, szinte csak magának. Olyan gyorsan haladtunk, amennyire csak tőlünk telt. – Úgy volt, hogy várni fognak! – Ezt többször is elismételte. Amikor a távolban megpillantottuk az első pöttyöket a zuzmóval borított dombvidéken, mind úgy tettünk, mintha azok tulajdonképpen akármik is lehetnének, de hamarosan túlságosan közel értünk ahhoz, hogy lássuk, azok bizony holttestek.

A dombtetőről néztünk le az ütközet utáni csatatérre. Több ezer méternyi szerves maradványra. Alig kaptam levegőt. Ziháltam az eolmaszkomban az iszonyattól. Ebből a távolságból nagyon nehéz volt felmérni a mészárlás pontos jellegét. Még csak megbecsülni sem tudtam, hány terrai és mennyi Abszurd heverhet ott, annyira összekeveredtek a halottak. Sok ariekai tetem egyértelműen EzCal seregéhez tartozott, a mellettük fekvő emberekkel együtt.

Előrehoztuk a foglyunkat, aki már nem is volt annyira a foglyunk. Nem vettük le róla a gallért, de már hosszú kilométerek óta nem kellett áramütést mérni rá. Flamencotáncos a patáival dobolt a földön. Rám nézett, és szóra nyitotta mindkét száját. A véres maradványokra mutatott. Kinyitotta, majd megint becsukta a két száját, aztán végül azt mondta nekem: túl késő/túl késő.

– Igen.

– túl késő/túl késő

– Igen. Túl késő. – Ezt nem tanítottuk meg neki.

– túl késő/túl késő

Kialvatlan voltam, kimerült, és mesterségesen, drogokkal tartottam magamat ébren, amitől minden érzékszervem kényelmetlenül belassult, és elég volt egy fejmozdulat, máris nyálkás nyomot hagyott minden, amit láttam vagy hallottam. Az eolmaszkom szokatlanul emlékeztetett rá, hogy élő, biotuningolt szerkezet, és kelletlenül mozgolódott az arcomon. Nem tudta elviselni a halottak szagát. Mindenfelé szétnyílt testű férfiak és nők feküdtek. Ariekaiak hevertek egymás hegyén-hátán, soknak legyezőszárnya volt, rengetegnek nem. A világűr két ellentétes sarkában kifejlődött létformák belsőségei békésen elegyedtek a bomlás sorsközösségében. Tetemekből és szemétből rakott tüzek pislákoltak.

És a roncsok. A földön kráterekben végződő, elszenesedett sávok jelezték a becsapódó, majd felrobbanó repülők útját. Bren rongyokba bugyolált kézzel kutatott a maradványok között. Segítettem neki. Nem is volt olyan nehéz, mint gondoltam.

Az összecsapásra maximum két nappal ezelőtt kerülhetett sor. A látvány hidegen hagyott és óvatosságra intett. Elkerültem a több tucatnyi konzulvárosi halottat, rá sem néztem az arcukra. Túlságosan biztos voltam benne, hogy találnék közöttük ismerőst. Füstoszlopok árnyékában, a maradványok között turkálva próbáltam kideríteni, mi történhetett. Sokkal több konzulvárosi és ariekai halottat láttam, mint Abszurdot. Katonák haltak meg mozdulat közben, rothadó sztázisban hevertek előttünk, változatlanul egymás ellen fordított fegyverrel, szárnnyal, ököllel. Úgy tanulmányoztuk a tetemekből álló diorámát, mintha ebből rájöhetnénk keletkezésük történetére.

– Corvusaik vannak – jegyeztem meg. Az Abszurdok beszéd nélkül hoztak stratégiai döntéseket és biotuningolt járműveket vezettek. – Jézusom! – mondtam. – Jézusom, ez egy sereg, úgy értem, ez tényleg egy sereg.

Döbbenetesen kevesen élték túl az összecsapást. Néhány halálos sebet kapott ariekai a lábával kapálózott az ég felé, és a szemüket nyújtogatták. Az egyik felénk kiabált a Nyelven, azt ismételgette, hogy súlyos sebet kapott. Flamencotáncos megérintette az adományozószárnyát. A haldokló Abszurdok túlságosan a halálra összpontosítottak ahhoz, hogy foglalkozzanak velünk. Az egyikük hátán még véreztek a frissen csonkolt szárnyhegek – az ellenséges sereg még a haldoklók között is toborzott.

Egy kupac ariekai halott alá temetve rábukkantunk egy éppen csak élő nőre, akibe megrepedt eolmaszkja lehelte az oxigént. Brennel megpróbáltuk megnyugtatni, de csak bámult ránk szótlanul, miközben arról faggattuk, mi történt itt. Nem felelt: vagy rettenetesen félt vagy már nem volt elég levegője a beszédhez. Végül visszafektettük és vizet adtunk neki. Nem mozgathattuk, mert az eolfejlesztője haldoklott. Még két életben maradt embert találtunk. Az egyik férfit nem tudtuk magához téríteni, a másikat csak közeli és elkerülhetetlen halála foglalkoztatta. Semmi mást nem tudtunk meg tőle, csak annyit, hogy az Abszurdok megtámadták őket.

Bren a szétrongyolódott egyenruhákra mutatott.

– Ezek specialisták. – A csatatérről szétfolyó patakokra nézett. – Ez nem… Ezek felderítők voltak, akik letáboroztak itt és őriztek valamit, ami már korábban is itt volt.

– A közvetítőket – mondtam.

Bren megfontoltan bólintott.

– Hát persze. A közvetítőket. Ez lett volna a béketárgyalás színhelye, a rohadt életbe! Megpróbálták. Édes istenem! – Körbenézett a maradványokon. – A Nyelvtelenek még csak le sem lassítottak.

– És most pedig egyenesen a többiek felé tartanak. – A közös terrai-ariekai sereg irányába.

Kénytelenek voltunk visszafordulni. Kerestünk egy üres járművet és kipucoltuk belőle a mocskot. Nyaktörő sebességgel száguldottunk a csapáson, amelyet több ezer pata váj a talajba. Flamenco és Keresztelő az Abszurd mellett szorongott. Jeleket rajzoltak a levegőbe, és a fogoly, ha egyáltalán még nevezhettem annak, ugyanezt tette.

Egészen hamar megláttuk az első alakokat. Bren kihúzta magát. Tudtam, milyen ingatag a tervünk, de nem volt más választásunk.

– Minden oké – mondtam neki. – Terraiak.

Hatalmas és nyakig mocskos, lezüllött társaság, egy kisvárosnyi csoszogó ember, rongyos ruhákban, mint megannyi vezeklő barát. Gyerekek is akadtak közöttük. A maszkok mögül pislogtak felénk. Ők is szerzetesekhez méltóan komorak és csendesek voltak. Páran motyogva hátráltak. Néhány vezérré felcsapott alak lépett elő, meg pár katona, megperzselődött egyenruhában, a hátunk mögött hagyott mészárszék túlélői.

Az ariekaiak lemaradtak. Elrejtették az öncsonkoltat, eltakarták a hegeit. Az emberektől megtudtuk, hogy az Abszurdok rombolása elől menekülnek, akik sorban pusztították el a magányos tanyákat és biotuning-farmokat. Mind menekültek voltak, akik menet közben akadtak egymásra. Csatlakoztak hozzájuk a hadiszökevények és a szétvert egységek túlélői. Most a támadóik nyomában tartottak a város felé, mint a ragadozók mögött biztonságot kereső kalauzhalak. Nem volt tervük, csak a pislákoló ösztön vezette őket, hátha így pár nappal tovább élhetnek. Az, hogy szó szerint ellenségeik nyomában kellett vándorolniuk, a napnál is világosabban emlékeztette őket megalázó vereségükre.

Az egyik milicistától valamennyivel többet is megtudtunk.

– Az ariekaikkal voltunk. A vezérekkel. Ők lehettek a legjobb szónokok. Jöttek szót érteni velük. Minket azért küldtek, hogy megvédjük őket, a közvetítőket, legyen helyük, idejük, miközben… – A katonák azt a parancsot kapták, hogy ha kell, habozás nélkül cselekedjenek, miközben az ariekai szónokok megkísérlik megértetni magukat az Abszurdokkal. – Beszélni próbáltak velük!

– Hogyan? – kérdeztem.

– Sehogyan – felelte.

Ezt először nem is értettem.

– Nem tudtak velük beszélni – mondta a katona. – Nem is értettük a dolgot. Láttuk, hogy közelednek az Abszurdok. Repülőkkel, fegyverekkel, járművekkel, ráadásul több ezren. Elképzelni nem tudtuk, mire készülnek. Hogy mit találtak ki. Pedig… Jézusom… Az osztagomban páran megértik a Nyelvet. – Hirtelen elhallgatott, amikor rájött, hogy akarata ellenére jelen időben beszélt róluk. – Tőlük tudom, mit mondott EzCal a felvételeken. „Meg kell értetnetek magatokat velük”. Újra meg újra. Mindenféle megfogalmazásban. „Beszéljetek hozzájuk, hogy megértsenek titeket.” – A férfi a fejét csóválta. – Ettől álltak be. Amikor felbukkantak az Abszurdok, ezek megafonokkal kiabáltak feléjük.

– De hát azok süketek – mondtam.

A férfi csak a vállát vonogatta. A szél az ütött-kopott sisak alól kilógó zsíros hajszálaival játszott.

– Pár ariekait előreküldtünk, hogy… felvegyék a… kapcsolatot. Valószínűleg az volt a terv… Mindegy is. Az Abszurdok egyszerűen átgázoltak rajtuk. Egyenesen felénk. – Nem létezett semmilyen terv. Brenre néztem. Semmilyen titkos taktika: csak azt tudták, minek kellene történni, de fogalmuk sem volt, hogyan.

– Azt hitték, ha parancsba adják, sikerülni fog – mondta Bren. Az istendrog abban bízott, hogy hangjuk még egy ilyen kérést is megtagadhatatlan utasítássá változtat. Micsoda kétségbeesett egy istenség az ilyen.

– Te jó ég! – mondtam. – Szerinted ezek tényleg azt hitték, hogy ez majd működni fog? – Rengetegen hevertek holtan azon a csatamezőn. – Hol van a sereg többi része? – kérdeztem. – EzCal serege?

A férfi csak sóhajtott.

– A legtöbben… a legtöbbünk… egyáltalán nem akartunk harcolni – mondta. – Könyörögni akartak. De még ezt sem lehet. Könyörögni. Nem hallják meg. Visszavonulnak a városba. A barikádok mögé. – A fejét csóválta. – Az nem fogja megállítani őket – tette hozzá. Most már semmi sem állt az Abszurd sereg és Konzulváros között.

A menekültek nézték, hogyan készülődünk. Az a rossz irány, mondták, aztán csak vállat vontak, amikor mégis arrafelé indultunk. Búcsút intettek, kurta kézmozdulatokkal, üres udvariassággal kívántak sok szerencsét: furcsa szívélyesség volt ez. A tömeg széléről a szerzetesekre emlékeztető vándorok meredtek ránk olyan gyűlölettel, amelyet szerintem egyikük sem tudott volna megmagyarázni.

Patákkal feltúrt tájon utaztunk és messziről, lopva kémleltük az Abszurd sereget. Bozótosokból, dombhajlatok menedékéből. Esett. Fröcskölve tapostuk a sarat. Aznap éjjel nem sötétedett be teljesen, mintha a csillagok és a Roncs egyformán természetellenes fénnyel ragyogott volna, ezért Flamencotáncosnak támaszkodva végig tudtam nézni, milyen kézjeleket mutogat egykori foglyunknak, és világosan láttam a szürke tájat.

A hajnal derengésében kamerák érkeztek, és görcsös, akadozó mozgással repkedtek körülöttünk. A sereg kémszondái voltak, és még működtek. Valószínűleg a hangunk vagy a mozgásunk vonzotta őket hozzánk, és tűnő glóriaként köröztek a fejünk fölött. Belebámultam az egyik lencséjébe, farkasszemet néztem valakivel a messzi Konzulvárosban.

Most már hallottuk is az Abszurdokat. A táj egyetlen cikkelye választott el tőlük. A kameraraj hirtelen felrebbent és elsuhant flórán és a geológiai formációkon át. A fejünk felett alacsonyan repült el egy corvus, valami eszeveszett kiküldetésben, és nagyon reméltük, hogy nem vettek észre és nem törölnek el minket nyomtalanul a földről, ilyen közel a célhoz.

Nem létezett olyan titkos módszer, amellyel magunkhoz csalogathattunk volna egy kisebb Abszurd csoportot, nem tudtuk leválasztani a főerő egyik szeletét. Minden Nyelvtelen azt hitte magáról, hogy egyedül van, habár mi tudtuk, ez mennyire nem igaz. A hatalmas, bosszúszomjas masszában a szótlan előcsapat állt a legközelebb ahhoz, amit vezérkarnak nevezhettünk volna. A táj redőiben rejtőzve megelőztük a szárnyat, és kerestünk egy helyet, ahol tudtuk, hogy meg fognak találni.

Végül elhagytuk a járművet is, és védőruháinkban bűzölögve mentünk tovább. Hirtelen kristálytisztán láttam magam előtt, milyen látványt nyújthatunk. Négy terrai. Én legelöl. Mögöttem a feszült, ugrásra kész Bren. Az út megpróbáltatásai miatt Ylt és Sibet most már könnyen meg lehetett különböztetni. Egymás mellett haladtak, lövésre kész fegyverekkel.

És az ariekaiak. Félkörívben követtek minket, mintha ők lettek volna csoportunk legyezőszárnya. Flamencotáncos jött a legszorosabban mögöttem, és több szemével is engem figyelt.

A csapatuk közepén a megszabadított Nyelvtelen ballagott. A lény, aki már nem volt az ellenségünk, egyik ariekai társáról nézett a másikra. Mutatott valamit az adományozószárnyával. És a többiek egymás után hasonlóképpen válaszoltak neki. A látványtól kicsit elakadt a lélegzetem.

Ketten nem csináltak semmit. Háztető és Ügyetlen a társaikat nézte. Semmit sem fogtak fel az egészből.

Flamencotáncos felém fordult, és azt mondta:

Már jönnek és majd meglátjuk/Már jönnek és majd meglátjuk – Egy ideig némán meredtem rá, majd bólintottam.

– Ezt fogod tenni – mondtam. – Ezt fogjuk tenni. Ezt fogják tenni.

Engedd meg/engedd meg mondta. Ezt két olyan hang követte, ami nekem semmit sem jelentett. Flamencotáncos hadarva magyarázott valamit a többieknek a Nyelven, mire Yl, Sib és Bren azonnal felkapta a fejét. Flamenco/táncos ismét próbálkozott.

– köszönöm/nem köszönöm – mondta.

Hallgattam. Mit felelhettem volna?

Felbukkant az első néhány Abszurd. Repülő lények zúgtak el a táj fölött. Biztosan észrevettek minket, de valószínűleg úgy gondolták, még szétbombázni sem érdemes. A látóhatár peremén megjelent egy fáradhatatlan Abszurdokból álló, laza, fürge különítmény. Felkészültünk lélekben. Valaki a tervet emlegette.

Az első sorokban menetelő csapatok nagyjából egy kilométerrel jártak a fősereg előtt. Észrevettek. Azonnal vágtázni kezdtek a kavicsos lejtőn, egyenesen felénk, és adományozószárnyuk egy-egy mozdulatával osztották a tömeget ék alakzatokba, hogy aztán a néma stratégiának engedelmeskedve – amelyet ők haragnak gondoltak – körülvegyenek minket. Hallottam a paták dobogását. Aztán már a bőrük különböző árnyalatait is meg tudtam különböztetni, láttam a nyújtózkodó szemagancsokat, a csonkolt szárnyak helyét, és a támadásra emelt fegyvereket.

– Most! – kiáltotta valaki, és őszintén nem tudom megmondani, vajon én voltam-e az.

Flamencotáncos mondott valamit, olyan halkan, hogy semmit sem értettem belőle, de szerintem nem a Nyelvet használta. A többi forradalmárral együtt lépett előre. Az Abszurd követte őket, aztán eléjük állt, majd a magasba emelte adományozószárnyát és a másiknak a csonkját, hogy mindenki jól lássa a hiányt. Úgy lengette a maradványokat, mint egy zászlót. Ezzel tisztázta a hovatartozását – közétek tartozom –, egyúttal megállásra szólította fel bajtársait, sorban intett a közeledő alakoknak, várj, várj, várj!

Az Abszurd sereg még csak nem is lassított. Megszédültem. Bátorság! – mondta Bren franciául. El sem mosolyodtam. A szárnyatlanok kezdetleges gesztusnyelvét a közös cél ereje valami másnak álcázta. Szedett-vedett soraik közül kiáltás harsant.

– Jézusom – nyögtem. Flamencotáncos. Flamenco/táncos szavakkal és mozdula tokkal szólt egykori fajtársaihoz, akik alig pár lépésre voltak attól, hogy megöljék vagy megcsonkítsák. Hirtelen eszembe jutott, vajon most mi történne vele, ha megsüketítenék – hiszen számára már megváltozott a nyelv. Az ellenség annyit törődött Flamenco és egykori foglyunk mozdulataival, mint a szélben hajladozó növényekkel.

Nem arról van szó, hogy nem törődnek vele – gondoltam. – Egyszerűen nem tudnak róla. – Nem is sejtették, hogy ezek az elmék már nem ugyanazok, mint az összes többi, amelyet megöltek vagy megváltoztattak. Honnan is tudhatták volna? A csomagjainkba túrtam.

– Mutasd nekik a legyezőszárnyadat! – kiáltottam Flamencónak. – Mutasd meg nekik, hogy még hallasz! – YlSib éppen csak elkezdett fordítani, amikor Flamencotáncos már tárta is szét a szárnyát, a többiek pedig követték a példáját, leszámítva Ügyetlent meg Házetetőt, akiknek meg kellett ismételni a parancsot a Nyelven is. Újabb lövedék süvített el a közelben.

– Küldd előre Ügyetlent és Háztetőt! – mondtam.

Elkezdtem lejátszani egy adatchipet, és hirtelen EzCal vékony hangja buzdított minket valamire. Viszont a csapat összes tagja hallotta már ezt a felvételt, ezért semmi hatása nem volt, én pedig átkozódva hajítottam messzire.

– Ó! – Bren megértette. Tovább kotorásztam, miközben az Abszurdok egyre csak közeledtek, míg a végén már tisztán hallottam gyilkos nyöszörgésüket. A földre szórtam egy maroknyi chipet, és végre sikerült lejátszanom az egyiket. Most pedig elmondjuk, mi lesz a teendőtök – kántálta EzCal.

Mi, terraiak hangként érzékeltük. Most már Flamencotáncos és a társai is: mindössze értetlenkedve lebbentették meg legyezőszárnyukat. Viszont Ügyetlen és Háztető még mindig nem gyógyult ki a függőségből. Azonnal kihúzták magukat, és olyan erővel futott végig rajtuk a borzongás, mintha gravitáció rántotta volna őket a hang felé. Üvegessé vált a tekintetük.

– Ez az! – mondta Bren.

Lejátszottam egy újabb felvételt. Ügyetlen és Háztető támolygott. Éppen magukhoz tértek az első beszéd löketéből, de mámorosan összerezzentek, amint megszólalt a következő. Háztető EzCallal együtt kiabált valamit, és csak kis késéssel jöttem rá, hogy különböző fatípusokról beszél.

A mi öncsonkított ariekaink folyamatosan integetett a többieknek, és Flamenco meg a társai hamarosan utánozni kezdték a mozdulatot, csak ők a szárnyukat is nyitották-csukták hozzá. Eközben Ügyetlen és Háztető teljesen önkívületbe esett. Hagytam, hadd szóljon a felvétel. – állj/állj – mondta Flamencotáncos, és sejtettem, milyen iszonyú lehet a tehetetlenül támolygó társaik látványa, mert felidézte egykori önmagukat, ráadásul semmit sem tehettek a sóvárgástól szenvedőkért. De akkor sem állítottam le a hangot.

Az Abszurdok addigra elérték a dombtetőt, és fegyverét szorongatva már indult is felénk az első, akit kezdetben csak néhányan követtek, aztán pedig rengetegen, de hirtelen elbizonytalanodtak. Újabb chipet indítottam el.

– Ez az – mondta mellettem Bren.

Általában minden sereg élén egyetlen katona halad. Ebben az esetben egy nagydarab ariekai vágtázott felénk lendületesen, szélesre tátott szájakkal némán üvöltve. A magasba emeltem az adatchipet, mintha az megállíthatná. Az ariekai szemagancsa szétnyílt, és egyszerre figyelt mindenfelé, ránk, Flamencóra, egykori foglyunkra, akinek rángatózó karja az Abszurdok mutogatását idézte, és a támolygó Ügyetlenre meg Háztetőre. Ha abban a pillanatban egyáltalán gondoltam bármire is, akkor biztosan imádkoztam. Az Abszurd alig pár lépésre volt tőlem.

Aztán váratlanul megállt. Leengedte köpködő buzogányát. Visszahúzta a szemeit, ismét felpillantott és megnézett minket. Még mindig szólt EzCal hangja. Már nem csak a rohamozó ariekai bámult ránk mozdulatlanul. Kegyetlenül tovább táncoltattam a két szerencsétlen drogost. Az Abszurdok megragadták egymást vagy mutogattak vagy meg sem moccantak… és figyeltek.

– Ne hagyd abba! – mondta Bren.

– állj/állj – mondta Flamenco, mire Bren megismételte:

– Ne.

– Mi…? – kérdezte Sib.

– Mi az? – kérdezte Yl.

A reményvesztettek és felbőszültek seregét gyilkolásba hajszolta a függőség emléke és a betolakodó faj szavait szomjazó társaik látványa. Elkeseredésükben nem láttak túl a lealjasodáson. Megmutattam nekik egykori önmagukat, akik az istendrog hangjára rángatóztak – ezt a bizarr táncot semmi mással nem lehetett összetéveszteni –, és egyúttal ott álltak a kitárt szárnyú ariekaiak is, akikre semmilyen hatással nem volt a beszéd.

A bizonytalanságnak léteznie sem lett volna szabad az Abszurdok elméjében, ezért hirtelen felbukkanása teljesen letaglózta őket. Egykori foglyunk adományozószárnyával és a csonkjával mutogatott feléjük. Állj! – ismételgette, és a velünk szemben felsorakozott seregben sokan megértették, mit mond, és amikor ezt felismerték, teljesen ledöbbentek.

Szerencsétlen Háztető, gondoltam, szegény Ügyetlen. Szaporán pislogtam a kavargó ariekai porban. Hála istennek sohasem tanultak meg hazudni. Valódi függőkre volt szükségünk, mert csak velük bizonyíthattuk be, hogy a többiek már tiszták, vagyis az Abszurdoknak nem kell gyűlölniük őket. Hagytam, hadd mozogjon tovább Ügyetlen és Háztető, hadd legyenek rosszul az istendrogtól. Flamencotáncos legyezőszárnyával csapkodva figyelte őket. Kiabáltam.

Az Abszurdok között elkeserítően lassan terjedt az információ – még a legokosabbaknak is hatalmas erőfeszítésükbe telt megérteni, hogy képesek továbbítani az információt. Az első dolog, amit ég felé tartott végtagjukkal és az integetéssel közöltek, egyszerű volt: Ne támadjatok! Ezt követően pedig: Valami történik.

Az információ a távolsággal arányosan vált egyre kuszábbá, miközben a sereg vége felé haladt. A frontvonal mozdulatai már majdnem azt jelentették, hogy hallanak, de nem függők, míg a hátsó sorokban állók csak annyit mondtak a mögöttük állóknak, hogy állj.

– állj/állj – mondta Flamenco. A mi süket ariekaink a sereg elé lépett, Flamenco pedig követte. Az Abszurd tábornokok figyelő tekintetétől kísérve ők ketten – látványosan, szárnyjelekkel és porba karcolt jelekkel – beszélgetni kezdtek.

Hosszú, hosszú órák teltek el – két nap és két éjszaka – bosszankodással, értetlen csenddel, és a hadsereg közben várt. Tétovázott. Folyamatosan szállingóztak előre a katonák, akik tudni akarták, mi történt. És mindegyiket megdöbbentette a látvány: tiszta elméjű ariekaiak, tisztelettudóan várakozó terraiak, a hallók és a süketek (akiket mostanra elég megkérdőjelezhető módon még mindig Abszurdoknak neveztünk) közötti megértés lassú folyamata – földre írt firkák.

Akik valamennyire is megértették, mi történt, hírvivőkként intették türelemre a többieket. Akkor vált igazán egyértelművé, milyen hatékonyan dolgoztak a mozdulataikkal, amikor a második napon menekült emberek jelentek meg a sereg mellett, és bármennyire könnyű lett volna széttépni őket, a szárnyatlanok nem támadtak meg senkit.

A terraiaknak valószínűleg feltűnt, hogy az Abszurd sereg megállt, és mivel nem értették a furcsa nyugalmat, elindultak kideríteni az okot, a Nyelvtelenek pedig hagyták. A menekültek kissé távolabb letáboroztak és onnan figyeltek minket.

Eltartott egy ideig, mire sikerült még hatékonyabban átütni a megértés határait az Abszurdok és csapata között, akiket az Új Hallás csoportjának neveztek, de közel sem olyan sokáig, mint azt valaha gondoltam volna. Nem kommunikálni tanítottuk az öncsonkítottakat: megmutattuk nekik azokat, akik már megtanulták és használták is a kommunikációt. Nem volt ez hatalmas tett, de felért egy megvilágosodással: a megvilágosodást pedig nehéz elérni, de utána vírusként terjed.

– Ide kellene hívnunk EzCalt – mondtam.

– Ha megtudják, mi történt, nem jönnek el – jegyezte meg Bren. – Ha kiderül, hogy vesztettek.

Még akkor sem, ha azzal véget vetnek a háborúnak? – De igaza volt.

– Akkor nem tehetünk mást, nem áruljuk el neki az igazságot. Minden kameradarazsat el fogunk pusztítani. Nem tudhatják meg, mi történt.

Törülköző és Keresztelő felfogta, mi a küldetésük lényege. Ez néhány nappal ezelőtt még nem sikerült volna. Egy lebegőn tértek vissza a városba.

– Tudják, mit kell tenniük? – kérdeztem Flamencotáncost.

– igen/igen – A sebesült bárkával besurrannak a városba, eljátsszák a hűséges drogfüggő katonák szerepét és hírt adnak a nagy áttörésről. Közlik EzCallal, hogy az Abszurd sereg megállt és csak vár, ezért azonnal szükség van az istendrog jelenlétére. EzCalban felmerül, hogy az arcába hazudnak. Erre alapoztunk mindent. De miért is kételkednének? Végül is a hírt az ariekaiaktól hallják, az általuk Nyelvnek gondolt nyelven. Gazda becsszóra.

– Azt is tudják, mi a teendő, ha EzCal szól hozzájuk?

– igen/igen. – Úgy kellett tenniük, mintha a hang ereje végigsöpörne rajtuk.

– Azt is, hogy ha EzCal sokáig nem szólal meg, meg kell kérniük, hogy beszéljenek?

– igen/igen – Képesek voltak eljátszani a függőséget. Tudták, mi a feladatuk.

A poszt-Nyelv korszak két ariekai törzse szimbólumokat cserélt. A menekült emberek meg sem próbáltak közelebb jönni.

– Sikerült? – kérdeztem.

Az Ügyetlennek elkeresztelt ariekait napok óta más sem vette körül, csak a szemiózis, és hirtelen minden különösebb ok nélkül megremegett: egyszerre törtek ki rajta a változás és az elvonás tünetei, majd levegőért kapkodva, már az új nyelven szólalt meg. Társai szótlanul nézték váratlan felmagasztosulását vagy bukását. Háztetőnek azonban nem sikerült. Az utolsó adatchipünkkel lőtte be magát. Ő maradt közöttünk az egyetlen függő.

Nem tudom, mi definiálhatja a barátságot az ariekaiak között, de szerintem mindannyian nagyon szomorúak lehettek. És Háztető, vagyis valódi nevén sagg/leaveth, biztosan rendkívül magányosnak érezhette magát. Folyamatosan figyelte a körülötte zajló beszélgetéseket, a mozdulatokkal és jelekkel folytatott kommunikációt, ami valószínűleg az életét is megváltoztatta, azzal a különbséggel, hogy számára csaknem pokollá tette. Te mentettél meg minket – gondoltam akkora erővel, mintha attól meghallhatná. – Nélküled meghaltunk volna. – Mintha ettől jobb lett volna neki.

Flamenco minden nap beszámolt a haladásról. Ha belegondolok, mi minden történt valójában és mit értek el közös erővel az Abszurdok és az Új Hallás tagjai, akkor ehhez képest pillanatok alatt lezajlott. Fogalmam sincsen, hány napot tölthettünk a némán vitatkozók között táborozva, amikor észrevettem, hogy hirtelen mindenhol kameradarazsak imbolyognak idegesen a szélben és minket figyelnek. De azt is tudtam, hogy már készen állunk.

– Jézusom! – kiáltottam, és intettem Brennek. – Krisztus Pharotekton! – A kamerák alatt álltam, és úgy mutogattam feléjük, mint az új kifejezésmódra lelt ariekaiak, hívogatóan.

Az EzCal hajója körül zsibongó raj előőrsei voltak. Nem lehettek messze: mégis eljöttek, hittek Törülközőnek és Keresztelőnek, követték az útmutatásukat. Néhány kamera mintha menekülni akart volna, mások figyelmesen követtek minket. Az istendrog már nem fordulhatott vissza, nem zavarhatta az adást, nem tehetett úgy, mintha semmiről sem tudna, még akkor sem, ha esetleg megértette, mit lát. A parányi felvevők élő adását nemcsak a közeledő hajón, hanem Konzulvárosban is több ezren nézték.

– Figyeljetek ide! – kiáltottam, és éreztem a rám szegeződő ariekai pillantásokat. A kamerák ideges kis szúnyogokként repkedtek, majd lejjebb ereszkedtek. – Figyeljetek rám! – folytattam, és összeszorított foggal tűrtem a feltámadó szelet. – Hallgassatok rám!

– Biztosan sokat gondolkodtak azon, mi lehet a késlekedés oka – jegyezte meg Bren. – Hol maradnak az Abszurdok. Vajon mióta várnak? Mióta rejtőzködnek, készülnek a halálra, töprengenek azon, miért nem történik még mindig semmi?

– Figyeljetek ide! – kiáltottam. – Hozzátok ide őket. Azonnal hozzátok ide EzCalt! – Flamencotáncosra mutattam, aztán a szárnyatlanokra, akihez beszélt, és elsőként Flamenco mutatott vissza rám, utána pedig egyesével a több száz Abszurd. – A kamerák zümmögve helyet váltottak, de én rezzenéstelenül néztem ugyanarra a pontra, mintha ez a kis raj egyetlen entitás lenne, akivel farkasszemet kell néznem. – Azonnal hozzátok ide őket! EzCal… Látsz engem, EzCal? – Ököllel a levegőbe csaptam. – Indulj, Cal, és hozd magaddal a nyomorult kis pajtásodat is!

– Nem fogtok meghalni! Terjesszétek a hírt. Konzulváros, hallasz engem? Életben maradhattok! De ha jót akartok, EzCal, szedjétek a lábatokat, mert itt megtudjátok, mit kell ehhez tennetek. Mert lesz néhány feltétel.

29

Egy dolgot mindenképpen EzCal javára kell írnom. Amikor nem szóltak semmit, csak a dombtetőről néztek végig a több kilométer hosszan nyújtózó tájon, az Abszurdok táborvárosán, igazán hatásos látványt nyújtottak.

Barokkos stílusban öltözködtek: talán sikerült néhány konzulvárosi kedvére tenniük vele. Cal ruháját csillámló szegély borította, eolmaszkját címer díszítette. Még Ez is lilába öltözött.

A néma csend átalakította, vagy legalábbis valamelyest álcázta gyarlóságaikat. Cal gúnyos vigyora fejedelminek tűnt, Ez duzzogása bölcs tépelődésnek. Kis létszámú kísérettel érkeztek, akik nem is olyan régen még kollégáim voltak. Amikor leszállt a lebegő, páran üdvözöltek is engem meg Brent. Simmon kezet fogott velem. Eljött Southel és MagDa is. Nem tudtam leolvasni semmit sem az arcukról. Wyatt is leszállt: ha jól láttam, még mindig védőőrizet kísérte, de attól még ő volt a tanácsadó, a nagy manipulátor, a rabvezír. Kerülte a pillantásomat. A Konzulvárosból visszatért Keresztelő és Törülköző kiballagott közénk, és köszöntötték a társaikat. Meg engem. A konzulvárosiak szótlanul meredtek rájuk, arckifejezésük alapján hatalmas megrökönyödéssel. Ez az út egyáltalán nem úgy alakult, mint várták.

A kísérettel érkező rendfenntartók fegyvereket szorongattak. Tudtam, hogy más helyzetben EzCal megpróbált volna mindannyiunkkal végezni, mint egyszer már útközben is megtette. Ezúttal viszont sem az értelmetlen díszkíséret, sem a katonák nem hagyták volna – még JasMin sem, aki szintén itt volt. Mostanra Konzulváros összes lakója látta a közeledő sereget az üzenetemmel együtt, és mindenki tudta, hogy mi állítottuk meg a veszedelmet. Cal az elmúlt órában már csak tettette az uralkodást.

A terrai menekültek, akik napról napra közelebb húzódtak hozzánk, mostanra egészen elvegyültek közöttünk, habár leginkább csak figyelték, hogyan társalgunk az Abszurdokkal. Ez felpillantott az égre, mintha a messzi Konzulváros felé bámulna.

Jóval később hallottam történeteket, arról, hogy mit művelt az úton: hogyan feszegette Cal türelmének határait, miképpen próbálkozott ezzel-azzal, amit nem nagyon lehetett másnak tekinteni, csak puccskísérletnek, amelyet Cal azonnal elfojtott, inkább megvetően, mint haragosan. Ez figyelmesen méregetett minket. Láttam, hogy máris kombinál. Jézusom, te sohasem adod fel? – gondoltam. Magasról leszartam, mi van vele. Konzulváros és a Nyelvtelenek szempontjából csak az számított, hogy ők voltak EzCal, Cal meg Ez viszályának végtelenül csekély volt a fontossága.

Mellettem sorakoztak az Abszurd sereg küldöttei, húszan vagy harmincan.

– Tehát veled fogok tárgyalni, Avice Benner Cho? – kérdezte Cal hűvösen. – Te beszélsz majd a nevében…? – A hozzám legközelebb álló szárnyatlanra bökött, aki valaha az első foglyunk volt.

– Thoth – mondtam. – Úgy nevezik, Thoth.

– Mit az, hogy „úgy nevezik”? – kérdezte Cal. – Nem nevezik semminek…

– Mi hívjuk Thothnak – feleltem. – Ezért mostantól így nevezik. Majd megmutatom, hogyan kell leírni. Vagy tudok jobbat: megmutatja Thoth.

Ugye, milyen rossz érzés legyőzöttnek lenni? És még most is azon agyalsz, Cal, hogyan végezhetnél velünk: velem, Brennel, mindenkivel. Mert úgy mentettük meg Konzulvárost, hogy azzal véget vetünk az uralmadnak, sőt nézd csak, már véget is ért – és hiába épült az egész nyomorult rendszered a bukásra és a nyomorra, inkább hagytad volna pusztulni te, minthogy mi megmentsük. Ezt akartam ott és akkor az arcába vágni.

Az Abszurdok Thoth és Flamenco köré gyűltek, akik a legtehetségesebben alkották az éppen születő ideogrammákat és a legösztönösebben értelmezték, alkalmazták a gesztusnyelvet. A csapat állandóan változott. Még néhány bátor drogfüggő ariekai is érkezett, akik összelopkodott adatchipeken élve egészen a városból jöttek idáig, mert látni akarták a történelmi kiegyezést, a nagy változást. Háztető is ott volt: szomorúan hallgatta a saját készleteit. Szökevény terraiak gubbasztottak a völgyre néző, színes sziklákon és a tárgyalásokat figyelték. Kedvük szerint jöttek-mentek.

Cal értelmezése szerint – és talán Ez is így gondolta – csak egy hosszúra nyúlt megbeszélésen vettek részt. Pedig valójában arról volt szó, hogy egy formálódó nyelven lassú folyamat elmagyarázni a tényeket és kiadni az utasításokat. Valójában az tartott napokig, amíg biztosak lehettünk abban, hogy az Abszurdok megértettek mindent, mi pedig felfogtuk, mit akartak tőlünk.

Nincsen már hatalmad, mondhattam volna Calnek. Eljött a behódolás pillanata. Nyilván nagyon szeretnél egy kis pompát még ide: akkor évekkel később lenne miért is felidézni a pillanatot, amikor egy birodalom megbukott. Pedig csak azért vagy itt, mert az Abszurdok azt hallották tőlem, hogy neked kell megmondaniuk, mi a teendő. Azok az emberek, akik most téged néznek, a csuklyák alól komoran pislogó menekültek csak arra fognak emlékezni, milyen látványosan nem fogtad fel, mi történik. Ez egy különleges korforduló, amelyet te éppen ellógsz, mert nem vagy több egyszerű részletnél.

Szétrajzottak a kamerák. Mindenhol nyüzsögtek a független, házilag barkácsolt példányok, és akkor még nem is beszéltünk az eltérített vagy éppen renegát darazsakról, amelyek minden elérhető frekvencián közvetítették az adásukat. A lencsék túloldaláról konzulvárosiak figyeltek.

Az ariekaiak éjszaka körülvették kis csapatunkat. Erre mi kértük őket: még mindig tartottam attól, hogy EzCal megpróbál bosszút állni.

– Mi lesz most? – kérdezte MagDa. Óvatosan, de tisztelettel néztek rám.

– Minden megváltozik – válaszoltam –, de mi is itt leszünk. Most már tudják, hogy meggyógyulhatnak, és ez mindent megváltoztat. Mi a helyzet a városukban? És a miénkben?

Pánik és várakozás. Az ariekaiakra még mindig leginkább a zavarodottság volt jellemző. A frakciók egymásnak estek – mintha EzCal régense, kora/sygiss vezetése alatt egyesültek volna, és EzCal parancsainak engedelmeskedtek, most mégis harcoltak, bár nem igazán értettük, milyen okokból.

– Mindent megteszünk… megtesznek, hogy elterjedjen a változás – mondtam. – Nincs szükség több adagra. Próbálunk összedolgozni. Thoth mostanra főleg a Nyelvtelenek nevében beszél. Flamenco velünk tárgyal… vagyis YlSibbel, nyilván, bár megtehetné, hogy… – MagDa még nem látta, amikor esténként Flamencóval beszélgetünk, ha akadozva is. – De valamit tudnod kell – folytattam halkan. – Hallottam, hogyan beszélnek az eseményekről a mieink, és rossz megfogalmazást használnak. Nincsen semmilyen gyógyszer. Flamenco meg a többiek… már nem függők, viszont nem is gyógyultak meg: megváltoztak. Erről van itt szó. Talán elsőre nem látni a különbséget, de érted, ugye, MagDa, hogy már beszélik a Nyelvet? Legfeljebb annyira, amennyire te valaha képes voltál rá.

Reggel volt, különösen tiszta reggel. Tudtam, hogy a fennsík alatti lapályokon és a bolygó szálas aljnövényzetében az írás ügynökei járnak, és terjesztik az Abszurdok között az új tudást és magát a koncepciót. Máris léteztek javaslatok, amelyek eltérő változatokat, renegát módon átrajzolt ideogrammákat, a csoszogó és mutogató nyelvalkotás közben létrejött speciális szókincset akartak.

Nem kell hozzá sok idő, amíg valamelyik ariekai olvasó a talajba karcolt írást festékkel átmásolja valamire, amit tovább lehet adni másoknak, hogy ne emlékezetből kelljen újra meg újra leírni ugyanazt. Talán pont mi fogjuk megmutatni nekik, hogyan működik ez. Elképzeltem egy tollat szorongató adományozószárnyat.

Az Abszurdok parancsnokai nem mozdultak. A konzulvárosi kíséret tagjai a körülményekhez képest egészen méltóságteljesen viselkedtek. Messzebbről számos menekült terrai figyelt minket. Thoth és Flamenco szorosan mellém húzódtak és a kamerákba néztek.

Észrevettem, hogy Flamenco nekem jelez az adományozószárnyával.

– készenállsz?/készenállsz? – Halkan beszélt. Kicsit tétovázva megismételte a kérdést: állsz.te?/te.állsz?

EzCal felém fordult. Most ismét valódi uralkodóknak látszottak. Ez üresen nézett maga elé – Cal arca feldagadt a haragtól.

– Figyeljetek rám! Megértettetek mindent? – Konzulváros összes lakója hallhatta, amit mondok, de én EzCalhoz beszéltem. – Megértettétek, mi következik?

– Az Abszurdok visszatérnek a városba, velünk együtt. Együtt látunk neki a rendrakásnak. Vannak ötleteik. Ami azt illeti, kollaboráns kis barátotok, Kora-Saygiss helyében vigyáznék magamra. Okos döntés volt otthon hagyni. A részleteket majd kidolgozzuk. Konzulvárosban leszünk.

Amíg a segélyhajó megérkezik. Mostantól minden megváltozik, gondoltam. A jegyzeteimbe lapoztam.

– Végezni akartak velünk, mert tőlünk származtak az istendrogok. Tudták, hogy nekik már késő, viszont úgy döntöttek, azért, hogy a következő nemzedékek mindent tiszta lappal kezdhessenek, életük árán is megszüntetik a problémát. Azaz minket. Felfogtátok, mekkora önzetlenség ez? Rajtuk ez már nem segített. A gyerekeik miatt tették. Ez a nemzedék választhatott, hogy megsüketül, meghal vagy belepusztul az elvonási tünetekbe.

– Mostanra viszont ők is tudják, hogy a függőket meg lehet gyógyítani. – Úgy tettem, mintha észre se venném MagDa szúrós pillantását, és Flamencóra mutattam: ő pedig visszamutatott rám. – És ha létezik gyógyszer, onnantól fogva mi már csak bosszantó kellemetlenségnek számítunk. Ezért maradhatunk életben. Értitek? De meg kell gyógyulniuk. Ez a feltétel. Máskülönben továbbra is a kórság leszünk. És az orátoltak gyógyítása nem megy gyorsan. – Háztető felé intettem, akire még mindig nem hatottak a metaforák. Mindenki őt nézte. Ő visszabámult rájuk. – És még sokan vannak olyanok, mint ő. Tehát az a feladatod, EzCal, hogy életben tartsd őket, amíg végre nem lesz rád szükségük. Nélküled, a szavaid nélkül lassan elpusztulnának. Pillanatok alatt… mert a gyógyuláshoz idő kell. Szóval életben kell tartanod őket.

– ez szeretet/ez szeretet – szólalt meg Flamenco.

A körülöttünk összeverődött emberek közül sokan döbbenten felszisszentek. Ők még nem hallották, milyen az, amikor Flamenco egyszerre két hangon beszéli az angolubikot. A Gazda ismét elmagyarázta, miért végeztek volna velünk az Abszurdok, miért csonkították meg saját társaikat, és most miért kímélik meg az életünket. Az ariekaiak szerették az ariekaiakat. A szeretet az egyetlen olyan szavunk, ami legközelebb áll az általa használt fogalomhoz. Nem hajszálpontos a fordítás, de közelít. Legalább annyira igaz volt, mint amennyire nem. Az Új Halláshoz tartozó ariekaiak szerették a függőket, és meg akarták gyógyítani őket: két módszert ismertek, és vagy az egyikkel, vagy a másikkal, de kezelni fogják a társaikat.

– Egyikőtök sem volt konzul túl sokáig – folytattam. – Eddig is legfeljebb a magatok nevében beszéltetek. EzCal, mostantól sem isten, sem drog, sem bürokrata nem leszel… csak egy üzem. Az ariekaiaknak szükségük van valamire, te pedig kielégíted a szükségletüket. És hidd el nekem, alaposan ellenőrizni fogják a terméket. – Ez rezzenéstelenül nézett ránk. Cal arcán megvonaglott egy izom. Esélyük sem lesz közben parancsokat osztogatni, amelyeknek szó szerint nem lehet ellenállni. – A városban bőven lesznek Abszurdok. Szóval ha csak egyetlen egyszer is megpróbálsz bajt keverni, bújtatott utasításokat csempészni a beszédeidbe, vagy akár újra kirobbantani a háborút, tenni fognak ellene. Ha túl sok gonddal járunk mi, emberek, egyszerűen megszabadulnak tőlünk. Nem szívesen vágnák le az összes függő szárnyát, nem akarják ők megsüketíteni a ciklusuk összes kifejlett példányát… ha van más megoldás. De ha úgy látják, hogy nincs, akár erre is képesek. Megértetted?

Nem igazán tehettek mást, gondoltam. Nincsen más választásotok. Azok a katonák, akiket éppen ti hoztatok magatokkal, habozás nélkül fegyvert szorítanak a fejetekhez, és rátok parancsolnak, hogy beszéljétek a Nyelvet. És én is ott állok majd mellettük. Flamenco meg Abszurd lassan terjeszteni kezdi a két különböző gyógymódot. A kés, mint megoldás már nem volt egyenlő a teljes megsemmisüléssel, nem szüntette meg a gondolkodást, mint ahogyan azt a körülöttünk álló ariekaiak valaha hitték. Sohasem lesz népszerű módszer, de azok, akik másképpen nem lehettek tiszták, élhettek vele.

Az ariekaiak, a fertőzött társaik iránti szeretetből minden nap beszédre kényszerítik EzCalt. Ideiglenesen fontossá váltunk. Cal olyan lesújtottan meredt maga elé, hogy majdnem megsajnáltam. Nem lesz ez olyan vészes. Számtalan módon kihúzhatjuk a hajóig.

– Megértettétek? – kérdeztem Calt, EzCalt, és mindenkit, aki minket hallgatott, itt a fennsíkon és Konzulvárosban. Aznap szerelmes voltam a saját hangomba. – Felfogtátok, miért maradhatunk életben? Feladatotok van.

– mint nekem nektek is mint nekem – mondta Flamencotáncos.

Valahonnan meglepett kiáltásokat hallottam, és egy hangot, amint azt mondja:

– Nem.

Flamenco széttárta szemagancsát. Ez felpillantott, Cal megfordult.

Egy alak közeledett felénk fentről, a hegytető irányából. Sötét köpönyeget viselt. Néhány kiáltozó, felbőszült menekült követte. A férfi köpönyege lobogott a szélben. A kíváncsi Abszurdok utat engedtek neki, csak nézték, mit művel, hiába kiabáltam nekik, hogy ne tegyék, természetesen nem hallották meg. Intettem a mellettem állóknak, hogy húzódjanak össze, de a terrai mozdulatokat még nem értették, nekem pedig nem volt időm elmagyarázni nekik, mit akarok.

A férfi fegyvert rántott. Az öreg, mocskos eolmaszk mögött is felismertem Scile-t.

A férjem kövér pisztolyt szegezett rám. Mindannyian túlságosan lassan mozdultunk ahhoz, hogy megállíthassuk.

Miközben Scile közeledett felém, én pedig dermedten figyeltem, és azon töprengtem, miként állíthatnám meg, valahol mindezek alatt, legbelül azonban azon gondolkodtam, hol lehetett eddig, és hogyan és miért és mit művel. Nem tudtam levenni a szemem a pisztoly ocsmányul csücsörítő szájáról.

Scile menet közben célpontot váltott, és most Brenre meg Flamencotáncosra fogta a fegyvert. Próbáltam ellökni az ariekait, de a férjem már ismét másra célzott, ezúttal Ezre, aztán Calre. Cal pillantása megindult felém. Scile lőtt. Egyszerre harsantak fel a terraiak és ariekaiak, üvöltöttek és segítségért kiáltottak, miközben Cal testéből vért fakasztott a fegyver energianyalábja, és Cal felbukott, és végig engem nézett, és meghalt.

Kilencedik rész

MEGMENEKÜLÉS

30

Elmesélem, mit mondott flamenco táncos.

Ez a másik városban történt, egy hatalmas téren, mert addig kérlelték az épületeket, amíg azok hátrébb nem húzódtak. Mindenre tisztán emlékszem. Bren mellettem állt és suttogva fordította a beszédet, bár majdnem tökéletesen értettem mindent.

Emlékszem az időjárásra aznap, a házakra, a levegő illatára és az ariekaiak tömegére. Több ezren voltak, csupa függő tolongott a nyílt tér szélén. Néhányan biztosan EzCalra számítottak, alig várták az új adagot az istendrogból. Flamencotáncos pedig ezt mondta nekik:

Mielőtt az emberek jöttek, nem beszéltünk olyan sokat bizonyos dolgokról. A Nyelvben nőttünk fel. A történelem után várost hoztunk létre és gépeket, és neveket adtunk nekik. Nem beszéltünk olyan sokat bizonyos dolgokról. A Nyelv beszélt minket. A szavak várossá és gépekké akartak válni. Ezért kimondatták magukat általunk, hogy létezhessenek.

Amikor az emberek jöttek, nem volt nevük, és új szavakat hoztunk létre, hogy legyen nekik helyük a világban. Nem azt csinálták, amit más dolgok. Beletettük őket a Nyelvbe. A Nyelv befogadta őket.

Olyanok voltunk, mint a vadászok. Olyanok voltunk, mint a fényevő növények. Az emberek várost építettek a városunkban, ami olyan lett, mint a kör közepén egy csillag. Olyanná tették a városukat, mint a virágnak a szára. Kimondtuk a városuk nevét, de tudtuk, hogy van egy másik neve is, úgy ül a városunkban, mint szerv a testben, nyelv a szájban.

Mielőtt az emberek jöttek, nem beszéltük olyan sokat, mert olyanok voltunk, mint ő, aki évekkel ezelőtt a lány volt, akinek fájt a sötétben és megette, amit adtak neki. Olyanok voltunk, mint ők. Ti döntitek el, miért voltunk olyanok, mint ő és miért nem. Miért olyan ő, mint saját maga és miért nem. Mindenhez hasonlítottunk – a drogkorban elhagytuk a várost és most többet beszélünk.

Mielőtt az emberek jöttek, nem beszéltünk. Rengeteg dologhoz hasonlítottunk, mindenhez hasonlítottunk, olyanok voltunk, mint az állatok Konzulvárosban, amely felé éppen most mutatok az adományozószárnyammal, és a mutatás egy olyan beszéd, amelyet ti is meg fogtok tanulni. Nem beszéltünk, némák voltunk, csak potyogtak a kövek a szánkból, amikor beszéltünk róluk, csak repültek kifelé a madarak a szánkból, ha leírtuk őket, vírusok voltunk, agyatlanul zabáló madarak voltunk, mi voltunk a lány a sötétben, de csak akkor tudtuk meg, amikor már nem voltunk azok többé.

Most már beszélünk, vagy én beszélek és mások is beszélnek. Ti még sohasem beszéltetek. Fogtok. Képesek lesztek azt mondani, hogy a város egy verem és egy hegy és egy címer és egy állat, amely vadászik és egy jármű a tengeren és a tenger maga, és mi halak vagyunk benne, nem úgy, mint a férfi, aki hetente úszik a halakkal, hanem mint a halak, akikkel együtt úszik, a víz, a medence. Szeretlek benneteket, fényt adtok nekem, meleget adtok nekem, ti vagytok a nap.

Ti még nem beszéltetek soha.

Ezt mondta Flamencotáncos a téren összegyűlt fajtársainak. Mondott többet is. Sokkal folyékonyabban beszélt, mint amikor megváltoztattam: jobban megértette azoknak a lelkét, akiket módosítani akart, és a szavait szikeként forgatta.

Az egybegyűltek először nem tudták, mit hallanak. Amint Flamencotáncos beszéde egyre különösebb lett, egyre lehetetlenebb, sok helyről hangzott fel a recsegő, döbbent ordítás. A nyugtalan tömeg zajongott, kezdetben úgy, mintha egy virtuóz hazug előadását hallgatták volna, aztán egyre vadabbul. Az ámulat és a félelem hisztériás rohama futott végig rajtuk.

Flamenco beszélt és beszélt, az ariekaiak pedig már nem a meglepetés miatt zajongtak. Ezek gyötrelmes üvöltések voltak. Ugyanezt hallottam, amikor megtanítottam Flamencotáncost hazudni. Az újrakonfigurált elmék lármáját. A halált: elavult gondolatok haldokoltak. Láttam az égnek csapó szárnyak eksztázisát, még a régi értelemben, mert azzal együtt jár a fájdalom, a rettegés és a látomások sora – aztán csend lett, az újjászületett, felnőtt ariekaiak némasága.

Akkor, az első alkalommal nem voltak sokan. A hallgatóság nagy része talán rettegve távozott, mert egy villanásnyi időre megvilágosodott, amire utólag borzongva gondolt vissza. Mire végre megnyugodtak, többen ismét kifejezetten EzCal hangját követelték, mert a feltámadó sóvárgás mindent kivert a fejükből.

De akadtak olyanok is, akik Flamencotáncos szavai hallatán átlépték a határvonalat, és új dolgokká váltak, birtokosai lettek a nyelvnek. Majdnem mindent megértettem abból a beszédből.

Néha, amikor Flamencotáncos velem beszélget, a saját nyelvemen, akkor nem úgy hív, hogy metafora/metafora, hanem úgy, hogy hazugság ami igaz/hazugság ami igaz vagy igazságozó hazugság/hazugság. Szerintem tudja, mennyire örülök ennek. Ez az ajándéka.

31

Szegény Scile.

Hogy is mondjam el?

Majdnem minden reggel elballagok a Tavirózsa-dombra. A szárnysegédekkel átbeszéljük a terveket.

– Van már valami? – kérdezem. Eddig mindig ugyanaz a válasz: ránéznek a beolvasott adatokra, és nemet intenek.

– Még semmi – mondják, mire én azt felelem: – Akkor majd hamarosan. Álljatok készenlétben.

A történtek után vajon mondhatom egyáltalán, hogy szegény Scile? Hát persze. Undorodom attól, amit tett – ha ő nincsen, több barátom is életben lenne –, mégis elfog a szánalom, ha meglátom.

Scile a szanatóriumból átalakított börtönben raboskodik. A selejtes konzulok között, akik még mindig túlságosan rossz állapotban vannak, és el sem mentek, amikor szélesre tártuk az épület kapuit. Scile tudja, hogy azért van életben, mert bűnöző ugyan, de nem tett olyat, amiért kivégzés járna. Úgy döntöttünk, csak gyilkosságért nem ítélünk halálra senkit.

Néha meglátogatom. Mindenki megérti, miért. Szánalomból, aggodalomból, kíváncsiságból, és az egykori érzelmek erőtlen lenyomata miatt. Még mindig nem képes elhinni, mi történt. Még mindig nem képes felfogni, hogyan bukhatott ekkorát.

Amikor Scile megölte Calt, azonnal kitört a pokoli zűrzavar. Meglep, hogy senki sem lőtte le ott helyben, és élve el tudtuk fogni.

– Nem teszel semmit! – mondta a földön vonagló Calnek. Aztán Flamencotáncos felé fordította a pisztolyát. – Nem lesznek olyanok, mint te! – Lefogtuk, mielőtt ismét lőhetett volna. Flamenco kiütötte a kezéből a fegyvert. Megragadta Scile köpenyét, és az arcába kiáltott: Scile befogta a fülét és ördögnek nevezte Flamencót.

Scile nem meghalni indult el a városból, hanem zarándokútra ment. Felkutatta az Abszurdok seregét, és távolról követte őket, tanúként és apostolként nézte végig, amint ők – mik is voltak ők, tisztítótűz, szent bosszúállók, akik inkább megcsonkították magukat, mintsem a hazugság mocskában éljenek? – könyörtelenül irtották a megnyomorodott ariekaiakat, hogy megtisztítsák a világot, ahol egyszer majd megszületnek a romlatlan Nyelvet beszélő utódok.

Kegyetlen dolog lehetett ilyen jövőben reménykedni, de Scile számára legalább volt remény. Biztosan hallott EzCal születéséről, bárhol is járt éppen. Fogalmam sincsen, honnan és hogyan, de megtudta. Azt is hallania kellett, hogy EzCal és az orátoltjai nem bírtak az Abszurdokkal. Viszont nem számolt velem, Brennel és Flamencóval. Mennyire megrémülhetett, amikor a táborban lapulva meglátott minket és felfogta, mit vittünk véghez. De türelmes volt, és szent feladatával várt az istendrog érkezéséig.

Scile minden bizonnyal úgy gondolta, hogy az Abszurdokért áldozza fel magát. Talán arra az ariekai kölyökre gondolt, aki egy napon majd végigballag Konzulváros üres utcáin, történeteket talál ki arról, mi ez a sok romos épület, és ezeket el is meséli a Nyelven. Scile kész volt meghalni értünk.

Valamiben igaza volt: a bukás valóban megtörtént. Az ariekaiak tényleg megváltoztak. És igen, most már tudnak hazudni.

Még egyszer kimondom. Szegény Scile. Biztosan azt hiszi, sok-sok Lucifer közé került onnan a magasból.

Nemrégiben egy pépé érkezett a Tavirózsa-dombra. Mi már nem azok voltunk, akiknek küldték. Valószínűleg ezért éreztem magam – hogy is mondjam – engedetlennek, amikor kinyitottam. Éppen csak érezni lehetett rajta az immernyirok halovány nyomát, bár én voltam az egyetlen, akinek ez egyáltalán feltűnt. Úgy rámoltuk ki belőle a csomagokat, mint a rossz gyerekek. Bort, ennivalót, gyógyszereket, luxuscikkeket: nem volt benne semmi meglepő. Felnyitottuk a konzulátusnak küldött utasításokat, és a Wyattnek címzett, pecsétes üzenetet is. Wyatt nem próbálta megakadályozni. A neki szóló parancsokban sem volt semmi meglepő.

Az új ariekaiak tudnak beszélni az automokkal és meg is értik őket.

– Nem akarok bemenni – mondtam.

– Semmi gond, akkor… – Bren bólintott.

Sokkal tovább volt bent Flamencotáncossal, mint amire számítottam. Az utcán ácsorogtam és a digitális falragaszokat néztem. Már egyik reklámozott árut sem lehetett kapni.

Kijöttek.

– Odabent van – mondta Bren.

– És?

– beszéltünk vele/beszéltünk vele.

– És…? Mondott valamit? – Ezt Flamencótól kérdeztem.

Összenéztek Brennel.

– nem tudom/nem tudom.

Felnéztem a házra. Valahol biztosan volt a falon egy kamera, az egész várost ellepték a kamerák, és a barátnőm mindig, mindenhol rácsatlakozott a környezetére. Nem integettem.

– „Ehrsul, tudom, hogy megérted a beszédemet”, kezdte Flamenco – mesélte Bren. – Anglót beszélt, de Ehsrul fel sem nézett. Azt mondta, „nem, te nem tudsz beszélni hozzám, az ariekaiak engem nem értenek meg.” Avice tudni szeretné, hogy vagy, folytatta Flamenco. Mi történt veled. Mire ő felkiáltott, „Ó, Avice? Hogy van? Te nem tudsz beszélni hozzám. Nem érted, amit mondok, és kizárólag a Nyelven vagy képes megszólalni.”

Az egyik sugárúton sétáltunk, elavult tridek mellett, egy kisebb piacon át, nem szóltam semmit, Bren pedig nem erőltette. Az újjáépítés felülről szabályozott gazdasága minden létszükségletünket kielégítette, de a különleges áruk, a luxuscikkek ilyen helyeken cseréltek gazdát. Erről más világok, más piacok jutottak eszembe.

A barikádokat lebontották. A másik városban egyre többen mondogatják, hogy mivel őket nem zavarja a mi levegőnk, számunkra viszont halálos az övék, akár ki is terjeszthetnénk a konzulvárosi légkupolát az egész metropoliszra. Azokon a helyeken, ahol éppen újranövesztik az utcákat, az új ariekai épületek finoman dacolnak a hagyományokkal. Itt egy csúcsos torony, ott egy ismerősen ívelő támpillér – divatba jött a terrai városkép.

Kora/saygiss nyomtalanul eltűnt, és DalTont sem találják sehol: legalábbis egyetlen ember vagy őslakos sem jelentkezett, hogy feladja őket. Természetesen rögtön arra gyanakodtam, hogy talán utolérte őket az önkéntes igazságszolgáltatás. Viszont elég jól ismerem a különböző információs hálózatainkat, és ha mégis ez a helyzet, akkor az nagyon nagy csendben történt. Ami nem járja: csak felbátorítana másokat. Esetleg velük is végzett a rengeteg áldozatot követelő háború, vagy bujkálnak valahol, akár mindketten, akár csak az egyikük – a másik városban még mindig bőven lett volna rá lehetőség –, és várnak valamire. Nem árt ébernek lennünk, azt hiszem.

DalTon csak egy dolog. Ami kora/saygiss sorsát illeti, nem hiszem, hogy az új ariekaiak többsége különösebben vágyna a bosszúra vagy a lincselésre, még azok sem, akik állítólag kora saygiss uralma alatt éltek. Eddig egyetlen ariekai sem volt képes válaszolni arra a kérdésemre, milyen volt az az időszak és fel tudják-e idézni, miként gondolkodtak akkoriban. A Nyelvről. Flamencotáncos első beszéde, amely épp a változásról szólt, nemcsak expozíció volt, hanem legalább ugyanolyan erős fertőzés is. Nem azt akarom mondani, hogy nem emlékeznek – hanem azt, hogy ha emlékeznek is, elmagyarázni már nem tudják.

Senki sem érti, bizonyos ariekaiak miért immúnisak a metaforákra. Nem számít, mennyit foglalkozik velük Flamenco vagy gyarapodó számú segédei közül valamelyik – a térítők, akik óvatos, fertőző, feltűnően hazug prédikációkkal módosítják hallgatóságuk elméjét –, semmi sem hat rájuk. Minden alkalommal akad egy sikertörténet: ariekaiak buknak ki a Nyelvből és támolyognak át a másik nyelvbe. Másoknak már majdnem összejön, és legközelebb vagy majd azután már biztosan sikerülni fog. És vannak az ellenszegülők, meg azok, akik szegény Háztetőhöz hasonlóan egyszerűen képtelenek rá, és belebetegednek a megtisztulásba. Ők továbbra sem tudnak beszélgetni velem, csak a konzulokkal értenek szót. Kizárólag a haldokló Nyelven értenek. Most azonban már megvan a szer, a hang, amellyel életben tarthatjuk őket, és nincsenek többé istenek.

EzSey – egyszer elcsíptem az egyik orátolt szavait, miközben YlSibbel beszélt, és azt mondta, EzSey a kedvence, mert a hangjuk olyan remegést idézett elő benne, ami… és ezen a ponton csődöt mondott mindkettőnk szókincse, az övé meg az enyém is. Mások EzLottot keresik, vagy EzBelt, mert mindegyik másképpen hat.

Scile azért annál előrelátóbb volt, mint azt az utolsó gyilkossága alapján gondolhatná az ember. Tudta, hogyan teremtettük meg EzCalt: akkor miért nem jutott eszébe, hogy ezt innentől kezdve bármikor megtehetjük? Kiszereltük Cal koponyájából a szerkezetet, és biztonságba helyeztük. De az sem lett volna katasztrófa, ha nem így történik.

– Jó hírem van – mondta MagDa még valamikor régebben. – Southelnek sikerült az utóbbi hetekben összeraknia pár prototípust.

– Erősítőket.

– Vannak önkénteseink is. Készen állunk.

Ezen dolgozott hát MagDa titokban, miközben mi a saját céljainkért küzdöttünk odakint. Tartalékot akartak felhalmozni Cal és EzCal ellen, akiknek a hatalmát pont az egyediségük tette lehetővé. A két összeesküvés – MagDáé és a miénk Brennel – egy ponton keresztezte egymást. Scile semmilyen történet végére nem tett pontot. Megölte Calt, és szinte semmi sem változott.

Elsőként a Dallamos beszédű csonkoltak jelentkeztek: leborotválták a hajukat, beültették a csatlakozókat, aztán feltették az erősítőt, ezt a karmokban végződő tiarát és hagyták, hadd olvassa őket, hadd beszéljen velük Ez, Rukowsi, akinek nem hagytunk más lehetőséget. Lott volt az első, aki eljátszotta ezt az új szerepet, pedig az ő doppelje, Char, még élt.

Sokan nem merik megtenni, de pár konzul kikapcsolta a csatlakozóját. Nem korrigálnak többé. Mostanában ritkán beszélik a Nyelvet. Nem igazán van rá szükség. Nem hiszem, hogy mindegyik doppel utálná a társát. Bren nem ért velem egyet, de ilyenkor mindig azt vágom a fejéhez, hogy nem lát túl a saját múltján, ami valahol érthető is.

Gondosan vigyázunk Joel Rukowsira, mert szükségünk van rá és mutáns, empata agyára, de szerintem ez sem lesz mindig így. Találunk még olyanokat, mint ő. Addig viszont keményen dolgoztatjuk, és felhalmozzuk a tartalékokat a drogbeszédből. Most már bőkezűek lehetünk a kivándorlóinkkal.

A másik metropolisz két városra vált szét – van a függőké és a többieké, akik békésen megférnek egymással. Az Abszurdok és az Újak között sokkal több a közös pont, mint az orátoltak és bármelyikük között. Lényegtelen, hogy hallanak-e vagy sem – az Abszurdok és az Újak egyformán gondolkodnak, és csak ez számít.

Flamenco minden utcasarkon megáll, és vált néhány udvarias szót az ariekaiakkal és a terraiakkal, még a szárnyatlanokkal is, akik most már érintőképernyőket hordanak magukkal, köszönhetően a terrai mérnökök ötletességének. Elkezdtem megtanulni folyamatosan fejlődő, kusza írásukat, úgy, mint bármelyik ifjú ariekai. Amint elérik a harmadik, kifejlett állapotukat, kőkemény gyakorlással nevelik ki belőlük természetes ösztöneiket. Alig pár napig használják csak a vegytiszta nyelvet, az állatias lárvaállapot és a tudatosság megjelenése között, ahol a szó még jelöl, a hazugság pedig rémisztő. Az ifjú Új Ariekaiak utána már csak annyit tudnak, hogy a városuk nem mindig volt olyan, mint most, de azt már el sem tudják képzelni, milyen lehetett valaha.

Vannak, akik nem tudják elfelejteni a Nyelvet. Közülük néhányan megsüketítik magukat, mert tudják, hogy attól majd rendbe fognak jönni, és nem úgy van ez, mint valaha gondolták, a szárnyukkal együtt nem hasítják ki magukból a beszéd és a gondolkodás képességét. Mások, mint például Háztető, távozásra készülnek. Önellátó közösségekben fognak élni, ahova mi soha be nem tesszük a lábunkat. Településeiket nem kapcsolják majd szerves csövek a városhoz. Bőven ellátjuk őket adatchipekkel, kapnak annyit, ami sokáig ki fog tartani. A száműzöttek függőként élnek majd tovább és olyan ivadékokat nevelnek, akiket nem engednek a felvételek közelébe, és amikor a gyermekeik megszólalnak a Nyelven, azt tisztán és szabadon teszik. Az emberek, a függés vírushordozói tabunak számítanak majd, akiket el kell kerülni. A jövő soron következő kis szeletében kizárólag az Új Ariekaiak végzik a város és a települések közötti konzuli feladatokat.

Persze tudom én, mi fog történni. Egyszer megérkezik majd közéjük egy új ariekai: beszélgetnek majd, a Nyelven és a nyelven, és hiába hiszik azt, hogy megértik egymást, valójában tévednek majd. A különös idegen felpiszkálja majd néhány fiatal kíváncsiságát, és a Nyelvet beszélő, kalandos ifjak csapata egészen a városig követi. Így lesz. Kétségkívül akkor is élnek még itt függők – számkivetettek, szent őrültek vagy aminek akkor éppen nevezik őket –, és a jövevények meghallják a nekik sugárzott közvetítést, és abban a pillanatban függővé válnak ők is.

Az érkező hajó természetesen nem lesz védtelen: brémai fegyvereket hoznak, jóval fejlettebb technológiát, mint a miénk. Mi azonban sokan leszünk, ők pedig kevesen. Egyébként sem akarjuk őket bántani. Díszkísérettel fogjuk őket várni.

– Üdvözöljük, kapitány! – mondom majd, amint kinyílnak az ajtók, és a jövevények ariekai földre teszik a lábukat. – Fáradjon velünk, kérem! – Egyszerre lesznek vendégek és foglyok.

Ez természetesen nem igaz. Valójában foglyok lesznek, de udvarias bánásmódban részesülnek majd.

A Wyattnek küldött utasítások szerint a következő segélyhajó fedélzetén több EzRához hasonló konzul is érkezik majd. Azóta továbbfejlesztették az empatikus technológiát. EzRa volt a tesztalany: a következő lépés jön, a brémai puccs.

De elkéstek. Mi hamarabb hajtottuk végre a saját puccsunkat. Az új konzulok egészen más feladatot kapnak: ők fogják legyártani a drogfüggőknek az anyagot.

– üdvözöljük kapitány/üdvözöljük kapitány – mondja majd neki Flamencotáncos. Adományozószárnya udvarias mozdulatával int a felfegyverzett konzulvárosiak felé. – fáradjon velünk kérem/fáradjon velünk kérem.

Az új ariekaiak teljesen elképedtek, amikor megtudták, hogy több terrai nyelv is létezik. Letöltöttem nekik a franciát.

– Én: je. Én vagyok: je suis – mondtam.

Flamencotáncos sugárzott a boldogságtól.

– je voudrais venir avec vous/szeretnék önnel menni – közölte velem.

Nem ez az egyetlen újításuk. Sokan már nem angloubikot, hanem angloariekait beszélnek. Most barátkozom ezzel az új nyelvvel. Időnként egészen árnyalt. Amikor egyszer megkérdeztem Flamencót, megbánta-e, hogy megtanult hazudni, így válaszolt: nemsajnálom/sajnálom. Lehet, hogy csak megjátszotta magát, de irigylem tőle ezt a precíz megfogalmazást.

Néha eszembe jut, vajon Flamencotáncos siratja-e egykori önmagát. Ha majd egyszer megmutatja a feljegyzéseit, amelyek egészen biztosan a háborúról szólnak, akkor talán ezt is megtudom.

Egyszer elmesélt nekem egy történetet. Amikor Keresztelő és Törülköző orátoltaknak álcázva visszatért Konzulvárosba, hogy kihívják EzCalt a vadonba, az istendrog nem akarta fogadni őket. Azt üzente nekik, közöljék a mondanivalójukat az ariekai kíséret egyik tagjával, aki azonnal felismerte bennük a felforgató surl/teshecher követőit.

Tudta jól, hogy valami nincsen rendben: akár el is árulhatta volna őket. De Keresztelő és Törülköző egy pillanat alatt döntött és bravúrosan kockáztattak: bevallották az ariekainak az igazat, és megmondták neki, hogy új, jobb idők jöhetnek mindenki számára, ha EzCalt sikerült kicsalni a városból.

Az ariekai tisztában volt vele, hogy talán azok ketten is hazudnak neki, mint tette azt néhai prófétájuk, mégis hitt nekik. A funkcionáriusban hosszú idő óta először felpislákolt a remény, és pontosan azt mondta EzCalnak, amit Keresztelő meg Törülköző akart. Ők ketten viszont Újak voltak, ez az ariekai pedig nem. Tudta az igazat és még sohasem hazudott. Kénytelen volt fejben darabokra szedni a Nyelvet, és herkulesi erőfeszítéssel, nem kevés szerencsével, nyöszörögve kipréselni magából a valótlanságot. Ő volt a háború igazi hőse, mondta Flamencotáncos: a névtelen ariekai, aki életében egyszer hazudott.

Brémának nem kerülne túl nagy erőfeszítésébe elpusztítani minket. Mégis úgy gondolom, meggyőzhetjük őket, mennyire nem éri meg nekik. Az immeren keresztül háborúzni drága mulatság. Be kell bizonyítanunk nekik, hogy hasznunkat vehetik. Nézzétek, itt vagyunk, az immer sötét óceánjának peremén!

Meg fogják építeni az áhított kikötőjüket. Egy helyi évtizeden belül. Mi leszünk a helyőrség a világ végén. Mindig is ezt a szerepet szánták nekünk, csak most már tudunk róla, és ha nem is teljesen úgy, ahogyan a metropol gondolta, de szépen eligazgatjuk a várost.

Üdvözöljük Konzulvárosban, a határvidéken! Pontosan tudom, milyen gyorsan el fognak terjedni rólunk a történetek. Immerülő vagyok: hallottam már mindet. Közvetlenül a bolygónk partjain túl, mondják majd az emberek, ott van El Dorado immerszigete. A réges-régen eltűnt, üres hajók. A Föld. Isten. Ám legyen.

Sejtem, miféle szerencsevadászok, milyen kalózok fognak leszállni hozzánk. Tudom jól, hogy Konzulváros könnyen nyomortanyává válhat: de ha Bréma nem látja hasznunkat, akkor bizony elsorvadunk, éhen halunk vagy elsöpörnek a brémai sivabombák. Scile a maga látnoki ostobaságában azzal ítélte volna halálra az ariekaiakat, ha meg akarta volna menteni őket: ha a Gazdák mindenkit megölnek a segélyhajó érkezése előtt, elkerülhetetlen lett volna a válaszcsapásnak szánt fajirtás. Ilyenkor mindig eszembe jut, hogy Scile nem a gyarmatokon született, ezért fel sem merült benne ilyesmi.

Szóval kalandorok és spekulánsok dúlják majd fel a békénket. Mi leszünk a vad határzóna. Jártam vadnyugati bolygókon és pionírvárosokban: még ott is találtam kellemes dolgokat. Megnyitjuk majd az eget. Tudással kereskedünk majd. Különlegesen aprólékos térképekkel. Olyan egérutakat ismerünk majd az immerben, amelyeket rajtunk kívül senki sem találhat meg. Meg kell alapoznunk a hírnevünket, hogy kutatokrácia lehessen belőlünk: ahhoz, hogy túléljünk és a magunk urai lehessünk, felfedezőkké kell válnunk.

Hamarosan lesz egy kis flottánk, abban pedig egy saját immerhajónk, meg legalább egy kapitányunk. Mire megérkezik a következő brémai küldöttség, hogy megnézze, mihez kezdjenek velünk, addigra alkuképessé válunk.

Az immerülés sohasem veszélytelen. Az ismert világtól messze, a peremen visszatér számunkra a homo diaspora veszélyekkel teli, diadalmas korszaka. Most hajt a tettvágy. Voltam már odakint és visszatértem, most pedig itt az ideje ismét útnak indulni, olyan irányokba és olyan távolságokra, ahol még egyetlen immerülő sem járt. Kiloórák múlva akár én lehetek az első terrai, aki egy eddig ismeretlen exot fajt próbál illő módon üdvözölni. Bármit találhatok odakint.

Egy ideje navigációt és immerológiát tanulok, csupa olyan technikát, amelyet én, a lébeckodó mindig nagy ívben kerültem.

– Ugyan már, te sohasem lébeckodtál – közölte Bren kurtán, amikor ezt megemlítettem neki.

Mostanában arról álmodom, milyen látvány lehet Konzulváros egy hajóról. Ezért járok ki minden reggel a Tavirózsa-dombra. Mert alig bírok magammal.

– Jó reggelt, kapitány. Maga most velünk jön – mondom majd, és utána a legénységemmel együtt beszállunk a csónakba, és a bolygó körüli pályán keringő hajóra repülünk.

– Kész! – kiáltom, és a void cognitán túl ásító ismeretlen felé fordítom a kormányt. Meghúzom a fogantyúkat, elindítom a hajót. Vagy akkor lennék igazán nagylelkű, ha mindezt az elsőtisztemre bíznám. Fogalmam sincs, vajon a legénységemre hogyan hat majd az immer: erre már most figyelmeztetem őket. De ők ragaszkodnak az ötlethez.

Így aztán az sem elképzelhetetlen, hogy Flamencotáncos főhadnagy mozdulata indítja el azt a szavakkal leírhatatlan helyváltoztatást, amely a hétköznapi térből a mindigbe visz minket. Alámerülünk az immerbe, és elindulunk kifelé.

Butaság lenne úgy tenni, mintha tudhatnánk, mi történik a jövőben. Először derüljön ki, hogyan alakul Konzulváros sorsa.

Konzulváros alatt az egész metropoliszt értem. Most már az Új Ariekaiak is így nevezik a városukat. Konzulváros mondják, vagy város konzul esetleg konzulváros/konzulváros.

Table of Contents

Prológ

Előhang AZ IMMERÜLŐ

0.1

0.2

0.3

Első rész ÉRKEZÉS

MOST – 1

KORÁBBAN – 1

MOST – 2

KORÁBBAN – 2

MOST – 3

Második rész FESZTIVÁLOK

MOST – 4

KORÁBBAN – 3

MOST – 5

KORÁBBAN – 4

MOST – 6

KORÁBBAN – 5

MOST – 7

KORÁBBAN – 6

MOST – 8

Harmadik rész DÖNTÉS

KORÁBBAN – 7

KORÁBBAN – 8

KORÁBBAN – 9

KORÁBBAN – 10

Negyedik rész FÜGGŐK

9

10

11

12

13

Ötödik rész JEGYZETEK

14

15

16

Hatodik rész ÚJ KIRÁLYOK

17

18

19

Hetedik rész NYELVTELENEK

20

21

22

23

24

Nyolcadik rész TÁRGYALÁSOK

25

26

27

28

29

Kilencedik rész MEGMENEKÜLÉS

30

31

Table of Contents

Prológ

Előhang AZ IMMERÜLŐ

0.1

0.2

0.3

Első rész ÉRKEZÉS

MOST – 1

KORÁBBAN – 1

MOST – 2

KORÁBBAN – 2

MOST – 3

Második rész FESZTIVÁLOK

MOST – 4

KORÁBBAN – 3

MOST – 5

KORÁBBAN – 4

MOST – 6

KORÁBBAN – 5

MOST – 7

KORÁBBAN – 6

MOST – 8

Harmadik rész DÖNTÉS

KORÁBBAN – 7

KORÁBBAN – 8

KORÁBBAN – 9

KORÁBBAN – 10

Negyedik rész FÜGGŐK

9

10

11

12

13

Ötödik rész JEGYZETEK

14

15

16

Hatodik rész ÚJ KIRÁLYOK

17

18

19

Hetedik rész NYELVTELENEK

20

21

22

23

24

Nyolcadik rész TÁRGYALÁSOK

25

26

27

28

29

Kilencedik rész MEGMENEKÜLÉS

30

31