China Miéville

A VÁROS ÉS A VÁROS KÖZÖTT

China Miéville: The City & the City

Copyright © 2009 by China Miéville

Hungarian translation: Juhász Viktor, 2018

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

China Miéville: The City & the City

Ballantine Books, an imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2010

Fordította: Juhász Viktor

ISBN: 978-963-419-431-6 (epub)

ISBN: 978-963-419-432-3 mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Cover image: David Morrissey, © Mammoth Screen Limited. Adapted by Tony Grisoni.

Director: Tom Shankland. Producer: Betsan Morris Evans. Executive Producers: Damien Timmer, Preethi Mavahalli, Robyn Slovo

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: {#}

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction

Édesanyám, Claudia Lightfoot emlékére

Utcák nyílnak a város mélyében, mondhatjuk, hogy kettős utcák, hasonmás utcák, hazug és félrevezető utcák.

Bruno Schulz: Fahajas boltok

Első rész

BESŹEL

1

Innen nem láttam az utcát, sőt a lakótelep többi részét sem. Porszürke, magas háztömbök között álltunk, az épületek ablakaiban hálóruhás férfiak és nők bámészkodtak. Gőzölgő bögréket szorongattak, elfeküdt frizurájukat igazgatták, a reggelijüket majszolták, és közben le sem vették rólunk a tekintetüket. A lakóházak közötti nyílt teret gondos munkával alakították ki valaha. A terep finoman emelkedett és süllyedt, akár egy golfpálya – mintha egy kisgyerek próbált volna dombságot építeni. Eredetileg talán ligetet terveztek ide, esetleg mesterséges tavat. Jelenleg csenevész sarjerdő nőtt itt, de a facsemeték mind elszáradtak.

A gyepet felverte a gaz, a kitaposott ösvények és az árokká mélyült keréknyomok között eldobált szemét hevert. Rendőrök igyekeztek a dolgukra. A nyomozók közül nem én értem elsőnek a helyszínre – már láttam Bardo Naustint és még néhány kollégát –, de én voltam a rangidős. Az őrmester a kollégákhoz kísért, akik egy alacsonyabb, elhagyatott toronyház meg a hordóforma, méretes szemeteskukákkal körülvett gördeszkáspark között ácsorogtak. A park túloldaláról átszűrődött a kikötő lármája. A csoportba verődött rendőrök előtt pár suhanc üldögélt egy alacsony falon. Sirályok köröztek lustán felettük.

– Felügyelő úr. – Fogalmam sem volt, ki szólt, de biccentettem. Valaki kávéval kínált. Nemet intettem, és minden figyelmemet a nőre fordítottam, aki miatt idáig jöttem.

A félcsövek közelében feküdt a földön. Semmi sem fogható a holttestek mozdulatlanságához. A szél beletúr a hajukba – a nő tincseivel is eljátszadozott –, mégsem moccannak. A fiatal nő ocsmány pózban feküdt ott, furcsán kicsavarodott karral, enyhén behajlított lábakkal, mintha feltápászkodni készülne. Arccal a föld felé.

Két copfja úgy ágaskodott felém, mintha frissen nőtt palánták lettek volna. Majdnem teljesen csupasz volt. Szomorú látványt nyújtott, ahogy a hideg reggel dacára tükörsima bőrét nem pettyezte libabőr. Mindössze harisnyát viselt, és egyetlen magas sarkú cipőt. A harisnyáján felszaladt egy szem. Amikor az egyik távolabb posztoló őrmester észrevette, hogy a másik cipőt keresem, széles mozdulattal maga mellé mutatott, ahol az elveszett lábbelit őrizte.

A holttestet pár órával ezelőtt találták meg. Alaposan szemügyre vettem. Visszatartottam a lélegzetemet és lehajoltam hozzá, egészen a talajhoz, hogy megnézzem az arcát, de csak az egyik tágra nyitott szemét láttam.

– Hol van Shukman?

– Még nem érkezett meg, felügyelő úr.

– Valaki hívja fel, és szóljon neki, hogy csipkedje magát. – Az órámra koppintottam. Én feleltem a tetthelyért, vagy ahogyan mi hívtuk, a „mise-en-szín”-ért. Addig senki sem nyúlhat a nőhöz, amíg Shukman, az orvosszakértő meg nem vizsgálta. De akadt még bőven feladatunk. Körülnéztem, honnan lehet idelátni. A forgalmasabb területektől távol voltunk, a szemeteskonténerek takarásában, azonban így is éreztem az egész lakótelep feszült figyelmét, mintha láthatatlan rovarok mászkáltak volna a bőrömön. Látványosan tüsténkedtünk.

Két kuka között egy élére állított, ázott matrac állt, közvetlenül egy láncokkal összekötött, rozsdás vasrácsozat mellett.

– Ez alatt találták meg. – A rendőrnő, aki megszólított, Lizbyet Corwi volt, egy éles eszű, fiatal kolléga, akivel többször dolgoztunk együtt. – Azt nem mondanám, hogy nagyon elrejtették, de félig-meddig mégis bevált a terv, mert messziről csak szeméthalomnak látszott. – Most vettem csak észre, hogy a holttest körül nagyjából négyzet alakban sötétebb volt a talaj, ahol a matrac alatt megmaradt a harmat. Naustin éppen a folt mellett guggolt, és a földet vizsgálgatta.

– A kölykök, akik megtalálták, félig lehúzták róla a matracot – mondta Corwi.

– Hogyan bukkantak rá?

Corwi a sárban éktelenkedő, apró mancsnyomokra mutatott.

– Még időben érkeztek, mielőtt az állat megrágta volna. Azonnal elszaladtak, és hívták a rendőrséget. Amikor pedig megérkeztek… – Két, számomra ismeretlen járőr felé bökött.

– Elmozdították?

Corwi biccentett.

– Állítólag csak meg akarták nézni, él-e még.

– Mi a nevük?

– Shushkil és Briamiv.

– Ők meg azok, akik megtalálták? – A szótlan fiatalokra néztem. Két lány, két fiú. Kamaszok. Lehajtott fejjel, fázósan ültek ott.

– Aha. Kérődzők.

– Kis kora reggeli boldogságdózis?

– Ez az igazi elhivatottság, igaz? – jegyezte meg Corwi. – Lehet, hogy a hónap legkorábban kelő drogosai címre pályáztak, vagy mit tudom én. Nem sokkal hét előtt értek ide. A jelek szerint a deszkáspark jól bevált órarend szerint üzemel. Pár éve épült, és a kutya sem használta, aztán a környékbeliek szépen beosztották a műszakokat. Éjféltől reggel kilencig kizárólag kérődzők ülnek itt, kilenctől tizenegyig a helyi keményfiúk beszélik meg a napot, tizenegytől éjfélig jöhetnek a deszkások meg a görkorisok.

– Volt náluk valami?

– Az egyik sráctól elvettünk egy kést, bár inkább bicskának mondható. Egy hörcsögöt nem lehetne vele lebökni. És persze mindegyiknél lehetett levél. Ennyi – tette hozzá, és vállat vont. – A cuccot persze nem náluk találtuk, hanem a fal tövében hevert, de… – Újabb vállrándítás. – Rajtuk kívül nem volt itt egy lélek sem.

Odaintette az egyik kollégáját, aki átnyújtott egy zacskót. Corwi kinyitotta, és megmutatta a gyantával bekent leveleket. Az utcai szlengben feldnek nevezték – a Catha edulisból keresztezett szívós növényt dohánnyal, koffeinnel és valami keményebb anyaggal ütötték fel, majd utána keverték hozzá az üveggyapotot, vagy bármi mást, ami kellően kidörzsölte az ínyt, hogy rögtön a véráramba jusson a hatóanyag. A szleng valójában egy többszörös szójátékból eredt: a növényt eredeti környezetében katnak nevezték, amely az angol cat, azaz macska szóra hasonlított, amely az egyik helyi dialektusban feld. Beleszagoltam a zacskóba. Illat alapján elég gyenge minőségűnek tűnt. A pufidzsekijükben vacogó kamaszokhoz sétáltam.

– ’Sup, policeman? – szólalt meg az egyik fiú. Vaskos besź akcentussal próbálta imitálni a hiphopelőadók angolját. Felemelte a fejét, és a szemembe nézett. Halottsápadt volt az arca. Sem ő, sem a társai nem festettek túl jól. Innen nem láthatták a halott nőt, de a biztonság kedvéért még csak véletlenül sem néztek arrafelé.

Nyilván tudták, hogy meg fogjuk találni a feldet, és pillanatok alatt rájövünk, kik dobták el. Megtehették volna, hogy egyszerűen elszaladnak, és nem szólnak senkinek.

– Borlú felügyelő vagyok – mondtam. – A gyilkossági csoporttól.

Szándékosan nem úgy kezdtem, hogy: Helló, a nevem Tyador. Ebben az életkorban kifejezetten trükkös kihallgatni őket – a keresztnevekhez, eufemizmusokhoz, játékokhoz már idősek, ahhoz viszont még fiatalok, hogy egyenrangú felek legyenek, akik legalább az alapvető szabályokkal tisztában vannak.

– Téged hogy hívnak? – A fiú nem válaszolt azonnal. Először nyilván a menő utcai nevét akarta bemondani, de végül elvetette az ötletet.

– Vilyem Barichi.

– Ti találtátok meg? – A fiú bólintott, és a társai is megismételték a mozdulatot. – Meséld el, hogy történt.

– Ide szoktunk járni, mert… szóval lejöttünk, és… – Vilyem várakozón elhallgatott, de nem hoztam szóba a kábítószert. Lehajtotta a fejét. – És észrevettünk valamit a matrac alatt, aztán odamentünk kihúzni.

– Volt itt pár… – A másik három kamasz Vilyemre pillantott, aki bizonytalanul elhallgatott, mint aki babonából nem mer többet mondani.

– Farkas? – kérdeztem, mire összenéztek.

– Igen, uram. Pár rühes kis jószág itt szaglászott, és…

– Gondoltuk, hogy…

– Mikor vettétek észre? Mennyi ideje ültetek itt?

Vilyem vállat vont.

– Nem tudom. Pár órája?

– Járt még erre bárki más?

– Dílerek? – Újabb vállrándítás.

– Meg jött egy furgon. Végighajtott a gyepen, egészen idáig, aztán azonnal tovább is hajtott. Nem beszéltünk senkivel.

– A furgon mikor járt itt?

– Nem tudom.

– Még sötét volt. – Ezt az egyik lány mondta.

– Oké. Vilyem és ti is, ha kértek, kaptok reggelit meg valami innivalót. – Odaintettem az egyik rendőrt. – Értesítettük már a szülőket? – kérdeztem.

– Már úton vannak, kivéve az egyikük szüleit – felelte a rendőr, és az egyik lányra mutatott. – Őket nem tudjuk elérni.

– Próbálkozzanak tovább. Vigyék be őket a központba.

A négy kamasz összenézett.

– Ne csesszen már ki velünk – szólalt meg a másik fiú bizonytalanul. Érezte, hogy valamilyen elvrendszer miatt neki ösztönösen tiltakoznia kell az utasításaim ellen, de valójában szeretett volna a beosztottammal tartani. Fekete tea, kenyér, jegyzőkönyvek, unalom és neonfény, teljesen más világ, mint az, ahol a nedvességtől megszívott, ormótlan matrac mutogatja hámló hátát a sötét udvaron.

Megérkezett Stepen Shukman és asszisztense, Hamd Hamzinic. Látványosan az órámra pillantottam. Shukman rám se hederített. Hangosan szuszogva a holttest fölé hajolt. Megállapította a halál beálltát. Hangosan sorolta a megfigyeléseit, Hamzinic pedig jegyzetelt.

– A halál ideje? – kérdeztem.

– Éjfél körül – válaszolta Shukman. Ránehezedett a nő lábára. Az egész test megbillent. Ez arra utalt, hogy valószínűleg nem itt, hanem más jellegű felületen állt be a hullamerevség. – Máshol ölték meg. – Sokaktól hallottam már, Shukman mennyire mestere a szakmájának, de eddig még nem láttam bizonyítékát, miért lenne tehetségesebb bármelyik hozzáértő kollégájánál.

– Kész? – kérdezte az egyik helyszínelőtől. A kérdezett nő még két fotót készített két különböző szögből, majd bólintott. Shukman Hamzinic segítségével megfordította a tetemet. Az elhunyt nő görcsbe merevedve próbált ellenállni neki. Megfordítva kifejezetten groteszk látványt nyújtott, mintha döglött bogarat utánzott volna begörbített karjával, ráadásul enyhén hintázott a hátán.

Szélfútta tincsek alól meredt ránk. Arca riadt fintorba dermedt, mintha szűnni nem akaró meglepetéssel figyelné a helyzetét. Fiatal volt. Csúnyán összevert arcán elkenődött a vastag sminkréteg. Jelenleg nem lehetett megmondani, hogyan nézhetett ki még életében, vajon milyennek ismerték azok, akiknek mondott valamit a neve. Később, amikor a testét már elernyeszti az elmúlás, talán mi is többet megtudunk róla. Felsőtestét vastag rétegben borította a vér, sötéten, mint a sár. Vaku villant, egyszer, sokszor.

– Nini, mi van itt? Csak nem a halál oka? – kérdezte Shukman a mellkason éktelenkedő sebekre bökve.

A nő bal orcáján hosszú, vörös vágás indult lefelé, az álla alá. A pengenyom az arca felét végighasította.

A seb több centiméter hosszan olyan egyenletesen haladt, mintha ecsettel húztak volna vonalat a bőrre. A száj kiszögellésén túl viszont, ahol elkanyarodott az álla alá, ocsmányul tépetté vált, és mély, roncsolt szélű lyukban végződött vagy kezdődött. A nő világtalan tekintettel meredt rám.

– Csináljon pár fotót vaku nélkül is – mondtam.

Nem én voltam az egyetlen, aki félrenézett, miközben Shukman mormogva folytatta a vizsgálatot – túlságosan perverznek éreztem a bámészkodást. Az egyenruhás mise-en-szín technikusok, akiket a belsős szlengben csak mektekeknek hívtunk, egyre táguló körben fésülték át a terepet. Felforgatták a szemétkupacokat és feltúrták a sárban kirajzolódó keréknyomokat. Számozott táblácskákat tettek le a földre, és fényképeztek.

– Egyelőre ennyi – jegyezte meg Shukman. – Menjünk innen. – Páran hordágyra emelték a testet.

– Jézusom, takarják már le valamivel! – szóltam rájuk. Valaki kerített egy pokrócot, és mindannyian megindultak Shukman autója felé.

– Ma délután nekilátok – közölte a halottkém. – Benéz? – Kurta fejmozdulatomat bárhogyan lehetett értelmezni.

– Naustin! – kiáltottam. Úgy helyezkedtem, hogy Corwi éppen hallótávolságban legyen. A rendőrnő felnézett, és kicsit közelebb húzódott.

– Felügyelő úr? – kérdezte Naustin.

– Mi a véleménye?

A kávéjába kortyolt és idegesen végigmért.

– Prosti? – kérdezte végül. – Ez az első benyomásom, felügyelő úr. Egy összevert, meztelen nő ezen a környéken? Ráadásul… – Az arcára mutatott, széles mozdulatokkal sminkelést imitált. – Prosti.

– Összekapott a kuncsafttal?

– Lehet, de… Ha csak a testén lennének sebek, érti, akkor nem nagy ügy, mondjuk, a nő nem volt hajlandó azt tenni, amit a kuncsaft akar, ilyesmi. A fickó feldühödik, odacsap. De ez… – Kelletlenül megérintette az arcát még egyszer. – Ez más.

– Egy elmebeteg műve?

Naustin vállat vont.

– Lehetséges. Megvágja, leszúrja, kihozza ide. Pofátlan gazember. Szarik rá, hogy mindenképpen megtaláljuk a testet.

– Pimasz vagy ostoba.

– Esetleg pimasz és ostoba.

– Szóval van egy pimasz, buta szadistánk – jegyeztem meg. Naustin felhúzta a szemöldökét. Talán, árulta el a tekintete.

– Jól van – folytattam. – Induljunk ki ebből. Járja végig a környékbeli lányokat. Vigyen magával egy egyenruhást, aki ismeri a negyedet. Van-e bárki, akinek mostanában gondja támadt valamelyik kuncsafttal? Közöljük le az áldozat fényképét, a név legyen Anonima Valachi. – Úgy gondoltam, egyelőre megteszi az általános név is, amelyet az ismeretlen személyazonosságú nőknél használunk. – Először azonban szeretném, ha kihallgatná Baricihit meg a haverjait. Legyen velük udvarias, Bardo. Megtehették volna, hogy be sem jelentik. Komolyan beszélek. És vigye Yaszeket is. – Ramira Yaszek nyomozónő kiválóan értett a kihallgatásokhoz. – Még délután telefonáljom rám, jó? – Amikor már nem hallhatta, mit beszélek, odaszóltam Corwinak. – Pár évvel ezelőtt ennek az embermennyiségnek a felét sem mozgósíthattuk volna egy utcalány meggyilkolása ügyében.

– Változnak az idők – felelte erre Corwi. Ő sem lehetett sokkal idősebb a halott nőnél.

– Naustin valószínűleg nem túl lelkes, hogy utcalányokkal kell trécselnie, viszont nem tudom, feltűnt-e, de nem panaszkodott.

– Változnak az idők – mondta Corwi ismét.

– Szóval? – kérdeztem érdeklődve. Naustin után pillantottam. Vártam. Eszembe jutott, milyen jó munkát végzett Corwi a Shulban-eltűnés ügyében, amely a vártnál jóval szövevényesebbnek bizonyult.

– Csak arra gondoltam… szóval nem árt, ha más lehetőségeket is számításba veszünk – felelte.

– Hallgatom.

– A nő sminkje – jegyezte meg. – Csupa földszín meg barna, igaz? Vastag rétegben, de mégsem… – A halott lány démoni csábítóként csücsörített. – És látta a haját? – Láttam. – Nem festett. Tegyünk egy kört a GunterStrászon, az aréna mellett, ahova a lányok járnak. A kétharmaduk platinaszőke, ha nem csalódom. A többi meg fekete, vérvörös vagy valami más, harsány színű szart használ. Meg… – Úgy simított a levegőbe, mintha tincseket tapogatna. – Kosz ide vagy oda, sokkal egészségesebb a haja, mint az enyém. – Frizurája tört hajvégei közé túrt.

A legtöbb besźeli utcalány, különösen azokban a negyedekben, mint ez itt, eléggé egyértelmű fontossági sorrend szerint élt – étel és ruha a gyerekeiknek, feld vagy crack maguknak, étel maguknak, minden más csak ezután következett, a hajápoló balzsam pedig valahol a lista végén kaphatott helyet. A csoportban álldogáló rendőrökre pillantottam, az indulni készülő Naustinra.

– Oké – mondtam végül. – Ismeri a környéket?

– Hát egy kicsit kiesik, az a helyzet – válaszolta Corwi. – Ez már igazából nem is Besźel. Az én körzetem Lestov. Néhányunkat onnan hívtak át, amikor befutott a riasztás. De pár éve lehúztam itt egy kis időt… szóval úgy-ahogy eligazodom.

Már maga Lestov is peremvidéki kertváros volt, jó hat kilométerre a belvárostól, és mi még onnan is délre álltunk éppen, a Yovic-híd túloldalán, azon a szűk földdarabon, amely a Bulkya-öböl meg a tengerbe ömlő folyó torkolata között bújik meg. Kordvenna formailag ugyan sziget, de nagyon közel van a szárazföldhöz, és a kettőt rendkívül sok ponton kapcsolják össze a mára teljesen lepusztult ipari létesítmények. Lakótelepek, raktárépületek és végtelen graffitikígyókkal összeláncolt kisboltok világa volt ez, éppen annyira távol Besźel szívétől, hogy a belvárosi szegénynegyedekkel ellentétben erről könnyen meg lehetett feledkezni.

– Mennyi ideig szolgált itt? – kérdeztem.

– A szokásos fél évet. Pont az a hely, amilyennek elképzeli. Zsebtolvajok, rivalizáló gyerekbandák, kábítószer, prostik.

– Gyilkosság?

– Az csak kétszer vagy háromszor fordult elő, amíg itt dolgoztam. Drogos késelések. De általában ez a legtöbb. A bandáknak van annyi eszük, hogy a gyilkossági csoport bevonása nélkül, mindenféle ügyes megoldásokkal szívassák meg egymást.

– Valaki akkor nagyon elcseszett valamit.

– Aha. Vagy nem érdekelte az egész.

– Rendben – mondtam. – Szeretném, ha ráállna erre az esetre. Van valami fontos dolga éppen?

– Semmi olyasmi, ami nem várhat.

– Akkor mostantól egy kis időre dolgozzon nekem. Megvannak még az itteni kapcsolatai? – Corwi elgondolkodva fintorgott. – Ha igen, próbálja meg felhajtani őket. Ha nem, akkor elegyedjen szóba a helyiekkel, tudakolja meg tőlük, kik állnának velünk szóba. Terepmunkát akarok látni. Füleljen, járja végig ezt a lakótelepet… mi is a neve?

– Pocostfalva. – Corwi nevetéséből egy csepp vidámság sem érződött ki. Megértően bólintottam.

– A falu pedig a béke szigete, mint tudjuk – mondtam. – Nézzük meg, mire jut.

– A komisszárom nem lesz boldog.

– Majd én beszélek vele. Bashazin, ugye?

– Elintézi? A helyettese leszek?

– Egyelőre ne szaladjunk ennyire előre. Pillanatnyilag csak annyit kérek, hogy minden energiáját fordítsa erre az ügyre. És személyesen nekem jelentsen. – Megadtam az irodai számomat és a mobilomét is. – Később majd megmutogathatja Kordvenna szépségeit. Illetve… – Futó pillantást vetettem Naustinra, és láttam, hogy ez Corwi figyelmét sem kerülte el. – Legyen éber.

– Naustinnak valószínűleg igaza van. Esélyes, hogy csak egy szadista szórakozik ennyire pofátlanul, főnök.

– Esélyes. Addig is derítsük ki, miért ilyen ápolt az áldozatunk haja.

Az ösztönök fontosak. Mindannyian tudtuk, hogy Kerevan komisszár még utcai járőrként teljesen logikátlan nyomok láncolatát követve oldotta meg több esetét, és azt is, hogy Marcoberg főfelügyelő minden hasonló áttörés nélkül, kizárólag fárasztó gürcölésnek köszönhette egészen tűrhető hatékonyságát. A megmagyarázhatatlan, apró ötletszikrát nem mertük megérzésnek hívni, nehogy ezzel kihívjuk magunk ellen az univerzum haragját. Ettől függetlenül létezett, és mindenki tudta, hogy csak megérzésről lehet szó, ha egy nyomozó csókot lehelt az ujjára, majd gyorsan megérintette a mellkasát, ahol elméletileg Warshának, a megmagyarázhatatlan ihlet védőszentjének az amulettje lógott.

A két járőr, Shuskil és Briamiv először meglepődött, aztán felháborodott, végül pedig megsértődött, amikor rákérdeztem, minek mozdították el a matracot. Úgy döntöttem, megrovást kapnak majd – ha elnézést kértek volna, hagyom az egészet. Mostanság azonban elkeserítően gyakran trappoltak végig rendőrbakancsok a vérnyomokon, és akkor ne is beszéljünk az elkent és használhatatlanná vált ujjlenyomatokról, az eltűnt vagy rosszul tárolt mintákról.

A nyílt térség szélén újságírók maroknyi csapata gyülekezett. Valdir Mohli, valamilyen Petrus, egy Rackhaus nevű fiatal fickó meg még páran.

– Felügyelő! – kiáltották. – Borlú felügyelő! – Még egy Tyadort is hallottam.

A helyi sajtó többnyire udvariasan bánt velünk, és meg tudtam értetni velük, ha valamit nem akartunk nyomtatásban látni. Az elmúlt években azonban megjelent néhány hatásvadász, agresszív sajtótermék is, amelyek brit és észak-amerikai lapokat másoltak, sőt pár esetben konkrétan azoknak a helyi változataként indultak. A folyamat elkerülhetetlennek látszott, mert az igazat megvallva, a nagy múltú újságjaink higgadt hangvétele túlságosan gyakran fulladt unalomba. Nem az új lapok szenzációhajhász hozzáállása jelentett gondot, sőt még csak nem is ifjú titánjaik idegesítő stílusa, hanem éppen az, hogy a fiatal újságírók szolgaian követtek egy olyan hozzáállást, ami már születésük évében elavultnak számított. Ott volt például Rackhaus, aki a Rejal! nevű hetilapnak dolgozott. Ha úgyis tudta, hogy nemet fogok mondani, amikor olyasmit akart kiszedni belőlem, amiről nem kívántam beszélni, ha fiatal rendőröket próbált megvesztegetni – néha sikerrel –, akkor aztán teljesen kár azzal jönnie, hogy: „A közvéleménynek joga van megtudni az igazságot!”

Amikor ezt először hallottam tőle, nem is értettem, mit akar. Besź nyelven az „igazság” szónak pont olyan sok jelentése van, hogy hirtelen nem is illett ebbe az ellentmondást nem tűrő kontextusba, és kénytelen voltam visszafordítani angolra, amit viszonylag folyékonyan beszélek, hogy értelmezni tudjam, mit akar. Rackhaus makacsul ragaszkodott a klisékhez, még akkor is, ha ez az érthető kommunikáció rovására ment. Nem lepődtem volna meg, ha egyszer addig nem hagy békén, amíg acsarogva keselyűnek vagy dögevőnek nem nevezem.

– Tudják jól, mit fogok mondani – közöltem a riporterekkel a kihúzott rendőrségi szalag túloldaláról. – Délután sajtótájékoztatót tartunk a gyilkossági csoport központjában.

– Mikor? – Vaku villant.

– Időben meg fogja tudni, Petrus.

Rackhaus mondott valamit, de elengedtem a fülem mellett. Amikor sarkon fordultam, tekintetem önkéntelenül elkalandozott a lakótelepen túlra, ahol a mocskos téglaépületek között véget ért a GunterStrász. A betonon szemetet sodort a szél. A hely akárhol lehetett volna. Egy öregasszony totyogó, ingatag léptekkel távolodott a másik irányba. Váratlanul megfordult, és visszapillantott rám. A hirtelen mozdulat meglepett, és farkasszemet néztem vele. Először arra gondoltam, hátha közölni akar velem valamit. Aztán rögzült bennem az összkép, a ruházata, a tekintete, a testtartása, a járása.

A következő pillanatban belém nyilallt a felismerés, hogy az öregasszony nem is a GunterStrászon sétál, és valójában nem is láthatnám.

Azonnal elkaptam a tekintetemet, és az idős nő pontosan ugyanígy tett. Az égre pillantottam, ahol egy repülőgép éppen ereszkedni kezdett. Amikor néhány másodperc múlva visszafordultam és észrevétlenítettem a nehézkes léptekkel távolodó öregasszonyt, az ő idegen utcája helyett gondosan csak a közeli, helyi GunterStrász homlokzatait méregettem, a lehangoló zónát.

2

Megkértem az egyik rendőrt, hogy vigyen el kocsival Lestov északi részére, és tegyen ki a híd közelében. Nem igazán ismertem ezt a környéket. Természetesen jártam már a szigeteken, iskoláskoromban elvittek a romokhoz, és olykor-olykor azóta is megfordultam errefelé, de nem tartozott a megszokott kis zónámba. A pékségek és műhelyek falára erősített útjelző táblácskáknak köszönhetően viszont könnyen meg lehetett találni a fontosabb helyi nevezetességeket, és én is így jutottam el az egyik takaros kis tér közepén található villamosmegállóhoz. Egy homokóra logóval ellátott idősek otthona meg egy fűszeres között várakoztam a mindent betöltő fahéjillatban.

Amikor végül befutott a csilingelő, rázkódó villamos, nem ültem le, bár csak félig volt tele a szerelvény. Tudtam, hogy mire innen eljut Besźel északi sarkába, szép lassan megtelik utasokkal. Az ablakhoz húzódtam, és onnan bámultam a várost, a sok ismeretlen utcát.

Eszembe jutott az áldozat, a matrac alatt heverő test idomtalan tömege, a körülötte szimatoló kóbor állatok. Előhúztam a mobilomat és felhívtam Naustint.

– A nyomszakértők a matracot is megvizsgálják, igaz?

– Gondolom, igen, uram.

– Nézzen utána. Ha a laborosok már intézik, nincs baj, de Briamiv meg a cimborája egy közepesen összetett mondattal sem boldogul. – Talán a nő csak most kezdte az ipart, és egy héttel később már platinaszőkén került volna elénk.

Ezek a folyóparti negyedek mind útvesztők, és sok helyi épület legalább száz, némelyik pedig több száz éves. A villamos olyan kerülőutakon csörömpölt, ahol Besźel, vagyis a számunkra is látható negyede teljesen beszűkült: a falak egymás felé dőltek, a tetők mintha össze akartak volna hajolni felettünk. A jármű imbolygott, és néha lassítani kellett a helyben meg a másik térségben tolakodó autók miatt, majd egyszer csak elérte azt az átmeneti régiót, ahol a besźeli épületek többsége műkincskereskedésekké változott. Ennek a szakmának kifejezetten jól ment, már amennyire bármi is jól ment a városban az elmúlt években; rengetegen pucolták ki örökölt lakásaikat, hogy pár besźmárkáért túladjanak kisuvickolt, kicsicsázott antikvitásaikon.

Akadtak optimista vezércikkek is. Miközben a politikusok továbbra is bőszen ordítoztak egymással a városházán, az újonnan alakult pártok közül sokan összedolgoztak, hogy valóban Besźel boldogulása legyen az első. Minden csepp külföldi tőkét – és mindenki őszinte meglepetésére tényleg csurrant-cseppent valami külföldről – dicshimnusz fogadott. A közelmúltban néhány nemzetközi csúcstechnológiai óriáscég is megjelent nálunk, habár ehhez valószínűleg nem sok köze lehetett annak a buta önreklámnak, ami a rendkívül visszafogott „Szilícium-öböl” néven hivatkozott Besźelre.

Val király szobránál szálltam le a villamosról. A belvárosban nyüzsgött a tömeg: lépésenként meg kellett állnom és szabadkozva kerülgetni mind a helybélieket, mind a turistákat, másokat pedig láttalanítani, mire végre eljutottam a főhadiszállásunk szögletes betontömbjéhez. Két turistacsoportot besźeli idegenvezetők terelgettek előttem. Megálltam a lépcsősoron, és onnan néztem le az UropaStrászra. Többszöri próbálkozásra lett csak térerőm.

– Corwi?

– Főnök?

– Maga jól ismeri azt a környéket. Van arra bármi esély, hogy áthágással van dolgunk?

A kérdést több másodperces csend követte.

– Nem valószínű. A környék többé-kevésbé totál, Pocostfalva meg az egész lakótelep pedig százszázalékosan az.

– A GunterStrász egy része viszont…

– Igen, de… A legközelebbi átfedett régió több száz méterre van onnan. Ezt már nem… – A gyilkos vagy a gyilkosok rendkívül nagy kockázatot vállaltak volna ezzel. – De azt hiszem, semmit sem zárhatunk ki – tette hozzá.

– Rendben. Majd jelentsen, hogy boldogul. Hamarosan jelentkezem.

A folyamatban lévő ügyeimmel kapcsolatban bőven akadt még papírmunkám. Az iratokat körkörös mintákba rendeztem, ahogyan a leszállásra készülő repülők keringenek a pálya felett. Egy nőt agyonvert a barátja, aki eddig a nevére kiadott körözés és a repülőtérre küldött fényképek ellenére is kisiklott a markunkból. Ott volt a Styelim nevű idős férfi esete, aki tetten ért egy drogfüggő betörőt, mire ő a saját villáskulcsával ütötte agyon. Ezt az ügyet egyszerűen nem tudtuk lezárni. Egy rasszista támadó beleverte egy Avid Avid névre hallgató fiatalember arcát a járdaszegélybe, és vérző fejjel otthagyta az utcán, a falra festett „koszos ébru” felirat alatt. Ezt az ügyet a különleges ügyosztály egyik munkatársával, Shenvoi kollégával koordináltam, aki nem sokkal Avid meggyilkolása előtt a besźeli szélsőjobbos csoportokban dolgozott beépített ügynökként.

Éppen az íróasztalomnál ebédeltem, amikor felhívott Ramira Yaszek.

– Most fejeztük be a kölykök kihallgatását, uram.

– És?

– Adjon hálát az égnek, amiért nem ismerik a jogaikat, mert ha kicsit is értenének hozzá, Naustint most rögtön feljelentették volna. – Megdörgöltem a szememet és lenyeltem a falatot.

– Mit művelt?

– Barichi haverja, Sergev feleselni kezdett, mire Naustin lekevert neki egy embereset, és közölte, hogy őt tartja a fő gyanúsítottnak. – Hangosan káromkodtam. – Nem volt vészes pofon, meg legalább így könnyebben gudkopolhattam. – A gudkop és badkop az angolból jött, a jó zsaru-rossz zsaru szópárt vettük át és alkottunk belőle igét. Naustin azok közé tartozott, akik túlságosan könnyedén váltottak karcosabb módszerekre. Bizonyos gyanúsítottakkal szemben különösen hatékony módszer, és egyáltalán nem árt nekik, ha kihallgatás közben véletlenül leesnek a lépcsőn, de egy kábítószert rágcsáló, duzzogó kamasz nem tartozik közéjük.

– A lényeg, hogy nem lett gond – folytatta Yaszek. – Stimmelnek a sztorik. Mind a négyen lent lógtak a téren, elvonultak a fák közé. Valószínűleg huncutkodtak is egy kicsit. Pár órát minimum ott maradtak. Eközben történt… és ennél pontosabbat ne várjon tőlük, mert a legtöbb, amit mondani bírtak, hogy „még sötétben”… az egyik lány kiszúrta a gördeszkáspálya mellett, a gyepen közeledő furgont. Nagyon nem foglalkozott vele, mert ezen a környéken éjjel-nappal állandó a forgalom, emberek jönnek-mennek, seftelnek, kihajítják a szemetet, ilyesmik. A furgon tett egy kört, elhagyta a pályát, visszajött. Egy idő után elrobogott.

– Elrobogott?

Egy kézzel a jegyzetfüzetembe firkáltam, a másikkal pedig próbáltam elővarázsolni az e-mailjeimet az asztali számítógépen. A netkapcsolat többször megszakadt közben. A rendszer képtelen volt kezelni a túlságosan nagy csatolmányokat.

– Igen. A sofőr láthatóan nagyon sietett, és nem kímélte a furgont a rossz terepen. A lány ezért figyelt fel rá.

– Adott róla leírást?

– „Szürke.” Semmit sem ért a furgonokhoz.

– Üljön le vele, és nézzenek végig egy csomó fotót furgonokról, hátha kiderül, milyen gyártmány.

– Meglesz, uram. Szólok, ha megtudunk valamit. Ezután még két kocsi vagy furgon érkezett, nem tudni, miért, bár Bariachi szerint üzleti ügyeket intéztek.

– Ezzel viszont máris bonyolultabb a keréknyomok azonosítása.

– Szóval már vagy egy órája smároltak a fák között, vagy tudom is én, mit műveltek, amikor a lánynak eszébe jutott megemlíteni a furgont, és kitalálták, hogy odamennek, hátha szemetet rakott le. Azt mondják, néha egészen jó dolgokat lehet találni, régi lemezjátszót, cipőt, könyvet, mindenféle vackot kidobálnak az emberek.

– És megtalálták a lányt. – Néhány levél csak megérkezett közben. Az egyiket a mektekek fotósa küldte. Kattintottam, és görgetni kezdtem a képek között.

– Megtalálták a lányt.

Gadlem komisszár az irodájába hívatott. Halk szavú színpadiasságát és maníros nyájasságát sok mindennek lehetett nevezni, csak kifinomultnak nem, de sohasem szólt bele abba, hogyan végzem a munkámat. Leültem, és türelmesen vártam, amíg szitkozódva kopogott a billentyűzeten. A monitor oldalára ragasztott fecnikre valószínűleg az adatbázisok jelszavait firkálták.

– Na – mondta végül. – A lakótelepen, igaz?

– Igen.

– Hol is van ez?

– A déli külvárosban. Fiatal nő, leszúrták. Már Shukmannál van.

– Prostituált?

– Lehetséges.

– Lehetséges – ismételte, és kagylót formázó kezét a füléhez emelte –, de talán mégsem. Hallom ám. Nos, akkor hajrá, menjen a szimata után! És ha valaha kedve támad megosztani velem, honnan jönnek ezek a „talán mégsem”-ek, akkor ne habozzon, jó? Ki a helyettese?

– Naustin. És besegít egy járőr is. Corwi a neve. Első fokozatú közrendőr. Jól ismeri a környéket.

– A körzete? – Biccentettem. Tulajdonképpen így is lehetett mondani.

– Milyen ügyei vannak még?

– Az asztalomon? – Felsoroltam az összeset. A komisszár bólintott. Felgyűlt ügyek ide vagy oda, engedélyt kaptam, hogy félretegyem mindet, és Anonima Valachivel foglalkozzak.

– Szóval az egészet végignézte?

Este tíz felé járt. Több mint negyven óra telt el azóta, hogy megtaláltuk az áldozatot. Corwi vezetett – meg sem próbálta elfedni valamivel az egyenruháját, pedig jelzés nélküli autóval keringtünk a GunterStrászt körülvevő utcákon. Előző éjjel nagyon későn értem haza, de már reggel ezt a környéket jártam, és most megint itt voltam.

A szélesebb utcákon és a közelükben akadt néhány átfedett régió, viszont éppen eléggé távol jártunk a belvárostól, ezért a környék nagyrészt totálnak számított. Pár ódon besźeli ház, néhány meredek, csapott tető és soktáblás ablak: a megrogyott gyárak és raktárépületek sok évtizedes múltjuk ellenére mára csak szilánkosra tört ablaküvegekkel és félig üres csarnokokkal büszkélkedhettek, bár a legtöbb amúgy is kihaltan tátongott. Bedeszkázott kirakatokat láttam. Ráccsal védett kisboltokat. Az igazán régi házakon még fel lehetett fedezni a klasszikus besźeli homlokzatok omladozó maradványait. Egyes épületeket átalakítottak, és templomok vagy drogtanyák lettek belőlük: mások már kiégtek, és úgy álltak ott, mintha elnagyolt szénrajzok lennének.

Az utcákon alig jártak emberek, de nem volt teljesen kihalt a környék. A házak előtt ácsorgó alakok mintha az utca szerves részei lettek volna, akik soha el sem mozdulnak onnan. Reggel gyérebbnek tűnt a forgalom, bár nem számottevően.

– Látta, hogyan boncolta fel Shukman a testet?

– Nem. – Hol az elsuhanó utcákat néztem, hol a térképre pillantottam. – Már végzett, mire odaértem.

– Kényes a gyomra?

– Nem.

– Persze… – Corwi mosolyogva bekanyarodott a következő sarkon. – Ellenkező esetben is ezt kellene mondania.

– Igaz – válaszoltam, bár nem volt az.

Corwi sorba megmutogatta a környék jellegzetes helyszíneit. Nem árultam el neki, hogy aznap reggel éppen azért jöttem Kordvennába, hogy magamba szívjam a környék hangulatát.

Corwi azért nem cserélte le az egyenruháját, mert ha valaki mégis kiszúrna minket, nem az lesz az első gondolata, hogy civil ruhások akarják csapdába ejteni – viszont nem is egy véraláfutással érkeztünk, mint ahogyan itt a kékre-feketére festett járőrautókat nevezték, tehát nem kellemetlenkedni akarunk. Bonyolult etikettnek kellett megfelelni errefelé.

A legtöbb járókelőt mi is láthattuk, mert Besźelben voltak. A szegénység alaposan leamortizálta az amúgy is visszafogott, jellegtelen szabású és színű besźeli ruhákat, a város divatmentes divatját. Akadtak kivételek is – néhányszor rögtön rájöttünk, hogy ők máshol vannak, és gyorsan láttalanítottuk őket, de a fiatalabb besźeliek mintás pólókat és a szüleikhez képest jóval színesebb ruhákat hordtak.

A besź férfiak és nők többsége (vagy ezt felesleges is mondani?) semmi különöset nem csinált, csak egyik helyről tartott a másikra, az esti műszakból vagy egy ismerőstől hazafelé, esetleg a boltba. Mégis pusztán attól enyhén fenyegetővé vált az utca, hogy a lassan guruló autóból néztük, és végül láttunk is annyi kétes kis ügyletet, amiből kiderült, nem az üldözési mánia dolgozik bennünk.

– Ma reggel sikerült beszélnem néhány régi helyi kapcsolatommal – mondta Corwi. – Arról érdeklődtem, hallottak-e bármit az esetről. – Közben áthajtott egy sötétbe burkolódzó útszakaszon, ahol megborult az átfedettség aránya, és addig egyikünk sem szólt semmit, amíg vissza nem értünk az ismerős, magas art deco utcalámpák közé. A lámpák fénykörében – az oszlopok sora enyhe ívben nyúlt előttünk a sötétbe, mintha egy torzított perspektívájú fotón néztük volna az utcát – nők ácsorogtak, és a falnak támaszkodva árulták a testüket. Gyanakodva figyelték a közeledő autót.

– Nem jártam sok sikerrel – fejezte be Corwi kis késéssel.

Reggeli expedíciójára még fényképet sem vitt. Ilyen korai időpontban kizárólag a tisztes életű kapcsolatait kérdezhette ki: italbolti eladókat, az üres házakban megtelepedett, ideiglenes templomok lelkészeit, a kihalófélben levő munkás-papok utolsó hírmondóit, ezeket a bátor öregembereket, akik sarló-kalapácsos tetoválást viseltek a bicepszükön vagy az alkarjukon, a könyvespolcaikat pedig zsúfolásig pakolták Gutiérrez, Rauschenbusch vagy Canaan Banana besźre fordított műveivel. Beszélt a lépcsőkön üldögélő semmittevőkkel is. Tények híján egyelőre csak annyit kérdezhetett, mit tudnak a Pocostfalván történtekről. A gyilkosságról mind hallottak, de senki sem szolgált érdemi információval.

Most már fényképet is hoztunk magunkkal. Shukmantól kaptam, azt lobogtattam, amikor kikászálódtam az autóból. Szó szerint lobogtattam, hogy a lányok is lássák, csak ezért jöttünk, nem akarunk letartóztatni senkit.

Corwi ismert néhány lányt korábbról. Cigarettáztak és minket bámultak. Hideg volt, és mint mindenki más, én is ösztönösen a harisnyás lábukra néztem. Természetesen nem tettünk jót az üzletnek – amint a körülöttünk elsétáló helyiek felnéztek a járdáról, és észrevettek minket, már el is kapták a tekintetüket. Rendőrautó lassított mellettünk – valószínűleg könnyű prédára számítottak –, de amikor a két járőr észrevette Corwi egyenruháját, tisztelegve elhajtottak. Intettem a távolodó hátsó lámpák felé.

– Mit akarnak? – kérdezte az egyik nő. Magas sarkú, olcsó csizmát viselt. Megmutattam neki a fotót.

A boncnokok szépen rendbe hozták Anonima Valachi arcát. Maradtak azért külsérelmi nyomok – a vágások még az alapozó alatt is látszottak. Ezeket el is tüntethették volna a fényképről, de a sebek látványa olykor felzaklatta a tanúkat, ami viszont hasznunkra lehetett kihallgatás közben. A fotó még azelőtt készült, hogy leborotválták volna a halott nő koponyáját. Nem tűnt békésnek a képen. Inkább türelmetlennek látszott.

– Nem tudom, ki ez – mondták egymás után. – Nem, nem tudom, ki ez.

A lányok arcán a felismerés szikrája sem villant fel. A sötétség peremén tébláboló kuncsaftok nagy bánatára mind a lámpa szürkés fénykörébe gyűltek, körbeadták a fotót, és akár együttérzőn mormoltak, akár hallgattak, biztosra vettem, hogy valóban nem látták még soha.

– Mi történt vele? – Elővettem a névjegyemet, és átnyújtottam a kérdezőnek. Sötét bőréből ítélve sémita vagy török felmenői lehettek, de akcentus nélkül beszélte a besźt.

– Ezt próbáljuk kideríteni.

– Veszélyben vagyunk?

Erre hirtelen nem tudtam mit felelni. Corwi válaszolt helyettem.

– Ha úgy gondoljuk, Sayra, azonnal szólunk.

Megálltunk egy biliárdszalon előtt, ahol egy csapat fiatalember itta a karcos bort a bejáratnál. Corwi egy darabig tűrte kéjenc megjegyzéseiket, aztán körbeadta a fényképet.

– Miért jöttünk ide? – Ezt nagyon halkan kérdeztem.

– Ifjú gengszterek a ranglétra legalján, főnök – felelte Corwi. – Csak azt nézze, mit reagálnak. – De ha tudtak is bármit az ügyről, az arcuk kifejezéstelen maradt. Visszaadták a fotót, és közönyösen eltették a névjegyemet.

Ezt aztán megismételtük még több helyen, majd minden egyes alkalommal vártunk még pár percet az autóban, kicsit távolabb, hátha bármelyik társaságban akad egy-egy háborgó lelkiismeretű illető, aki így biztonságban odasomfordálhat hozzánk, és renitens módon megoszthat velünk valamit, ami segítene meghatározni a halott nő személyazonosságát, vagy kideríteni, kik a hozzátartozói. Senki sem tett így. Rengeteg embernek adtam névjegyet, és lefirkantottam a noteszembe annak a néhánynak a nevét és személyleírását, akik Corwi szerint számítottak errefelé.

– Többé-kevésbé minden régi ismerősömmel beszéltünk – állapította meg végül. Páran tudták Corwiról, kicsoda, de nem úgy tűnt, mintha ettől másképpen viszonyultak volna hozzá. Már hajnali kettő is elmúlt, amikor úgy döntöttünk, aznapra befejeztük. A félhold fakón derengett az égen: az utolsó beszélgetés után egyszerűen csak álltunk az utcán, ahonnan már a legkitartóbb éjszakai baglyok is eltűntek.

– Még mindig fogalmunk sincsen, kicsoda. – Ez láthatóan meglepte Corwit.

– Elintézem, hogy kiplakátoljuk vele a környéket.

– Ez komoly, főnök? És ebbe a komisszár is bele fog egyezni? – Halkan beszélgettünk egy üres telek mellett. A drótkerítés hálójába akasztottam az ujjamat, úgy néztem a betontömbök között sarjadó gazt.

– Persze – feleltem. – Rá fog bólintani. Nem olyan nagy kérés.

– Azért néhány egyenruhást lefoglal pár órára, ami sok is lehet… főleg úgy, hogy az áldozat…

– Valahogyan muszáj kiderítenünk, ki volt. A rohadt életbe, ha másként nem megy, majd ragasztgatok én. – Az összes ügyosztálynak küldetek a plakátokból. Amikor megtudjuk Anonima rendes nevét, amint kiderül, hogy valóban igaz tétován összerakott elméletünk, akkor még ez a kevés erőforrásunk is elapad. Egy olyan üresjáratból próbáltunk hasznot húzni, ami hamarosan magától is véget ér.

– Maga a főnök. Főnök.

– Nem igazán, de erre a kis időre még igen.

– Indulhatunk? – Corwi az autó felé intett.

– Elsétálok a villamosig.

– Komolyan? Ne csinálja, órákig tart, mire hazaér. – De egy intéssel útnak engedtem, és elindultam. A csendet csak a lépteim hangja és néhány felhergelt kutya csaholása törte meg a házak mögül, és némán ballagtam arrafelé, ahol lámpáink szürke derengését idegen, narancssárga lámpafény mosta el.

Shukman a boncteremben sokkal visszafogottabban viselkedett, mint a terepen. Előző nap éppen Yaszekkel beszéltem telefonon, hogy elkérjem a kölykök kihallgatásáról készült felvételt, amikor Shukman odahívott magához. A hatalmas, ablaktalan helyiségben természetesen hideg volt, és áporodott vegyszerszag terjengett. Legalább annyi elszíneződött fafelületet láttam, mint rozsdamentes acélt. A parafa táblákon vastag csomókban terpeszkedtek a feltűzött papírok.

Mintha minden sarokban és az összes munkaasztal szélén meggyűlt volna a por – amikor viszont végighúztam a kezemet a magasított védőperem tövében futó, szurtosnak tűnő barázdán, egyáltalán nem lett mocskos az ujjam. Az összes folt régi volt. Shukman az egyik acél boncasztal végében állt, előtte pedig egy enyhén elszíneződött lepedő alatt a mi Anonimánk feküdt. Az arca fedetlen maradt, és üres tekintettel meredt a mennyezetre, miközben róla beszéltünk.

Hamzinicre pillantottam. Gyanúm szerint nem sokkal lehetett idősebb a halott nőnél. Tiszteletteljes közelségben, összekulcsolt kézzel várakozott mellettünk. Véletlenül vagy szándékosan az egyik olyan falitábla előtt állt, amelyre a sok felgombostűzött képeslap és emlékeztető közé egy kis méretű, csicsás saháda is felkerült. Hamd Hamzinic azok közé tartozott, akiket Avid Avid gyilkosai szintén ébrunak neveztek volna. A kifejezést manapság főleg a nagyon régi vágásúak vagy a rasszisták használták, néha pedig kifejezetten provokatívan maguk a szitokszó célpontjai: az egyik legismertebb besźeli hiphopcsapatot Ébru WA-nak nevezték.

Persze formailag a kifejezés nevetségesen pontatlan volt, és a felét sem fedte le annak a tág csoportnak, akikre általában használták. Azonban abban a közel kétszáz évben, amióta a balkáni menekültek először megjelentek itt, és a befogadott menedékkérők villámgyorsan feldagasztották a város muszlim populációját, az ébrut, az eredetileg a zsidókra alkalmazott ősi besź szót addig torzították és használták minden új bevándorlóra, míg a végén gyűjtőnév vált belőle. A muszlim jövevények ugyanis Besźel egykori zsidó gettóiba költöztek be.

A két besźeli kisebbség földönfutói hagyományosan olykor már a menekültek érkezése előtt szövetségre léptek, akár a korszak politikai légkörétől függően, akár saját indíttatásból, akár félelmükben. Kevés honfitársam van tisztában azzal, hogy a család középső gyerekének ostobaságát kiemelő tradicionális helyi viccek valójában egy több száz éves humoros párbeszéd leképeződései, amelyek eredetileg Besźel főrabbija és a főimám között zajlottak le, amely a besźeli ortodox egyház mértéktelenségéről szólt. Abban mindketten megegyeztek, hogy az ortodoxok nélkülözik az ábrahámi vallások legöregebbjének bölcsességét, ahogyan a legfiatalabb lendületét is.

Besźelben nagyon rég meghonosodott a DöplirCaffé intézménye, ami valójában egy két részre osztott épület, az egyik felében muszlim, a másikban zsidó kávéházzal, külön konyhával és kiszolgálással, halal és kóser ételekkel. A köztes falat viszont kiütötték, és a két létesítmény egyetlen közös név alatt futott, ugyanazt a cégért használta. A vendégek általában vegyes csoportokban érkeztek, tiszteletteljesen üdvözölték a két tulajdonost, egy asztalnál telepedtek le, és csak addig lépték át a láthatatlan vallási vonalat, amíg a megfelelő oldalon megrendelték az engedélyezett ételeket – leszámítva persze azokat, akik látványosan a másik pultnál kértek, vagy a szabadgondolkodókat, akik mindkettőnél. Az, hogy az adott DöpplirCaffé egy vagy két kávéház-e, csak attól függött, ki kérdezte: ha az adószedők akarták tudni, akkor mindig egynek számított.

A besźeli gettóból mára építészeti emlék lett, ahonnan rég eltűnt mindenféle hivatalos politikai határ, és az omladozó, vén házakat divatossá tették a mostanság beköltözött, gazdag fiatalok. A negyed átalakulását azonban nem lehetett allegóriaként ráhúzni az általános helyzetre, és Hamd Hamzinicnek egészen biztosan rengeteg nehézséget kellett elszenvednie az egyetemen. Hirtelen egy kicsit másként néztem Shukmanra: ismerve a hozzá hasonló korú és temperamentumú embereket, kifejezetten meglepett, hogy Hamzinic nyíltan kimutathatta a munkahelyén a hitvallását.

Shukman nem húzta le a lepedőt Anonimáról. A nő pont kettőnk között feküdt. Valamit csináltak vele, mert most már úgy hevert az asztalon, mintha pihenne.

– E-mailben már átküldtem a jelentésemet – mondta Shukman. – Huszonnégy vagy huszonöt éves nő. Egészségi állapota kielégítő, leszámítva, hogy halott, nyilván. A halál időpontja tegnapelőtt éjszaka, éjfél körül, persze ezt kezeljük rugalmasan. A halál oka több mellkasi szúrt seb. Szám szerint négy, ebből egy a szívébe hatolt. A fegyver hegyes penge vagy vékony tőr lehetett, nem kés. Ezenkívül a fején is van egy súlyosabb sérülés, illetve több szokatlan zúzódás. – Erre felnéztem. – Egy részüket a haja takarta. Oldalról vágták fejbe. – Shukman eltúlzott mozdulattal meglendítette a karját, mintha lassított felvételen szerepelne. – A koponyája bal oldalán találta el. Úgy gondolom, rögtön el is veszítette az eszméletét, de az biztos, hogy legalábbis elkábult. Az egymást követő szúrások adták meg neki a kegyelemdöfést.

– Mivel csapták fejbe?

– Nehéz, tompa tárggyal. Akár ököl is lehetett, bár akkor nagyon méretesnek kellett lennie, ezért erre egyáltalán nem vennék mérget. – Rántott egyet a lepedő sarkán, és profi módon csak a holttest fejének egy részét tette közszemlére. A koponyán ocsmány, lila véraláfutás éktelenkedett. – Voilà! – Intett, hogy lépjek közelebb a leborotvált fejhez.

Megcsapott a tartósítószer szaga. A barna borostában több kis méretű szúrásnyomot vettem észre.

– Ezek mik?

– Nem tudom – válaszolta Shukman. – Nem mélyek. Valamire rázuhanhatott, legalábbis ez az elméletem. – A horzsolások akkorák lehettek, mintha több helyen hegyes ceruzát nyomtak volna a nő fejbőrébe. Nagyjából tenyérnyi területet fedtek le, és szabálytalan elrendezésben pettyezték a bőrt. Volt, ahol pár milliméter hosszú vonalakká híztak, középen egy bemélyedéssel, ami a végek felé egyre sekélyebbé vált, majd teljesen eltűnt.

– Közösülés nyoma?

– A halála előtt nem élt szexuális életet. Ha prostituált volt, akkor talán nem akart engedelmeskedni, és ezért járt pórul. – Bólintottam. Shukman várt. – Már megmosdattuk – folytatta végül. – Az egész testét sár, por, fűnyomok borították, ami nem meglepő, tekintve, hol találtak rá. És rozsda.

– Rozsda?

– Mindenhol. Rengeteg a zúzódás, vágás, horzsolás, ezek főleg a halál beállta után keletkeztek, és sok a rozsdanyom.

Ismét bólintottam, majd bizonytalanul az orvosszakértőre néztem.

– A sebek alapján mit gondol, tudott védekezni?

– Nem. A támadás vagy hirtelen és váratlanul érte, vagy háttal állt a gyilkosának. A holttesten egyébként rengeteg egyéb karcolást találtam. – Shukman fellebbentette a lepedőt, és rámutatott néhány olyan foltra, ahol lenyúzódott a bőr. – Ezekből ítélve hosszan vonszolták a földön. A gyilkosság elkoptatja a testet.

Hamzinic szóra nyitotta a száját, majd megint becsukta. Gyors pillantást vetettem rá, de csak szomorúan ingatta a fejét. Nem, semmi.

3

Az utcákon felbukkantak a plakátok. Elsősorban azon a környéken, ahol Anonimánkat megtalálták, de a halott nő fénymásolt fotójából jutott a forgalmasabb utakra és a bevásárlóutcákra is, Kyezovba, Topiszába meg a többi hasonló negyedbe. Még én is láttam egyet, amikor kiléptem a házból.

Pedig nem is a belváros közelében élek, hanem az óvárostól enyhén délkeletre, a VulkovStrászon, egy hatemeletes tömbház ötödik emeletén. Ez egy erősen átfedett utca – az összefüggő tömbök sorát kifejezetten gyakran töri meg az alteritás, sőt helyenként egész házakat választ el egymástól. A helyi épületek egy, néha három emelettel magasabbak a másik házsorhoz képest, ezért a város hol eltűnik, hol váratlanul a magasba tör, a besź tetők vonala pedig már-már egy lőréses várfokra emlékeztet.

A Mennybemenetel Temploma a VulkovStrász végében áll, és a közeli acélvázas toronyházak úgy magasodnak fölé, mintha valóban ott lennének, még az árnyékuk is rácsmintát vet a templom falára. Az ablakait drótháló védi, de néhány szürkére koszolódott ablaktábla így is hézagosan tátong. Néhány naponta egy halpiac települ ki elé. Rendszeresen szoktam itt reggelizni, amelyhez a háttérzajt az élő kagylókkal megrakott rácsok, jegesvödrök mellett ácsorgó árusok kiabálása szolgáltatta. Itt még a pultok mögött tevékenykedő fiatal nők is úgy öltözködtek, mint egykor nagymamáik, nosztalgikus, fotogén viseletben, konyharuhára emlékeztető kendőben, szürke és piros mintás kötényben, amelyen kevésbé látszottak a halbontás véres nyomai. A férfiak – néha megjátszásból, néha jogosan – úgy festettek, mint akik most szálltak partra a bárkáikról, és a friss fogással egyenesen a macskaköves térre siettek. A besźeli naplopók a standok között őgyelegtek, az árut szaglászták vagy tapogatták.

A magasvasúton zötyögő reggeli vonatok alig pár méterre haladtak el az ablakom előtt. Nem az én városomban zakatoltak. Természetesen nem tettem ilyet, de ha akartam volna, bebámulhattam volna a szerelvényekbe – éppen elég közel csattogtak el az üvegen túl – és elcsíphettem volna a külhoni utasok tekintetét.

Ha visszanéztek volna rám, csak egy sovány, kora középkorú férfit láthattak volna fürdőköntösben a reggeli joghurt és kávé mellett, amint éppen lendületes mozdulattal hajtja ki az újságot – az Inkystort vagy az Iy Déurnemort, esetleg a mindig elkent nyomdafestékű Besźel Journalt, amellyel az angoltudásomat próbáltam szinten tartani. Általában egyedül ébredtem – nagy ritkán előfordulhatott, hogy két velem egykorú nő valamelyike ült mellettem. (Egyikük a besźeli egyetem közgazdásztörténésze, a másik hölgy egy művészeti magazin szerzője. Nem tudtak egymásról, de azt sem bánták volna, ha tudnak.)

Amikor aznap reggel elindultam otthonról, nem messze a ház ajtajától Anonima nézett rám vissza egy hirdetőoszlopról. A szeme ugyan csukva volt, de sikerült annyit igazítgatni és vágni a fényképen, hogy nem halottnak, hanem kábának tűnt. Ismeri ezt a nőt? – kérdezte a kép alatt a felirat. A fekete-fehér fotót matt papírra nyomtatták. Ha igen, hívja a rendőrség gyilkossági csoportját, folytatódott a szöveg, alatta pedig a telefonszámunk állt. Ezek szerint a körzeti rendőrök kifejezetten hatékonyan dolgoztak. Talán az egész negyedet teleragasztgatták. Vagy ki tudja, ha már úgyis tudják, hol élek, esetleg pár stratégiailag fontos ponton elhelyezett, nekem szánt plakáttal akartak megszabadulni a nyaggatásomtól.

A gyilkossági csoport központja pár kilométer a házamtól. Gyalog mentem. Elsétáltam a magasvasút tégla boltívei mellett: a felső rész, ahol a szerelvények zörögnek, máshol van, de a tövében ásító boltívek közül nem mindegyik külhoni. Azokban, amelyeket láthattam, kis üzletek bújtak meg, és akadt pár telegraffitizett alkóv, ahova hajléktalanok húzódtak be. A besźeli rész nyugodt környék, viszont azokon az utcákon, amelyek máshol terültek el, nyüzsögtek a járókelők. Gyorsan láttalanítottam őket, de így elég hosszú időbe telt, amíg átjutottam az utcán. Még el sem értem Via Camirt, ahol le kellett kanyarodnom, amikor Yaszek hívott a mobilomon.

– Megtaláltuk a furgont.

Fogtam egy taxit, amely csigalassan vánszorgott a forgalomban. A Pont Mahest mind nálunk, mind máshol zsúfolva volt járművekkel. Miközben a nyugati rakpart felé araszoltunk, hosszú perceken át bámulhattam a mocskos folyót, a kéményekből kacskaringózó füstöt és a koszos hajókat a dokkokban, amelyek az idegen vízpart – egy irigylésre méltóan szép üzleti negyed – üvegépületeiről visszaverődő fényben fürödtek. Besź vontatóbárkák imbolyogtak a tudatosan figyelmen kívül hagyott vízitaxik nyomdokvizén. A furgon rézsútosan parkolt két épület között. Ezt a részt még csak üres teleknek sem lehetett nevezni, inkább átjáróként szolgált egy import-export vállalat telepe meg egy irodaház között, két forgalmas utcát összekapcsoló, szeméttel és farkasürülékkel teleszórt sikátor. Mindkét végét a helyszínelők szalagjai zárták le, némileg szabálytalanul, mert az átjáró valójában átfedett zóna volt, de ritkán használták, ezért az efféle kreatív szabályértelmezés megszokottnak számított ilyen esetekben. A kollégáim a jármű körül serteperéltek.

Yaszek lépett mellém.

– Főnök.

– Corwi úton van már?

– Igen, szóltam neki. – Ha zavarta is, hogy szereztem magamnak egy rendőrt beosztottnak, nem tett rá megjegyzést. A furgonhoz vezetett. Öreg, rozzant Volskwagen volt, rettenetes állapotban. Inkább piszkosfehérnek tűnt, mint szürkének, mert vastagon borította a mocsok.

– Végeztek az ujjlenyomatvétellel? – kérdeztem, és gumikesztyűt húztam. A mektekek bólintottak, és folytatták a munkát.

– Nem volt bezárva – mondta Yaszek.

Kinyitottam az ajtót. Megbökdöstem a felhasított üléshuzatot. A műszerfalra egy szent bólogató, műanyag szobrát erősítették. A kesztyűtartóban elnyűtt autóstérképet meg egy kupac földet találtam. Átpörgettem az atlaszt, de semmi érdekeset nem láttam benne: hagyományos besźeli kiadás volt, bár olyan régi, hogy még fekete-fehérben nyomtatták.

– Szóval honnan tudjuk, hogy ezt kerestük? – Yaszek a furgon hátuljához vezetett, és felrántotta az ajtót. Odabent még több földet láttam, az orromat pedig megcsapta a jellegzetesen dohos, de nem gyomorforgató szag, némi rozsda-és penészaromával keveredve. A földrétegen műanyag kötelek és kacatok hevertek. – Ez meg micsoda?

Körültapogattam odabent. A rakteret megtöltötték a kis méretű fémvackok. Egy apróbb motor, ki tudja, miféle szerkezet maradványa – amikor megérintettem, megbillent –, egy elromlott tévékészülék, meghatározhatatlan rendeltetésű alkatrészek, csavarmenetes fémdarabok. A földdel borított ponyván hevertek, és mindet vastag rozsdaréteg fedte, meg az oxidáció himlőhegei borították.

– Látja? – Yaszek a padlón éktelenkedő foltokra mutatott. Ha nem ilyen közelről nézem, akár olajtócsának is gondolhattam volna. – Több bejelentést is kaptunk az elhagyatott furgonról. A kiérkező rendőrök látták, hogy nyitva az ajtaja. Fogalmam sincs, tudtak-e a felhívásunkról, vagy amúgy is alaposan átvizsgálták volna a járművet, mindenesetre nagy mázlink van. – Az egyik körüzenetünk, amit előző reggel minden besź járőrnek felolvastak, mindenkit nyomatékosan felszólított, hogy minden szürke színű járművet vizsgáljanak meg és jelentsenek a gyilkossági csoportnak. Szerencsénkre ezek a rendőrök nem hívták azonnal a közteresek vontatóját. – Feltűnt nekik a trutymó a padlón, és bevizsgáltatták a laborral. Még folyamatban van az azonosítása, de a vércsoport megegyezik Anonimáéval, és hamarosan biztosabbat fogunk tudni.

Lehajoltam, és vakondként túrtam a súlyos kacatréteg alá. Finom mozdulatokkal terítettem félre a szemetet. Amikor visszahúztam a kezemet, vöröslött. Egyesével megemelgettem több tárgyat is, hogy érezzem a súlyukat. A motorra emlékeztető valamit a kiálló csövénél fogva meg lehetett lendíteni: nehéz holmi volt, ha eltalált valamit, azt ripityára törte. Viszont nem láttam rajta friss karcolásokat, és se vér, se hajcsomó nem tapadt rá. Valószínűleg nem ez lehetett a gyilkos fegyver.

– Semmit sem vettek ki a furgonból?

– Nem. Iratokat sem találtunk. Az egész járművet kipucolták, a kacatok maradtak csak benne. Pár nap múlva befutnak a laboreredmények.

– Túl sok itt a szemét – jegyeztem meg borúsan. Közben megérkezett Corwi. A sikátor két végében elhaladó járókelők lassítottak és a serénykedő mektekeket bámulták. – Nem a túl kevés nyommal lesz baj, hanem a túl sokkal.

– Gondolkodjunk egy pillanatra – folytattam. – Ez a rengeteg kacat csupa rozsda. Az áldozat ezek között hevert. – A nőnek nemcsak a kezét fogta meg a rozsda, hanem az egész testét és az arcát is. Egyértelműen nem arról volt szó, hogy megpróbálta kiásni magát a fémhulladék közül, vagy a fejét akarta védeni. Mire a furgonba került, már öntudatlan volt, esetleg halott, és sokáig tehetetlenül csúszkált a fémhulladék között.

– Hova igyekeztek ezzel a rengeteg szarral? – tűnődött Corwi.

Délutánra meglett a furgon tulajdonosának neve és címe, a rákövetkező reggelre pedig az is kiderült, hogy a vér a mi Anonimánktól származik.

A férfit Mikyael Khuruschnak hívták. A furgon harmadik, hivatalosan legutolsó tulajdonosaként jegyezték, priuszos volt: kétszeres testi sértés és lopás vádjával is ült, legutóbb négy évvel ezelőtt. És… „Ezt hallgassa!”, kiáltott fel Corwi: egyszer bevitték, mert prostit keresett, de a lányok kedvelt helyén egy álruhás rendőrnek tett ajánlatot. – „Szóval valószínűleg rendszeres kuncsaft.” Azóta nem bukkant fel a radaron, de egy szűkszavú informátorunk szerint mindenféle kacatokat árult és vásárolt a város különböző piacain, illetve a hét három napján a boltjában Nyugat-Besźel Mashlin nevű negyedében.

Khuruscht össze tudtuk kötni a furgonnal, a furgont pedig Anonimával – nekünk azonban közvetlen kapcsolatot kellett találnunk. Az irodámban átfutottam a rám váró üzeneteket. Babramunka a Styelim-ügyben. A telefonközpont átküldte a falragaszokra és a két nagy plakátra érkező bejelentéseket. A központnak alig két éve ígérgették azt a fejlesztést, hogy láthassák is a hívó számát.

Természetesen rengetegen telefonáltak, hogy felismerték Anonimát, de a vonal itteni oldalán olyan emberek ültek, akik döbbenetesen jó érzékkel szűrték ki az őrülteket és a telefonbetyárokat, ezért a végén nem sok használható nyom maradt. Valakitől megtudtuk, hogy az áldozat egy kis ügyvédi iroda ügyvédbojtárja volt a Gyedar negyedben, és napok óta nem látták; egy másik névtelen telefonáló váltig állította, hogy „az a Csücsörítő Rosyn nevű riherongy, és ennél többet nem vagyok hajlandó mondani”. Az egyenruhások mindenesetre elkezdtek utánajárni a dolognak.

Szóltam Gadlem komisszárnak, hogy személyesen akarom felkeresni Khuruscht az otthonában, hátha hajlandó ujjlenyomatot meg nyálmintát adni, és válaszolni a kérdéseinkre. Látni szerettem volna, hogyan reagál. Ha nemet mond, bírósági végzést kérünk ellene, és megfigyeljük.

– Rendben – mondta Gadlem. – De ne vesztegesse az időt! Ha nem akar együttműködni, hozza be a seqyestre alapján.

A besźeli törvények ugyan erre valóban lehetőséget adtak, de szívem szerint elkerültem volna. A seqyestre, a „félletartóztatás” azt jelentette, hogy az együttműködést megtagadó tanút vagy érintett személyt hat órán keresztül bent tarthattuk előzetes kihallgatásra. Nem vehettünk tőle mintát, és hivatalosan sem a hallgatásából nem vonhattunk le következtetéseket, sem abból, ha ellenállt. Hagyományosan arra használták, hogy gyanúsítottakból vallomást csikarjanak ki azokkal kapcsolatban, akiknek a letartóztatásához nem volt elegendő bizonyíték. Alkalmanként praktikus időhúzó taktikaként is bevált, ha a gyanúsítottnál fennállt a szökés veszélye. Az ügyvédek és az esküdtek azonban egyre hangosabban tiltakoztak a módszer ellen, és az, akit így tartottak bent, de nem tett vallomást, általában sikeresebben védekezett a bíróságon, mert a rendőrség túlságosan erőszakosnak tűnt. Gadlem régi vágású rendőr volt, akit egyáltalán nem érdekelt a dolognak ez a vonzata, ezért egyértelmű parancsot adott.

Khurusch egy gazdaságilag tetszhalott zónában dolgozott az egyik félgőzzel üzemelő telepen. Kapkodva összerántott csapattal érkeztünk. A helyi rendőrök valamilyen koholt ürüggyel már korábban megbizonyosodtak róla, hogy Khurusch a telepen tartózkodik.

A műhely feletti irodájából vittük el, egy túlfűtött, poros szobából, ahol az iratszekrények közötti résekben műszaki naptárak lógtak a falon, már ahol nem csak a megfakult foltok éktelenkedtek. Miközben elvezettük Khuruscht, a beosztottja bután meredt ránk, és tétován tett-vett az íróasztalán.

Khurusch már akkor tudta, ki vagyok, mielőtt Corwi vagy bármelyik másik egyenruhás felbukkant volna az ajtóban. Eléggé profi volt ahhoz, hogy tisztában legyen vele, határozott fellépésünk ellenére nem letartóztatni jöttünk, ezért akár nemet is mondhatott volna, akkor pedig kénytelen lettem volna engedelmeskedni Gadlem utasításának. Amikor meglátott minket, először egész testében megfeszült – mintha futásnak akart volna eredni, de mégis hova szaladhatott volna? –, aztán engedelmesen követett minket az egyetlen kijáraton át, a falhoz erősített imbolygó vaslépcsőn. Parancsszavakat motyogtam a rádióba, és a lesben álló, fegyveres rendőrök visszahúzódtak. Khurusch egy pillantásra sem látta őket.

Hízásnak indult, izmos férfi volt, kockás ingben, amely pontosan olyan fakónak és porosnak tűnt, mint az irodája. Amikor beléptem a kihallgatószobába, azonnal felém fordította a tekintetét. Yaszek ült, Corwi a falnál ácsorgott. Külön parancsot kapott, hogy nem beszélhet, csak figyelhet. A székhez sétáltam. A beszélgetésről nem készült felvétel. A szó hivatalos értelmében ez nem számított kihallgatásnak.

– Tudja, miért ül itt, Mikyael?

– Fogalmam sincs.

– És azt tudja, hol van a furgonja?

A férfi felkapta a fejét, és a szemembe nézett. Amikor megszólalt, a hangja is megváltozott – hirtelen sokkal bizakodóbbnak tűnt.

– Hát erről van szó? – kérdezte végül. – A furgonról? – Hümmentett egyet, majd lazított merev testtartásán. Továbbra is óvatosnak tűnt, de már sokkal nyugodtabban viselkedett. – Megtalálták? Ezért…

– Megtaláltuk?

– Ellopták. Három nappal ezelőtt. Meglett? Megtalálták? Jézusom. Mi volt… Maguknál van? Visszakaphatom? Mi történt?

Yaszekre néztem. A nő felállt, a fülembe súgott valamit, visszaült és Khuruscht nézte.

– Igen, Mikyael, pontosan ezért van itt – válaszoltam. – Miért, mit gondolt? Tudja mit, ne is mondjon semmit, ne mutogasson, és meg se szólaljon, amíg nem kérdezem. Nem akarom tudni. Elmondom, mi a helyzet, Mikyael. Maga szállítócéget vezet, szóval szüksége van a furgonra. Mégsem jelentette be az eltűnését. – Lopott pillantást vetettem Yaszekre: Így van? Biccentett. – Nem jelentette be az eltűnését. Láttam azt a roncshalmot, és a roncshalom nem barokkos túlzás a részemről, ezért megértem, hogy épeszű embert nem rázna meg az elvesztése. Ettől függetlenül… ha valóban ellopták, akkor nem egészen értem, mi akadályozta meg abban, hogy értesítsen minket, de leginkább a biztosítóját. Hogyan tud dolgozni nélküle?

Khurusch vállat vont.

– Még nem csináltam meg a kárbejelentést. Akartam, de rengeteg dolgom volt…

– Mik, jól tudjuk, mennyire elfoglalt, de azért csak megkérdezem még egyszer. Miért nem jelentette be?

– Nem jutott rá időm. Tényleg rohadtul nincsen ebben semmi gyanús…

– Három napig?

– Meglett? Mi történt vele? Valamire felhasználták, igaz? Mire?

– Ismeri ezt a nőt? Hol volt kedd éjszaka, Mik? – A férfi némán meredt a fotóra.

– Jézusom! – A férfi arcából kifutott a vér. – Valakit megöltek? Jézusom! Elütötték? Cserbenhagyásos gázolás? – Előhúzott egy behorpadt PDA-t, de nem kapcsolta be, hanem felkapta a fejét. – Azt mondta, kedden? Összejövetelen voltam. Kedd este? Az ég szerelmére, egy összejövetelen jártam! – Idegesen szuszogott. – Aznap éjjel lopták el azt az átkozott furgont. A másik húsz ember, aki ott volt, igazolhat!

– Miféle összejövetel? Hol?

– Vyevusban.

– És furgon nélkül hogyan jutott el odáig?

– A kibaszott autómban! Azt nem lopták el. Az Anonim Szerencsejátékosok gyűlésére mentem. – Áthatóan bámultam a férfit. – A kurva életbe, minden héten ott vagyok! Az utóbbi négy évben!

– Amióta kiszabadult a börtönből.

– Igen, amióta kiszabadultam a kurva börtönből. Jézusom, mit gondol, miért kerültem sittre?

– Testi sértés miatt.

– Igen, mert eltörtem a tetves bukmékerem orrát, amikor megfenyegetett a tartozásaim miatt. Mit érdekli? Kedd este egy zsúfolt teremben ültem egy csomó másik ember társaságában.

– Ami meddig is tartott? Legfeljebb két órán át?

– Igen, és utána, kilenckor átmentünk egy kocsmába. Anonim szerencsejátékosok vagyunk, nem anonim alkoholisták. A csoportban van egy nő… Szóval bármelyikük igazolhatja, amit elmondtam maguknak.

Ebben tévedett. A tizennyolc fős csoportból tizenegy nem kívánta feladni a névtelenségét. A gyűlésvezető, egy izmos, sovány, copfos férfi, aki a Zyet, azaz „Babszem” névre hallgatott, nem volt hajlandó megadni nekünk a neveket. Jogosan tette. Kényszeríthettük volna, de minek? Az a hét ember, aki viszont beszélt, megerősítette Khurusch sztoriját.

A nő, akivel állítólag felment szobára, nem szerepelt köztük, de többen igazolták, hogy létező személy. Megtalálhattuk volna, ha nagyon akarjuk, de ennek megint mi értelme lett volna? A mektekek egészen izgalomba jöttek, amikor megtalálták Khurusch DNS-mintáját Anonimán, de ez mindössze pár apró szőrszálat jelentett a nő bőrén, amely a férfi karjáról került oda: tekintve, hogy milyen gyakran pakolt a furgonban, ez önmagában semmit sem bizonyított.

– Akkor meg miért nem szólt senkinek a lopásról?

– Szólt – közölte Yaszek. – Csak a rendőrségnek nem jelentette be. Viszont beszéltem a titkárával, Ljela Kitsovval. Állítólag napok óta megállás nélkül emiatt nyavalygott és dühöngött.

– És mégsem bírta rávenni magát, hogy bejelentse a dolgot? Egyáltalán mihez tud kezdeni furgon nélkül?

– Kitsov szerint főleg apróságokkal seftelget a folyó mentén meg a túlparton. Ilyen-olyan importholmik, nagyon kis tételben. Átugrik a határon, és könnyen eladható cuccokat hoz át, olcsó ruhákat, hamisított cédéket.

– Honnan?

– Várnából. Bukarestből. Néha Törökországból. Ul Qomából, nyilván.

– Szóval azért nem jelentette be a lopást, mert be van tojva?

– Megesik az ilyen, főnök.

Ez persze igaz, és Khurusch nem is leplezte haragját, amikor nem akartuk visszaadni neki a furgont – ahhoz képest, hogy be sem jelentette a lopást, hirtelen nagyon szerette volna visszakapni. Viszont kivittük a járműtelepre, mert igazolnia kellett, hogy valóban az övé a lefoglalt furgon.

– Igen, ez az én járgányom. – Vártam, mikor kezd el panaszkodni a rettenetes mocsok miatt, de ez valószínűleg a furgon alapállapota lehetett. – Mikor kapom vissza? Szükségem van rá.

– Mint már többször elmondtam, a jármű bűnügyi helyszín. Ha végeztünk vele, majd visszaszolgáltatjuk. Ezek mire valók? – Kinyitottam a furgon hátsó ajtaját. Fújtatva, morogva benézett, és még időben elkaptam a kezét, mielőtt bármit megérinthetett volna.

– Ez a sok szar? Honnan a picsából tudjam?

– Erre gondolok. – A műanyag kötéldarabra mutattam meg a sok fémkacatra.

– Értem én. Nem tudom, mi ez. Nem én pakoltam tele a kocsit. Most meg mit néz így rám? Minek hurcolásznék ennyi szemetet?

Később, amikor leültem az irodámban, Corwihoz fordultam.

– Lyzbyet, legyen olyan kedves, és állítson le, ha a mondókám közben bármikor támad valami ötlete. Komolyan beszélek. Mert ha jól értem, akkor van egy áldozatunk, talán prostituált, talán nem, akit nyilvánosan kihajítottak egy lopott furgonból, amelyet gondosan megpakoltak egy kupacnyi kacattal, de fogalmunk sincsen, miért. És a fémhulladék között még a gyilkos fegyver sincs ott, érti… ebben legalább biztosak lehetünk. – Megpöccintettem az asztalomon heverő jelentést, ami ezt az információt tartalmazta.

– Az a lakótelep csupa szemét – mondta Corwi. – Ami azt illeti, Besźel is. A fickó bárhonnan összeszedhette a holmikat. „Fickó”… vagy fickók, esetleg.

– Begyűjtötte, bepakolta, aztán megszabadult tőle a furgonnal együtt.

Corwi úgy ült ott, mint aki karót nyelt, és várta, hogy mondjak még valamit. Az értéktelen fémhulladékra gondoltam, amely mintha csak arra kellett volna, hogy számtalan helyen felsértse a halott nőt, és vékony rozsdaréteggel vonja be, mintha ő is csak valamiféle vénséges vasdarab lenne.

4

Mindkét ígéretes nyom tévesnek bizonyult. Az eltűnt titkárnő valójában felmondott, csak arra sem vette a fáradságot, hogy ezt közölje a céggel. Besźel keleti részén, Byatsialicban bukkantunk rá. Rettenetesen szégyellte magát, amiért ekkora gondot okozott.

– Sohasem vacakolok felmondással – magyarázta. – Ezeknek a munkaadóknak? Ne vicceljünk már! De ilyesmi még sosem történt. – Corwi közben különösebb nehézségek nélkül megtalálta Csücsörítő Rosynt a szokásos utcasarkon.

– Még csak nem is hasonlít Anonimára, főnök. – Corwi egy digitális képet mutatott nekem, amelyen Rosyn pózolt önszántából. Nem tudtunk rájönni, honnan származhatott az a félrevezető füles, amelyet sziklaszilárd meggyőződéssel közöltek a diszpécserünkkel, de az sem volt világos, miképpen keverhette össze bárki ezt a két nőt. Közben újabb információk futottak be, ezért újabb embereket küldtem ki kérdezősködni. A munkahelyi rögzítőmet megtöltötték az üzenetek, többnyire rendes bejelentések, bár néha csak süket csend fogadott.

Folyamatosan szakadt az eső. A házammal átellenben, az újságosbódéra kitett Anonima-portré felpuhult, és csíkosra festette a lecsorgó víz. Valaki egy balkáni technobulit reklámozó, harsány röplapot tűzött rá, és eltakarta a nő arcának felső felét, mintha szegény a bőrén viselné a klub hirdetményét. Leszedtem az új plakátot. Nem dobtam a szemétbe, csak arrébb vittem, hogy Anonima ismét látszódjon. Lehunyt szeme mellett DJ Radic meg a Tiger Kru és a Hard Beats neve pompázott. Máshol nem láttam a fotóját, bár Corwi szerint tele volt vele a város.

A furgonban természetesen hemzsegtek Khurusch nyomai, de ebből Anonima testén azt a pár szőrpihét kivéve semmit sem találtunk. Nem mintha számított volna: a sok gyógyuló szerencsejáték-függő nem hazudott. Megpróbáltuk összeírni Khurusch ismerőseinek a nevét, akiknek valaha kölcsönadta a járművet. Párat megadott nekünk, de továbbra is váltig állította, hogy idegenek lopták el. A holttest felfedezése utáni hétfőn aztán megcsörrent a telefonom.

– Borlú. – Hosszas csend következett, ezért újra bemutatkoztam, mire valaki a vonal végén megismételte a nevemet:

– Borlú felügyelő.

– Miben segíthetek? – kérdeztem.

– Nem tudom. Pár nappal ezelőtt még abban bíztam, hátha ön segít nekem. Régóta próbálom elérni. Mostanra megfordult a helyzet. – Férfihang volt, és külföldi akcentussal beszélt.

– Micsoda? Elnézést, tud hangosabban beszélni? Alig értek valamit!

A vonal rettenetesen sistergett, a férfi hangja pedig úgy szólt, mintha ősrégi magnófelvételt hallgattam volna. Nem tudtam eldönteni, hogy a hosszú szüneteket a vonal hibája okozza-e, mert csúszik a hang, vagy az ismeretlen reagál ilyen lassan. Jól, de kicsit furcsán, régies kifejezésekkel használta a besź nyelvet.

– Ki maga? – kérdeztem. – Mit akar?

– Olyan hírekkel szolgálhatok, amelyek érdekelhetik.

– A hivatalos számot próbálta már?

– Nem lehet. – Külföldről telefonált, ebben addigra biztos voltam. A hang késését nem okozhatta más, csak Besźel telefonközpontjainak elavultsága. – Pont ezért hívtam.

– Honnan szerezte meg a számomat?

– Hallgasson már, Borlú! – Ismét odaadtam volna a fél karomat a hívásazonosító rendszerért. Kihúztam magamat a székemben. – Google. Az újságban olvastam a nevét. Maga vezeti a nyomozást a halott lány ügyében. A titkárnőket könnyű kikerülni. Akarja, hogy segítsek, vagy nem?

Ezen a ponton tényleg körülnéztem az irodámban, de természetesen nem volt itt senki más.

– Honnan hív? – Félrehúztam az ablakon a rolót, hátha valaki éppen engem figyel az utcáról. Persze nem láttam senkit.

– Ugyan már, Borlú. Pontosan tudja, honnan telefonálok.

Szorgosan jegyzeteltem. Ismertem ezt az akcentust.

A férfi Ul Qomából hívott.

– Tudja, honnan telefonálok, és pontosan ezért szeretném, ha nem is próbálná kideríteni a nevemet.

– Abban semmi törvényellenes nincsen, ha velem beszélget.

– Még nem tudja, mit akarok mondani. Még nem tudja, mit akarok mondani! Ez… – Hirtelen elhallgatott, és befogta a kagylót. Tompán hallottam, hogy motyogva mond valamit. – Nézze, Borlú, nem tudom, hogy viszonyul a kérdéshez, de szerintem ez őrület, egy pofán csapás, hogy szó szerint egy másik országból beszélek magával!

– Távol tartom magamat a politikától. Nézze, ha szívesebben folytatná inkább… – Ezt már illitánul, Ul Qoma hivatalos nyelvén mondtam.

– Jó lesz így! – vágott közbe a férfi, és máris folytatta tovább illitán módon hangsúlyozott, modoros besźül. – Amúgy is ugyanaz az átkozott nyelv mindkettő. – Feljegyeztem magamnak, hogy ezt mondta. – De most már fogja be végre. Érdekli a mondanivalóm?

– Természetesen. – Közben felálltam, és megpróbáltam kitalálni, miképpen tudnám lenyomozni a hívást. Ezt innen nem lehetett megtenni, a BesźTelnek meg órákig tartott volna kideríteni, honnan telefonált a férfi, már ha egyáltalán sikerül őket elérnem anélkül, hogy letenném.

– A nő, aki… Meghalt, igaz? Halott. Ismertem.

– Sajnálom – mondtam végül, amikor már pár másodperce nem szólt semmit.

– Ismertem… Találkoztam már vele. Segíteni akarok, Borlú, de nem azért, mert hekus. Szent Fény! Nem ismerem el a státuszát. Ha viszont Maryát… megölték, akkor többen nincsenek biztonságban, akik sokat jelentenek nekem. Például én magam. És Marya megérdemli, hogy… Szóval. Elmondom, amit tudok.

– A neve Marya – folytatta. – Így szólította mindenki. Itt találkoztam vele. Mármint úgy itt, hogy Ul Qomában. Mindent elmondok, amit tudok, de az nem sok. Nem tartozott rám. Marya külföldi volt. A politika hozott össze minket. Komolyan gondolta. Igazán elkötelezett volt, érti? Csak nem abban az irányban, mint elsőre gondoltam. Sokat tudott, és nem vesztegette az idejét.

– Figyeljen ide… – kezdtem.

– Ez minden, amit tudok. Itt élt.

– A nő Besźelben volt.

– Ugyan már! – Most tényleg dühösnek tűnt. – Ugyan már. Hivatalosan biztosan nem. Nem engedélyezték volna neki. De ha mégis, akkor is itt élt. Kutassa fel a politikai sejteket, a radikálisokat. Valaki tudni fogja, kicsoda valójában. Mindenhol járt, az egész titkos mozgalmat bejárta. Mindkét oldalon, ebben biztos vagyok. Mindenhova el akart jutni, mert mindent tudni akart. És ez sikerült is neki. Ennyi.

– Honnan tudta, hogy meghalt? – Ettől jól hallhatóan elakadt a lélegzete.

– Borlú, ha ezt komolyan kérdezi, akkor egy idióta, és csak az időmet vesztegetem. Felismertem a fényképét, Borlú! Azt hiszi, segítenék, ha azt hinném, van más választásom? Ha nem tartanám fontosnak? Mit gondol, honnan tudom? Megláttam a szaros plakátjukat!

Lecsapta a telefont. Egy ideig még a fülemen tartottam a kagylót, hátha ismét beleszól.

Láttam a plakátjukat. Amikor lenéztem a noteszemre, észrevettem, hogy a jegyzeteim mellé a következőket firkáltam, de fel sem tűnt: basszus/basszus/basszus.

A beszélgetés után nem maradtam sokáig az irodában.

– Minden rendben, Tyador? – kérdezte Gadlem. – Mert nem úgy néz ki. – Ebben biztos voltam. Egy utcai árusnál vettem egy méregerős kávét, aj Tyrko – törökösen elkészítve –, de nem kellett volna. Csak még nyugtalanabb lettem tőle.

Aznap – talán nem túl meglepő módon – nagyon nehezen ment a határok betartása a hazaúton, kihívásnak bizonyult úgy látni és láttalanítani, ahogyan kell. Gyalogosok között araszoltam, akik nem is az én városomban igyekeztek a dolgukra, lassan vonszoltam magamat a zsúfolt utcákon, amelyek Besźelben nem is voltak zsúfoltak. Inkább azokra a valóban körülöttem magasodó épületekre összpontosítottam – katedrálisokra, bárokra, egy néhai iskola cikornyás téglatömbjére –, amelyek között felnőttem. A többit kizártam a tudatomból, vagy legalábbis megpróbáltam.

Aznap este felemeltem a telefont, és Sariskát, történész barátnőmet tárcsáztam. Kívántam a szexet, ráadásul Sariska nagyon okos nő volt, aki szerette átbeszélni velem az aktuális ügyeimet. Kétszer is kicsöngött a telefon, de mind a kétszer még időben bontottam a vonalat. Nem akartam belekeverni ebbe az egészbe. Az aktív ügyekre vonatkozó titoktartási záradék megsértése, ha pusztán elméleti síkon beszélgetünk róla, egy dolog. Bűntársammá tenni egy áthágásban viszont egészen más.

Újra meg újra eszembe jutott a noteszembe firkált basszus/basszus/basszus. Végül lementem két üveg borért, és lassan, módszeresen nekiálltam inni – közben olajbogyót, sajtot és kolbászt csipegetve béleltem ki a gyomromat. Haszontalan jegyzeteket firkálgattam a füzetembe, bár némelyik inkább tűnt obskúrus ábrának, mintha térképet próbáltam volna rajzolni magamnak, amely megmutathatná a követendő utat, bár a szituáció – az egész dilemma – teljesen egyértelműnek tűnt. Talán jól kitervelt átverés áldozata lettem, de ezt nem hittem. Sokkal valószínűbbnek tűnt, hogy a telefonáló igazat mondott.

Ez esetben viszont fontos nyomra bukkantam és új információt szereztem Anonimáról-Maryáról. Megtudtam, hova kell mennem, kiket kell megkeresnem, hogy rendesen végezhessem a munkámat. Ha viszont valaha kiderül, milyen füles alapján cselekedtem, sohasem ítélnek el senkit. Sőt, ha a hívásra alapozva nyomozni kezdek, törvényt sértek, és nem csak a besź jogrendszer szerint – mert ha így teszek, áthágást követek el.

Az informátorom nem is láthatta volna a plakátokat. Nem az ő országában voltak. Ráadásul ezt el sem mondhatta volna nekem, tehát a bűntársává tett. Ez az információ itt, Besźelben úgy működött, akár egy allergén – már attól sokkot kaptam, hogy eljutott az agyamba. Cinkos lettem. Semmit sem tehettem ellene. (Talán az alkohol tette, de ott és akkor nem jutott eszembe, hogy nem is lett volna muszáj elárulnia, honnan szerezte az értesülést, és biztosan megvolt rá az oka, miért tett mégis így.)

Nagy volt a kísértés, hogy elégessem vagy összetépjem a telefonbeszélgetés összes jegyzetét, de végül nem tettem meg. Bele sem kezdtem, de akkor is… Késő éjszakáig ültem a konyhában, az asztalon szétterített noteszlapokat bámultam, és időről időre lusta mozdulattal valamelyikre átlósan ráfirkantottam, hogy basszus/basszus. Feltettem a Little Miss Train című lemezt, amelyen a besźeli csalogánynak is becézett Coirsa Yakov Van Morrisonnal duettezett az énekes-dalszerző 1987-es turnéján. Töltöttem még egy pohárral, és Marya Anonima fotóját is a jegyzetek mellé raktam.

Senki sem ismerte ezt a lányt. Csak ki ne derüljön, hogy nem szabályosan tartózkodott Besźelben, bár Pocostfalva totál területnek számított. Talán odaszállították. Mi van, ha a holttest felfedezése és az egész nyomozás is áthágás? Ha tovább kutakodok, csak még mélyebben belekeveredek az egészbe. El kellene felejtenem az ügyet, hagyni, hogy a lány névtelenül kerüljön sírba. Egy pillanatra kellemes önáltatásnak tűnt úgy tenni, mintha erre valóban képes lennék. Mindenáron elvégzem a munkámat, még akkor is, ha ehhez meg kell szegnem azt a törvényt, azt az egzisztenciális kényszert, amely sokkal alapvetőbb annál, mint az, amit rendőrként őriznem kell.

Gyerekkorunkban sokat játszottunk kontrollosat. Nem ez volt a kedvenc játékom, de ha rám került a sor, engedelmesen végiglopakodtam a krétával felrajzolt vonalak mentén, miközben a barátaim gonoszul fintorogva, karomba görbített ujjakkal üldöztek. Üldöző is voltam, ha éppen az hiányzott a csapatból. Ez legalább olyan gyakran előfordult, mint amikor kavicsokat meg ágakat kapartunk ki a földből, és úgy tettünk, mintha a mágikus besź kincslelőhelyet találtuk volna meg, de gyakran szórakoztunk azzal a furcsa fogócska-bújócska keverékkel is, amikor úgy tettünk, mintha beűzöttekre vadásznánk.

Nincsen olyan elkeseredett dogma, amely ne találna hívekre. Besźelben egy szekta a Kontrollt imádja. Botrányos elképzelés, de nem teljesen meglepő, ha azt nézzük, micsoda hatalomról van szó. A gyülekezet ellen törvényileg nem lehet fellépni, bár a vallás már a létezésével sokakat bosszant. Számtalan hatásvadász tévéműsor foglalkozott velük.

Hajnali háromra nagyon részeg és nagyon éber lettem. Az ablakból bámultam Besźel utcáit (és nem csak azokat, mert ott volt az átfedés is). A kutyák ugatásába pár girhes, férges, kóbor farkas vonítása keveredett. A papírlapok az egész asztalt elborították – úgy gyűjtöttem a pro és kontra érveket, mintha még lett volna egyáltalán miről vitázni. A törvénysértő telefonhívásról készült jegyzeteken és Anonima-Marya arcán vörös lenyomatokat hagyott a borospohár.

Gyakran elkerült az álom. Sariska és Biszaya már megszokta, hogy amikor bármelyikük félálomban kisétál a hálóból a mosdóba, én még mindig a konyhaasztalnál ülök a rengeteg elcsócsált rágógumitól felmart szájpadlással (mert nem fogok visszaszokni a dohányzásra), esetleg az ablakból nézem az éjszakai várost meg a másik várost (amelyet láttalanítottam ugyan, de elkerülhetetlenül megvilágította az arcomat a fénye).

Sariska egyszer ki is nevetett ezért.

– Hát te meg mit művelsz? – kérdezte, de kedvesen. – Úgy ülsz ott, mint egy bagoly. Egy besavanyodott vízköpő! Te modoros tökfej! Csak attól még nem támadnak okos megérzéseid, hogy éjszaka van. Azért, mert néhány házban világít még a fény? – Aznap este azonban nem volt mellettem, hogy ugrasson, nekem viszont minden ötlet kapóra jött volna, még egy téves megérzés is, ezért tovább bámultam az éjszakai tájat.

Repülők szálltak el a felhők felett. Csupa üveg felhőkarcolók fénye fürösztötte a katedrálisok kőcsipkés tornyait. A határ túloldalán gömbölyded és ívelt épületeken izzottak a neonok. Megpróbáltam életre lehelni a számítógépemet, és utánanézni pár dolognak, de kizárólag betárcsázós internetkapcsolatom volt, és egy idő után olyan borzalmasan felidegesített, hogy inkább hagytam a csudába.

– A részleteket majd később. – Azt hiszem, ezt hangosan ki is mondtam. Még jegyzeteltem egy kicsit. Végül aztán felhívtam Corwi közvetlen munkahelyi számát.

– Lizbyet. Támadt egy gondolatom. – Ha hazudok, ösztönösen bőbeszédűvé válok, túlságosan hadarok. Most is éreztem a késztetést. Úgy tettem, mint aki csak szórakozottan elmélkedik. De Corwi nem volt ostoba. – Későre jár. Ezt most csak úgy rámondom az üzenetrögzítőjére, mert holnap valószínűleg nem leszek bent. A helyi lányokkal nem jutunk előre, ebből pedig egyértelműen következik, hogy másról van szó, mint eddig gondoltuk… Valakinek mostanra fel kellett volna ismernie. A fotót kiküldtük az összes körzeti kapitányságnak, és ha olyan utcalánnyal van dolgunk, aki placcot váltott, még szerencsénk lehet. Amíg viszont létezik az ügy, utána akarok nézni pár másik lehetőségnek.

– Szóval a következőre gondoltam. A nőt nem a saját placcán találtuk meg, az egész helyzet is nagyon fura, senki meg se mukkan. Beszéltem egy ismerőssel a rendszerellenesekkel foglalkozó csoportból, és pont azt taglalta, mennyire zárkózottak és titoktartók, akiket megfigyelnek. Főleg nácik, vörösök, unik és így tovább. Nem is ez a lényeg, hanem erről eszembe jutott, általában kik titkolják el a személyazonosságukat, és amíg van rá időnk, szeretnék utánamenni ennek a szálnak is. Arra gondoltam… pillanat, előásom a papírjaimat… Oké, kezdhetnénk akár az unikkal is.

– Beszéljen a dilinyós osztaggal, lássuk, mit tudhatunk meg tőlük, címeket, a tagozatok nevét, már ha van ilyen… Nem sokat tudok a témáról. Keresse Shenvoit. Közölje vele, hogy nekem dolgozik. Akit lehet, keressen fel, vigye magával a fotókat, hátha valaki felismeri a nőt. Nyilván szükségtelen is mondanom, de bizarr beszélgetésekre számítson… Nem fognak örülni magának. Lássuk, mi jön össze. Tájékoztasson rendszeresen! A mobilomon elér. Mint mondtam, nem leszek bent. Oké. Holnap beszélünk. Rendben. Viszlát.

– Ez borzalmas volt. – Szerintem ezt is kimondtam hangosan.

Amint ezzel megvoltam, a titkárságon dolgozó Taskin Cerusht tárcsáztam. A hárommal vagy néggyel ezelőtti ügyem alkalmával sikeresen átsegített a bürokrácia útvesztőjén, én pedig gondosan megőriztem a közvetlen telefonszámát. Azóta is tartottam vele a kapcsolatot. Kiválóan értett a munkájához.

– Taskin, itt Tyador Borlú. Fel tudna hívni a mobilomon valamikor? Mondjuk holnap, vagy amint akad egy szabad pillanata. Arra lennék kíváncsi, mi a teendő, ha a Felügyelőbizottság elé akarok vinni egy ügyet. Ha át akarok passzolni valamit a Kontrollnak. Szigorúan elméleti alapon – tettem hozzá, de ezt már én sem bírtam komoly arccal, és felnevettem. – Ez maradjon köztünk, jó? Köszönöm, Task. Csak azt szeretném tudni, mi ennek a menete, meg hátha van valami jó kis bennfentes tippje. Kösz.

Bármennyire ijesztő is volt az idegen telefonhívása, sok kirívóan különleges részlet nem akadt benne. Ezeket kiírtam egy külön lapra, és aláhúztam mindet:

ugyanaz a nyelv

törvényes hatalom tagadása

a város mindkét oldala

Érthető volt, miért engem hívott – még úgy is, hogy ezzel bűnt követett el –, miért nekem mondta el, mit látott, vagy egyáltalán azt, hogy látta. Elsősorban azért tette, mert félt, legfőként attól, milyen következményei lehetnek rá nézve Marya-Anonima halálának. A férfi besźeli cinkosai valószínűleg látták Maryát, aki feltehetően nem tartotta tiszteletben a határokat. Vagyis ha Besźelben van valaki, aki érintett a bűntényben, az pont az informátorom meg a bajtársai. Nyilvánvalóan unionisták.

Visszatértem az ablakhoz, és szinte hallottam Sariska cukkolását. Nemcsak a lámpafényben derengő várost, hanem a szomszédját is néztem. Illegálisnak számított, de nem érdekelt. Ki nem tett ilyet legalább néha? Tekintetem végigfutott a buborékkamrákon, amelyeket nem is láthattam volna, és a csontvázszerű fémkereteikről lógó reklámplakátokon. Odalent, az utcán legalább egy járókelő nem Besźelben volt – ezt az öltözékéből, a ruhadarabok színéből, a járásából meg tudtam mondani –, de csak azért sem kaptam el a tekintetemet.

A magasvasút sínpárja felé fordultam, amely alig pár méterre haladt el az ablakom előtt, és megvártam, amíg egyszer csak zörögve felbukkant az egyik éjszakai járat. Az elsuhanó, kivilágított ablakokat bámultam, sőt néhány utassal össze is néztem, de nagyon kevesen voltak hajlandók visszanézni, bár ők riadtan összerezzentek. Viszont aztán rögtön el is tűntek, már messze jártak az egybefüggő tetők felett: nagyon rövid időre lett csak belőlük bűnöző, ráadásul nem is ők tehettek róla. Valószínűleg nem mardosta őket a bűntudat. Esélyesen már mostanra elfelejtették, hogy összenéztünk. Mindig is olyan helyen akartam lakni, ahonnan nézhettem az idegen vonatokat.

5

Akik sem az illitánt, sem a besźt nem ismerik, nagyon különbözőnek találják a két nyelvet. Természetesen a két ábécé is teljesen más. A besź nyelvet besź betűkkel írják, balról jobbra: a harmincnégy betű mindegyike egy adott hang egyértelmű, fonetikus átirata, a magánhangzók, mássalhangzók és a félhangzók pedig hangsúlyjeleket kapnak – gyakran hallani, hogy hasonlít a cirill ábécére (akár igaz, akár nem ez az állítás, egy besźelit valószínűleg nagyon fel fog dühíteni). Az illitán latin írást használ, ha nem is túl régóta.

Ha valaki előző századi vagy még korábbi útleírásokat olvas, akkor lépten-nyomon olyan megjegyzésekbe botlik majd, amelyek a jobbról balra haladó, furcsa és gyönyörű illitán kalligráfiát – meg a nyelv disszonáns hangzását – emlegetik. Legalább egyszer mindenki találkozott már a Sterne útirajzából vett híres idézettel: „Történt az ábécék birodalmában, hogy Szanszkrit úrnő szeme megakadt az Arabon (aki Mohamed szigorú parancsa ellenére éppen ittas volt, máskülönben a hölgy éltes kora minden bizonnyal elbátortalanította volna). Kilenc hónappal később világra jött egy megtagadott gyermek. A vadonban felnőtt csecsemő Illitán, Hermész-Aphrodité, aki nincsen híján a szépségnek sem. Külsejében mindkét szülőjétől örökölt valamit, de a hangját már azoktól kapta, akik felnevelték – a madaraktól.”

A régi illitán írás egyetlen éjszaka leforgása alatt vált semmivé, Ya Ilsa reformjainak utolsó stációjában: a közhiedelemmel ellentétben az intézkedést nem Atatürk hasonló reformjai ihlették, hanem pontosan ennek az ellentéte történt. Az óillitánt már Ul Qomában sem olvassa senki, talán a levéltárosokat és a politikai aktivistákat leszámítva.

Az illitán írás sem eredeti, sem megújított formájában nem hasonlít a besźre, mint ahogyan a beszélt változata sem. A különbségek azonban a látszat ellenére nem annyira hatalmasak. A tudatos kulturális távolodás ellenére a két nyelv közeli rokona egymásnak nyelvtani szerkezetében és a fonémák viszonyában egyaránt (bár az alaphangok nem egyeznek) – ami nem meglepő, hiszen közös tőről fakadnak. Ezt már kimondani is szinte hazaárulás. De attól még igaz.

Besźel sötét középkora nagyon sötét. Nem régebben, mint kétezer éve és nem korábban, mint ezerhétszáz éve történt, hogy a tengerpart szegletében megalapították a várost. Az óváros szívében akadnak épületmaradványok abból az időből, amikor a település még kikötőként működött, igaz, valamivel feljebb a folyó mentén, néhány kilométerre a nyílt víztől, biztonságos távolságban a partvidéki kalózoktól. A város alapítása természetesen egybeesett egy másik város alapításával. Az ősi alapokat mára vagy körülépítették, vagy beleolvasztották a város textúrájába. Léteznek ennél régebbi romok is, mint például a Yozhef-park részlegesen fennmaradt mozaikkövei. Jelenlegi ismereteink szerint ezek a román kori maradványok már Besźel előtt itt voltak. Valószínűleg egy ősi civilizáció csontjaira építkeztünk.

A város, amit akkoriban emeltünk, talán Besźel volt, talán nem, miközben mások esetleg Ul Qomát építették azokra a csontokra – vagy talán mégsem. Lehet, hogy akkor csak egyetlen kultúra sarjadt azokon a romokon, és később szakadt ketté, vagy éppen ellenkezőleg, a mi ősi Besźelünk akkor még nem fonódott össze gyilkos szorításban a szomszédjával. Jómagam nem vagyok a Hasadás avatott kutatója, de ezt még ők sem tudják.

– Főnök! – A vonal túlvégén Lizbyet Corwi hadart. – Főnök, maga egy zseni! Honnan tudta? Találkozzunk a BudapestStrász 68. előtt!

Már bőven elmúlt dél, de még mindig az otthoni ruháimban gubbasztottam. A konyhaasztalt papírhegyek borították. A politikaelmélettel és történelemmel foglalkozó könyvek Bábel tornyaként magasodtak a tejesdoboz mellett. Nem volt bölcs ötlet a kupleráj közepén tárolni a laptopomat, de nem érdekelt. Kakaóport söpörtem le a jegyzetekről. A francia gyártmányú forró csoki fémdobozáról feketére festett arcú figura mosolygott rám.

– Miről beszél? – kérdeztem. – Mi ez a cím?

– Bundaliában van – felelte Corwi. Az egyik ipari előváros volt, a fogaskerekű parkjától északnyugatra, a folyóparton. – Most csak viccel velem, igaz? Azt tettem, amire kért, körülszimatoltam, nagyjából felmértem, miféle csoportok működnek ott, ki mit gondol a másikról és a többi, és a többi. Reggel tettem is egy kört, és kérdezősködtem kicsit. Gondoltam, finoman rájuk ijesztek. Nem mintha ezek a rohadékok túlzottan tisztelnék az egyenruhát. Bevallom, nem fűztem nagy reményeket a dologhoz, de végül is mi a fenét csinálhattunk volna még? Szóval éppen a köreimet futottam, és próbáltam kiismerni a helyi viszonyokat, amikor az egyik pasas valamelyik… mondjuk páholyban, talán nevezhetem így… szóval valaki elhintett pár érdekes infót. Először persze nem ismert el semmit, de azonnal éreztem, hogy van itt valami. Uram, maga egy kibaszott zseni! A BudapestStrász hatvannyolc az unionisták főhadiszállása.

Corwi ámulata már-már gyanakvással volt határos. Valószínűleg még bizalmatlanabb lett volna, ha látja a konyhaasztalt elborító jegyzeteket, amelyeket még a beszélgetés közben is rendezgettem. Több könyv hevert egymás hegyén-hátán a tárgymutatónál kinyitva, mert célzatosan azt kerestem, hol és mit írnak az unionizmusról. A BudapestStrász cím eddig említés szintjén sem került elő.

Az unionisták sem úszták meg a politikaelmélet legtipikusabb kliséjét, és természetesen számtalan törésvonal mentén osztódtak kisebb részekre. Néhány csoportjuk konkrétan illegálisnak számított, ezek egyenrangú szervezetekként működtek Besźelben és Ul Qomában is. A betiltott csoportok fennállásuk különböző fázisaiban mind eljutottak az erőszakos megoldások szorgalmazásáig, hiszen városaik kizárólag így érhették el az egység állapotát – mint azt istenük, a sors, a történelem vagy a nép akarta. Néhányan – többnyire szörnyen ügyetlenül – nacionalista gondolkodókat vettek célba, és már repült is a tégla az ablakba vagy az ürülék az illetők ajtajára. Az unionisták állítólag titokban propagandát fejtenek ki a menekültek meg az újonnan érkezett bevándorlók között, akik még csak tanulgatták, hogyan kell látni és láttalanítani, miképpen kell egy adott városban tartózkodni. Az aktivisták ezt az urbánus bizonytalanságot akarták fegyverként használni.

Ezeket a szélsőségeseket hangosan bírálták azok az unionisták, akik amúgy a gyülekezési szabadság védelmében szólaltak fel, még ha hátsó szándékkal is tették, függetlenül attól, milyen szálakkal kapcsolódtak egymáshoz a háttérben. Léteztek más csoportok is, akik mind másként képzelték el az egységes várost, és a közös nyelvében vagy a nevében sem tudtak megegyezni. Még ezek a törvényesen működő kis társaságok is állandó megfigyelés alatt álltak a saját városukban, és rendszeresen ellenőrizték őket a hatóságok.

– Az egész közösség olyan lyukacsos, mint az ementáli – magyarázta Shenvoi aznap reggel, amikor kifaggattam a részletekről. – Az unik között valószínűleg több besúgó és informátor akad, mint az Igaz Hazafiak, a nácik vagy egyéb dilinyósok között. Különösebben nem aggódnék miattuk… Lószart sem fognak csinálni anélkül, hogy valaki az elhárításnál áldását ne adná rá.

Ráadásul egy dolgot nyilván az unik is tudtak – bár nyilván abban bíztak, hogy alaptalanul aggódnak: mesterkedhetnek bármiben is, az nem marad rejtve a Kontroll előtt. Ha pedig meglátogatom őket, én is a Kontroll látómezejébe kerülök, ha ugyan ez eddig még nem történt meg.

Mint mindig, most is gondban voltam, hogyan jussak át a városon. Mivel Corwi már várt, taxit kellett volna hívnom, mégis villamossal mentem, kettővel is, mert a Vencelas téren átszálltam. Régi polgárházak mellett zötyögtem el, a homlokzatokat ékesítő faragott vagy mechanikus szobrok, a besź bürgerek képmásai alatt, és kizártam a tudatomból, láttalanítottam a máshol létező csillogó épületeket, az alter utcafrontot.

A BudapestStrászt szegélyező vén épületeken foltokban burjánzik a nyáriorgona. Besźelben ez egy hagyományos városi gyom, ellentétben Ul Qomával, ahol azonnal visszavágják. Mivel a BudapestStrász egy átfedett zóna besźeli részén található, minden egyes orgonabokor – az évnek ebben a részében csupaszon – egyszerre több helyi épületen is zabolátlanul elterpeszkedhetett, de Besźel peremén hirtelen megszakadtak, mintha éles késsel vágták volna el a terjeszkedésüket.

A besźeli házak téglafalú, gipszstukkós épületeit mind a házat oltalmazó védőszellemek szobrai díszítették, a Laresek, a kúszónövény-szakállas apró, torz férfialakok. Pár évtizeddel ezelőtt még nem voltak ilyen lepusztult állapotban: akkor hangosabb zsivaj áradt a házakból, az utcán pedig sötét öltönyös, ifjú hivatalnokok és látogatóba érkező művezetők nyüzsögtek. Az északi épületek mögött terült el az iparnegyed, azon túl pedig a folyó kanyarulata, ahol valaha a lármás kikötő működött, mára csupán égre magasodó vascsontvázakkal teli, néma temető.

Akkoriban a területen osztozó Ul Qoma-i régió számított csendes környéknek. Azóta jóval hangosabb lett, mert a másik gazdaság ellensúlyként felemelkedő fázisában oda most költöztek be a szomszédok. Miközben a besźeli hajózási szektor növekedése lassult, Ul Qomában fellendült a befektetési kedv, és most már több külföldi tolongott az átfedett macskaköveken, mint tősgyökeres besźeli. A valaha javában pusztuló Ul Qoma-i szegénynegyed kőcsipkés, lumpenbarokk épületeit (nem mintha láttam volna egyet is – gondosan láttalanítottam az összeset, de attól még enyhe kihágásként észleltem valamennyire a jelenlétüket, illetve emlékeztem a környékről készült fotókra) fokozatosan felújították, és a házakból galériák meg az .uq domainvégződésű startupok irodái lettek.

Figyelnem kellett a helyi épületek számozását, mert a háztömbök közé mindenhol alter területetek ékelődtek. Besźelben kifejezetten kihaltnak tűnt a környék, nem úgy, mint máshol, a határ túloldalán, és többször voltam kénytelen láttalanítani és kikerülni az elegánsan öltözött üzletemberek, üzletasszonyok áradatát. Tompán, messziről hallottam a hangjukat, de csak értelmetlen zajként érzékeltem. Az ilyesfajta audioszűrés a sokéves besźeli lét velejárója. Amikor megérkeztem a kátrányos homlokzatú házhoz, ahol Corwi várt rám egy mogorva férfi társaságában, Besźel majdnem teljesen kihalt zugában álltunk, egy olyan nyüzsgő tömeg közepén, akiket nem láttunk és nem hallottunk.

– Főnök, bemutatom Pall Drodint.

Drodin magas, sovány férfi volt. A harmincas évei végén járt, egyik fülében több fülbevaló lógott, bőrdzsekijét különböző katonai és egyéb szervezetek obskúrus és semmiképpen sem kiérdemelt rendfokozatai díszítették. Értelmes fickónak tűnt, bár az összképen kicsit rontott a rettenetesen mocskos nadrágja. Dohányzott és kedvetlenül bámult rám.

Corwi nem tartóztatta le, és be sem vitte. Üdvözlésképpen biccentettem felé, majd lassan, száznyolcvan fokos szögben megfordultam, és végignéztem a környező épületeken. Természetesen kizárólag a besźeliekre koncentráltam.

– Kontroll? – kérdeztem. Drodin határozottan megriadt. Ami azt illeti, Corwi is, csak jobban leplezte. Amikor a férfi nem válaszolt, folytattam: – Vagy talán nem hisz benne, hogy felettünk álló hatalmak figyelnek minket?

– De. Nyilván figyelnek. – A férfi hangja nemcsak kétségbeesetten csengett, hanem biztosan be is pánikolt. – Persze. Persze. Azt akarja tudni, hol vannak? – Ez többé-kevésbé értelmetlen kérdés, de a besźeliek és az Ul Qoma-iak is felteszik maguknak. Drodin egy pillanatra sem vette le rólam a szemét. – Látja azt az épületet a túloldalon? A régi gyufagyárat. – A homlokzat közel évszádos freskóján egy lángoló szalamandra mosolygott ránk a hámló festékrétegről. – Néha mozgást látni odabent. Tudja, izék, jönnek meg mennek, ahogyan nem szabadna nekik.

– Látta őket megjelenni? – A kérdésre megint feszengeni kezdett. – Maga szerint ott manifesztálódnak?

– Nem, nem, de máshol nem lehetnek.

– Menjen be, Drodin. Mindjárt megyünk mi is – mondta Corwi. A férfi bólintott és távozott. – Főnök, mi a fene folyik itt?

– Gond van?

– Mi ez a faszság a Kontroll-lal? – A Kontrollnál lehalkította a hangját. – Mit művel, főnök? – Erre nem feleltem semmit. – Éppen próbálom tisztázni az erőviszonyokat, főnök, és itt én vagyok a mumus, nem a Kontroll. Nagyon nem hiányzik nekem az a szarság. Honnan a büdös francból szedi ezt az ijesztő baromságot? – Amikor erre sem mondtam semmit, lemondó fejcsóválással benyitott az ajtón.

A Besźqoma Szolidaritási Front nem sokat pepecselt a berendezéssel. Összesen két szobájuk volt, vagy ha nagyon nagylelkű akarok lenni, két és fél, és mindegyiket zsúfolásig megtöltötték az irattartók meg az aktákkal és könyvekkel megrakott polcok. Az egyik szabaddá tett, kitakarított sarokban egy webkamera és egy szék állt.

– A közvetítésekhez kell – jegyezte meg Drodin a tekintetemet látva. – Neten nézhető. – Belekezdett a webcímbe, de egy mozdulattal megállítottam.

– Mindenki lelépett, amikor megjöttem – szólt közbe Corwi.

Drodin a hátsó szobába ment, és leült egy íróasztal mögé. Volt még két szék. Minket ugyan nem kínált hellyel, de leültünk. Itt még nagyobb kupacokban álltak a könyvek, és akadt egy szurtos számítógép is. A falon Besźel és Ul Qoma nagy méretarányú térképe lógott. Hogy senkit se lehessen letartóztatni, a felosztást mutató vonalak és árnyalatok azért szerepeltek a térképen – a totál, alter és átfedett zónák is –, de feltűnően visszafogottan, a szürke különböző tónusaiban. Egy ideig némán méregettük egymást.

– Nézzék – szólalt meg végül Drodin. – Tudom… szóval értik, nem vagyok ehhez hozzászokva… Oké, nem kedvelnek, és nincsen ezzel semmi gond, megértem. – Erre sem válaszoltunk semmit. A férfi az asztalon matatott. – És spicli sem vagyok.

– Jesszusom, Drodin! – csattant fel Corwi. – Ha feloldozásra vágyik, menjen paphoz. – De a férfi folytatta.

– Csak… Szóval, ha mindez ahhoz kapcsolódik, amibe a csaj beleásta magát, akkor azt fogják hinni, hogy nekünk is közünk van a dologhoz. Sőt, ki tudja, esetleg muszáj, hogy közünk legyen hozzá. Én aztán nem adok ürügyet a zaklatásunkhoz. Érthető? Értik?

– Jól van már! – förmedt rá Corwi. – Elég a mellédumálásból. – Körülnézett a szobában. – Értem én, hogy nagyon okosnak gondolja magát, de most komolyan, vajon hány kihágást találnék, ha csak felületesen körülnéznék ebben az irodában? Kezdjük a térképpel… látom, nagyon óvatosak voltak, de erre még egy kevésbé hazafias érzelmű ügyész is könnyedén kiszabhatná a börtönbüntetést. Mi lehet még itt? Átnézzem a könyveket? Vajon mennyit találnék a betiltott művek listájáról? Átkutassam az iratait? A kis fészkükre akár neonfelirattal is kiírhatnák, hogy „a besź szuverenitás megsértése másodfokon”.

– Ragyogna, mint Ul Qoma diszkónegyede – jegyeztem meg. – Ó, az Ul Qoma-i neonfények! Mit szólna hozzá, Drodin? Jobban tetszik, mint az itteni világítás?

– Értékeljük a segítőkészségét, Drodin úr, de ne vicceljünk. Pontosan tudjuk, mi motiválja.

– Nem értenek maguk semmit! – motyogta a férfi. – Meg kell védenem a többieket. Rohadtul fura dolgok történnek itt.

– Oké – mondta Corwi. – Legyen. Szóval, hogy is volt ez az egész, Drodin? – Letette a férfi elé Anonima fotóját. – Mesélje el a főnökömnek is, amit az előbb elkezdett.

– Igen – bólintott Drodin. – Ez ő. – Corwi meg én tökéletes időzítéssel egyszerre hajoltunk előre.

– Hogy hívják? – kérdeztem.

– Csak azt tudom, amit tőle hallottam… Byela Mar – felelte Drodin, és vállat vont. – Így mutatkozott be. Most mit mondjak?

Teljesen egyértelmű álnév volt, mert kifinomult szóviccre épült. Byela egy uniszex besź név – a Mar legalább hihetően hangzó vezetéknév. Egymás után kimondva azonban nagyon hasonlítanak a byé lai mar kifejezésre, ami szó szerint azt jelenti, „csak a csali”, és a horgászok használják, ha azt akarják mondani, „semmi érdekes” fogásuk nem akadt.

– Nincsen ebben semmi szokatlan – mondta Drodin. – Számos tagunk és kapcsolatunk használ álnevet.

– Noms de unification – jegyeztem meg, de nem tudom, értette-e. – Meséljen Byeláról. – Byela, Anonima, Marya szaporán gyűjtötte a neveket.

– Nem is tudom, mikor járt itt, talán három éve? Kevesebb? Azóta sem láttam. Egyértelműen külföldi volt.

– Mármint Ul Qoma-i?

– Nem. Egész jól beszélte az illitánt, de nem folyékonyan. Vagy besźül, vagy illitánul kommunikált, vagy… az alapnyelven. Mást sohasem hallottam tőle, és azt sem árulta el, honnan jött. Az akcentusa alapján amerikaira vagy angolra tippelek. Azt sem tudom, mivel foglalkozott. Ez nem olyasmi… szóval a mi köreinkben elég nagy udvariatlanság az ilyesmit firtatni.

– És mit csinált, lejárt a gyűlésekre? Szervező volt? – Corwi felém fordult, és még csak le sem halkította a hangját, úgy folytatta. – Nem mintha tudnám, mivel foglalkoznak ezek a seggfejek, főnök. Lövésem sincs, mit kérdezzek. – Drodin ugyanazzal a tekintettel bámult rá, mint érkezésünkkor, árnyalatnyit sem tűnt mogorvábbnak.

– Már mondtam. Pár éve egyszer csak megkeresett minket. A könyvtárunkat akarta használni. Rengeteg dolgozatunk és régi könyvünk van… hát, a városokról, csomó minden, amit máshol nem tartanak.

– Esetleg körülnézhetnénk, főnök – mondta Corwi. – Meggyőződhetnénk róla, hogy nincs-e itt nem helyénvaló irodalom.

– A kurva életbe, éppen segíteni próbálok maguknak, nem? A betiltott könyvek miatt akar bevarrni? Nem tartunk semmilyen első besorolású címet, a kettes besorolásúak meg amúgy is beszerezhetők a kibaszott interneten!

– Jól van, jól van – csitítottam, és intettem, hogy folytassa.

– Szóval egyszer csak beállított hozzánk, és rengeteget dumáltunk. Nem tartott sokáig a dolog. Pár hétig talán. És ne kérdezzék, mivel foglalkozott, mert fogalmam sincs. Teljesen rendszertelenül járt ide, és ilyenkor vagy a könyveket olvasta, vagy a történelemről beszélgettünk, a városok történetéről, az aktuális eseményekről, a kampányainkról, ilyesmik.

– Milyen kampányok ezek?

– Bebörtönzött társainkért küzdünk. Itt és Ul Qomában. Nem követtek el semmit, csak a hitük miatt tartják őket fogságban. Az Amnesty International kiállt mellettünk, ezt tudta? Kapcsolatot tartunk az informátorainkkal. Oktatunk. Segítünk az új bevándorlóknak. Tüntetünk. – A besźeli unionisták tüntetései kis létszámú, félénk, veszélyes események voltak. Ilyenkor természetesen azonnal felbukkantak a helyi nacionalisták, és ordítva árulózták le a felvonulókat, akik általánosságban még a legkevésbé politikus helyiek között sem számíthattak különösebb együttérzésre. Ul Qomában majdnem ugyanilyen rossz volt a helyzetük, bár ott nagyrészt már a tüntetést sem engedélyezték. Ez komoly feszültségforrásnak számított az Ul Qoma-i unik között, pedig legalább a verést megúszták.

– Tudna adni róla személyleírást? Jól öltözött? Hogy nézett ki ez a nő?

– Igen, jól öltözött. Már-már elegánsan. Ki is lógott innen. – Ezen még a férfi is nevetett. – És okos volt. Eleinte nagyon kedveltem. Izgalmasnak találtam. Az elején.

Pont olyan jelentőségteljesen tartott szüneteket a mondatok között, amiből érződött, hogy nekünk itt most faggatni kellene, mert még a végén úgy tűnik, mintha önszántából bökte volna ki, amit tudott.

– De? – kérdeztem végül. – Mi történt?

– Összevesztünk. Pontosabban csak én vitatkoztam vele, mert a bajtársaknak hamar az idegeire ment. Többször előfordult, hogy éppen beléptem a könyvtárba, vagy az alagsorba, vagy akárhová, és valaki éppen ordítozott vele. Ő sohasem kiabált senkivel, csak halkan, folyamatosan magyarázott, amitől persze hülyét kaptak. Végül közöltem vele, hogy ne jöjjön ide többé. Az a lány… veszélyes volt. – Drodin újabb jelentőségteljes szünetet tartott. Összenéztünk Corwival. – Nem, nem túlzok – folytatta a férfi. – Maguk is miatta jöttek, nem? Mondtam én, hogy veszélyes.

Drodin felvette a fényképet, és sokáig nézegette. Az arcán gyors egymásutánban szánalom, harag, ellenszenv és félelem követte egymást. A félelem kifejezetten feltűnő volt. Felállt, és elindult körbe az asztal mellett – a szoba méretét tekintve eléggé nevetséges ötletnek tűnt fel-alá járkálni, de azért megpróbálta.

– Igazából az volt itt a probléma… – A zsebkendőnyi ablakhoz lépett, kinézett, aztán felénk fordult. Körvonalai kitakarták a tetők íveit, vagy Besźelt, vagy Ul Qomát, vagy mindkettőt, ezt nem tudtam eldönteni.

– Állandóan a legbetegebb underground dolgokról kérdezősködött. Vénasszonyok meséiről, pletykákról, városi legendákról, őrültségekről. Nem foglalkoztam vele különösebben, mert sokszor belefutunk ezekbe a baromságokba. Mivel a csaj láthatóan értelmesebb volt, mint azok az idióták, akik ilyesmiben hisznek, úgy gondoltam, csak tapogatózik, próbálja felmérni a terepet.

– Még csak kíváncsi sem volt, miért?

– Dehogynem. Fiatal külföldi lány, okos, titokzatos? Rámenős? – Ezt még Drodin is enyhe gúnnyal mondta. Biccentett. – Persze hogy kíváncsi voltam. Mindenki érdekel, aki megfordul nálunk. Van, akivel lehet beszélni, mások egy mukkot sem szólnak. De nem lennék jó vezető, ha folyton nyaggatnám őket. Van itt egy nő, idősebb nálam… nagyjából tizenöt éve találkozgatunk teljesen rendszertelenül. Fogalmam sincsen, mi a valódi neve, és igazából semmit sem tudok róla. Oké, ez egy rossz példa, mert nagy eséllyel a maguk embere, ügynök, de értik a lényeget. Nem kérdezősködöm.

– Mi érdekelte akkor? Byela Mart. Miért kergette el?

– Pont ez a lényeg! Ha az ember belemászik ezekbe a dolgokba… – Corwi kihúzta magát mellettem, és éreztem, hogy mindjárt közbe fog vágni, és ráförmed, hogy térjen már a lényegre, ezért finoman megböktem, ne, várjunk még, haladjon csak Drodin a maga tempójában. A férfi ránk sem nézett, a provokatív térképet bámulta. – Ha az ember belemászik ezekbe a dolgokba, akkor folyamatosan kísérti a sorsot… Elég egy rossz lépés, és máris ott a baj. Például most itt vannak maguk. Vagy egy óvatlan telefonhívással nagy szarba kavarhatjuk a testvéreinket Ul Qomában, ha a helyi rendőrökből indulok ki. Vagy… vagy van ennél is rosszabb. – Most nézett csak vissza ránk. – A lány nem maradhatott, mert a nyakunkra hozta volna a Kontrollt. Vagy valamit.

– Nagyon érdekelte… – folytatta. – Nem, ez így nem jó, nem egyszerűen érdekelte valami, hanem a megszállottja volt. Ez a valami pedig Orciny.

Láttam, hogy nagyon figyel, ezért csak a szememet hunyorítottam. Pedig tényleg sikerült meglepnie.

Mivel Corwi nem reagált, rögtön tudtam, hogy neki semmit sem mond Orciny neve. Azzal is tisztában voltam, hogy kiakadhat, ha itt és most tudja meg, mi az, de amíg tétováztam, Drodin már magyarázni kezdett. Orciny egy tündérmese. Drodin is pont ezt mondta.

– Orciny a harmadik város. A másik két város között terül el. A dissensusokban, a vitatott zónákban létezik, azokon a területeken, amelyek Besźel szerint Ul Qomához tartoznak, Ul Qoma szerint meg Besźelhez. Amikor valaha régen széthasadt az eredeti közösség, nem két részre vált, hanem háromfelé. Orciny a titkos város. Az irányít mindent.

Ha egyáltalán létezett a hasadás. A kezdeteket történelmünk árnyékos foltja rejti, igazi homályos zóna – létezik száz év, amelynek az összes írott emléke mindkét városban eltűnt vagy megsemmisült. Abban az időszakban bármi megtörténhetett. Ebből a történelmi léptékkel kurta, homályos pillanatból szökkent szárba materiális történelmünk káosza, a kronológia anarchiája, az összeilleszthetetlen maradványok kuszasága, ami egyszerre lelkesítette fel és borzasztotta el a kutatókat. Csak annyit tudunk, hogy voltak a sztyeppei nomádok, utánuk pedig a pár évszázadig tartó zavaros urbanizáció fekete doboza jön – vannak kiragadott események, meg a kettős születéssel kapcsolatos találgatások és az ezeken alapuló filmek, történetek és játékok (amelyek legalább egy kicsit még ma is felzaklatták a cenzorokat) –, aztán egyszer csak megint van történelmünk, és már létezik Besźel meg Ul Qoma. Kettészakadtak vagy összekapcsolódtak?

Mintha ez a rejtély és a két átfedésben élő ország nem lett volna elegendő, az énekmondók kitalálták a harmadikat, az állítólagosan létező Orcinyt. Orciny már ott rejtőzött a kötelezően elfelejtendő római stílusú villák emeletein és az első vályogkunyhókban, elfoglalta a széthasadó vagy egymásba olvadó törzsek nyomában maradt, tekervényesen összeízesülő és leváló tereket: ide gubózott be Orciny, a két életerős városállam között rejtőző parányi harmadik város. Képzelet szülte főurak, talán éppen száműzöttek közössége, akik a legtöbb történetben állandóan fortélyoskodtak és csűrcsavaroskodtak, és észrevehetetlen, de erős marokkal uralkodtak. Ha van olyan hely, ahol az Illuminátus lakozik, akkor az Orciny, vagy legalábbis sokan így gondolták.

Pár évtizeddel ezelőtt ezt még senkinek sem kellett volna elmagyarázni – az Orcinyről szóló történetek a szokásos gyerekmesék közé tartoztak, akárcsak „Shavil király és a tengeri szörny” meg az egyéb izgalmas kalandok. Manapság Harry Potter és a Power Rangers a népszerű, és egyre kevesebb gyerek ismeri a régi meséket. Ami teljesen természetes.

– Most ezzel mit akar mondani? – szakítottam félbe Drodint. – Hogy Byela folklórkutató volt? Régi meséket gyűjtött? – Válaszképpen vállat vont, és nem nézett rám. Megpróbáltam kiszedni belőle a lényeget, hátha kimondja végre, amire csak célozgatott, de továbbra is csak a vállát vonogatta.

– Miért éppen magával akart erről beszélgetni? – faggatóztam. – Miért jött ide egyáltalán?

– Nem tudom! Van róla anyagunk. Sokszor előkerül mint téma, érti? Ul Qomában is léteznek Orciny-történetek. Nemcsak gyűjtjük a szövegeket arról, ami a szívügyünk, érti, hanem alaposan ismerjük is, van itt mindenféle… – Lassan elhallgatott. – Végül rájöttem, hogy Byela nem miattunk jár ide.

A szakadárok többségéhez hasonlóan ők is kényszeresen archiváltak mindent. Lehet egyetérteni, lehet figyelmen kívül hagyni vagy megszállottan elemezgetni a történelmi narratívájukat, azt azonban senki sem állíthatja, hogy nem támogatták meg bőséges jegyzetanyaggal és kutatással. Az unionisták elővigyázatosságból minden olyan művet begyűjtöttek, amelyben akár csak érintőlegesen is előkerült a városhatárok összemosódása. Byela nyilván azért jött – ezen a ponton vált ez nyilvánvalóvá –, hogy Orcinyről keressen anyagot, és nem az ősi, mitikus egység érdekelte. Milyen bosszúsak lehettek, amikor rájöttek, hogy a lány szokatlan címválasztásai nemcsak egy csapongó kutató szeszélyei, hanem teljesen céltudatosak. Amikor rájöttek, hogy Byelát nem igazán érdekli a munkájuk.

– Szóval komolytannak tartották?

– Nem! Veszélyesnek találtuk, mint már említettem. Komolyan. Tudtam, hogy egyszer bajba kerülünk miatta. Meg egyébként is azt mondta, nem marad sokáig. – Drodin tétován vállat vont.

– Miért volt veszélyes? – kérdeztem, és közelebb hajoltam hozzá. – Drodin! Áthágást követett el a lány?

– Jézusom, nem hiszem! Ha mégis megtette, akkor egy rohadt szót sem hallottam róla – tiltakozott, és védekezőn az ég felé emelte a kezét. – A kurva életbe, van fogalmuk arról, milyen szoros megfigyelés alatt tartanak minket? – Ideges mozdulattal az utca felé bökött. – A maguk emberei szinte állandóan a környéken járőröznek. Az Ul Qoma-i zsaruk nyilván nem ellenőrizhetnek minket, ők meg a testvéreinket zaklatják. De a lényeg, a szentségit, hogy más is megfigyel minket… hisz tudják. A Kontroll.

Egy pillanatra csend támadt. Mindannyian éreztük magunkon a figyelő tekinteteket.

– Látta is?

– Nyilván nem. Minek néz maga engem? Ki látja? De tudjuk, hogy itt van. Figyel. A legapróbb ürügy, és végünk. Maguk szerint… – Tehetetlenül ingatta a fejét, aztán a szemembe nézett. Haragot láttam az arcán, és talán gyűlöletet is. – Maguk szerint hány barátomat vitték el? Akiket soha többé nem láttam. Óvatosabbak vagyunk, mint bárki más.

Igazat beszélt. Ez a politikai helyzet iróniája volt. Azok, akik a legelszántabban dolgoztak a Besźel és Ul Qoma közötti határ teljes perforációján, azoknak kellett ugyanezt a határvonalat a lehető leggondosabban szemmel tartani. Ha jómagam vagy valamelyik barátom egyetlen pillanatra elvétjük a láttalanítást (és kivel nem fordult még elő ilyen? ki az, akinek néha nem sikerült nem látni?), nem fenyeget veszély, amíg ezt nem verjük nagy dobra, vagy nem csinálunk belőle rendszert. Ha egy, esetleg két másodpercre egy vonzó Ul Qoma-i járókelőn felejtettem a tekintetemet, ha csendben csodáltam a két város közös sziluettjét az égen, ha felbosszantott egy Ul Qoma-i vonat csörömpölése, attól még nem vittek be.

Itt viszont, ebben az épületben nemcsak a kollégáim állandó figyelmét, hanem a Kontroll bősz haragját is érezni lehetett, a szó igazi ószövetségi értelmében, mert ehhez a hatalmuk és a joguk is megvolt. Az a rettenetes erő bármikor megjelenhet, egy pillanat alatt eltüntethet egy unionistát, legyen az ok akár egy szomatikus áthágás, elég, ha ijedten ugrik egyet egy berobbanó Ul Qoma-i kipufogó zajától. Ha Byela – Anonima – valóban áthágást követett volna el, akkor Drodinékat is bajba keveri. Tehát Drodint valószínűleg nem ez a lehetőség ijesztette meg ennyire.

– Mindig éreztem, hogy valami nincs rendben. – Drodin a két várost nézte az ablakon keresztül. – Talán… talán végül a nyakunkra hozta volna a Kontrollt. Vagy valami mást.

– Na várjunk csak – szólt közbe Corwi. – Azt mondta, Byela végül elment.

– Közölte, hogy átmegy. Ul Qomába. Hivatalosan. – Felpillantottam a jegyzetelésből. Összenéztünk Corwival. – Nem láttam többé. Valakitől azt hallottam, hogy átment, és nem engedték vissza. – Vállat vont. – Nem tudom, igaz-e, és ha igen, nem tudom, mi lehetett az oka. De csak idő kérdése volt… Veszélyes dolgokat piszkálgatott, és ettől nagyon rossz előérzetem támadt.

– De ez még nem minden, igaz? – kérdeztem. – Mi történt még?

Drodin hosszasan bámult rám.

– Nem tudom, öregem. Az a csaj problémás volt, meg ijesztő, és néha túl sok… valami nem stimmelt vele. Amikor igazán elkezdett magyarázni, elég hamar rám jött a frász. Nyugtalanítónak találtam. – Ismét az ablakon bámult kifelé, és a fejét ingatta.

– Sajnálom, hogy meghalt – mondta. – Sajnálom, hogy megölték. De olyan nagyon nem lep meg.

A sejtelmes célozgatások és a titkok kipárolgása beleeszi magát az emberbe, bármennyire is cinikusnak vagy közönyösnek gondolja magát. Amikor távoztunk, észrevettem, hogy Corwi felpillant és a raktárak hámló homlokzatait fürkészi. Talán a kelleténél kicsit tovább bámult az egyik üzlet irányába, amelyről nyilván tudnia kellett, hogy Ul Qomában van. Úgy viselkedett, mint akit figyelnek. Ugyanazt éreztük, és joggal, ami mindkettőnket nyugtalanná tett.

Miután elhajtottunk, elvittem Corwit ebédelni Besźel saját Kis-Ul Qomájába – provokáció volt, de nem neki szántam, hanem az univerzumnak úgy általánosságban. A negyed a park déli részén terül el. A boltok jellegzetes színei és betűtípusai, a homlokzatok íve miatt a besźeli turisták elsőre azt hitték, Ul Qomát látják, és kapkodva, látványosan félrenéztek (egy külföldi általában legfeljebb ennyire képes elsajátítani a láttalanítás mechanizmusát). Alaposabb odafigyeléssel és tapasztalattal azonban már ki lehet szúrni az épületek kényelmetlenül giccses elemeit, a bárdolatlan öniróniát. Észre lehet venni a besźelkék nevű színárnyalatra festett szegélydíszeket, ami egyike az Ul Qomában betiltott színeknek. Ezek mind helyi épületek.

Ez a néhány utca – amelyek mind korcs neveket viseltek, illitán főneveket besź toldalékokkal, YulSainStrász, LiligiStrász és egyebek – volt a Besźelben élő Ul Qoma-i kivándorlók kis közösségének a színe-java, kulturális értelemben. Ezek az emberek mind különböző okokból költöztek ide, politikai üldöztetés miatt, a gazdasági boldogulás kedvéért (hogy szánták volna őket a pátriárkák, akik nem kis nehézségek árán, ugyanezért emigráltak), szeszélyből, romantikából. A negyvenesek és a fiatalabbak többsége már másod-vagy harmadgenerációs, akik otthon illitánul, az utcán akcentus nélküli besźt beszélnek. Talán egyedül az öltözködésükön lehet látni az Ul Qoma-i hatást. Időnként a helyi bandák – vagy a náluk jóval kellemetlenebb alakok – betörik az ablakaikat vagy megverik őket az utcán.

A hazai ízek után sóvárgó Ul Qoma-i száműzöttek ide járnak péksüteményért, porcukorral meghintett, olajban sült borsóért és füstölőkért. A besźeli Ul Qoma negyed illatorgiája igazi káosz. Az első, ösztönös gondolat szagoltalanítani az összeset, hiszen bizonyára ezek a határon sodródtak át, mert a szag ugyanolyan tiszteletlen, mint az eső („A fafüst és az eső egyszerre lakik két városban”, tartja a mondás. Ul Qomában majdnem ugyanígy fogalmaznak, csak ott a füst helyett a ködöt emlegetik. A szólás sok változatban létezik, mindenféle időjárási jelenséggel, a szeméttel vagy a szennyvízzel is használják, sőt, az igazán merészek még galambokkal és farkasokkal is.) De ezek a szagok Besźelben terjengenek.

Nagyon ritkán, de előfordul, hogy egy-egy ifjú Ul Qoma-i, aki nem ismerős a városának abban a negyedében, ami Kis-Ul Qomával van átfedésben, tétován megpróbál valakitől útbaigazítást kérni egy etnikailag Ul Qoma-inak látszó besźelitől, mert honfitársának gondolja. A tévedés mindig gyorsan kiderül – azonnal megszólalnak a riasztócsengők, ha valakit feltűnően láttalanítanak –, és a Kontroll általában könyörületes.

– Főnök – fordult felém hirtelen Corwi. Az egyik törzshelyemen, a Con ul Cai nevű sarki kávézóban ültünk. Nagyon látványosan, nevén szólítva köszöntem a tulajdonosnak, mint kétségkívül a besź vendégek többsége. Valószínűleg nagyon megvetett. – Mi a szart keresünk itt?

– Ne csinálja már – mondtam. – Ul Qoma-i ételek! Komolyan! Tudom, hogy meg akarja kóstolni. – Hiába kínáltam szegfűszeges lencsével és sűrű, édes teával, nem kért belőle. – Azért vagyunk itt – folytattam –, mert próbálom magamba szívni a környezet hangulatát. Szeretném megérteni Ul Qoma szellemiségét. A fenébe is, Corwi, maga okos ember. Semmi olyat nem tudok mondani, amivel ne lenne tisztában. Segítsen nekem. – Felemeltem a kezemet, és számolni kezdtem. – Itt volt ez a lány. Ez az Anonima vagy Byela. – Majdnem azt mondtam, hogy Marya. – Mikor is járt itt? Három éve? A gyanús helyi aktivisták körül serteperélt, de valami egészen mást keresett, amiben nem tudtak segíteni neki. Bármi is volt az, még ezek az alakok is neccesnek tartották. A lány lelép. – Vártam. – Ul Qomába indul. – Hirtelen elmorzsoltam egy káromkodást. Corwi is szitkozódott.

– Valamit nagyon kutatott – folytattam. – Aztán átmegy.

– Ez egyelőre csak elmélet.

– Úgy gondoljuk, átmegy. Aztán egyszer csak megint itt van.

– Holtan.

– Holtan.

– A kurva életbe. – Corwi előrehajolt, elvette az egyik süteményemet, és elgondolkodva majszolni kezdte, majd hirtelen mozdulatlanná dermedt, úgy, ahogy volt, tele szájjal. Hosszú ideig egyikünk sem mondott semmit.

– Ez csak egy dolgot jelenthet – szólalt meg végül Corwi. – Ez egy áthágás, a kurva életbe.

– Nagyon úgy fest, hogy az. Azt hiszem… igen, ez az.

– Ha nem odafelé áthágás, akkor visszafelé. Mielőtt kinyírták. Vagy a halála után történt az áthágás. Amikor kitették.

– Vagy valami hasonló. Nagyon hasonló.

– Attól még lehet, hogy legálisan lépte át a határt. Vagy mindvégig itt volt. Csak azért, mert Drodin nem látta…

Eszembe jutott az éjszakai telefonhívás. Látványosan kétkedő arcot vágtam.

– Lehet. Drodin eléggé magabiztosnak tűnt. De lehet, hogy hülyeség.

– Hát…

– Oké. Legyen akkor áthágás. Ami remek.

– Inkább kurva nagy probléma.

– Nem, elmagyarázom – mondtam. – Ez azt jelenti, hogy innentől nem a mi gondunk. Vagyis nem az, ha… ha sikerül meggyőznünk a Felügyelőbizottságot. Ezt akár én is kezdeményezhetem.

Corwi mogorván bámult rám.

– Szarba sem fogják venni. Azt hallottam, mostanában…

– Természetesen mindent alá kell támasztanunk. Eddig csak közvetett bizonyítékaink vannak, de talán ez is elég, hogy foglalkozzanak vele.

– Azok alapján, amit hallottam, nem. – Corwi elkapta a tekintetét, majd újra rám nézett. – Biztosan bele akar ebbe vágni, főnök?

– Hogy a fenébe ne! Persze. Figyeljen ide. Értem. Méltányolom, hogy végig akarja vinni az ügyet, de hallgasson végig. Ha csak minimális eséllyel igazunk van… nem nyomozhatunk egy áthágás ügyében. És valakinek törődnie kell Byela Anonimával, a meggyilkolt külföldi lánnyal. – Addig nem folytattam, amíg Corwi végre a szemembe nem nézett. – Nem mi vagyunk a legjobbak, Corwi. Ez a lány jobbat érdemel nálunk. Senki sem képviselheti úgy az ügyét, mint a Kontroll. Jézusom, gondolja végig, hányan vannak, akiknek a Kontroll siet a segítségére. Hogy megtaláljon egy gyilkost.

– Nem sokan.

– Úgy van. Szóval, ha át tudjuk adni az ügyet, akkor kötelességünk átadni. A bizottság tisztában van vele, hogy mindenki mindent le akar passzolni, ezért iktatnak be ilyen sok köztes fázist. – Corwi kétkedő pillantást vetett rám, ezért folytattam. – Nincsen bizonyítékunk, és a részletek is homályosak, szóval a következő pár napot fordítsuk erre, hátha sikerül szépen becsomagolva, masnival ellátva átnyújtani nekik mindent. Vagy bizonyítsuk be, hogy tévedtünk. Milyen profilt tudunk összerakni a lányról? Végre van elég információnk róla. Két-három évvel ezelőtt eltűnik Besźelből, most felbukkan holtan. Talán Drodinnak igaza van, és tényleg Ul Qomában járt. Nem titokban. Üljön le a telefonhoz, és keressen kapcsolatokat itt és odaát. Az megvan, mit tudunk eddig róla, külföldi, kutató s a többi. Tudja meg nekem, ki volt ez a lány. Ha valaki megpróbálja lerázni, finoman utaljon rá, hogy az ügynek köze van a Kontrollhoz.

Az irodám felé menet elsétáltam Taskin asztala mellett.

– Borlú! Megkapta az üzenetemet?

– Cerush kisasszony, egyre kevésbé meggyőző az a sok erőltetett kifogás, amellyel a társaságomba kíván férkőzni.

– Megkaptam az üzenetét, és elindítottam a folyamatot. Nem, még ne kezdje el tervezgetni, hogyan fog megszöktetni és világgá menni velem, mert csalódni fog. Valószínűleg hosszú időbe telik, amíg beszélhet a bizottsággal.

– És ennek mi lesz a menete?

– Mikor csinált ilyet utoljára? Évekkel ezelőtt, igaz? Figyeljen ide, biztos vagyok benne, hogy maga szerint ezt az egészet csont nélkül bezsákolhatja… Ne nézzen rám így, akkor mi a kedvenc sportja? Boksz? Maga nyilvánvalóan úgy gondolja, nem tehetnek mást, be kell hívniuk… – Hirtelen minden vidámság eltűnt a hangjából. – Mármint azonnal, de ez nem így megy. Ki kell várnia a sorát, ami eltarthat pár napig.

– Azt hittem…

– Igen, valaha így ment. Azonnal félretettek volna minden mást. Most azonban bonyolult időket élünk, és inkább mi, mint ők. Egyik párt képviselője sem örül a dolognak, de őszintén szólva pillanatnyilag ne fájjon a feje Ul Qoma miatt. Mióta Syedr meg a többiek beléptek a koalícióba, megállás nélkül a nemzet gyengeségéről papolnak, ezért a kormány nem szeretné, ha úgy tűnne, hogy túlságosan lelkesen élnek a behívás eszközével, szóval nem fognak kapkodni. Ott vannak a menekülttáborok miatt indult nyilvános vizsgálatok, és abból mindent kihoznak, amit lehet.

– Jézusom, ugye csak viccel? Még mindig ennyire be vannak tojva néhány szerencsétlen miatt? – Nyilvánvalóan akadhatnak köztük páran, akik átjutnak egyik városból a másikba, de még ha így is lenne, megfelelő emigrációs tréning nélkül szinte elképzelhetetlen, hogy ne kövessenek el áthágást. A határainkat szigorúan őrizték. Amikor az elkeseredett jövevények kilábaltak a vízből a part átfedett részein, az íratlan szabályok szerint abba a városba kerültek, amelynek a határőrsége először megtalálta őket, vagyis elsőként toloncolta ki őket a partvidéki táborokba. Milyen elkeseredettek lehettek azok, akik Ul Qoma reményteli csillogását hajszolták, és helyette Besźelben találták magukat.

– Lényegtelen – válaszolta Taskin. – És van itt más is. Megy a jópofizás. Ma már nem mondanak nemet az üzleti megbeszélésekre és hasonlókra, mint régebben.

– Elkurvultak a jenki dollár miatt.

– Ne lihegje túl. Ha ide tudják hozni a jenki dollárt, én csak örülök. De nem fognak elkapkodni semmit a maga kedvéért, akkor sem, ha vér folyik. Egyébként mi történt, meghalt valaki?

Corwi hamar megtalálta, amit kértem tőle. Másnap késő délután beállított az irodámba egy aktával.

– Most kaptam faxon Ul Qomából – mondta. – Eddig körbe-körberohangáltam. Amint kiderült, hol kell kezdeni, mindjárt nem jelentett problémát. Jól gondoltuk.

És ott volt előttem az áldozat – az adatai, a fényképe, először az általunk készített halotti maszkja, majd hirtelen, már-már lélegzetelállító váltással olyan fotók, amelyek még életében készültek róla, fekete-fehér, elkent faxképek, de akkor is ott volt a halottként ismert lány, mosolygott vagy cigarettázott, vagy éppen beszéd közben, félig nyitott szájjal örökítették meg. A lefirkantott jegyzeteink mellett az egyéb adatok, némelyik csak tipp, de volt köztük, ami már piros tollal íródott, hiszen egyetlen kérdőjel sem változtatta a tényeket teóriákká, és most már a különböző álnevek felsorolása alatt ott állt a valódi is.

6

– Mahalia Geary.

Negyvenketten ültek az asztal körül (valódi antik darabnak számított, nyilván nem is lehetett más, nem igaz?). Negyvenkét dosszié hevert az asztalon. Én álltam. A terem két sarkában két gyorsíró jegyzetelte az elhangzottakat. Az asztalon mikrofonok sorakoztak, a tolmácsok a közelben ültek.

– Mahalia Geary. Huszonnégy éves volt. Amerikai. Az összes információt a beosztottamnak, Corwi közrendőrnek köszönhetjük, hölgyeim és uraim. Az átküldött iratokban minden részletet megtalálnak. – Sokan bele sem néztek a felcsapott dossziékba. Akadt, aki ki sem nyitotta a sajátját.

– Amerikai? – kérdezte egy hang.

A huszonegy fős besźeli küldöttség javarészt idegen volt számomra. Csak néhány arcot ismertem. A középkorú nőt, aki őszes csíkokkal tarkított, komoly frizurájával leginkább egy filmesztétára hasonlított: Shura Katrinya tárca nélküli miniszter még mindig komoly tiszteletnek örvendett, de már hanyatlani kezdett a csillaga. A szociáldemokrata Mikhel Buric ellenzéki politikust, aki fiatalságával, rátermettségével és ambiciózus természetével egyszerre több bizottságba is bedolgozta magát (nemzetbiztonság, kereskedelem, kultúra). Yorj Syedr őrnagyot, a jobbos Nemzeti Front vezetőjét, akivel Gayardicz miniszterelnök a nagy felzúdulás ellenére koalícióra lépett, pedig Syedr nemcsak faragatlan, tahó politikus hírében állt, hanem ráadásul még annak is tehetségtelen volt. Yavid Nyisemut, a miniszterelnök-helyettest, aki a kulturális tárcát vitte és választmányi elnökként tevékenykedett. Láttam még pár ismerős arcot, és ha megerőltettem volna magamat, idővel a nevük is eszembe jutott volna. Az Ul Qoma-i résztevők közül senkit sem ismertem. Nem igazán foglalkoztatott a külpolitika.

Az Ul Qoma-i küldöttségből majdnem mindenki az általam összeállított dossziét lapozgatta. Hárman fejhallgatót viseltek, de a többiek beszélték annyira folyékonyan a besźt, hogy tolmács nélkül is megértsenek. Furcsa érzéssel töltött el, hogy nem kellett láttalanítanom az elegáns Ul Qoma-i ruhákat viselő embereket – a férfiak gallér nélküli ingeit és a hajtóka nélküli, sötét zakókat, a nők szárira emlékeztető, testre csavart ruháit, amelyek olyan színekben pompáztak, hogy Besźelben nem is engedélyezték volna. De most nem Besźelben voltam. A Felügyelőbizottság abban a gigászi, barokkos, betonnal kifoltozott amfiteátrumban ülésezik, amely a besźeli óvárosban és az Ul Qoma-i óvárosban is magasodik. Egyike annak a néhány nagyon ritka épületnek, amelyet mindkét városban ugyanúgy neveznek: ez a Kopulacsarnok. Ennek oka van, természetesen, ugyanis nem átfedett épület, vagyis nem igazán, nem is alter meg totál zónák töredezett összessége, ahol az egyik terem vagy emelet Besźelben található, a másik meg Ul Qomában. Az épület kívülről látható része mindkét városban ott van, a belseje pedig nagyrészt mindkettőben vagy egyikben sem. Az összes jelenlévő – huszonegy törvényhozó mindkét államból, az asszisztenseik és jómagam – tulajdonképpen a keresztúton találkoztunk, egy térközben, egy határvonalra emelt kvázi határzónában. Mintha még lett volna velünk egy láthatatlan, harmadik fél is – az összejövetel apropója. Páran talán úgy is érezték, figyelnek minket.

Miközben a megjelentek az aktákat nézegették, már aki vette erre a fáradságot, ismét köszönetet mondtam nekik, amiért fogadtak. Egy kis hízelgés nem árthatott. A Felügyelőbizottság rendszeresen tartott ilyen megbeszéléseket, mégis napokig vártam, mire megjelenhettem előttük. Taskin figyelmeztetése ellenére azért megpróbáltam rendkívüli találkozót összehívatni, hogy hamar megszabaduljak attól a felelősségtől, amelyet Mahalia Geary ügye jelentett (ha a gyilkosa megússza, az nagyon kínos, de így legalább van esély elfogni), mivel azonban nem volt rendkívüli állapot, polgárháború vagy természeti katasztrófa, természetesen nem jártam sikerrel.

És ha csak kis létszámú találkozóról lenne szó? – érdeklődtem. – Az a pár hiányzó… – De nem, erről szó sem lehetett, ezt azonnal az értésemre adták. Taskin előre megmondta, hogy így lesz, és nem tévedett, én pedig minden eltelt nappal egyre türelmetlenebbé váltam. Taskin megismertetett az egyik kapcsolatával, a bizottságban ülő egyik miniszter személyi titkárával, aki elmagyarázta, hogy a Besźeli Kereskedelmi Kamara éppen az egyre rendszeresebbé váló üzleti találkozói egyikét tartja valamelyik külföldi partnerrel, emiatt viszont nem ér rá Buric – aki sikerrel vezényelt le több ilyen eseményt –, Nyisemu, sőt még Syedr sem. Ezek természetesen szent és módosíthatatlan programoknak bizonyultak. Akárcsak Katrinya elfoglaltságai, aki diplomatákkal tárgyalt. De Hurian, az Ul Qoma-i tőzsdeigazgató sem ülhetett le máskor az Ul Qoma-i egészségügyi miniszterrel, szóval szó sem lehetett a különleges gyűlésről. A halott fiatal nő továbbra sem kapja meg a megfelelő figyelmet a megbeszélésig, ahol az aktuális dissensusok besorolása és a közösen használt közművek megoszlásának megvitatása között – a nagyobb elektromos hálózatok, csatornák és víznyelők, illetve a különösen komplexen átfedett épületek tartoztak ide – én magam is kapok húsz percet az ügyem bemutatására.

Páran biztosan tisztában voltak ezekkel a részletekkel, de a Felügyelőbizottság intrikái alapvetően nem sok embert érdekeltek. Eddig kétszer tartottam nekik ilyen beszámolót, de mindez nagyon régen történt. A bizottság akkoriban természetesen teljesen más tagokból állt. A besźeliek és az Ul Qoma-iak mind a két alkalommal majdnem átharapták egymás torkát – akkoriban sokkal rosszabbul álltak az államközi kapcsolatok. A Felügyelőbizottságnak viszont akkor is össze kellett ülnie, ha a két ország nem hadviselő félként, pusztán két külön oldalon vett részt egy fegyveres konfliktusban, mint ez a második világháborúban megtörtént – nem Ul Qoma legdicsőségesebb időszaka, az biztos. Rendkívül kellemetlen megbeszélések lehetettek ezek. Ha tanulmányaimból jól emlékszem, akkor csak a két kurta és szerencsétlen nyílt háborúnk idején nem ültek össze egyszer sem. Mindenesetre most a két nemzet – ha kissé erőltetetten is – elméletileg ismét a közeledés politikáját képviselte.

A két korábbi ügy, amelynek kapcsán tájékoztatnom kellett a bizottságot, egyáltalán nem volt ennyire sürgős. Az első alkalom egy csempészés kapcsán elkövetett áthágásról szólt, mint általában a bizottság elé kerülő esetek többsége. Egy nyugat-besźeli banda Ul Qoma-i gyógyszerekből előállított kábítószert terített. Az alapanyagot a külvárosokban gyűjtötték be, az Ul Qomát négy kvadránsra osztó vasúti hálózat kelet–nyugati tengelyén, és az Ul Qoma-i összekötő dobálta ki a dobozokat az elhaladó vonatokból. Besźel északi részén van egy rövidke sáv, ahol a sínek átfedésben vannak, ezért Ul Qoma-i sínekként is szolgálnak, majd miután mindkét városállamot elhagyják észak felé, hosszú kilométereken át közösek. Ez egészen addig a hegyi szurdokig tart, ahol a sínek átlépnek északi szomszédainkhoz, és onnantól tényleg egyetlen vonallá válnak, és nemcsak fizikai valójukban, mint egyetlen fém sínpár, hanem egzisztenciális és törvényi értelemben is: egészen a nemzethatárokig a sínpár jog szerint két vonalnak számított. Azok a gyógyszeres ládák, amelyeket ebben a sávban hajítottak ki Ul Qomában, ugyanabban a városban, az Ul Qoma-i csalitosban maradtak: viszont Besźelben szedték össze őket, ami már áthágásnak számított.

A bűnözőinket ugyan egyszer sem értük tetten, de amikor bemutattuk a bizonyítékainkat, amelyek minden kétséget kizáróan alátámasztották, hogy csak így juthattak hozzá az alapanyagokhoz, a bizottság elfogadta a beszámolónkat, és behívta a Kontrollt. A drogkereskedelemnek hirtelen vége szakadt, a csempészek eltűntek az utcákról.

A második ülésen egy férfiról esett szó, aki megölte a feleségét, majd amikor már majdnem elkaptuk, rémületében ostoba módon áthágást követett el – beszaladt egy besźeli üzletbe, átöltözött, és Ul Qomában lépett ki az ajtón. Csak a véletlenen múlt, hogy nem kaptuk el azonnal, de hamar rájöttünk, mi történt. Ebben az őrült, liminális helyzetben senki sem mert hozzányúlni, sem a besźeliek, sem az Ul Qoma-i kollégák, bár mindannyian pontosan tudtuk, melyik Ul Qoma-i házban rejtőzködik. Aztán a Kontroll elvitte, és őt sem látták többé.

Hosszú ideje ez volt az első alkalom, hogy bizottsági meghallgatást kértem. Bemutattam a bizonyítékaimat. Udvariasan bemutatkoztam az Ul Qoma-i küldötteknek is, ugyanúgy, mint a besźelieknek. És az örökké figyelő hatalomnak, ami minden bizonnyal most is szemmel tartott minket, láthatatlanul.

– Mahalia Geary Ul Qoma-i lakos, nem besźeli. Amint erre rájöttünk, máris könnyen megtaláltuk. Mármint Corwié az érdem. Több mint két éve ott él. PhD-hallgató.

– Mit tanul?

– Régész. Szakterülete az ókor és kora középkor. Az egyik ásatáson dolgozik. A dossziéban minden részletet megtalálnak. – Mintha hullám futott volna végig a termen. A besźeli meg az Ul Qoma-i küldöttek a maguk különböző módján fogadták a hírt. – Így sikerült bejutnia Ul Qomába, kulturális embargó ide vagy oda. – A kulturális és a művelődési kapcsolatok kínáltak némi egérutat. Ul Qomában állandóak az ásatások, és folyamatosan indulnak a tudományos projektek: náluk sokkal több rendkívüli kincset rejt a föld a Hasadás előtti időszakból, mint Besźelben. A mai napig tanulmányok és konferenciák előadói vitatkoznak azon, vajon ez az egyoldalú bőség pusztán a véletlen szóródás következménye, vagy Ul Qoma egyelőre ismeretlen jellegzetességének köszönhető (a szomszédos nacionalisták természetesen az utóbbi mellett kardoskodnak). Mahalia Geary Ul Qoma nyugati felében, Bol Ye’anban dolgozott, azon a száz éve megnyitott, és ki tudja, még meddig tartó feltáráson, ami felfedezése óta jelentőségében Tenochtitlannal vagy Sutton Hooval ér fel.

Történész honfitársaimnak nyilván sokkal kényelmesebb lett volna, ha az ásatás átfedett területen van, de ez éppen nem jött össze. A munkálatok egy park szélén zajlottak, ahol az átfedés valóban a kincsekkel teli, feltúrt földterület közelében húzódott, sőt még egy vékony csíkban egy besźeli totál is befurakodott az Ul Qoma-i részek közé, maga az ásatás azonban száz százalékban a másik városhoz tartozott. A besźeliek egy része szerint az egyenlőtlenség jó dolog, mert ha csak felannyira gazdag lelőhelyeink lennének, ahol történelmi kacatok fordulnak ki a földből – rengeteg csodálkozó arcú termékenységbálvány, óraműmaradvány, mozaiktöredék, baltafej és rejtélyes pergamenfoszlány, amelyek a legendák szerint furcsán engedelmeskedtek a fizikai törvényeknek –, már régen aprópénzre váltottuk volna mindet. Ul Qomában viszont, ahol amúgy émelyítően álszent módon álltak a történelemhez (nyilvánvalóan a modernizáció tempója meg a mindent eldózeroló városfejlesztés miatt érzett bűntudatukat próbálták ezzel túlkompenzálni), nem is beszélve az irattárakban tárolt akták kérdéséről vagy az exporttilalomról, legalább valamennyire próbálták megmenteni a múltat.

– Bol Ye’ant a kanadai Prince of Wales Egyetem régészei kutatják éppen, ezért is tudott Geary bekerülni hozzájuk. A lány csoportvezetője kisebb megszakításokkal évek óta Ul Qomában él. Isabelle Nancynek hívják. Egészen sokan laknak ott közülük egyébként. Néha konferenciákat is tartanak. Pár évente még Besźelben is szerveznek ilyesmit. – Ez a vigaszdíjunk a leletmentes földünkért. – A legutolsó ilyen találkozó nem is volt olyan régen, amikor rábukkantak az eddig utolsó nagy láda műkincsre. – A történetnek még a nemzetközi sajtó is hírét vette. A gyűjtemény külön nevet is kapott, de arra már nem emlékeztem, minek nevezték el. A leletek között akadt egy asztrolábium meg egy fogaskerék-áttételes, döbbenetesen bonyolult eszköz, amely legalább olyan őrülten jellegzetesnek és időtlennek tűnt, mint az antiküthériai szerkezet. Nem ez volt az egyetlen hasonlóság a két lelet között, hiszen mindkettőhöz legalább ugyanannyi találgatás és vad fantazmagória kapcsolódott, és egyiknél sem jöttek rá, mi célt szolgálhattak valaha.

– Szóval mi is van ezzel a lánnyal? – A kérdést az egyik Ul Qoma-i küldött tette fel, egy ötvenes éveiben járó, kövér férfi, aki inge színvilágával valószínűleg a törvényesség határait feszegette volna Besźelben.

– Mahalia hónapokig élt Ul Qomában a munkája miatt – feleltem. – Először Besźelbe jött, utána ment át Ul Qomába egy konferenciára, úgy három évvel ezelőtt. Ha emlékeznek rá, akkoriban rendeztek nálunk hatalmas kiállítást az Ul Qomából kölcsönzött műkincsekből és egyéb holmikból. Az eseményt pár hétig folyamatos konferenciák egészítették ki. Rengetegen érkeztek hozzánk a világ minden tájáról, Európából, Észak-Amerikából, Ul Qomából, mindenhonnan.

– Természetesen emlékszünk rá – mondta Nyisemu. – Többen tevékenyen részt vettünk a projektben. – Nyilván.

A szóban forgó találkozón különböző kormányszervek és részben független szervezetek is kiállítottak, illetve kormánypárti és ellenzéki politikusok is megjelentek. A beszédek sorát a miniszterelnök kezdte, Nyisemu a kiállítást nyitotta meg a múzeumban, ezért minden komolyabb politikus kénytelen volt megjelenni a rendezvényen.

– Nos, Mahalia szintén járt itt. Erről talán önök is hallottak, ugyanis a beszámolók szerint némi felzúdulást keltett egy Orciny témájában tartott botrányos előadással. Majdnem kidobták a konferenciáról. – Néhány arcon mintha felderengett volna a felismerés szikrája: Buric és Katrinya egyértelműen emlékezett, Nyisemu talán, és legalább egy ember az Ul Qoma-i küldöttségben is akadt, akinek rémlett az eset.

– A jelek szerint Mahalia ezután lehiggadt, lediplomázott, és elkezdte a doktori képzést. Megkapta a vízumot Ul Qomába, hogy csatlakozhasson az ásatáshoz, és folytathassa a tanulmányait. Ide soha többé nem tért vissza, legalábbis a botrány után nem tartom valószínűnek, és őszintén szólva az is meglep, hogy bejutott Ul Qomába… Amúgy a karácsonyi hazautakat leszámítva nem is ment onnan sehová. Az ásatástól nem messze lakott egy diákszálláson. Néhány héttel ezelőtt veszett nyoma. Végül Besźelben találtak rá. Pocostfalván, a lakótelepen, és hadd emlékeztessem önöket, hogy az Besźelben totál, vagyis Ul Qomának alter. A lány akkor már nem élt. Mindez megtalálható a dossziékban is, hölgyeim és uraim.

– Eddig semmi sem utal áthágásra, nem? Nem igazán. – Yorj Syedr sokkal lágyabban beszélt, mint amire egy katonától számítottam. A szemben ülő Ul Qoma-i képviselők azonnal összehajoltak, és illitánul pusmogtak. Syedrre néztem. A közelében ülő Buric a szemét forgatta – és azt is látta, hogy észrevettem.

– Elnézést kérek, képviselő úr – szólaltam meg végül. – Nem igazán tudom, mit mondhatnék erre. Ez a fiatal nő Ul Qomában élt. Hivatalosan. Dokumentumok igazolják. Egyszer csak eltűnt. Aztán a holtteste előkerült Besźelben. – Értetlenül ingattam a fejemet. – Nem biztos, hogy… mi más bizonyíték kell még?

– Mindez pusztán közvetett bizonyíték. Felvette például a kapcsolatot a külügyminisztériummal? Mi van akkor, ha Miss Geary elutazott Ul Qomából, és részt vett egy konferencián mondjuk Budapesten? És utána Besźelbe jött? Durván két héttel senki sem tud elszámolni, Borlú felügyelő.

Átható pillantást vetettem rá.

– Mint már említettem, Mahalia a kis produkciója után biztosan nem jutott volna vissza Besźelbe…

Syedr majdhogynem sajnálkozó arccal szakított félbe.

– A Kontroll… idegen hatalom. – Néhány besźeli és Ul Qoma-i küldött megrökönyödve felkapta a fejét. – Mindannyian tisztában vagyunk ezzel – folytatta Syedr –, akár udvarias ezt nyíltan elismerni, akár nem.

– Ismétlem, a Kontroll idegen hatalom, és hatalmas kockázatot vállalunk azzal, hogy átruházzuk rájuk szuverenitásunkat. Minden bonyolult helyzetben csak mossuk kezünket, a megoldást pedig rábízzuk egy… elnézést, ha ezzel bárkit megsértek, de egy árnyékra, amire semmi ráhatásunk sincs. Mindezt azért, mert így könnyebb az életünk.

– Most viccel, képviselő úr? – kérdezte valaki.

– Ebből eleget hallottam… – kezdte Buric.

– Fogadja el, hogy nem mindenki cimborál az ellenségeivel – mondta Syedr.

– Elnök úr! – csattant fel Buric. – Hogyan tűrheti ezt? Rágalom! Felháborító! – Most legalább élőben is megfigyelhettem a sajtóban gyakran emlegetett pártfüggetlen politizálást.

– Nyilvánvalóan azokban az esetekben, ahol beavatkozásra van szükség, magam is teljes mértékben a behívást támogatom – folytatta Syedr. – Pártom álláspontja szerint azonban ideje véget vetni a jelenlegi gyakorlatnak. Minden egyes alkalommal rutinszerűen bólintunk, majd mindent átengedünk a számottevő hatalmú Kontrollnak. Mondja, felügyelő, egészen pontosan mennyire ásott az ügy mélyére? Beszélt a lány szüleivel? A barátaival? Egészen pontosan mennyit tudunk erről a szerencsétlen fiatal nőről?

Sokkal alaposabban fel kellett volna készülnöm a kérdésekre. Nem számítottam ilyesmire.

Láttam már a Kontrollt, még ha egyetlen kurta pillanatra is. Ki nem? Láttam, hogyan veszi át az irányítást. Az áthágások többsége azonnali és sürgős beavatkozást igényel. A Kontroll ilyenkor közbelép. Számomra szokatlan elképzelés, hogy engedélyt kell kérnem, ha ehhez a titkos erőhöz folyamodunk. Mást sem hallottunk egész életünkben, mint: bízzál a Kontrollban, láttalaníts, akkor se reagálj az Ul Qoma-i zsebtolvajokra vagy rablókra, ha meglátod őket, hiszen őket nem is veheted észre a besźeli utcáról, és az áthágás sokkal komolyabb bűn, mint az, amit éppen elkövetnek.

Tizennégy éves koromban láttam a Kontrollt először. Az efféle helyzetek kiváltó oka legtöbbször ugyanaz – akkor is karambol történt. Egy dobozforma, Ul Qoma-i kis furgon – ez több mint harminc éve történt, és a másik város útjain akkoriban sokkal kevésbé elegáns járművek jártak – kisodródott. Éppen egy átfedett úton haladt, és a zónában a járműveknek legalább a harmada besźeli volt. Ha a sofőr még időben visszakormányozza az útra a furgont, a besźeliek a maguk megszokott módján viszonyultak volna a betolakodó, külföldi akadályhoz, hiszen ez az átfedett városok mindennapjainak elkerülhetetlen nyűge. Ha egy Ul Qoma-i nekimegy egy besźelinek, miközben mindketten saját városukban sétálnak, vagy ha egy Ul Qoma-i kutya odaszalad egy besźeli járókelőhöz, és lelkesen megszaglássza, netán egy Ul Qomában betört ablakból a besźeli járdára szóródnak a szilánkok – ilyenkor a besźeli (vagy fordított helyzetben az Ul Qoma-i) ember a lehető legegyszerűbben megpróbálja kikerülni a külföldi akadályt anélkül, hogy tudomást kellene vennie róla. Ha nagyon nincs mást tenni, meg is érinthetik, bár jobb, ha nem. Ez a sztoikus láttalanítás a türemlések kezelésére szolgál – így hivatkozunk besźül a másik városból áttüremkedő dolgokra. Van rá illitán szó is, de azt nem ismerem. (Az egyetlen kivétel a szemét, pontosabban a kellően régi szemét. Az átfedett járdákon eldobott vagy alter utcákról átsodródott papírhulladék türemlésként kezdi, de ha elegendő idő telik el és olvashatatlanná fakult vagy a koszréteg alatt eltűnt a besź vagy illitán írás, majd összeállt más hulladékokkal, és máris csak egyszerű szemét, amire ugyanúgy nem vonatkoznak a határok, mint a ködre, az esőre vagy a füstre.)

A gyerekkoromban látott furgon sofőrje nem nyerte vissza uralmát a járműve felett. Átlósan átsodródott az aszfalton – fogalmam sincsen, Ul Qomában hogyan nevezik az utcát, Besźelben KünigStrász a neve –, és nekivágódott egy besźeli butiknak meg a kirakat előtt bámészkodó gyalogosnak. A besźeli férfi meghalt, az Ul Qoma-i sofőr súlyosan megsérült. Mindenki rémülten sikoltozott mindkét városban. A becsapódást nem láttam, de az édesanyám igen, és olyan erővel markolt rá a kezemre, hogy már azelőtt felüvöltöttem, mielőtt a sikolyokat meghallottam volna.

Egy besźeli gyermek (és feltételezhetően ugyanez igaz az Ul Qoma-i gyerekekre is) ifjonti évei a tájékozódást segítő útmutatások alapos elsajátításával telnek. Nagyon hamar kitanuljuk a különböző öltözködési stílusokat, az engedélyezett színeket, a megfelelő járást és a városban elfogadott testtartást. Nagyjából nyolcéves korunkra a legtöbben már nem követtünk el kínos és törvénytelen áthágásokat, bár a gyerekeknek természetesen az utcán töltött minden egyes pillanatban engedélyezik az ilyesmit.

Ennél azért idősebb voltam a karambol idején, amikor megláttam a véletlen áthágás véres következményeit, és emlékszem, eszembe jutott a sok obskúrus tanítás, meg az is, hogy akkor és ott mindezt mekkora baromságnak tartottam. Abban a pillanatban, amikor az édesanyám meg én és mindenki más körülöttem nem tudtuk nem látni az Ul Qoma-i roncsot, azonnal búcsút mondhattam a gondosan elsajátított láttalanítás összes trükkjének.

Másodperceken belül megérkezett a Kontroll. Alakok, homályos formák mozdultak, akik talán már korábban ott voltak, mégis úgy tűnt, mintha a roncsból gomolygó füstoszlopok közötti üres térben anyagiasultak volna, és talán túl gyorsan is mozogtak ahhoz, hogy rendesen látni lehessen őket, és csak úgy sugárzott belőlük a tekintély és a hatalom, de olyan erővel, hogy másodpercek alatt felügyeletük alá vonták az áthatolás teljes körzetét. Lehetetlen volt vagy lehetetlennek tűnt kivenni a körvonalaikat. A kritikus zóna peremén a besźeli rendőrök, és mivel nem bírtam nem látni, a saját városukban az Ul Qoma-i rendfenntartók is fokozatosan szorították vissza a kíváncsiskodókat és zárták le a zónát, ahol középen – bár gyerekkori önmagam annyira félt, hogy nem is mert odanézni –, hatékonyan és gyorsan szervezett, kauterizált, helyreállított a Kontroll.

Kizárólag hasonló, nagyon ritka alkalmakkor pillanthatta meg bárki a munkáját végző Kontrollt. Ehhez balesetek és határokra fittyet hányó katasztrófák kellettek, mint az 1926-os nagy földrengés vagy egy tomboló tűzvész. (Egyszer kigyulladt egy lakásomhoz valótávban közeli ház. A tüzet sikerült az épületen belül megfékezni, de az a ház nem Besźelben állt, ezért láttalanítottam. Így a végén az egyik helyi tévécsatornán néztem az Ul Qomából átvett közvetítést, miközben az ablakaimat vörhenyesre festette a lángok lobogása.) Vagy ha egy besźeli fegyveres rablótámadás leadott lövése véletlenül kioltotta egy Ul Qoma-i bámészkodó életét. Ezekről a krízishelyzetekről nem a bürokratikus időpocsékolás jutott volna eszembe. Feszengve körülnéztem a tanácsteremben. A Kontroll elszámolással tartozik a behívást kezdeményezőknek, de ezt sokan nem tartják komoly korlátozásnak.

– Kihallgatta már a lány munkatársait? – kérdezte Syedr. – Mennyire alaposan járt utána a hátterének?

– Nem. Még nem beszéltem velük. A beosztottam természetesen igen, amikor ellenőrizte az értesüléseinket.

– A szülőkkel már beszélt? Feltűnő igyekezettel próbálja kivonni magát ebből a nyomozásból. – Vártam pár másodpercet, amíg az asztal mindkét felén elhalt a pusmogás.

– Corwi értesítette őket, és tudtommal már repülőn ülnek. Attól tartok, nem teljesen érti a helyzet komolyságát, őrnagy úr. Feltűnő az igyekezetem? Az. Ön talán nem szeretné elkapni Mahalia Geary gyilkosát?

– Jól van, ebből elég! – Vágott közbe Yavid Nyisemu. Türelmetlenül dobolt az asztalon, majd folytatta. – Felügyelő úr, arra kérem, tartózkodjon ettől a hangnemtől. A képviselő-testület soraiban egyre nagyobb az aggodalom, joggal, miszerint túlságosan hamar ruházzuk át a Kontrollra a felelősséget, olyankor is, amikor egyáltalán nem lenne muszáj. Ez pedig veszélyes precedens, sőt potenciális hazaárulás. – Nyisemu kivárta, amíg felfogtam, mit akar tőlem, és olyasféle hangot hallattam, amit akár bocsánatkérésként is lehetett értelmezni.

– Viszont! – folytatta Nyisemu. – Őrnagy úr, ön pedig hanyagolja ezt a konfliktuskereső, komolytalan stílust. Az ég szerelmére, egy fiatal nőről beszélünk, aki Ul Qomában él, eltűnik, majd a holtteste felbukkan Besźelben. Ha akarnék, sem nagyon tudnék ennél egyértelműbb helyzetet elképzelni. Természetesen megadjuk a hozzájárulásunkat ahhoz, hogy az ügy a Kontrollhoz kerüljön. – Egy kézmozdulattal elhallgattatta Syedr-t, aki már kezdett volna tiltakozni. Katrinya bólintott.

– Egy értelmes hang – jegyezte meg Buric. Az Ul Qoma-i képviselők szemmel láthatóan nem először tapasztalták meg ezeket a belső villongásokat. A demokrácia szépségei. Bizonyára ők is rendszeresen megvívták a maguk sajátságos csörtéit.

– Végeztünk is, felügyelő úr! – közölte Nyisemu az őrnagy hangoskodását túlharsogva. – Megvitatjuk a beadványát. Hamarosan értesítjük.

A Kopulacsarnok folyosóinak markáns stílusa valószínűleg fokozatosan fejlődött ilyenné az elmúlt évszázadok során, hiszen az épület eközben folyamatosan mind a besźeli, mind az Ul Qoma-i hétköznapi és politikai élet központi eleme maradt: a belső terek mindegyike ódon és elegáns, egyben teljesen megfoghatatlan és sehova sem sorolható. A falakon lógó olajfestmények egytől egyig kiváló munkák, azonban nyomát sem látni rajtuk bármiféle kulturális hagyatéknak, és mindegyik teljesen jellegtelen. A csarnok egyáltalán nem az együttműködés szimbólumának, inkább csak kihaltnak tűnik.

A folyosószakaszokat riasztóval és őrökkel védett üvegvitrinek tagolják. Nincsen belőlük sok, és az Elődök korából fennmaradt tárgyakat lehet megcsodálni az üveg mögött. Mindegyik teljesen máshogyan néz ki. Az látszik, hogy minden tárgy konkrét eszköznek készült, a rendeltetésük viszont rejtély. Kifelé menet futó pillantást vetettem néhányra: akadt egy lógó mellű Vénusz, hátán egy redővel, amelybe talán fogaskerekeket vagy fogantyút illesztettek valaha, egy durván megmunkált, évszázadok patinájától elszíneződött fémdarázs meg egy bazaltkőből faragott kocka. Az összes kiállított tárgyhoz tartozott magyarázat, ami több lehetséges értelmezést kínált.

Syedr kirohanása nem volt különösebben meggyőző – mintha előre eldöntötte volna, hogy a bizottság elé kerülő következő kérelemnél mindenképpen megtartja a kis szónoklatát, ez pedig pont az én beadványom lett, csak ebbe balszerencséjére nehezen lehetett belekötni –, az indítékai pedig kifejezetten megkérdőjelezhetőnek tűntek. Ha politikus lettem volna, semmilyen körülmények között nem az ő pártját választom. Viszont nem volt teljesen indokolatlan az óvatossága.

A Kontrollnak szinte korlátlan hatalma van, ez pedig valóban hátborzongató. A Kontrollt kizárólag egyetlen dolog korlátozza: a rájuk ruházott hatalom rendkívüli módon függ a körülményektől. Puszta elővigyázatosságból mindkét városnak érdeke, hogy ezeket a körülményeket a lehető legszigorúbban ellenőrizze.

Ezért létezik Besźel, Ul Qoma és a Kontroll között a titokzatos fékek és ellensúlyok rendszere. A konkrét és vitathatatlan áthágásokat leszámítva – bűntényeket, baleseteket vagy különösen súlyos vészhelyzeteket (vegyi katasztrófa, gázrobbanás vagy akár egy elmebeteg, aki a városhatárokat figyelmen kívül hagyva támad áldozataira) –, a bizottság minden várható behívási kérelmet alaposan felülvizsgált, ami nem meglepő, hiszen ilyen alkalmakkor Besźel és Ul Qoma egyaránt lemondott minden fennhatóságáról az ügyben.

Ráadásul még az olyan vitathatatlanul egyértelmű esetek után is, amelyeket ép ésszel senki sem vitatott volna, a két város bizottságban ülő képviselői utólagosan felülvizsgálták az összes olyan okot, ami miatt eredetileg a Kontroll beavatkozását kérték. Elméletileg bármelyiket kétségbe vonhatták volna: ez viszont mindenképpen bizarr helyzetet eredményez, de a bizottság a saját tekintélyét aknázta volna alá, ha nem futja le a kötelező köröket. Mindkét városnak szüksége volt a Kontrollra. És mi lenne a Kontroll, ha a városok nem teljesek és osztatlanok?

Corwi már várt rám odakint.

– Na? – kérdezte, és egy pohár kávét nyomott a kezembe. – Mit mondtak?

– Végül csak átadják az ügyet. De előtte azért rendesen megizzasztottak. – Elindultunk a rendőrautó felé. A Kopulacsarnok környékén az összes utca átfedett, és miközben a parkolóhely felé igyekeztünk, láttalanítanunk kellett egy népes Ul Qoma-i baráti társaságot. – Ismeri Syedr-t?

– Azt a fasiszta barmot? Persze.

– Nagyon nem akarta, hogy a Kontrollhoz kerüljön az ügy. Furcsálltam is.

– A nemzeti frontosok nem igazán kedvelik a Kontrollt, nem igaz?

– Akkor is furcsa gyűlölni a Kontrollt. Olyan, mintha valaki a levegőt gyűlölné. Ráadásul ő nacionalista, és ha nincsen a Kontroll, akkor nincsen Besźel sem. Nincsen haza.

– Nem egyszerű a helyzet, az biztos – tűnődött Corwi már útközben –, mert ha szükségünk is van a Kontrollra, ez önmagában a függőségünk bizonyítéka. A nemzeti érzelműek amúgy is megosztottak, mert egyesek az egyenlő hatalommegosztást támogatják, mások meg triumfalisták. Talán Syedr triumfalista. Ha jól emlékszem, szerintük a Kontroll Ul Qomát védelmezi, és ők akadályozzák meg, hogy Besźel átvegye odaát a hatalmat.

– Át akarják venni a hatalmat? Ha azt hiszik, hogy ebből Besźel jönne ki győztesként, kibaszott álomvilágban élnek. – Corwi lopott pillantást vetett rám. Mindketten tudtuk, hogy ez így van. – Mindegy, tárgytalan az egész. Szerintem üres póz volt.

– Az a pasas egy ostoba faszkalap. Még egy fasisztához képest is kifejezetten buta. Mikor kapunk zöld jelzést?

– Azt mondanám, pár nap múlva. Még ma szavaznak az összes beadott indítványról. Azt hiszem. – Valójában sejtelmem sem volt, mi a dolgok menete.

– És addig mihez kezdünk? – Corwi nem kertelt.

– Hát, ha nem csalódom, van még bőven munkája, nem? Nem ez az egyetlen ügye. – Egy pillanatra elkaptam a tekintetemet az útról, és Corwira néztem.

Elhajtottunk a Kopulacsarnok mellett. Az épület óriási, tátongó bejárata emberkéz építette barlangra emlékeztetett. A csarnok nagyobb, mint egy katedrális, de még egy római amfiteátrumnál is hatalmasabb. A keleti és nyugati oldalán nyitott. A talajszinten, egészen a tizenöt méter magas boltívek tetejéig egy részlegesen fedett, oszlopokkal tagolt átjáró húzódik, ahol az átmenő forgalmat falakkal választják ketté, és ellenőrző pontok állítják meg az érkezőket.

Gyalogosok és járművek jöttek és mentek. A közelben személyautók és furgonok hajtottak be az épület alá, hogy rögtön a keleti végében megálljanak az útlevél-ellenőrzésnél, és kivárják, amíg elhagyhatják Besźelt – kivéve azt a néhány esetet, amikor nem engedték őket tovább. Egyenletesen hömpölygött a forgalom. A következő métereken áthaladtak a csarnok kupolája alatti belső ellenőrzőponton, amit újabb várakozás követett az épület nyugati kapujánál, ahol beléphettek Ul Qomába. A másik sávban ugyanez ment, csak fordítva.

Ezután a frissen lepecsételt belépési engedéllyel rendelkező járművek kihajtottak az épület túloldalán, és besoroltak a külföldi város közlekedésébe. Gyakran azonnal meg is fordultak, és a csarnok mellett, és az Óváros vagy a másik Óváros átfedett utcáin visszakanyarodtak ugyanoda, ahol percekkel ezelőtt is tartózkodtak, csak most már egy másik jogrendszer alá tartozó területen haladtak.

Ha valaki át akart menni a szomszéd házba, amely fizikailag alig pár lépésnyire, de a másik városban volt, akkor az az épület egy teljesen más utcán állt, idegen hatalom fennhatósága alá tartozott. Ez az, amit a külföldiek nagyon ritkán értenek meg. Egy besźeli lakos pár métert sem sétálhat be egy alter házba anélkül, hogy ne kövessen el áthágást.

Ha viszont átkel a Kopulacsarnokon, és elhagyja Besźelt, majd a csarnok túlsó végéből visszaballag pontosan ugyanoda (mármint fizikailag ugyanoda), ahonnan elindult, akkor máris egy másik országban jár – mint egy átlagos turista, egy szájtáti látogató –, akkor ugyanarra az utcára érkezik, amely ugyanazon a szélességi és hosszúsági fokon található, mint a saját lakóhelye, mégsem járt még soha itt, mert mindig láttalanította az összes épületét. Végül felkeresheti azt az Ul Qoma-i házat, amely a szomszédja ugyan, most mégis egy egész város választja el a saját otthonától, ami azóta, hogy átkelt a csarnokon, már nem látható a számára.

A Kopulacsarnok egy homokóra középső része, belépő-és kilépőpont, a két város közötti kapocs. Az egész épület egyetlen hatalmas tölcsér és folyamatosan áramlanak át rajta a látogatók egyik városból a másikba. Számos olyan hely akad, ahol nem átfedett részek vannak, hanem Besźelbe vékony sávban beékelődik Ul Qoma. Gyerekkorunkban szorgalmasan láttalanítottuk Ul Qomát, ahogyan a tanáraink és szüleink kitartóan sulykolták belénk (utólag is lenyűgöző, milyen felvágósan tudtuk észrevétleníteni egymást a velünk egyidős Ul Qoma-i kölykökkel ezeken a valótávban közeli részeken). Köveket hajítottunk át az alter sáv felett, majd hosszan gyalogoltunk Besźel peremén, hogy összeszedjük a kavicsokat, és közben arról vitatkoztunk, ez vajon bűncselekmény-e. Persze a Kontroll sohasem manifesztálódott miattunk. Néha besźeli gyíkokat dobáltunk kövek helyett. Mire összeszedtük őket, már nem éltek, és ilyenkor mindig arra jutottunk, biztosan az Ul Qoma-i levegőben megtett rövid út végzett velük, pedig nagy eséllyel a becsapódás erejébe pusztultak bele.

– Már nem sokáig marad a mi gondunk – mondtam Corwinak, miközben néhány Ul Qoma-i turistát néztem, amint éppen felbukkantak Besźelben. – Mármint Mahalia. Byela. Anonima Valachi.

7

Ha valaki az Egyesült Államok keleti partjáról szeretne Besźelbe repülni, nem ússza meg legalább egy átszállás nélkül, és ez még a legoptimálisabb megoldás. Hírhedten bonyolult út ez. Besźelbe csak Budapestről, Szkopjéból és Athénból indul közvetlen járat, és egy amerikai turistának valószínűleg ez a legjobb választás. Ul Qomába elméletileg még nehezebben tudtak volna eljutni az embargó miatt, viszont nekik elég átugrani Kanadába, ahonnan már indul közvetlen járat: a Tengerparti Farkasnak becézett szomszédunk kifejezetten sok nemzetközi gépet fogadott. A Geary család délelőtt tízre érkezett a besźeli Halvic repülőtérre. Corwit már jóval korábban megkértem, értesítse őket a lányuk halálhíréről, de vállaltam, hogy személyesen kísérem el őket a holttest azonosításhoz. Corwit megkérdeztem, velem akar-e tartani. Akart.

Korán kimentünk a repülőtérre, hátha hamarabb száll le a gép. A helyi Starbucks-klónból szerzett pocsék kávét iszogattuk. Corwi ismét a Felügyelőbizottság működéséről kérdezgetett. Én arról faggattam, járt-e valaha külföldön.

– Persze – felelte. – Voltam Romániában. És Bulgáriában is.

– Törökországban nem?

– Nem. Maga?

– Én igen. Meg Londonban. Moszkvában. Egyszer Párizsban, de nagyon régen. Az akkori Nyugat-Berlinben, még az egyesítés előtt.

– Berlinben? – kérdezett vissza Corwi. A repülőtéren nem volt tömeg: felületes pillantással főleg hazatérő besźelieket láttam, plusz néhány turistát és munkaügyben érkező kelet-európai üzletembert. Nem egyszerű turistának lenni Besźelben, mint ahogyan Ul Qomában sem – vajon hány olyan üdülőhely létezik még, ahova csak kötelező, sikeres vizsgával engednek belépni? –, bár a Lestovtól huszonhat-huszonhét kilométerre délkeletre, a Bulkya-öböl túlpartján felhúzott, félig-meddig új Ul Qoma-i repülőtér (személyesen még nem láttam, csak felvételről) kategóriákkal több utast látott el, pedig a látogatóknak ugyanolyan szigorú feltételeknek kellett megfelelniük, mint nálunk. Amikor pár évvel ezelőtt nekiestek a régi épületnek, a besźelinél sokkal kisebb repteret nyaktörő tempóban alig néhány hónap alatt sokkal nagyobbra építették. A levegőből nézve a terminálok fényvisszaverő üvegből készült, egymáshoz kapcsolódó félholdaknak látszanak. Foster vagy valamelyik másik ismertebb építész munkája. Nem messze tőlünk éppen egy csapat külföldi ortodox zsidót üdvözöltek az öltözékükből ítélve kevésbé vallásos itteni rokonok. Egy elhízott biztonsági őr levette a kezét az oldalán lengedező géppisztolyról, és inkább a tokáját vakargatta. Akadt néhány ijesztő eleganciával öltözött üzletember, akik az új befektetők sorait gyarapították: ők Besźel IT-szektorból szerzett, főleg amerikai barátai voltak, és a sofőrjüket keresték, akik a Sear and Core, Shadner meg a Vertech igazgatótanácsának tagjait várták táblákkal a kezükben, akik nem magángéppel vagy helikopterrel érkeztek. Corwi észrevette, hogy a táblákra írt neveket böngészem.

– Mi a szarért akarna bárki éppen itt befektetni? – kérdezte. – Mit gondol, emlékeznek ezek az emberek arra a pillanatra, amikor rábólintottak erre? A kormány megbízottjai tutira randidrogokat csempésznek az italukba ezeken a megbeszéléseken.

– Tipikus kishitű besźeli beszéd, kedves kolléga! Ezért tart itt ez az ország! Buric, Nyisemu és Syedr képviselő urak pontosan azt teszik, amivel megbíztuk őket. – Buric és Nyisemu esetében még igaz is lehetett az állítás, azt viszont semmi sem indokolta, Syedr miért szervezhetett kereskedelmi vásárokat. Valószínűleg bevetette a kapcsolatait. Így viszont még nagyobb fegyverténynek tűnt az a néhány kisebb áttörés, amire az előttünk elvonuló látogatók kis csapata volt a legékesebb bizonyíték.

– Nyilván – mondta Corwi. – De most komolyan, nézzen csak rájuk, amikor kilépnek az ajtón… esküszöm, kiül a pánik az arcukra. És azt látta, hogy autóval furikázzák őket a városban a turistalátványosságok, az átfedett zónák meg a hasonlók között? „Városnézés.” Na persze. Szerencsétlenek csak a kivezető utat keresik.

Az egyik képernyőre mutattam. Leszállt a gép.

– Egyébként sikerült beszélnie Mahalia főnökével? – kérdeztem. – Többször kerestem, de nem értem el, a mobilszámát meg nem adták meg.

– Beszéltem vele, de csak röviden – felelte Corwi. – Elcsíptem az intézetben. Van egy kutatóintézet, amely az Ul Qoma-i ásatás része. Nancy professzor asszony az egyik nagykutya ott, egy csomó tanítványa van. Szóval felhívtam, és megerősítette, hogy Mahalia a hallgatója volt, de már nem látta egy ideje és a többi, és a többi. Közöltem vele, hogy jó okunk van azt hinni, blablabla. Átküldött egy fotót. Nagyon megrázta a dolog.

– Tényleg?

– Aha. Végig arról magyarázott, milyen remek tanítvány Mahalia, meg hogy képtelen felfogni a történteket, és így tovább. Szóval maga járt már Berlinben? Akkor tud németül is?

– Valaha tudtam – feleltem. – Kin bisschen.

– És mit csinált ott?

– Fiatal voltam, és egy konferencián jártam ott. „Rendfenntartás megosztott városokban”, ezen a címen futott, és előadásokat tartottak Budapestről, Jeruzsálemről, Besźelről meg Ul Qomáról.

– A kurva életbe!

– Hát ez az. Mi is pont ezt mondogattuk akkoriban. Teljesen félreértették az egészet.

– Megosztott városok? Meglep, hogy egyáltalán engedélyezték a kiutazását.

– Engem is. Szinte láttam magam előtt, hogyan ölik meg a potyakirándulást a hazafias érzelmű kollégák. A főnököm szerint a konferencia szervezői nem egyszerűen félreértették a városunk helyzetét, hanem egyenesen megsértették Besźelt. Ebben mondjuk valószínűleg igaza lehetett. De akkor is, most mondjak nemet egy külföldi útra, ami nekem egy fillérembe sem kerül? Meg kellett győznöm a főfelügyelőt. Viszont életemben először ott találkozhattam Ul Qoma-iakkal, akiknek nyilván ugyanúgy le kellett küzdeniük a saját felháborodásukat. Az egyikükkel egyébként pont a konferencia utáni diszkóban akadtam össze. A magunk módján próbáltuk enyhíteni a nemzetközi feszültségeket a „99 Luftballons” alatt. – Corwiból kipukkant a nevetés, de ebben a pillanatban megjelentek az ajtóban az érkező utasok, és komolyságot erőltettünk magunkra, mielőtt a Geary házaspár felbukkant volna.

Amikor a kísérőjük, a bevándorlási hivatal tisztje megpillantott minket, finom biccentéssel felénk irányította őket. Amerikai kollégáink küldtek róluk fotót, de amúgy is azonnal felismertem volna őket. Kizárólag gyászoló szülőkön láttam eddig ezt az élettelen arckifejezést, a kimerültségtől és szomorúságtól megereszkedett ráncokat. Úgy csoszogtak a csarnokban, mintha rövid idő alatt tizenöt-húsz évet öregedtek volna.

– Mr. és Mrs. Geary? – Angolul üdvözöltem őket.

– Ó – mondta a nő, és kezet nyújtott. – Igen, ön pedig Mr. Corwi, igaz, a társa…

– Nem, asszonyom. Tyador Borlú felügyelő vagyok a besźeli gyilkossági csoporttól. – Mindkettőjükkel kezet fogtam.

– A hölgy Lizbyet Corwi rendőrtiszt. Mr. és Mrs. Geary, először is engedjék meg, hogy magam és a kollégáim nevében kifejezzem legmélyebb együttérzésemet.

Úgy pislogtak, mint két riadt állat, és amikor szóra nyitották a szájukat, egyetlen hang sem jött ki a torkukon. A gyász senki méltóságát nem kíméli.

– Elvihetem önöket a szállodájukba?

– Köszönöm, felügyelő úr, de nem kell – felelte Mr. Geary. Corwira pillantottam, de láttam, hogy többé-kevésbé követi a társalgást. Szövegértésben jó volt. – Inkább… inkább essünk túl azon, amiért jöttünk.

Mrs. Geary a retiküljét markolászta.

– Szeretnénk látni a lányunkat.

– Természetesen. Erre parancsoljanak. – A parkolóban álló autóhoz vezettem őket.

– Nancy professzorral is találkozunk majd? – kérdezte Mr. Geary, amikor már úton voltunk. Corwi vezetett. – Meg May barátaival?

– Nem, Mr. Geary – világosítottam fel. – Attól tartok, ez nem lehetséges. Ők nem Besźelben élnek, hanem Ul Qomában.

– Michael, ne felejtsd el, hogyan működnek itt a dolgok – szólt közbe a felesége.

– Igen, igen – mondta a férfi nekem, mintha én tettem volna a megjegyzést. – Elnézést… csak nagyon szeretnék beszélni a lányom barátaival.

– Azt el tudjuk intézni – válaszoltam. – Intézkedem majd, hogy telefonálhasson. Aztán… – Azon gondolkodtam, milyen engedélyek kellenek ahhoz, hogy átkeljenek a Kopulacsarnokon. – Átkísérjük önöket Ul Qomába. Miután itt végeztünk.

Mrs. Geary a férjére pillantott. A férfi az ablakon meredt kifelé, a gyarapodó mellékutcákat és a járművek sűrűsödő sorait nézte. Nem is olyan messze feltűnt néhány felüljáró, amelyek Ul Qomában voltak, de biztosra vettem, hogy azokat is meg fogja bámulni. Útközben illegális, lopott pillantást vet majd – és ezzel áthágást követ el – a csillogó-villogó Ul Qoma-i Üzleti Zónára, ahol rettenetesen csúnya, de hatalmas modern szobrok állnak a köztereken. A Geary házaspár a látogatóknak kiadott besźeli azonosítókat viselte, viszont azon nagyon ritka, csak könyörületességből engedélyezett kivételnek számított az övék, amely a belépővízumot nem kötötte felkészítő tanfolyamhoz, tehát nem is ismerték, ezáltal be sem tarthatták a határokra vonatkozó helyi szokásokat. Az ő esetükben különösen magas volt az áthágás kockázata. Mindenképpen meg kellett próbálnunk megvédeni őket attól, hogy akaratlanul is olyasmit kövessenek el, amiért kitoloncolás jár. Amíg az ügy hivatalosan nem kerül át a Kontrollhoz, gardedámok lettünk, és egyetlen ébren töltött pillanatukban sem tágíthattunk Gearyék mellől.

Corwi gondosan kerülte a pillantásomat. Nagyon óvatosan kellett kezelnünk a helyzetet. Ha Gearyék átlagos turistaként érkeznek, akkor a vízumigénylés során kötelező képzésen vesznek részt, nagyon szigorú vizsgával a végén, elméleti kérdésekkel és szerepjátéknak álcázott gyakorlati résszel. Ekkor legalább nagy általánosságban ismernék azokat a vizuális elemeket, amelyek megkülönböztetik a két város építészetét, öltözködését, ábécéjét és viselkedésmintáit, tudnák, mik a törvényellenes színek és kézmozdulatok, szóval alapvető benyomásaik lennének az összes meghatározó apróságról – vaskalaposabb besźeli tanárral az állítólagos külső nemzeti karakterjegyekről is –, amelyek megkülönböztetik Besźelt, Ul Qomát és polgáraikat. Minimális információjuk lenne a Kontrollról (nem mintha mi, bennszülöttek túl sokat tudtunk volna róluk). És ami a legfontosabb, már éppen eleget tudnának ahhoz, hogy ne kövessék el a legegyértelműbb áthágásokat.

Természetesen senki sem várta el a látogatóktól, hogy egy alig kéthetes kurzus alatt tökéletesen magukévá tegyék azt a határokat állandóan érzékelő, mélyen gyökerező, prediszkurzív ösztönt, amely minden besźeli és Ul Qoma-i sajátja, és ennyi idő alatt természetesen a láttalanítás valódi alapjai sem sajátíthatók el. Ettől függetlenül elvártuk tőlük, hogy úgy tegyenek, mintha mindezt elsajátították volna. Mi és az Ul Qoma-i hatóságok is fegyelmezett, látványosan illedelmes viselkedésre számítottunk a látogatóktól, és bíztunk benne, hogy semmihez sem nyúlnak, és semmit sem vesznek észre az átfedésben lévő városállamból.

Míg – vagy azért, mert – az áthágásért járó szankciók nagyon szigorúak (muszáj, hiszen mindkét város léte függ ettől), magát az áthágás tényét minden kétséget kizáróan bizonyítani kell. Mindannyian sejtjük, hogy a régi besźeli gettóban sétáló turisták lopva megszemlélik Ul Qoma üvegborítású Yal Iran-hídját, amely a valós topológia szerint a negyed közvetlen szomszédja, és mi magunk emberemlékezet óta mesterien láttalanítjuk. Ha felnéznek az égre, és megcsodálják a besźeli Szél napján levegőbe engedett lufik tekergőző szalagjait, kétségkívül nem tudják nem észrevenni (velünk ellentétben) Ul Qoma palotanegyedének magas, könnycsepp alakú tornyait, ami számukra ott van a szomszédban, pedig valójában egy egész ország választja el őket onnan. Amíg nem kezdenek el hangosan kiabálva mutogatni (ez az oka egyébként annak, hogy tizennyolc év alattiak csak kivételes esetekben kapnak beutazási engedélyt), addig minden érintett fél jóhiszeműen úgy dönt, valójában nem történt áthágás. A vízumhoz szükséges felkészítőkön is inkább az önuralom fontosságára helyezik a hangsúlyt, nem pedig a helybéliekben már rögzült láttalanításra, és a tanfolyam legtöbb résztvevőjének van annyi sütnivalója, hogy ezt felfogja. Mindannyian – a Kontrollt is beleértve – a legjobbat feltételezzük róluk.

A visszapillantóban láttam, hogy Mr. Geary egy elhaladó teherautót néz. Én láttalanítottam, mert Ul Qomában volt. A házaspár időnként suttogva váltott pár szót – vagy az angolságom, vagy a hallásom nem bizonyult elég jónak, mert nem értettem belőle semmit. De leginkább hallgatagon ültek egymás mellett, és a két átellenes ablakon néztek kifelé.

Shukman nem tartózkodott a laborjában. Talán kellő önismeretről tett tanúbizonyságot, és pontosan tudta, milyen látványt nyújtana azok előtt, akik elhunyt szerettük miatt érkeztek. Én biztosan nem szívesen találkoztam volna vele ilyen körülmények között.

Hamzinic vezetett be minket a halottaskamrába. A szülők teljes összhangban, egyszerre nyögtek fel, amikor meglátták a lepellel letakart testet. Hamzinic tiszteletteljes csendben várta, amíg felkészülnek lélekben, és csak akkor fedte fel Mahalia arcát, amikor az édesanya bólintott. A szülők ismét felnyögtek. Sokáig némán meredtek a mozdulatlan testre, majd hosszú másodpercek múlva Mrs. Geary megérintette a lánya arcát.

– Istenem, igen, ez ő – mondta elfúló hangon. – Igen, ez ő, az én kislányom – ismételgette, mintha hivatalosan is azonosítania kellett volna, pedig semmi ilyesmit nem vártunk el tőle. Csak látni akarták a lányukat, és mi elintéztük, hogy megtehessék. Úgy bólogattam, mintha pontosan erre a megerősítésre lett volna szükségünk, és Hamzinicre pillantottam, aki ismét letakarta a testet, és látványosan elfoglalta magát valamivel, amíg kikísértük a Geary szülőket.

– De én nagyon szeretnék átmenni Ul Qomába – közölte Mr. Geary. A külföldiek mindig megnyomták a szó elejét: Mahalia édesapja már azt is szokatlannak találta, hogy ezt az igét kellett használnia. – Sajnálom. Tudom, milyen nehéz lesz… megszervezni, de látni akarom, ahol…

– Természetesen – feleltem.

– Természetesen – ismételte Corwi is. Viszonylag jól követte az angol nyelvű társalgást, és néha be is kapcsolódott a beszélgetésbe. A Czeczille királyné nevű szálloda éttermében ebédeltünk, mert a besźeli rendőrség már régóta remek kapcsolatokat ápolt ezzel a viszonylag tisztességes hotellel. A személyzet komoly tapasztalatra tett szert a felkészületlen látogatók pátyolgatásában, akik észre sem vették, hogy a helyiek néha már-már foglárokként viselkednek velük. Csatlakozott hozzánk James Thacker, egy huszonnyolc-huszonkilenc éves fiatalember, az amerikai nagykövetség egyik alkalmazottja. Néha váltott pár szót Corwival, tökéletes besź nyelven. Az étterem a Hustav-sziget északi csücskére nézett. A folyón nyüzsögtek a hajók (mindkét városban). A Geary szülők éppen csak csipegettek a gazdagon megborsozott halból.

– Sejtettük, hogy meg akarják majd látogatni a lányuk munkahelyét – mondtam. – Már tárgyalunk arról Mr. Thackerrel meg az Ul Qomában dolgozó kollégájával, hogy milyen engedélyek kellenek ahhoz, hogy átkeljenek a Kopulacsarnokon. Szerintem pár nap alatt elintézzük a formaságokat. – Ul Qomában természetesen nem létezett amerikai nagykövetség, csak egy nem túl segítőkész külképviselet működött ott.

– Az előbb… azt említette, hogy most már a Kontrollhoz tartozik az ügy, igaz? – kérdezte Mrs. Geary. – Mármint nem maguk, nem az Ul Qoma-i hatóságok, hanem a Kontroll nyomoz az ügyben. – Végig őszinte bizalmatlansággal meredt rám. – Velük mikor fogunk beszélni?

Gyors pillantást vetettem Thackerre.

– Soha – feleltem végül. – A Kontroll nem olyan, mint mi.

Mrs. Geary átható tekintettel méregetett.

– A „mi” alatt azt érti, hogy… önök? A policzai? – kérdezte.

Valójában azt akartam mondani, hogy úgy „mi”, mint ő meg én.

– Nos, bizonyos értelemben így is vehetjük. A Kontroll… nem olyan, mint a besźeli vagy az Ul Qoma-i rendőrség.

– Ezt nem…

– Borlú felügyelő, nagyon szívesen elmagyarázom én – szólt közbe Thacker, de végül nem kezdett bele. Arra várt, hogy távozzak: a jelenlétemben mérsékelt udvariassággal kellett volna fogalmaznia, de ha egyedül marad az amerikaiakkal, sokkal jobban kihangsúlyozhatta, milyen bonyolult és elképesztő ez a két város, mennyire sajnálják testületileg azt a sok pluszbonyodalmat, ami egy Besźelben indított nyomozással jár, és így tovább. Kínos helyzet ez, sőt hátráltató tényező, ha ennyire másfajta erővel akad dolga az embernek.

– Mr. és Mrs. Geary, nem tudom, mennyit hallottak a Kontrollról, de… nem olyan, mint bármilyen más hatalom. Van bármi fogalmuk arról, mire… képes? A Kontroll… A Kontroll különleges képességekkel rendelkezik. És… nos… rendkívül titokzatos és zárkózott. Mi még nagykövetségként sem állunk velük semmilyen kapcsolatban. Sejtem, milyen furcsán hangzik ez, de megnyugtathatom önöket afelől, hogy a Kontroll sikerességi mutatója a bűnözők lefülelésében… nos… döbbenetes. Lenyűgöző. Biztos vagyok benne, hogy tájékoztatni fognak a nyomozás haladásáról, és bárkit is találjanak bűnösnek, tudni fogunk róla, milyen következmények várnak az illetőre.

– Ez azt jelenti, hogy…? – szólt közbe bizonytalanul Mr. Geary. – Itt érvényben van a halálbüntetés, igaz?

– És Ul Qomában? – kérdezte Mrs. Geary.

– Persze – felelte Thacker. – De ez most nem számít. Mr. és Mrs. Geary. Besźeli és Ul Qoma-i barátaink hamarosan behívják a Kontrollt, hogy intézkedjen a lányuk meggyilkolása ügyében, ezért onnantól fogva a besźeli és az Ul Qoma-i törvények egyaránt mellékesek. A Kontroll rendelkezésére álló, khm, szankciók többé-kevésbé korlátlanok.

– Behívják? – kérdezte Mrs. Geary.

– Többféle protokoll létezik – válaszoltam –, amit ilyenkor követni kell. Mielőtt a Kontroll manifesztálódna, hogy intézkedjen az ügyben.

– És mi lesz a tárgyalással? – kérdezte Mr. Geary.

– Az in camera történik – feleltem. – A Kontroll… törvényszéki tárgyalásai… – egy pillanatig még a döntései és az intézkedései szavak között is ingadoztam – …titkosak.

– Nem is fogunk tanúskodni? Nem is látunk semmit az egészből? – Mr. Geary elszörnyedve meredt rám. Mindezt valakinek még jóval korábban el kellett volna magyaráznia nekik, de hát ez van. Mrs. Geary dühösen csóválta a fejét, bár a férjével ellentétben ő nem tűnt meglepettnek.

– Sajnos nem – mondta Thacker. – Ez még itt is nagyon különleges helyzetnek számít. Azt azonban garantálhatom, hogy bárki is tette, mindenképpen el fogják kapni, és rendkívül komoly büntetésre számíthat. – Az ember szinte megsajnálta Mahalia Geary gyilkosát. Én nem.

– De hiszen ez…

– Tudom, Mrs. Geary, és őszintén sajnálom. Nincs még egy ilyen poszt a külügyben… Ul Qoma, Besźel és a Kontroll… ezek mind különleges körülmények.

– Ó, istenem! Tudja, pont ez… ez az, amivel Mahalia foglalkozott – vette át a szót Mr. Geary. – Ez a város, az a város és a másik város. Besźel… – Bezzelnek ejtette – és Ul Qoma. És orr szín itt. – Ezt nem értettem.

– Or szín í az – szólt közbe Mrs. Geary. Felkaptam a fejemet. – Nem orrszínitt, drágám, hanem Orszíni.

Thacker udvarias fintorral és kérdő fejcsóválással jelezte, hogy nem érti, miről van szó.

– Mire gondol, Mrs. Geary? – kérdeztem a feleségtől, aki válasz helyett zavartan babrált a retiküljével. Corwi előhúzta a jegyzetfüzetét.

– Ez Mahalia szakterülete – válaszolta végül Mrs. Geary. – Ezt tanulta. Ebből írta a doktoriját. – Mr. Geary arcán görcsös mosoly derengett fel, egyszerre elnéző, büszke, zavart. – Nagyon jól állt a kutatásával. Néha mesélt róla egy kicsit. Az alapján ez az Orciny olyasmi lehetett, mint a Kontroll.

– Amióta megérkezett ebbe a városba, ez érdekelte – tette hozzá Mr. Geary. – Csak ezzel akart foglalkozni.

– Így igaz, ide jött először. Mármint… ide, ebbe a városba, Besźelbe, ugye? Szóval itt kezdett, de aztán kitalálta, hogy át kell mennie Ul Qomába. Őszinte leszek magával, felügyelő úr, eredetileg azt hittem, hogy ez a kettő igazából ugyanaz a hely. Most már látom, mekkorát tévedtem. Ehhez különleges engedélyt kellett kérnie, de mivel egyetemi hallgató volt, végül ott maradhatott és végig ott dolgozott.

– Orciny amolyan népmese – vetettem közbe Thackernek. Mahalia édesanyja biccentett, az édesapja félrenézett.

– Valójában Orciny és a Kontroll markánsan különbözik egymástól, Mrs. Geary. A Kontroll létező, valós hatalom. Orciny viszont… – Nem tudtam, hogyan folytassam.

– A harmadik város – magyarázta Corwi besźül Thackernek, aki továbbra is csak a homlokát ráncolta. Amikor Corwi látta az értetlenségét, mással próbálkozott. – Egy rejtély. Tündérmese. – A férfi bólintott, majd érdeklődését veszítve rögtön el is fordult. Ó – árulta el az arckifejezése.

– Mahalia imádott itt lenni – mesélte Mrs. Geary vágyakozó ábrázattal. – Bocsánat, nem itt, Ul Qomában. Messze van innen a lakása? – A puszta földrajzi távolságot nézve, valótávban, hogy ezt a kizárólag Besźelben és Ul Qomában létező kifejezést használjam, mert sehol máshol a világon nincsen rá szükség, egyáltalán nem voltunk messze. De sem Corwi, sem én nem válaszoltunk erre a bonyolult kérdésre. – Ezzel foglalkozott, amióta évekkel ezelőtt először a kezébe került egy könyv a városokról. A tanárai mindig megdicsérték a kiváló munkájáért.

– És ön szimpatikusnak találta a tanárait? – kérdeztem.

– Ó, sohasem találkoztunk. De Mahalia mutatott ezt-azt, az ösztöndíjprogram honlapját meg képeket a munkahelyéről.

– Nancy professzor neve ismerős?

– A konzulense volt, igen. Mahalia kedvelte.

– Jól tudtak együtt dolgozni? – kérdeztem. Láttam, hogy Corwi áthatóan figyel.

– Ó, hát nem is tudom! – felelte Mrs. Geary, sőt még fel is nevetett. – Nekem úgy tűnt, hogy állandóan vitatkoztak valamin, és nem sok mindenben értettek egyet, de amikor megkérdeztem Mahaliát, hogyan lehet így dolgozni, azt mondta, nincsen ezzel semmi gond. Szeretett vitázni. Úgy tartotta, ebből tanul a legtöbbet.

– Mennyire követte a lánya munkáját? – kérdeztem. – Olvasta a tanulmányait? Szokott mesélni az Ul Qoma-i barátairól? – Corwi izgatottan fészkelődött a székén. De Mrs. Geary nemet intett.

– Ó, dehogy.

– Felügyelő úr… – szólt közbe Thacker.

– Az az igazság, hogy amivel Mahalia foglalkozott, az nem kifejezetten… az én érdeklődési köröm, Mr. Borlú. Jó, amióta itt élt, persze gyakrabban néztem rá a lapokban az Ul Qoma-i hírekre, még el is olvastam őket néha. De amíg Mahalia boldog volt, én… mi is boldogok voltunk. Örültünk neki, hogy ilyen szépen halad a dolgaival.

– Mit gondol, felügyelő úr, mikor kaphatjuk kézhez az Ul Qoma-i transzferhez szükséges engedélyeket? – kérdezte Thacker.

– Szerintem hamarosan. És Mahalia boldog volt? Milyennek tűnt?

– Ó, szerintem… – kezdte Mrs. Geary. – Persze mindig akadtak drámák.

– Igen – biccentett a férje.

– Az utóbbi időben – jegyezte meg Mrs. Geary.

– Valóban? – kérdeztem.

– Nos, nem arról van szó, hogy… de mostanában nagyon feszültnek tűnt. Mondtam is neki, hogy igazán ráférne egy kis vakáció, miért nem jön haza egy kicsit. Tudom én, hogy visszajönni a szülői házba nem igazán vakáció, de értik. Erre azt felelte, pont most igazán beindultak az események, és a valódi áttörés küszöbén állnak.

– És ettől néhányan nagyon berágtak – tette hozzá Mr. Geary.

– Drágám…

– De hát így igaz. Mahalia mesélte.

Corwi értetlenül nézett rám.

– Mr. és Mrs. Geary… – kezdte Thacker. Amíg ő a szülőknek mondott valamit, gyorsan elmagyaráztam Corwinak besźül, hogy a kifejezésnek semmi köze a rágáshoz, hanem azt jelenti szlengben, hogy dühösek voltak.

– Kik rágtak be? – kérdeztem aztán. – A tanárai?

– Nem! – mordult rám Mr. Geary. – A szentségit, elárulnák végre, maguk szerint ki tehette?

– Kérlek, John, kérlek…

– És mi a frász az az Örök Qoma, az istenit? – fortyogott tovább Mr. Geary. – Még azt sem kérdezték meg tőlünk, szerintünk ki tehette! Egyszer sem! Mert úgysem tudjuk, igaz?

– Mit mondott Mahalia? – kérdeztem. Thacker közben felpattant a székéből, és csitító kézmozdulatokat tett. Mindenki nyugodjon meg.

– Valamelyik konferencián odament hozzá egy kis seggfej, és közölte vele, hogy undorító hazaárulás, amivel foglalkozik. Valakinek nagyon szemet szúrt, amióta csak megérkezett.

– John, hallgass, csak még jobban összekevered a dolgokat! Az első alkalom, amikor az a férfi megvádolta, az itt történt, itt, Besźelben, nem Ul Qomában, és nem Örök Qoma volt, mert azok a másik helyen találták meg, itt a nacionalistákkal volt baja, valami Igaz Hazafiak vagy hasonló nevű társaság…

– Várjunk egy kicsit! – kiáltottam fel. – Örök Qoma? És valaki megfenyegette, amíg Besźelben tartózkodott? Mikor?

– Egy pillanat, főnök, ez… – hadarta Corwi besź nyelven.

– Szerintem az lesz a legjobb, ha most mindenki vesz egy nagy levegőt – indítványozta Thacker.

Úgy csitítgatta a Geary házaspárt, mintha mi bántottuk volna meg őket, én pedig elnézést kértem, bár nem kellett volna. Azzal a szülők is tisztában voltak, hogy nem jó ötlet kimozdulni a szállodából. A biztonság kedvéért két rendőrt állítottunk az előcsarnokba. Közöltük velük, hogy azonnal értesítjük őket, amint végre megérkeznek az utazáshoz szükséges engedélyek, és holnap még visszajövünk. Ha pedig közben bármire szükségük lenne vagy kérdezni szeretnének, hívjanak fel – megadtam nekik mindegyik telefonszámomat.

Már indulófélben voltunk, amikor Corwi még visszafordult a Geary házaspárhoz.

– El fogják kapni – kezdte. – Bárki is tette, a Kontroll megtalálja. Ezt megígérhetem. – Odakint, ahol már csak én hallottam, még folytatta: – Amúgy meg nem Örök Qoma, hanem Mindörökké Qoma. Olyanok, mint a mi Igaz Polgáraink, csak Ul Qomában. Állítólag legalább olyan kedves alakok, mint a mieink, csak sokkal titkolózóbbak, és hála a jó égnek, egyikük sem a mi gondunk.

Az Igaz Hazafiak még a Syedr-féle Nemzeti Fronthoz képest is radikális besźelieknek számítottak, akik szerettek félkatonai egyenruhában felvonulni és valóban ijesztő beszédeket tartani. A törvényesség keretein belül mozogtak, de éppen csak. Eddig egyszer sem sikerült rájuk bizonyítanunk, hogy ők álltak volna a besźeli Kis-Ul Qoma, az Ul Qoma-i nagykövetség, néhány mecset, zsinagóga, balos könyvesbolt, illetve a nálunk élő maroknyi bevándorló elleni támadások mögött. Mi magunk – és a mi alatt persze minket, a policzait értem – több alkalommal sikeresen elkaptuk az elkövetőket, de a szervezet sosem vállalta a merényleteket, ezért egyetlen bíró sem helyezte őket törvényen kívül, bár ami késik, nem múlik.

– Mahalia pedig mindkét társaságot magára haragította.

– Legalábbis az édesapja szerint. Nem tudta biztosan…

– Annyit mindenképpen tudunk, hogy Mahalia már réges-régen magára haragította az itteni unionistákat. Lehet, hogy ugyanezt sikerült összehoznia odaát a nacionalistákkal? Van olyan szélsőséges csoport, akiket nem bőszített fel? – Közben már az autóban ültünk. – Az a helyzet – folytattam –, hogy a Felügyelőbizottság ülése… határozottan fura volt. Hallottam pár olyan kijelentést…

– Syedrtől?

– Tőle is, igen, de mások is mondtak olyasmit, aminek ott és akkor semmi értelmét nem láttam. Talán több figyelmet kellene szentelnem a politikának. Lehet, hogy meg is teszem. – Némi gondolkodás után még hozzátettem: – Talán nem ártana kicsit körbekérdezni.

– Mi a fasznak, főnök? – Corwi kényelmetlenül fészkelődött az ülésen. Nem dühösnek tűnt, inkább értetlennek. – Azt sem igazán értem, miért faggatta ki őket ilyen alaposan? A fejesek alig pár nap múlva behívják azt a kurva Kontrollt, hogy pontot tegyenek ennek a szarságnak a végére, és akkor az ég irgalmazzon annak, aki kinyírta Mahaliát. Nem? Még ha sikerülne is új nyomokra bukkanni, pillanatok múlva elveszik tőlünk az ügyet. Most már csak az időnket vesztegetjük.

– Ez így van – válaszoltam, és finoman félrekormányoztam a kocsit egy Ul Qoma-i taxi útjából, miközben a lehetőségek szerint a leghatékonyabban megpróbáltam láttalanítani. – Igen. De akkor is. Bevallom, imponálnak azok az emberek, akiknek sikerül egyszerre ennyi futóbolondot magukra haragítaniuk. Akik közben persze egymás torkát is azonnal átharapnák. Besźeli nacionalisták, Ul Qoma-i szélsőségesek és antinacionalisták…

– Hagyjuk ezt a Kontrollra. Igaza volt, főnök. Mahalia megérdemli, hogy a Kontroll foglalkozzon az ügyével, minden elérhető eszközzel.

– Igen, megérdemli a Kontroll figyelmét. És meg is fogja kapni. – Egyik kezemmel a kormányt markoltam, a másikkal az útra böktem előttünk. – Avanti! Erre a kis időre még, amíg mi állunk ki érte.

8

Gadlem komisszár vagy kísértetiesen jól tudott időzíteni, vagy valamelyik technikussal megbuheráltatta a levelezőprogramját – mindenesetre akárhányszor leültem az íróasztalomhoz, a beérkező levelek között mindig a legfelső helyen vártak a tőle érkezett küldemények.

Tökéletes – ezzel kezdődött a legutolsó e-mailje –, úgy értesültem, hogy Mr. & Mrs. G. ki sem mozdul a szállodából. Szerintem nem sok értelme lenne több napra elegendő papírmunkát termelni (gondolom, ezzel egyetért), ezért arra kérem, maradjunk kizárólag az udvarias gardedámkodásnál, amíg átfut az ügy a megfelelő csatornákon. Szép munka volt.

Amint elérkezik a megfelelő pillanat, minden összegyűjtött információt át kell adnom, tehát Gadlem valójában azt akarta az értésemre adni, hogy teljesen felesleges pluszmunkát gyártanom magamnak, és a rendőrség idejét se vesztegessem, ezért vegyem le a lábamat a gázpedálról. Jegyzeteket gyártottam és olvastam újra, amelyeket kizárólag én voltam képes értelmezni – és nekem is legalább egy órámba került, pedig mindent nagyon gondosan iktattam és tároltam. Többször is elolvastam Gadlem üzenetét, de végig csak a szememet forgattam. Valószínűleg motyogtam is valamit csak úgy magam elé.

Némi időmbe telt, amíg lenyomoztam egy telefonszámot – jó sokáig kutattam a neten, és még egy hús-vér telefonközpontossal is beszélnem kellett –, amit utána rögtön fel is hívtam. A kattogó hangokból ítélve több nemzetközi kapcsolóközponton is átfutott a hívás.

– Bol Ye’an iroda. – Az első két próbálkozásomat automata rendszer fogadta, most először vette fel a telefont élő ember. Jól beszélt illitánul, de észak-amerikai akcentussal, ezért angolul kezdtem bele a mondókámba.

– Jó napot kívánok, Nancy professzort keresem. Több üzenetet is hagytam a rögzítőjén, de…

– Megtudhatnám, kivel beszélek?

– Tyador Borlú felügyelő vagyok a besźeli gyilkossági csoporttól.

– Ó. Ó! – A hang érezhetően megváltozott. – Mahalia ügyében, igaz? Felügyelő úr, nem is tudom… Várjon egy pillanatra, megpróbálom előkeríteni Izzyt. – Ezt hosszas csend követte, csak egy szoba neszei szűrődtek be a félretett telefonba.

– Itt Isabelle Nancy beszél – mondta végül valaki.

– Nancy professzor, Tyador Borlú vagyok a besźeli policzaitól. Gyilkossági csoport. Ha jól tudom, már beszélt Corwi nevű kollégámmal, igaz? Esetleg az üzeneteimet is megkapta?

– Igen, felügyelő úr, és elnézését kérem. Folyamatosan vissza akartam hívni, de minden annyira… szörnyen sajnálom. – A professzor angolul kezdte, de végül kifejezetten jó besźre váltott.

– Én is rettenetesen sajnálom, ami Miss Gearyvel történt. Bizonyára nagyon nehéz időszak ez önnek és a munkatársainak.

– Teljesen a történtek hatása alatt állok… állunk, felügyelő. Döbbenetes. Nem is tudom, mit mondhatnék. Mahalia tehetséges fiatal lány volt, és…

– Persze.

– Honnan hív? Itt van… nálunk? Találkozzunk?

– Sajnos ez egy távolsági hívás, professzor. Besźelben vagyok.

– Értem. Nos… miben állhatok a rendelkezésére, felügyelő úr? Gond van? Úgy értem, ezenkívül, persze… – A professzor jól hallhatóan nagy levegőt vett. – Gondolom, Mahalia szülei most már bármikor megérkezhetnek hozzánk.

– Ez így van. Éppen az előbb beszéltem velük. A besźeli nagykövetségük éppen a szükséges iratokat intézi, és hamarosan önöknél lesznek. Nem, nincsen semmi gond, azért hívtam, mert többet szeretnék tudni Mahaliáról és a munkájáról.

– Bocsánat, Borlú felügyelő, de eddig abban a hitben voltam, hogy ezt a bűnügyet majd… de ezek szerint mégsem hívják be a Kontrollt? Azt hittem… – Isabella Nancy időközben teljesen visszanyerte a nyugalmát, és most már kizárólag besźül folytatta a beszélgetést. Hát legyen, gondoltam, és nem erőltettem tovább az angolt, amit egyébként sem beszéltem jobban, mint ő az anyanyelvemet.

– Ez így van. A Felügyelőbizottság döntött… elnézést, professzor, fogalmam sincs, mennyire ismeri a szokásainkat. De igen, az ügy hamarosan más hatáskörbe kerül. Ezek szerint tudja, hogyan működik a dolog?

– Azt hiszem, igen.

– Remek. Megpróbálok elvarrni néhány szálat. Bár őszintén szólva leginkább kíváncsi vagyok. Furcsa pletykák keringenek Mahaliáról. Érdekelne, mivel foglalkozott pontosan. Tudna ebben segíteni? A konzulense volt, igaz? Lenne pár perce, hogy beavasson a részletekbe?

– Természetesen, felügyelő úr, ez a legkevesebb, ha már ennyire megvárakoztattam. Viszont nem igazán tudom, mit…

– Azt szeretném tudni, min dolgozott. Hogy milyen kapcsolatban állt önnel és a programjukkal. És meséljen nekem Bol Ye’anról is. Ha nem tévedek, Mahalia Orcinyvel foglalkozott.

– Micsoda? – kérdezte Isabelle Nancy őszinte döbbenettel. – Orcinyvel? Dehogyis. A mi szakterületünk a régészet.

– Elnézést, eddig azt hittem… Miért számít az, hogy önök régészek?

– Mert ha Mahalia valóban Orcinyt kutatta volna, ami mellesleg számos okból kiváló kutatási terület, akkor néprajzból vagy antropológiából, esetleg összehasonlító irodalomtudományból doktorált volna. Bár tény, hogy manapság egyre jobban összemosódnak a határok. Ráadásul Mahalia azon ifjú régészek közé tartozott, akiket jobban érdekel Foucault meg Baudrillard, mint Gordon Childe vagy a lapát és az ásó. – Ezt nem dühösen mondta, inkább meglepett szomorúsággal a hangjában. – De nem vettük volna fel, ha a doktori dolgozatának a témája nem régészeti jellegű.

– És mi volt az?

– Bol Ye’anban nagyon régóta folyik ásatás, felügyelő úr.

– Válaszoljon a kérdésre, kérem.

– Nyilván tisztában van a régió ősi műkincseit övező polémiával, felügyelő úr. Bol Ye’anban jó pár ezer éves leletek kerülnek elő. Most tekintsünk el attól, melyik elmélet híve a Hasadás kérdéskörében, minket nem érdekel, hogy szétválás vagy összeolvadás történt, mert amivel mi foglalkozunk, az a Besźel és Ul Qoma létezése előtti időszakból származik. Az őseredet idejéből.

– Elképesztő lehet.

– Az is. Emellett teljességgel felfoghatatatlan. Gondolom, tudja, hogy szinte semmit sem tudunk arról a kultúráról, amely ezeket a tárgyakat hátrahagyta.

– Nagyjából. Ezért ilyen nagy az érdeklődés, igaz?

– Nos… igen. Ezért is, meg az itt található tárgyak jellege miatt is. Mahalia például azzal foglalkozott, hogy a fogaskerekek különböző rétegeinek elrendezése alapján megfejtse, mi lehet az, amit a dolgozata „az identitás hermeneutikája” néven emlegetett.

– Attól tartok, ezt nem értem.

– Akkor Mahalia jó munkát végzett. Egy doktori dolgozatnak az a célja, hogy senki, még a konzulens se értse az első pár évben, mivel foglalkozik a szerzője. Nehogy komolyan vegyen, csak tréfálok! Mahalia témája kihatott volna a városokkal foglalkozó összes teóriára. Mármint az eredetükkel, múltjukkal kapcsolatos elméletekre. Mahalia kifejezetten szűkszavúnak bizonyult a munkájával kapcsolatban, ezért teltek-múltak a hónapok, és én ugyanúgy nem tudtam, mire jutott a kérdésben, de még volt pár éve eldönteni. Vagy csak úgy hasraütésre kitalálni valamit.

– Ha jól tudom, Mahalia az ásatáson is dolgozott.

– Ez így igaz. A legtöbb doktorandusz ezt teszi. Vannak, akiknek az az elsődleges kutatási területük, másoknál ez az ösztöndíj feltétele, akadnak, akikre mindkettő igaz, és olyanok is, akik így akarnak bevágódni nálunk. Mahalia is keresett ezzel egy kis pénzt, de főként azért csatlakozott az ásatáshoz, hogy hozzáférjen a kutatásához nélkülözhetetlen leletekhez.

– Értem. Ne haragudjon, professzor, de eddig abban a hitben éltem, hogy Orcinyt kutatta…

– Régebben kifejezetten érdekelte a téma. Először nem is ide, hanem Besźelbe ment, még pár évvel ezelőtt.

– Igen. Azt hiszem, erről már hallottam.

– Gondoltam. Akkoriban még tényleg annyira Orciny hatása alatt állt, hogy sikerült is némi feltűnést keltenie odaát… Mahalia bowdenista volt, és összességében nem fogadták túl kedvezően az előadását. Követte is némi felhördülés az esetet. Nagyra értékeltem Mahalia kurázsiját, de szélmalomharcot folytatott a kérdésben. Amikor jelentkezett doktori képzésre… és bevallom, nagyon meglepett, hogy engem választott… tisztáznom kellett vele, mit tartunk elfogadhatónak, és mit nem. Viszont… valójában fogalmam sincs, Mahalia mit olvasott szabadidejében, de rendszeresen küldte az újabb fejezeteket a doktori dolgozatához, és azzal nem akadt gond.

– Rendben? – kérdeztem. – Nem tűnik túlságosan lelkesnek.

Isabelle Nancy egy pillanatig habozott, és csak utána válaszolt.

– Nos… Őszintén szólva enyhén csalódtam benne. Mahaliát okos lánynak ismertem meg. A szemináriumokon döbbenetesen okos meglátásai születtek. És iszonyú keményen dolgozott. Állandóan a könyvtárban ült, mint egy igazi stréber – ezt a szót nem besźül mondta –, viszont a szakdolgozatából leadott fejezetek…

– Úgy érezte, nem túl jók?

– Rendben voltak. Tényleg. Semmi kivetnivalót nem találtam a dolgozatban. Mahalia ezzel gond nélkül ledoktorálhatott volna, de nem forgatta volna fel a tudományos életet. Meglehetősen jellegtelen munkának tűnt, ha érti, mire gondolok. És tekintve, milyen sok időt töltött a könyvtárban, eléggé vérszegénynek találtam, például nagyon keveselltem a referenciákat. Beszélgettünk erről, és megígérte, hogy jobban nekifekszik a munkának.

– Esetleg megnézhetem a dolgozatot?

– Persze. – Nancy professzort hallhatóan meglepte a kérés. – Vagyis azt hiszem. Nem tudom. Ki kell derítenem, mi ennek az etikai vonzata. Nálam vannak a leadott fejezetek, de nagyon félkészek, még többször át akarta dolgozni az egészet. Ha Mahalia befejezte volna a disszertációt, akkor szabadon hozzáférhető lenne, de így… Nem bánja, ha erre nem most válaszolok? A disszertáció egy részét amúgy publikálnia kellett volna szaklapokban, legalábbis ez az elvárás, de nem tette. Erről is beszéltünk, és megígérte, hogy kezd valamit a dologgal.

– Kik azok a bowdenisták, professzor?

– Ó, tényleg! – mondta Isabelle Nancy nevetve. – Elnézést. Innen származik az egész Orciny-történet. Szegény David nem lenne túl boldog, ha hallaná, hogy ezt a kifejezést használom. Azokat hívjuk bowdenistáknak, akiket komolyan befolyásolt David Bowden korai munkássága. Tudja esetleg, miről beszélek?

– Ööö… nem.

– Hosszú évekkel ezelőtt írt egy könyvet, A város és a város között címmel. Ismerős a téma? A virággyermekek későbbi generációjának egyik alapműve lett. Az első nemzedék, akik hosszú idő után komolyan vették Orcinyt. Nem lep meg, hogy nem ismeri, a mai napig betiltott munkának számít, Besźelben és Ul Qomában egyaránt. Még az egyetemi könyvtárak sem tartanak belőle. Bizonyos értelemben zseniális munka. David Bowden fantasztikus régészeti kutatásokat végzett, és számos esetben mind a mai napig figyelemre méltó analógiákat és kapcsolódási pontokat talált. Ennek ellenére javarészt holdkóros zagyvaság.

– Miért?

– Mert Bowden mindezt el is hitte! Összegyűjtött egy csomó hivatkozást, talált melléjük újakat, ezeket összegereblyézte valamiféle ősmítosszá, majd az egészet átértelmezte, és hatalmas titokként, illetve a titkot elfedő összeesküvésként tálalta. David… Oké, most nagyon óvatosan fogok fogalmazni, felügyelő úr, mert őszintén megvallva soha, egyetlen pillanatra sem gondoltam, hogy David hitt volna az egészben… Mindig azt hittem, neki ez csak játék… viszont a könyv végig azt állítja, hogy David valóban hittmindebben. Eljött Ul Qomába, innen átment Besźelbe, és elképzelni sem tudom, hogyan, de többször oda-vissza megtette az utat… megnyugtathatom, teljesen legálisan… és azt állította, sikerült Orciny nyomára bukkannia. Sőt ennél még tovább merészkedett, és nem csupán arról írt, hogy Orciny létezett valaha a Besźel és Ul Qoma közötti hézagban már az összeolvadásuk vagy szétválásuk óta… most meg nem mondom, melyik oldalon állt a Hasadás kérdésében… hanem konkrétan úgy gondolta, hogy most is itt van.

– Mármint Orciny?

– Pontosan. Egy titkos kolónia. A két város közötti város, és a polgárai itt élnek közöttünk, nyíltan, szem előtt.

– Micsoda? Mit csinálnak? És egyáltalán, hogyan?

– Senki sem látja őket, pontosan úgy, ahogyan az Ul Qoma-iak sem látják a besźelieket, és fordítva. Észrevétlenül járják az utcákat, de ők folyamatosan szemmel tartják mindkét várost. Dacolnak a Kontroll-lal is. És miben ügyködnek? Ki tudja. Biztosan egy nagy, titkos terv alapján munkálkodnak. Gondolom, ezen a mai napig lelkesen vitatkoznak az összeesküvés-elméletekkel foglalkozó fórumokon. David azt tervezte, ő megkeresi ezt a hézagot, és eltűnik a két város között.

– Hűha!

– Bizony, hűha. Ez a jó szó. Hírhedt idézet ez, keressen rá a neten, és meglátja. Szóval amikor Mahalia megkeresett minket, a karrierje éppen romokban hevert. Kedveltem, mert vagánynak tűnt, és ha bowdenista is volt, kifejezetten okos és talpraesett nőnek találtam. De akkor is nevetségesnek tűnt az egész. Még az is eszembe jutott, mi van akkor, ha ezt Mahalia is tudta, és csak a vicc kedvéért csinálta az egészet.

– De addigra már nem foglalkozott a témával?

– Egyetlen elismert szakértő sem vállalna egy bowdenista doktoranduszt. Amikor dolgozni kezdett nálunk, komolyan elbeszélgettünk erről, de Mahalia csak nevetett. Azt állította, ez mind a múlt. Mint említettem, meglepett, hogy hozzám jött tanulni. Az érdeklődési köréhez képest az én munkásságom egyáltalán nem avantgárd.

– Szóval nem rajong Foucault és Žižieks követőiért?

– Természetesen nagyon sokra tartom őket, de…

– Nem ezeket a… hogyan is fogalmazzak… elméleti szakembereket kellett volna Mahaliának megkeresnie?

– De igen. Viszont mint egyszer kifejtette, neki szüksége van arra, hogy létező tárgyakkal foglalkozzon, az én szakterületem pedig a gyakorlati régészet. Akadnak kollégáim, akik hozzám képest sokkal filozofikusabb irányt képviselnek, és… mit mondjak, egy ecsetet nem mernék a kezükbe adni, hogy letisztogassanak egy amforát. – Ezen felnevettem. – Szóval úgy gondolom, logikus volt, hogy Mahalia engem talált meg, és nagyon kitartóan próbálta kitanulni a szakma gyakorlati oldalát. Meglepett, de örültem is neki. Azzal ugye tisztában van, felügyelő úr, hogy itt rendkívül egyedi tárgyakról beszélünk, igaz?

– Valamennyire. Nyilván hallottam a legendákat.

– Mármint arról, hogy a leleteknek varázserejük van? Bárcsak igaz lenne! Bárcsak. De ezek az ásatások még így is páratlanok a maguk nemében. Az itt feltárt anyagi kultúra teljesen értelmezhetetlen. Nincs még egy olyan ásatás a világon, ahol a leletek egy része kecses késő ókori tárgyakra emlékeztet, például káprázatosan szép és rendkívül bonyolult bronzmunkák, csak teljesen eredeti kőkorszaki holmikkal keverednek. A rétegtani szakemberek egyelőre csak a fejüket vakargatják. Mindezt még a Harris-mátrix ellen is felhasználták érvként, amúgy teljesen tévesen, de értem, miért. Ezért olyan népszerű ez az ásatás a fiatal régészek között. És akkor még nem is említettem a különböző meséket, amelyek tényleg csak mesék, de ez nem rettenti el a mindenféle amatőr kutatókat, akik égnek a vágytól, hogy csak egy pillantást vethessenek a feltárásra. Ettől függetlenül azt tippeltem volna, hogy Mahalia Dave-vel próbálkozik először, bár nem járt volna sok szerencsével.

– Dave? Bowden? Ő még él? És tanít is?

– Persze, él és virul. De már akkor sem vállalta volna a konzulensi szerepet, amikor Mahalia még nyakig benne volt a témában. Komoly összeget tennék rá, hogy a kutatómunka korai fázisában Daviddel is beszélt, és biztosan egyértelmű nemet kapott válaszul. Dave évekkel ezelőtt megtagadta ezt a korszakát. Teljesen beárnyékolta az életét. Kérdezze csak meg nyugodtan. Kamaszkori fellángolás volt, de nem tudott megszabadulni a következményeitől. Soha többé nem publikált semmilyen érdemlegeset… Ő már örökké az orcinys ember marad. Ezt ő maga is meg fogja erősíteni, ha esetleg beszél vele.

– Még ez is előfordulhat. Jól ismeri?

– Kollégák vagyunk. Kevesen foglalkozunk a Hasadás előtti korszak régészetével. Ő is a Prince of Wales Egyetem munkatársa, csak nem főállásban. Itt él Ul Qomában.

Isabelle Nancy évente több hónapot különböző Ul Qoma-i lakásokban lakott a helyi egyetemi negyedben, ahol a Prince of Wales Egyetem és más kanadai felsőoktatási intézmények telepedtek meg, ügyesen kihasználva az Egyesült Államok bojkottja után kialakult helyzetet (habár az Ul Qoma elleni szankciók okait ma már a jobboldali szavazóik legtöbbje is kifejezetten kínosnak találta). Helyettük érkezett Kanada, hogy lelkesen építse a tanulmányi és gazdasági kapcsolatokat a különböző Ul Qoma-i intézményekkel. Besźel természetesen Kanadával és az Egyesült Államokkal is jó viszonyt ápolt, azonban amint ingatag gazdaságunkba kellett volna befektetni, a két ország vállalkozókedve együttesen sem közelítette meg azt a lelkesedést, amit Kanada a gazdasági növekedés miatt csak Tengerparti Farkasnak becézett szomszédunk irányában tanúsított. Besźel ebben a kontextusban legfeljebb kóbor korcs vagy girhes patkány lehetett volna. A rágcsálók többnyire amúgy is a hézagokban élnek. Nagyon nehéz bizonyítani azt az elterjedt nézetet, miszerint a hideg klímát kedvelő, félénk gyíkok, amelyek a besźeli falak repedéseiben húzzák meg magukat, kizárólag ebben a városban képesek megélni – annyi biztos, hogy a gyíkok kivétel nélkül elpusztulnak, ha Ul Qomába kerülnek (még akkor is, ha nem kíméletlen gyerekkezek dobják át őket), de ez akkor is előfordul, ha Besźelben kerülnek fogságba. A galambok, farkasok, egerek és denevérek átfedett állatfajok, ezért mindkét városban megélnek, azonban valamiféle kimondatlan hagyomány szerint a helyi farkasok – vad, beesett horpaszú jószágok, akik nagyon régóta megtanultak túlélni a városi hulladékon – ki tudja, miért, de általában besźeliek, ellentétben a gyér számú, rendes méretű és valamelyest szebb bundájú fajtársaikkal, akiket a közmegegyezés ugyanolyan magától értetődően Ul Qomához sorolt. Sok besźeli annyira próbálja elkerülni még a lehetőségét is annak, hogy akaratlanul rosszul használja ezeket a – teljesen szükségtelen és mesterségesen kitalált – kategóriákat, hogy inkább sohasem hozza szóba a farkasokat.

Egyszer elkergettem egy farkaspárt a házam udvarából, ahol a szemétben turkáltak. Hozzájuk vágtam valamit. Szokatlanul ápoltnak tűntek, és néhány szomszédomat ezzel annyira felzaklattam, mintha áthágást követtem volna el.

Az ulqomaisták többsége – Nancy így hivatkozott magára – a professzorhoz hasonlóan kétlaki életet élt, mint azt jól hallható bűntudattal kifejtette nekem a telefonban, miközben többször is megemlítette, mennyire furcsa fintora a sorsnak, hogy a környék leggazdagabb régészeti lelőhelyei vagy Ul Qoma-i totálban, vagy nagyobbrészt Ul Qoma-i fölényű átfedett régiókban találhatóak. A Prince of Wales Egyetem több Ul Qoma-i tudományos szervezettel állt partneri kapcsolatban. David Bowden évről évre egyre több időt töltött náluk, és egyre ritkábban fordult meg Kanadában. Most éppen Ul Qomában tartózkodott. Mint Nancytől megtudtam, kevés diákja és elhanyagolható mennyiségű munkája volt, de még így sem sikerült elérnem a professzortól kapott telefonszámon.

Kicsit kutakodtam a neten is, és viszonylag hamar sikerült fellelnem az Isabelle Nancytől kapott információk nagy részét. Megtaláltam azt az oldalt, ahol feltüntették Mahalia doktori dolgozatának címét (még nem vették le a nevét, és a gyaníthatóan hamarosan beérkező megemlékezések sem kerültek fel). Meglettek Nancy és David Bowden publikációi is. Bowden művei között szerepelt az az 1975-ös munka, amelyet Nancy már említett, két tanulmány ugyanabból az időszakból, meg még egy úgy egy jó évtizeddel későbbről, utána pedig főleg csak újságcikkeket láttam, amelyek közül néhányat kötetbe gyűjtöttek. Rábukkantam a fracturedcity.org honlapra is, a doppelurbanológia, Ul Qoma és Besźel megszállottjainak gyűjtőoldalára is (az oldal egyetlen entitásként kezelte a két várost, ami nálunk és náluk még a visszafogottabb polgárokat is felhergelte volna, habár a hozzászólások alapján az oldalt gyakran, még ha nem is kimondottan legálisan mindkét városból látogatták). Innen egy sor hivatkozást követve (pimasz módon, nyilván a besźeli és az Ul Qoma-i cenzorok alkalmatlanságában bízva ezek közül a legtöbb .uq és .zb domainnevű szerverekre mutatott) megtaláltam néhány bekezdést A város és a város között című műből. Pontosan arról szólt, amiről Nancy már mesélt nekem.

Összerezzentem, amikor hirtelen megcsörrent a telefonom. Csak most vettem észre, hogy már elmúlt hét óra, és teljesen besötétedett.

– Borlú – mondtam, és hátradőltem a székemben.

– Felügyelő úr? Baj van, a rohadt életbe, uram, komoly baj van. Ceczoria vagyok. – Agim Ceczoria egyike volt azoknak a rendőröknek, akik Mahalia szüleire vigyáztak a szállodában. Megdörgöltem a szememet, és gyorsan átfutottam a beérkező leveleimet, hátha lemaradtam egy fontos üzenetről. A vonal túlfeléről, a háttérből hangos ricsaj szűrődött be. – Uram, Mr. Gearyről van szó. Meglépett, uram… Áthágást követett el, a kurva életbe!

– Micsoda?

– Megszökött a szobájából, uram. – A háttérzajból élesen kihallatszott egy nő hangja. Éppen kiabált.

– Ez meg hogy a pokolba történhetett?

– Nem tudom, hogy a rohadt életbe sikerült neki, uram, fogalmam sincsen. De nem maradt sokáig távol.

– Honnan tudja? Hogyan fogták el?

Ceczoria válaszul csak káromkodott egyet.

– Mi sehogyan. A Kontroll fogta el. Az autóból telefonálok, uram. Úton vagyunk a repülőtérre. A Kontroll… kíséretében. Nem tudom, hova megyünk pontosan, csak tesszük, amit mondanak. Mrs. Gearyt hallja éppen, ő az, aki kiabál. Mr. Gearynek el kell hagynia az országot. Azonnal.

Corwi már elment, és a telefonját sem vette fel. Kikértem egy civil autót a garázsból, de a szirénát azért bekapcsoltam, és a hisztérikusan visító vuupvuup segítségével bátran semmibe vettem a közlekedési szabályokat. (Rám kizárólag a besźeli törvények vonatkoztak, ezért csak azokat hagyhattam figyelmen kívül, a közlekedési előírások kérdése azonban pontosan az a kompromisszumos terület, ahol a Felügyelőbizottság kifejezetten támogatja a hasonlóságot Besźel és Ul Qoma között. Habár a két város közlekedési kultúrája nem teljesen egyforma, a gyalogosoknak és a sofőröknek olyan tetemes mennyiségű külföldi forgalmat kell láttalanítaniuk, hogy mindkét helyen viszonylag hasonló tempóban és stílusban vezetnek. Mindannyian megtanuljuk, hogyan kell tapintatosan kikerülni a saját városunk és a másik város megkülönböztető jelzéssel haladó járműveit.)

A következő pár órában nem indult repülőgép, de a Geary szülőket már elkülönítve őrizték. Aztán majd a Kontroll a maga észrevétlen módján feljuttatja őket a gépre, hogy biztosan a fedélzeten legyenek felszálláskor. Az Egyesült Államok besźeli nagykövetségét már értesítették, akárcsak az Ul Qoma-i képviseletet, és a Geary házaspár neve mellett mindkét város rendszerében megjelent a vízum megtagadva jelzet. Soha többé nem jöhetnek vissza. Átrobogtam a besźeli repülőtéren, berontottam a policzaiirodájába, és felmutattam az igazolványomat.

– Hol vannak Gearyék?

– A fogdában, uram.

Még nem tudtam, mi fogad majd odabent, ezért gondolatban már készültem egy tirádával, fel tudják maguk fogni, min mentek át ezek az emberek, bármit is követtek el, mégiscsak most veszítették el a lányukat, de végül nem volt rá szükség. Kaptak enni, inni, és kedvesen bántak velük. Ceczoria is ott vesztegelt mellettük az aprócska helyiségben. Alapszintű angolsággal, motyogva magyarázott valamit Mrs. Gearynek.

A nő könnyes szemmel pillantott rám. Egy másodperc erejéig azt hittem, hogy a férje a priccsen alszik, aztán feltűnt a mozdulatlansága, és átgondoltam a dolgot.

– Felügyelő úr – biccentett felém Ceczoria.

– Vele meg mi történt?

– Őt… A Kontroll csinált vele valamit. Nem hiszem, hogy komoly baja lenne, csak felébred hamarosan… De nem tudom. Fogalmam sincsen, mi a fenét műveltek vele.

– Maguk megmérgezték a férjemet! – kiáltott rám Mrs. Geary.

– Mrs. Geary, kérem… – Ceczoria felállt a székről, közelebb lépett hozzám, és lehalkította a hangját, bár most már besźül folytatta. – Az egész teljesen váratlanul ért minket. A szálloda előtt támadt egy kis kavarodás, és közben valaki bejött az előcsarnokba. – Mrs. Geary közben sírva szólongatta eszméletlen férjét. – Geary egyszer csak betámolyog kintről, és elvágódik a padlón. A szálloda biztonsági őrei odaszaladnak hozzá, aztán felkapják a fejüket, mert egy alak áll Geary mögött a folyosón, mire az őrök megállnak és várnak. Hallom, hogy egy hang hirtelen azt mondja, „Jól tudják, minek a képviseletében vagyok itt. Mr. Geary áthágást követett el. Távolítsák el.” – Ceczoria lemondóan ingatta a fejét. – És ugyan még mindig nem bírtam rendesen kivenni az alakot, de tudom, hogy a következő pillanatban már eltűnt.

– Hogyan…?

– Felügyelő úr, halvány fingom nincsen. Mindenért… vállalom a felelősséget. Gearynek valahogyan sikerült kisurrannia az orrunk előtt.

Átható pillantást vetettem rá.

– És mit vár tőlem, cukorkát? Természetes, hogy a maga felelőssége az egész. Mit csinált Geary?

– Fogalmam sincsen. Mire megmukkanhattam volna, a Kontroll már eltűnt.

– És mi a helyzet…? – kérdeztem, és Mrs. Geary felé biccentettem.

– Őt nem deportálták, nem követett el semmit – felelte Ceczoria suttogva. – De amikor közöltük vele, hogy magunkkal kell vinnünk a férjét, azt felelte, vele tart. Nem akart egyedül itt maradni.

– Borlú felügyelő! – Mrs. Geary hangján hallatszott, hogy próbálja megőrizni a nyugalmát. – Ha rólam beszélgetnek, akkor nem bánnám, ha inkább hozzám intézné a szavait. Látja, mit műveltek a férjemmel?

– Mrs. Geary, szörnyen sajnálom.

– Ez a legkevesebb azok után…

– Mrs. Geary, ezt nem én tettem. Sem Ceczoria. Vagy bármelyik beosztottam. Érti, amit mondok?

– Ó, a Kontroll, a Kontroll, a Kontroll…!

– Mrs. Geary, a férje nagyon súlyos kihágást követett el. Nagyon súlyosat. – A nő nem szólt semmit, csak zihálva kapkodta a levegőt. – Ért engem? Hibáztunk volna? Nem magyaráztuk el elég világosan, hogyan működik a fékek és ellensúlyok rendszere Besźel és Ul Qoma között? Érti, hogy a férje deportálásához nekünk semmi közünk, viszont az égvilágon semmit sem tudunk tenni ellene, ráadásul… és most nagyon figyeljen rám… hihetetlenül szerencsés, hogy ennyivel megúszta? – A nő nem szólt semmit.

– Amikor behoztuk önöket a repülőtérről, az a benyomásom támadt, hogy a férjének nem igazán világos, miként működnek itt a dolgok, ezért önt kérdezem, Mrs. Geary. Történt valami? A férje esetleg félreértette a… tanácsunkat? Miért nem vették észre az embereim? Hova akart menni?

A nő még mindig úgy nézett rám, mint aki mindjárt elsírja magát, majd a priccsen heverő férjére pillantott, és valami megváltozott a testtartásában. Kihúzta magát, és súgott valamit a férfinak, amit nem hallottam. Aztán felém fordult.

– A férjem a légierőnél szolgált – mondta. – Csak egy kövér öregembernek nézte, igaz? – És finoman megérintette a férfit.

– Felügyelő úr, azt egyszer sem kérdezte meg, szerintünk ki tehette. Tényleg nem tudom hova tenni magát, nagyon nem. Mint a férjem is mondta, tényleg azt hiszi, fogalmunk sincsen, ki gyilkolhatta meg a lányunkat? – Egy papírfecnit gyűrögetett, kisimította, összehajtotta, de közben rá sem nézett, becsúsztatta az útipoggyásza oldalzsebébe, kivette, visszatette. – Azt hiszi, a lányunk nem beszélgetett velünk? Örök Qoma, Igaz Hazafiak, Nemzeti Front… Mahalia félt, felügyelő úr.

– Arra nem jöttünk rá, pontosan ki és mit tett – folytatta –, és azt sem tudjuk, miért, de tudni szeretné, hova igyekezett a férjem? Az igazságot akarta kideríteni. Mondtam neki, hogy nem fog sikerülni. Nem beszélte és nem olvasta a nyelvet, de a netről szerzett néhány címet meg egy társalgási szótárt, és egyébként is, beszéltem volna le róla? Arról, hogy tegyen valamit? Nagyon büszke vagyok rá. Ezek az emberek évek óta gyűlölték Mahaliát, amióta csak megérkezett ide.

– Ezeket mind az internetről nyomtatta?

– És amikor azt mondom, ide, akkor Besźelről beszélek, felügyelő úr. Amikor részt vett azon a konferencián. Aztán ugyanez megismétlődött, csak másokkal és Ul Qomában. Maga szerint ez véletlen? Mahalia tudta, hogy magára haragított egy csomó embert, konkrétan mondta nekünk, hogy szerzett pár ellenséget, amikor elkezdett nyomozni Orciny után. Amikor még jobban beleásta magát a témába, még több ellensége lett. Gyűlölték a munkája miatt, és azért, amit kiderített.

– Kik gyűlölték?

– Mindannyian.

– Mit derített ki?

A nő csak a fejét ingatta, és megrogyott a válla.

– A férjem ki akarta nyomozni, mi történt!

Mr. Geary egyszerűen játszotta ki a rendőreimet: kimászott az egyik fölszinti mosdó ablakán. Pár lépéssel átvágott az úton, amivel átlagos esetben csak az általunk felállított szabályokat szegte volna meg, viszont kisodródott egy átfedett zónából, és betévedt egy alter területre, egy olyan udvarra, amely kizárólag Ul Qomában létezett – és a Kontroll, ami nyilván végig szemmel tartotta, azonnal eljött érte. Nagyon bíztam benne, hogy komolyabb károsodás nélkül megússza. De ha mégsem, abban biztos voltam, hogy otthon egyetlen orvos sem lesz képes kideríteni, mi okozhatta a sérüléseit. Mit mondhattam volna erre?

– Nagyon sajnálom a történteket, Mrs. Geary. A férjének nem kellett volna megpróbálnia kijátszani a Kontrollt. Én… mi egy oldalon állunk.

A nő óvatos pillantást vetett rám, majd kisvártatva közelebb hajolt.

– Akkor engedjen el minket – suttogta. – Hadd folytassuk. Ha kell, visszasétálunk a városba. Van pénzünk. A férjem… bele fog ebbe őrülni. Neki muszáj válaszokat találnia. Úgyis vissza fog jönni. Legfeljebb Magyarországon át érkezünk, vagy mondjuk Törökország felől, esetleg Örményországból… maga is tudja, hogy több megoldás is létezik. Ki fogjuk deríteni, ki tette ezt.

– Mrs. Geary, a Kontroll ebben a pillanatban is figyel minket. Most is. – Felemeltem a kezemet, és nyitott tenyérrel lassú, körkörös mozdulatot tettem a levegőben. – Tíz métert sem tehetnének meg. Mégis mit gondol, mit érnének el? Nem beszélnek sem illitánul, sem besźül. Kérem… bízza ezt rám, Mrs. Geary. Hadd végezzem a munkámat, amivel önöknek is segíthetek.

Megkezdődött a beszállás, de Mr. Geary addigra sem nyerte vissza az öntudatát. Mrs. Geary egyszerre szemrehányóan és reménykedve pillantott rám, én pedig ismét megpróbáltam elmagyarázni neki, hogy semmit sem tehetek az ügyben, és a férje magának kereste a bajt.

A házaspáron kívül nem sokan utaztak a gépen. Vajon eközben hol lehetett a Kontroll? A mi hatáskörünk abban a pillanatban megszűnik, amint bezáródnak az ajtók. Mrs. Geary védelmezőn fogta hordágyon heverő férje fejét, miközben kitolták a zötyögős betonon. A gép ajtajából még végignéztem, amint odavezetik őket a helyükhöz, majd az igazolványomat felmutatva az egyik légikísérőhöz fordultam.

– Legyenek hozzájuk kedvesek.

– A deportáltakhoz?

– Igen. Komolyan beszélek. – A férfi felhúzott szemöldökkel mért végig, de végül bólintott.

A Geary házaspárhoz ballagtam. Mrs. Geary mereven bámult rám, amikor leguggoltam a széke mellé.

– Mrs. Geary, szeretném, ha tolmácsolná majd a férjének a bocsánatkérésemet. Helytelenül cselekedett, de megértem, miért tette. – Egy pillanatra nem is tudtam, hogyan folytassam. – Ha jobban ismerte volna Besźelt, akkor valószínűleg nem botlott volna át Ul Qomába, és akkor a Kontroll sem állította volna meg. – A nő egy szót sem szólt. – Hadd segítsek – mondtam, majd felálltam, és feltettem a poggyászát a fenti tárolóba.

– Természetesen amint többet tudunk, ha bármilyen nyomra bukkanunk vagy információval szolgálhatunk, értesíteni fogom önöket. – Mrs. Geary még mindig nem mondott semmit. Az ajka azért megrebbent: még nem sikerült eldöntenie, hogy könyörögjön vagy szemrehányást tegyen nekem. Ódivatú udvariassággal fejet hajtottam, majd sarkon fordultam, és magukra hagytam őket a gépen.

A terminál épületében megálltam, és előhúztam azt a papírfecnit, amelyet az útitáska oldalzsebéből emeltem ki. A szervezet neve állt rajta, amelyre a Geary szülők az interneten bukkantak: Igaz Hazafiak. Róluk mondta Mahalia, hogy gyűlölték. Ők lettek volna Mr. Geary szakadár akciójának célpontjai. És ott állt egy cím is.

9

– Uram, mi folyik itt? – kérdezte Corwi panaszosan, de mintha inkább kötelességből tette volna, nem igazi átéléssel. – Nem úgy volt, hogy bármelyik pillanatban behívhatják a Kontrollt?

– De igen. Szó, ami szó, nem kapkodják el. Már régen meg kellett volna történnie, és nem tudom, mi lehet a késlekedés oka.

– Akkor meg mi a fészkes fenét csinálunk mi? Minek ez a nagy kapkodás? Hamarosan úgyis a Kontroll vadászik Mahalia gyilkosára. – Erre nem mondtam semmit, csak a vezetésre koncentráltam. – A szentségit! Nem akarja átadni nekik az ügyet, erről van szó?

– Ó, dehogynem.

– Akkor viszont…

– Csak szeretnék pár dolognak utánanézni, ha már váratlanul lett egy kis pluszidőnk.

Corwi egészen addig fürkész pillantásokat vetett rám, amíg meg nem érkeztünk az Igaz Hazafiak főhadiszállásához. Még indulás előtt betelefonáltam az osztályra, és megkértem valakit, nézzen utána a címnek, ami megegyezett azzal, amit Mrs. Geary jegyzetében találtam. Megpróbáltam elérni Shenvoi nevű kapcsolatomat, a beépített rendőrt, de nem jártam sikerrel, ezért kénytelen voltam arra hagyatkozni, amilyen értesüléseket korábban szereztem, meg arra a kevésre, aminek még gyorsan utána tudtam nézni a Hazafiak kapcsán. Amikor Corwi megállt mellettem a járdán, láttam, hogy végigsimít a szolgálati gumibot markolatán. Az épület ablakait bedeszkázták, a bejáratot biztonsági ajtóra cserélték le, de amúgy átlagos lakóház lehetett valaha, vagy még most is arra szolgált, akárcsak az utca többi épülete. (Felmerült bennem, vajon valaha megpróbálták-e azzal a váddal betiltani őket, hogy lakóövezetben folytatnak más jellegű tevékenységet.) Az utcában olyan rendszertelenül váltogatták egymást a különálló épületek és a sorházak, hogy már-már átfedett zónának tűnt, pedig besźeli totál volt, és a stílusok kakofóniájáért csak az átgondolatlan építészeti megoldásokat lehetett okolni, habár alig egy sarok választotta el egy tényleg erősen átfedett területtől.

Liberális beállítottságú ismerősöktől már hallottam azt az elméletet, miszerint a Hazafiak főhadiszállása nem véletlenül itt állt, és szándékosan használták ki Ul Qoma közelségét, hogy félelmet keltsenek az ellenség szívében. A térben közel élő Ul Qoma-i lakosok akármilyen hatékonyan is láttalanították őket, valamelyest akkor is tudatában voltak a félkatonai egyenruháknak és a Besźelért! feliratú felvarróknak. Nem kellett volna nagy képzelőerő ahhoz, hogy valaki ezt áthágásnak tekintse, de persze ez nem lett volna teljesen igaz.

Az Igaz Hazafiak csoportba verődve cigarettáztak, ittak és hangosan nevetgéltek. Olyan látványosan igyekeztek birtokba venni az egész utcát, hogy ezt csak azzal fokozhatták volna, ha körbevizelik a területet. Egyetlen nő volt csak közöttük, és mindannyian minket bámultak. Páran összesúgtak, majd a többségük beoldalgott a házba, és csak páran maradtak az ajtó előtt. Bőr-és farmercuccokat viseltek, az egyikük a hideg ellenére az alkatához tökéletesen illő izompólóban feszített. Úgy néztek ki, mint egy csapatnyi hivatásos testépítő, még a hajukat is sörtére nyíratták, de akadt közöttük egy férfi, aki a néhai besźeli arisztokraták stílusában vágatta a haját, vagyis a tarkóján pont megnövesztette, így hullámokban omlott a vállára. Ez az illető egy baseballütőre támaszkodott, ami ugyan nem besźeli sport, de attól elméletileg még bárki játszhatta, és nem lehetett bevinni engedély nélküli fegyverviselésért. Az egyik férfi Frizurabajnok fülébe súgott valamit, aztán hadart valamit egy mobiltelefonba, amit aztán gyorsan összecsattintott. Nem sokan jártak az utcán, és természetesen mind besźeliek voltak, ezért nyugodtan megbámulhattak minket meg a Hazafiakat, amit látványosan meg is tettek, bár a legtöbben azonnal el is kapták a tekintetüket.

– Készen áll? – kérdeztem.

– Na, menjen a picsába, főnök – mormolta Corwi. Frizurabajnok lustán lengette a baseballütőt. Amikor pár méterre lehettünk a fogadóbizottságtól, bekapcsoltam az adóvevőmet.

– Az Igaz Hazafiak főhadiszállásánál vagyunk – szóltam bele hangosan. – GyedarStrász négytizenegy. Következő bejelentkezés egy óra múlva. Riadókészültség. Az erősítés álljon készenlétben. – Aztán gyorsan kikapcsoltam az adóvevőt, mielőtt a diszpécser mindenki füle hallatára jól érthetően visszakérdezhetett volna valami olyasmit, hogy: Mi a fenéről beszél, Borlú?

– Segíthetek valamiben a rendőrségnek? – kérdezte az izompólós férfi. Az egyik társa alaposan végigmérte Corwit, és cuppogó hangokat hallatott, mintha madárka csiripelt volna mellettünk.

– Igen. Most besétálunk a házba, és felteszünk maguknak néhány kérdést.

– Nem hiszem. – Frizurabajnok csak mosolygott, a beszélgetést Izom vezette.

– Ne lepődjön meg, ha mégis megtörténik.

– Kétlem. – Ezt már az a férfi mondta, aki az előbb telefonált, egy szőke, kefehajú alak, és gyorsan benyomakodott nagydarab társa elé. – Van házkutatási engedélyük? Mert ha nincsen, ide be nem jönnek.

Kényelmetlen érzésem támadt.

– Ha nincs mit titkolniuk, miért ne mehetnénk be? – kérdezte Corwi. – Pár kérdés az egész… – De Izom és Frizurabajnok csak nevetett.

– Hagyjuk ezt – mondta Frizuabajnok. – Komolyan. Mit gondol, kivel beszél?

A kefehajú férfi azonban csendre intette.

– Végeztünk – jelentette ki.

– Mit tudnak Byela Marról? – kérdeztem. Értetlen vagy bizonytalan pillantásokat kaptam válaszul.

– Mahalia Geary. – Ezt a nevet viszont már ismerték. A telefonáló halk ahh hangot hallatott, Frizurabajnok a nagydarab fülébe súgott valamit.

– Geary – felelte Izom. – Mi is olvassuk az újságot. – Lezserül vállat vont: ez van. – Igen. Jó lecke, milyen veszélyes a nem megfelelő viselkedés, nem?

– Ezt hogy érti? – Barátságosan az ajtófélfának támaszkodtam, ezért Frizurabajnok kénytelen volt pár lépéssel hátrébb húzódni. Megint súgott valamit a cimborájának, de nem hallottam, mit.

– Egyikünk sem híve az erőszakos cselekedeteknek, de Miss Geary… – A telefonáló férfi eltúlzott amerikai akcentussal ejtette ki a nevet, és úgy helyezkedett, hogy közénk meg a társai közé álljon. – Jól ismert személyiség volt a Hazafiak körében. Megjegyzem, régóta nem hallottunk felőle, de abban bíztunk, hátha változtatott a hozzáállásán. A jelek szerint mégsem. – A férfi vállat vont. – Ha valaki Besźelt mocskolja, annak következményei lesznek.

– Hogyhogy mocskolja? – csattant fel Corwi. – Miért, mit tud erről a lányról?

– Ugyan már! Elég csak megnézni, mivel foglalkozott! Nem lehetett Besźel nagy barátja.

– Úgy igaz – jegyezte meg Szöszi. – Uni volt. Vagy kém.

– Mahalia nem… – kezdte Corwi, de nem fejezte be. Én sem tudtam mit mondani.

A férfiak nem tágítottak az ajtóból, és hamarosan már kötözködni sem akartak velünk. Frizurabajnok ugyan szemmel láthatóan szívesen ugrott volna provokáló megjegyzéseimre, de Izomnak elég volt annyit mondania, hogy „Hagyjad, Caczos”, és a férfi azonnal befogta a száját, és csak bámult ránk a nagydarab háta mögül. A kefefrizurás suttogva vitatkozott velük valamiről, majd pár lépésnyire elhúzódott tőlük, de továbbra sem vette le rólam a tekintetét. Megpróbáltam felhívni Shenvoit, de nem tartózkodott telefon közelében, ahonnan biztonságosan beszélhetett volna. Még az is eszembe jutott (habár nem tartoztam azon kevesek közé, akik ismerték a megbízása részleteit), hogy talán éppen ebben az épületben van, nem messze tőlem.

– Borlú felügyelő! – kiáltotta valaki a hátam mögött. Az autónk mögött kis méretű, fekete kocsi parkolt. A vezetőülés ajtaja tárva-nyitva állt, és egy férfi igyekezett felénk a járdán. Első pillantásra kora ötvenes lehetett, kis pocakkal, markáns vonásokkal és mélyen barázdált arccal. Egészen tűrhető fekete öltönyt viselt, nyakkendő nélkül. Gyér, őszülő haját rövidre nyíratta.

– Felügyelő úr – ismételte meg még egyszer. – Ideje távoznia.

Erre felhúztam a szemöldökömet.

– Persze, persze – válaszoltam. – Viszont bocsásson meg, de… maga meg kicsoda, a Szent Szűz szerelmére?

– A nevem Harkad Gosz. A Besźeli Igaz Hazafiak törvényes képviselője. – Ezen még a verőember-külsejű alakok közül is többen megdöbbentek.

– Hát ez remek! – súgtam Corwinak, aztán feltűnően végigmértem Goszt. Egyértelműen nagypályás, drága ügyvédnek látszott.

– Éppen erre járt, igaz? – kérdeztem. – Vagy netán kapott egy telefonhívást? – A mobilozó fickóra kacsintottam, aki válaszul vállat vont. Igaz, egészen barátságosan. – Ha tippelhetek, azt mondanám, maga nem áll közvetlen kapcsolatban ezekkel a barmokkal, akkor viszont ki kereshette meg? Odaszóltak Syedrnek? Magának ki adta le a drótot?

A férfi kérdő pillantással végigmért.

– Hadd találgassak, felügyelő úr, miért is van itt.

– Egy pillanat, Gosz. Honnan tudja, ki vagyok?

– Kérem! Hadd tippeljek! Mahalia Gearyről akar kérdezősködni.

– Így van. A védencei közül senki sem bánkódik a halála miatt. Viszont sajnálatosan tájékozatlanok Mahalia munkájával kapcsolatban. Abban a tévhitben élnek, hogy unionista volt, amin bármelyik uni hangosan kacagna. Hallott már Orcinyről? És hadd ismételjem meg a kérdésemet. Honnan tudta, ki vagyok?

– Felügyelő úr, komolyan csak az időnket akarja vesztegetni? Orciny? Teljesen mindegy, miket hazudozott össze Geary, nem számít, hogy a látszat kedvéért mindenféle ostobaságokkal foglalkozott, lényegtelen, miféle buta lábjegyezetekkel akarta teleszórni a cikkeit, mert minden cselekedetét egyetlen cél vezérelte, mégpedig az, hogyan gyengíthetné meg Besźelt. A nemzetünk nem holmi játékszer, felügyelő úr. Érti? Geary vagy idióta volt, és értelmetlen gyerekmesékre pazarolta az idejét, amelyek ettől még sértik a nemzeti lelkületet, vagy nem volt idióta, és szándékosan igyekezett bebizonyítani, hogy Besźelnek igazából semmilyen hatalma nincsen. Érdekes, Ul Qomában milyen nyájasan bántak vele, nem?

– Maga viccel? Mit akar ezzel mondani? Hogy Mahalia csak úgy tett, mintha Orcinyt kutatná? És Besźel ellenségének tartja? Mint micsodát, Ul Qoma-i ügynököt…?

Gosz közelebb lépett hozzám. Intett az Igaz Hazafiaknak, akik behátráltak erődszerű házukba, és résnyire behajtották az ajtót. Nem mentek messzire, csak vártak.

– Felügyelő úr, nincsen házkutatási parancsa. Távozzon! Ha továbbra sem tágít, akkor kötelességem szólni… ez esetben jeleznem kell a feljebbvalóinak, hogy indokolatlanul zaklatja az egyébként teljesen törvényes keretek között tevékenykedő besźeli Igaz Hazafiakat. – Kivártam a hatásszünet végét. Tudtam, hogy még nem fejezte be. – És tegye fel magának a kérdést, felügyelő úr, vajon ön milyen következtetésre jutna egy olyan illetővel kapcsolatban, aki egyszer csak felbukkan Besźelben, kutatni kezd egy olyan tudományos területen, amellyel komoly szakértők már régóta és okkal nem foglalkoznak, de a teória Besźel haszontalanságára és gyengeségére épül, aztán nem meglepő módon minden lépésével újabb ellenségekbe botlik, majd távozik, és egyenesen Ul Qomábamegy. Ezen a ponton egyébként, bár ez mintha az ön figyelmét elkerülte volna, szépen csendben elkezdi hanyagolni a választott témáját, ami tudományos alapon amúgy sem állta meg a helyét. Geary nyilván nem Orcinyt kutatta éveken át… az isten szerelmére, akár be is ismerhette volna, hogy az egész csak álca! Hogy az évszázad egyik legvitatottabb Ul Qoma-párti ásatásán dolgozik! Ha azt kérdezi, felügyelő úr, vajon szerintem megkérdőjelezhetők-e Geary indítékai, akkor a válaszom igen.

Corwi szó szerint tátott szájjal meredt az ügyvédre.

– A szentségit, főnök, igaza volt! – mondta, és meg sem próbálta lehalkítani a hangját. – Ezek teljesen elmebetegek. – Az ügyvéd fagyos pillantást vetett rá.

– És maga honnan tud ilyen sok mindent Mahalia munkájáról, Gosz úr? – kérdeztem.

– A kutatásáról? Ne vicceljen már. Attól még, hogy az újságok nem kurkásznak a témában, a doktori dolgozatok és a konferencia-előadások nem kifejezett államtitkok, Borlú. Van ez az internet nevű dolog. Egyszer igazán kipróbálhatná.

– És…

– Távozzon! – folytatta az ügyvéd. – Adja át üdvözletemet Gadlemnek. Szeretné, ha megmaradna az állása, felügyelő? Nem, ez nem fenyegetés, hanem egyszerű kérdés. Szeretne munkát? Szeretné megtartani az állását? Teljesen elment az esze, drága felügyelő úr? – tette hozzá nevetve. – Tényleg azt hiszi, hogy ez az ügy itt ér véget? – És az épületre mutatott.

– Ó, dehogy – feleltem. – Magát is felhívta valaki.

– Most induljon el szépen.

– Melyik újságot olvasták? – kérdeztem emelt hangon. A szememet nem vettem le Goszról, de leheletnyit elfordítottam a fejemet, hogy az ajtóban ácsorgók is tudják, hogy hozzájuk beszélek. – Nagydarab? Tüsihaj? Melyik újságból tájékozódtak?

– Elég ebből! – vakkantott vissza a kefefrizurás.

– Mi van? – kérdezte Izom pontosan ugyanabban a pillanatban.

– Azt mondta, az újságban olvasott róla. Melyikben? Mert amennyire tudom, eddig egyetlen lap sem közölte le a lány valódi nevét. Amikor utoljára néztem, még Anonima Valachiként hivatkoztak rá. Nyilván nem a megfelelő forrásból nyerem az információimat. Szóval melyiket ajánlaná? – Valaki motyogott valamit, egy másik hang felnevetett.

– Csiripelték a madarak. – Gosz nem szólt rá a pasasra, hogy hallgasson. – Ki tudja már, hol hallottam? – Valójában nem tulajdonítottam nagy jelentőséget a dolognak. Az értesülések általában hamar kiszivárogtak, még az elméletileg titkos, zárt bizottságokból is, és könnyen el tudtam képzelni, hogy Mahalia nevével is ez is történt, sőt még akár valahol le is közölték, csak én nem találkoztam vele – ha pedig még nem, csak idő kérdése. – Hogy mit ajánlanék? Természetesen a Süvöltő lándzsát! – És meglobogtatta a Hazafiak saját újságját.

– Ez tényleg rendkívül izgalmas! – feleltem. – Mindannyian rettenetesen jól tájékozottak, csak én vagyok ilyen kis tudatlan. Nagyon megkönnyebbülök majd, amikor végre átadhatom ezt az ügyet másoknak. Nyilvánvalóan túl nagy falat ez nekem. És ugye nincs is felhatalmazásom, hogy feltegyem a fontos kérdéseket. Szerencsére a Kontrollnak nincsen szüksége felhatalmazásra. Bárkit, bármiről megkérdezhet, amikor csak kedve tartja.

Ettől egészen elcsendesedtek. Pár másodpercig nem mozdultam, csak szótlanul végigmértem az egész kompániát – a nagydarabot, a Frizurabajnokot, a kefehajút és az ügyvédet –, aztán sarkon fordultam, és Corwival a nyomomban távoztam.

– Micsoda kellemetlen faszkalapok!

– Ez van – feleltem erre. – Látványosan vaktában lövöldöztünk. Tényleg pimaszság volt tőlünk, de arra nem számítottam, hogy el is náspángolnak miatta, mint egy csínytevő kisfiút.

– Mire véljük ezt az egészet? Honnan tudta, ki maga? És ez az egész fenyegetőzés…

– Fogalmam sincs. Lehet, hogy komolyan gondolta. Talán tényleg árthat nekem, ha tovább erőltetem az ügyet. De ez már nem sokáig lesz az én gondom.

– Szerintem ezt-azt már hallottam róluk – jegyezte meg Corwi. – Mármint a Hazafiak kapcsolatairól. Azt mindenki tudja, hogy ezek a Nemzeti Front verőemberei, tehát az ügyvéd biztosan ismeri Syedr-t. Mint azt maga is említette, főnök, valószínűleg így állt össze a lánc… Felhívták Syedr-t, aki meg szólt az ügyvédnek. – Erre nem feleltem semmit. – Valószínűleg ez az. Ki tudja, talán éppen ő szólt nekik Mahaliáról is. De vajon Syedr tényleg annyira ostoba, hogy odadobjon minket koncnak a Hazafiak elé?

– Maga mondta, hogy a fickó kifejezetten ostoba.

– Oké, igaz, de miért tenne ilyet?

– Mert egy erőszakos barom.

– Jogos. Mind azok, a politika már csak ilyen, nem? Szóval igen, lehet, hogy ennyi, keménykednek kicsit, hátha sikerült ráijeszteniük magára.

– Mitől akarnának elijeszteni?

– Nem konkrétan valamitől elijeszteni. Csak úgy megijeszteni. Ezek az alakok született gengszterek.

– Ki tudja? Talán Syedr tud valamit, és nagyon szeretné, ha sosem derülne ki. Vagy nem. Bevallom, nem bánnám, ha a Kontroll eredne Syedr meg a cimborái nyomába. Ha egyszer végre tényleg megtörténik a behívás.

– Igen. Csak egy pillanatra azt hittem… Szóval még mindig nyomok után koslatunk, ezért arra gondoltam, talán azt szeretné, ha… Nem számítottam rá, hogy még mindig ezzel kell foglalkozunk. Hiszen már csak várunk. A bizottságra.

– Igen – helyeseltem. – Jogos. Nos. – Futó pillantást vetettem Corwira. – Jó lesz végre megszabadulni ettől az egésztől. Mahaliának a Kontrollra van szüksége. De még nem adtuk át az ügyet. Minél több információt kapnak tőlünk, annál jobb. – Azért voltak aggályaim.

Nagy levegőt vettem, kifújtam. Mielőtt a központba értünk volna, leparkoltam az autót, és kiugrottam kávéért az egyik újonnan nyitott kávézóba. Corwi látványos undorral fogadta, hogy amerikai kávét hoztam.

– Azt hittem, aj Tyrko szereti – mondta, és beleszimatolt az italba.

– Ez igaz, de alapvetően inkább legyen kávém, és csak utána nézem meg, aj Tyrko-e.

10

Másnap reggel nagyon korán érkeztem a központba, de hiába, mert bele sem tudtam kezdeni a munkába.

– A jefe látni kívánja, Tyad. – Ezzel fogadott Tsura, a szolgálatos rendőrnő, amint beléptem az épületbe.

– Basszus – motyogtam. – Már bent van? – Az arcom elé emeltem a tenyeremet, és suttogva folytattam. – Forduljon el, Tsura, forduljon el! Mondjuk, hogy éppen a mosdóban volt, mialatt beértem. Nem is látott.

– Tűnés, Tyad! – Tsura egy intéssel az utamra küldött, és gyorsan eltakarta a szemét. De amint beléptem az ajtón, azonnal megláttam az asztalomon heverő üzenetet. AZONNAL jöjjön az irodámba! Erre tényleg nem tudtam mit mondani. Ravasz. Ha Gadlem e-mailben szól vagy hangüzenetet hagy, akkor nyugodtan mondhattam volna, hogy csak pár órával később vettem észre. Így viszont nem úszhattam meg a beszélgetést.

– Uram? – Bekopogtattam, benyitottam az ajtón, és bedugtam a fejemet a résen. Azon gondolkodtam, milyen lehetőségeim vannak, ha meg kell magyaráznom, mit kerestem az Igaz Hazafiaknál. – Látni kívánt?

Gadlem rám pillantott a csészéje pereme felett, majd intett és az egyik székre mutatott.

– Hallottam a Geary szülőkről – jegyezte meg. – Mi történt?

– Igen, uram. Nos… Minden összejött, ami összejöhetett. – Azóta nem is próbáltam kapcsolatba lépni velük. Fogalmam sem volt, vajon Mrs. Geary észrevette-e, hogy eltűnt a papírja. – Mindketten roppant zaklatott lelkiállapotban voltak, ha érti, mire gondolok, és ezért nagyon nagy butaságot csináltak…

– Nagyon nagy butaságot, ami nem kevés előzetes felkészülést feltételez. Ez talán a legjobban megszervezett spontán baromság, amiről valaha hallottam. Mit gondol, akarnak panaszt tenni ellenünk? Számítsak komolyabb ledorongolásra az amerikai nagykövetségtől?

– Nem tudom. Kissé pimaszságnak tartanám a részükről. Sok alapjuk amúgy sem lenne rá. – A Gearyk áthágást követtek el. Szomorú, de egyértelmű eset. Gadlem bólintott, sóhajtott, majd felém nyújtotta két összeszorított öklét.

– A jó hírt vagy a rosszat mondjam? – kérdezte.

– Hát… a rosszat.

– Nem, a jót mondom el először. – Megrázta a bal kezét, majd teátrálisan kinyitotta az öklét, és úgy folytatta, mintha onnan olvasná a szövegét. – A jó hír, hogy páratlanul izgalmas ügyet találtam magának. – Vártam.

– A rossz hír… – A másik öklét is szétnyitotta, és őszinte indulattal csapott rá az íróasztalra. – A rossz hír, Borlú felügyelő, hogy ez bizony ugyanaz az ügy, amelyen most is dolgozik.

– Hogyhogy, uram? Ezt nem értem.

– Hát ez az, felügyelő, ki az, aki valóban érti közöttünk, mi történik? Melyik hozzánk hasonló egyszerű halandó részesülhet a megértés adományában? – Kisimított egy összehajtogatott levelet, és meglengette a levegőben. A betűk fölött egész sor bélyegző és dombornyomásos szimbólum sorakozott. – Jelentkezett a Felügyelőbizottság. Ez a hivatalos válaszuk. Emlékszik még arra a csekélységre, amit kért tőlük? Nem adják át Mahalia Geary ügyét. Nem hajlandóak behívni a Kontrollt.

Akkora lendülettel dőltem hátra, hogy megnyekkent a szék.

– Mi? Micsoda? Mi a fene…

Gadlem színtelen hangon folytatta.

– A bizottság képviseletében Nyisemu tájékoztat minket, hogy a bemutatott bizonyítékok értékelését követően arra a következtetésre jutottak, miszerint mindez nem elégséges annak megállapítására, hogy valóban áthágás történte.

– Baromság! – kiáltottam, és felpattantam a székből. – Uram, olvasta az anyagot, pontosan tudja, mit adtam le nekik, és egyszerűen elképzelhetetlen, hogy ez ne áthágás lett volna. Mit mondtak? Mivel indokolták a döntést? Lehet tudni, kik szavaztak ellene? Ki írta alá a levelet?

– Nem kötelesek indokolni a döntésüket. – Gadlem a fejét csóválta, és undorodva pillantott a levélre, amelyet úgy fogott a két ujja között, mintha koszos lenne.

– Az istenit! Valaki próbál… Uram, ez nevetséges. Muszáj behívnunk a Kontrollt. Ők az egyetlenek, akik… Hogyan nyomozzak ebben az átkozott ügyben? Egyszerű besźeli rendőr vagyok! Valami nagyon el van itt baszva.

– Rendben, Borlú. Mint már említettem, nem kötelesek megindokolni semmit, de mivel nyilvánvalóan számítottak rá, hogy udvarias értetlenséggel fogadjuk a határozatot, még egy levelet és egy csatolmányt is mellékeltek. A kacifántos kis üzenetükből ítélve nem a prezentációval volt gond. Egyszóval megnyugodhat, mert teljesen lényegtelen, vajon követett-e el hibákat az érvelése közben, ugyanis többé-kevésbé sikerült meggyőznie őket arról, hogy itt áthágás történt. Nem, valójában annyi történt, hogy az egyik „rutinvizsgálatuk” közben – az idézőjeleket szarkasztikusan, madárkarmokként begörbített ujjakkal még mutatta is – újabb információk birtokába jutottak. Íme.

Az asztalán heverő borítékok és kacatok közé túrt, és felém hajított valamit. Egy videókazettát. Az iroda sarkában álló videómagnó és tévékészülék felé intett. A képernyőn gyatra minőségű, szépiaárnyalatú, szemcsés felvétel elevenedett meg, hang nélkül. A képen átlósan húztak el a járművek a nem túl sűrű, de folyamatos forgalomban, oszlopok és házak között, egy időbélyegző felett.

– Mit nézzek? – Sikerült kisilabizálnom a dátumot: a felvétel pár hete készült, nem sokkal éjfél után. Másnap reggel találták meg Mahalia Geary holttestét. – Mi ez?

Pár jármű hirtelen felgyorsult, és rendkívül szaggatott, ugrándozó mozgással kisüvített a képből. Gadlem dühös mozdulattal mutogatott a levegőben, és úgy szorongatta a távirányítót, mintha gumibot lenne. Hosszú perceket tekert át.

– Ez hol van? Rettenetesen szar ez a felvétel.

– Sokkal kevésbé szar, mint ha mi készítettük volna, és pont ez a lényeg. Megvagyunk – mondta hirtelen. – Az éjszaka üres óráiban. Na és vajon hol? Nyomozzon, nyomozó. A jobb oldalt figyelje.

Elhúzott egy piros autó, aztán egy szürke, jött egy öreg teherautó, utána pedig – „Halló! Voilà!”, rikkantotta Gadlem – egy koszos, fehér furgon. A kép jobb alsó szegletéből kúszott a bal felső sarok – és talán egy alagút – felé, egyszer megállt, esetleg egy számunka láthatatlan közlekedési lámpánál, aztán kihajtott a kamera látómezejéből. Kérdő pillantást vetettem Gadlemre.

– Figyelje a koszfoltokat – felelte, és ismét előretekerte a szalagot, mire táncra perdültek a parányi járművek. – Valamennyire megvágták nekünk az anyagot. Kicsit több mint egy órával később… helló! – Megnyomta a lejátszás gombját, mire elgurult előttünk egy, kettő, három másik jármű, aztán újra felbukkant a fehér furgon – ugyanaz, mint az előbb –, csak most az ellenkező irányból közeledett arrafelé, ahonnan korábban érkezett. A kamera ezúttal elcsípte az elülső rendszámtáblát. Túl gyorsan ment ahhoz, hogy le tudjam olvasni. Rányomtam a videómagnó gombjára, és visszarángattam a furgont a képbe, aztán hagytam előrekúszni pár métert, és akkor állítottam le a felvételt. Nem volt éppen DVD-minőség, ezért a kimerevített képet halovány csíkok és elmosódott foltok tették átláthatatlanná, és az eddig ide-oda szökkenő furgon sem maradt teljesen mozdulatlan, inkább csak rezegve lebegett a semmiben, mint egy nyugtalan elektron a pályája közepén. Nem láttam tisztán a rendszámtáblát, annyit azonban ki lehetett venni a formákból, hogy néhány variációra leszűkíthessem a lehetőségeket – vje vagy bje betű, zsec vagy kho, hetes vagy egyes, és így tovább. Előkaptam a noteszemet.

– Alakul! – mormolta Gadlem. – Nyomon van. Valamit észrevett, hölgyeim és uraim!

Fürgén lapoztam a füzetben, és pergettem visszafelé a napokat. Egyszer csak megálltam.

– És íme, megjelenik egy villanykörte a feje felett – folytatta Gadlem –, erőlködve próbál életre kelni, hogy világosságba borítsa a helyzetet…

– A kurva életbe!

– Úgy bizony, a kurva életbe.

– Ez Khurusch furgonja.

– Az ám, ahogy mondja, Mikyael Khurusch furgonja. – A jármű, amellyel Mahalia holttestét szállították, amíg meg nem szabadultak tőle. Az időbélyegzőre néztem. Az óra és a perc alapján ekkor már szinte biztosan a raktérben hevert a halott Mahalia.

– Jézusom. Ki találta meg? Mi ez? – kérdeztem. Gadlem felsóhajtott, és fáradtan megdörgölte a szemét. – Várjon, várjon! – kértem, és felemeltem a kezemet. A Felügyelőbizottság levelére néztem, amellyel Gadlem éppen az arcát legyezgette. – Ez a Kopulacsarnok sarka – folytattam. – Az isten verje meg! Ez meg Khurusch furgonja, ami Besźelt elhagyva Ul Qomába ment, majd vissza. Legálisan.

– Bingó! – bólintott Gadlem, mint egy megfáradt tévés műsorvezető. – Bingó, hogy rohadnának meg.

Mint utólag megtudtuk, a Kontroll behívását megelőző szokásos háttérvizsgálat részeként – és Gadlemnek jeleztem is, hogy ezt nem akarom ennyiben hagyni – a kérdéses éjszakán rögzített összes biztonsági felvételt megvizsgálták. Ez nem volt túlságosan meggyőző magyarázat. A helyzet egyértelműen áthágásnak látszott, tehát miért jutott volna bárkinek eszébe csak úgy végigbogarászni a sok-sok órányi anyagot? Mellékesen a Kopulacsarnok besźeli oldalán felszerelt, özönvíz előtti kamerák felvételei túlságosan rossz minőségűnek bizonyultak ahhoz, hogy be lehessen azonosítani rajtuk a járművet – amit mi láttunk, azt már egy bank biztonsági rendszere rögzítette, amelyet egy nyomozó külön lefoglalt.

A Borlú felügyelőtől és csoportjától kapott fényképek segítségével – folytatta a levél – megállapították, hogy a Kopulacsarnok hivatalos átkelőjén áthaladó járművek egyike, amely Ul Qomából Besźelbe, majd onnan ismét Ul Qomába ment, megegyezik azzal, amellyel az áldozat holttestét szállították. Következésképpen kijelenthető, hogy bár valóban borzalmas bűntényre került sor, amelyet késlekedés nélkül ki kell vizsgálni, a mód, amellyel az áldozatot az Ul Qoma-i tetthelytől a besźeli lakótelepre szállították, nem minősül áthágásnak. A két város közötti közlekedés teljesen legális. Ennek megfelelően nincsen alapja a Kontroll behívásának. Senki sem követett el áthágást. Ez pontosan az a jogi helyzet, amelyre a külföldiek érthető megrökönyödéssel reagálnak. Ilyenkor rendszeresen előkerül a csempészek kérdése. Csempészni az áthágás, nem? – erősködnek. Alapvetően igen, de mégsem. A Kontroll a legtöbbünknek alig felfogható hatalommal rendelkezik, azonban rendkívül precízen meghatározott esetekben lehet behívni. Nem az számít, hogy valami az egyik városból átjut a másikba, még az sem, ha az a valami csempészáru: a lényeg az átjutás módja. Ha valaki a besźeli hátsó ablakából kokaint vagy fegyvereket dob át egy átfedett udvaron keresztül egy Ul Qoma-i kertbe, ahol aztán a helyi kapcsolata felszedi a földről – ez bizony áthágás, és a Kontroll le fog sújtani az illetőre, de ugyanez történne, ha kenyérdarabokat vagy madártollakat hajigálna ki az ablakából. Mi van akkor, ha valaki egy nukleáris robbanószerkezettel a táskájában lép át a Kopulacsarnokon keresztül az egyik városból a másikba, de törvényesen áthalad a határon? A hivatalos átkelőhelyen keresztül, ahol a két város találkozik. Az illető ekkor számos bűncselekményt követ el, de az áthágás nem tartozik közéjük.

A csempészés önmagában nem áthágás, habár a legtöbb áthágást csempészés közben követik el. Az okosabb bűnözők mindig ügyelnek rá, hogy törvényesen keljenek át, és rendkívüli módon tiszteletben tartják a város határait és különböző hézagait, így ha el is kapják őket, akkor legfeljebb az egyik – rossz esetben mindkét – állam igazságszolgáltatásával kerülnek szembe, de a Kontroll hatalmával nem. Ha áthágás történik, akkor talán a Kontroll is figyelembe veszi a különböző besźeli és Ul Qoma-i törvénysértéseket, de ha ez igaz lenne, akkor kizárólag azért kerülhet rá sor, mert a bűncselekmények egyenes következménye a két város közötti egzisztenciális határvonal megsértése, az áthágás, az egyetlen törvénysértés, amely ellen a Kontroll fellép. Az, hogy valaki ellopott egy furgont és kidobott egy holttestet Besźelben, törvénysértés. Az Ul Qomában elkövetett gyilkosság is, ráadásul valóban rettenetes bűntény. Viszont a két bűntett közötti általunk feltételezett speciálisan illegális kapcsolat nem létezett soha. A határátkelés a törvények teljes betartásával történt, hivatalos csatornákon keresztül intézték, és az iratok is rendben voltak. Ha az engedélyeket esetleg hamisították, a Kopulacsarnokon belüli határátlépés legfeljebb engedély nélküli belépés lehetett, de nem áthágás. Ilyen bűntény minden országban létezik. Senki sem követett el áthágást.

– Hogy ez micsoda kurva nagy baromság!

Fel-alá járkáltam Gadlem íróasztala és a képernyőre fagyott furgon, az áldozatot szállító jármű között.

– Ezt nagyon kitalálták. Rendesen kibasztak velünk.

– Azt mondja, baromság – ismételte Gadlem, mintha szavaimat közvetítené a világnak. – És hogy kibasztak velünk.

– Nagyon kiszúrtak velünk, főnök. Szükségünk van a Kontrollra. Hogy a pokolba kellene megoldanunk ezt az ügyet? Valaki kitalálta, hogyan juttathatná holtpontra a nyomozást.

– Azt állítja, kiszúrtak velünk, és nem kerülheti el a figyelmemet, hogy ezt pont olyan hangsúllyal teszi, mintha tiltakoztam volna. Amit emlékeim szerint egyáltalán nem tettem.

– Ezzel most…

– Éppen ellenkezőleg, majdhogynem ijesztő mértékben osztom a véleményét. Egyértelműen kiszúrtak velünk, Borlú. Ne rohangáljon már fel-alá, mint egy kótyagos részeg. Mit szeretne hallani? Igen, igen, igen, sunyiság volt, igen, igen, igen, valaki egyértelműen ki akar szúrni velünk. Mégis, mit vár tőlem?

– Bármit! Valamit csak tudunk tenni?! Fellebbezhetünk például…

– Nézze, Tyador – kezdte Gadlem, és gyors pillantást vetett rám egymáshoz érintett ujjbegyei mögül. – Mindketten egyetértünk abban, mi történt. Mindkettőnket felháborít, hogy még mindig ezen az ügyön dolgozik. Különböző okokból talán, de… – A mondat végét egy legyintéssel elintézte.

– Viszont van itt még egy probléma, ami láthatóan elkerülte a figyelmét. Mert abban ugyan mindketten egyetérthetünk, hogy a videó váratlan felbukkanása több mint gyanús, és minden jel szerint a kormányból valaki úgy szórakozik velünk, mint egy bepörgött kismacska egy zsinórra kötött galacsinnal, igen és igen, de, Borlú, bármilyen úton-módon is jutottak ehhez a bizonyítékhoz, a megfelelő döntést hozták!

– A határőrökkel már beszéltünk?

– Igen, és az eredmény nagy nulla. Azt hitte, mindenkiről van adatuk, akit egy intéssel átengednek? Elég nekik egy ránézésre nagyjából hihető okmány. Ebbe viszont nem köthetünk bele. – A tévékészülék felé intett.

Igaza volt. Tehetetlenül ingattam a fejemet.

– A felvétel azt bizonyítja – folytatta Gadlem –, hogy a furgon nem követett el áthágást, akkor viszont mire fel fellebbeznénk? Nem hívhatjuk be a Kontrollt. Ezért nem. És őszintén szólva nem is lenne helyes.

– Akkor most mihez kezdjünk?

– Folytatjuk a nyomozást. Maga kezdte, fejezze is be.

– De ahhoz…

– Igen, tudom, Ul Qomába kell menni. Pontosan ezt fogja tenni.

– Micsoda?

– A nyomozásból nemzetközi kooperáció lett. Amíg úgy tűnt, hogy a Kontrollhoz kerül, az Ul Qoma-i zsaruk bottal sem nyúltak hozzá, most azonban hirtelen a saját ügyükké vált, hiszen cáfolhatatlan bizonyítékok igazolják, hogy Ul Qomában történt a gyilkosság. Most megismerheti a nemzetközi együttműködés örömeit. Ők kérték a segítségünket, és azt is, hogy személyesen küldjünk valakit. Tehát az Ul Qoma-i militsya saját, külön vendégeként tartózkodhat majd ott, hogy szakértőként segítse a gyilkossági csoportjuk munkáját. Senki nem ismeri annyira a nyomozás részleteit, mint maga.

– Ez nevetséges. Bőven elég lenne, ha átküldeném a jelentésemet…

– Ne duzzogjon, Borlú! Ez a gyilkosság már átlógott a határvonalon. És őszintén, ugyan mi egy jelentés? A kollégáknak nem lesz elég pár papírlap. Ez az ügy lassan kuszább, mint egy gubancos horgászzsinór, és egészen eddig maga felügyelte minden mozzanatát. Együtt kell működnünk. Csak menjen át, beszéljen velük! Turistáskodjon, a mindenségit neki. Ha bárkit elkapnak, mi is vádat akarunk emelni ellene vagy ellenük, járműlopásért, a holttest átszállításáért, és így tovább. Hát nem tudja, hogy beköszöntött a határokon átívelő rendőri munka új korszaka? – Szó szerint idézte a brosúrát, amelyet a számítógépes hálózat legutóbbi korszerűsítésekor kaptunk.

– Akkor is rettenetesen lecsökkent az esélye annak, hogy elfogjuk a gyilkost. Szükségünk lett volna a Kontrollra.

– A felügyelő kifejti az álláspontját. Én pedig egyetértek vele. Ezért is menjen át, és javítson az esélyeken!

– Mennyi ideig leszek ott?

– Néhány naponta beszélünk majd. Meglátjuk, hogy alakul. Ha pár hétnél hosszabbra nyúlik a dolog, akkor átgondoljuk, hogyan tovább… Már az is éppen elég nagy gond nekem, hogy ennyi időre nélkülöznöm kell.

– Akkor ne küldjön át hozzájuk. – Gadlem gúnyos pillantást vetett rám: Van más választásom? – Szeretném, ha Corwi elkísérne.

Gadlem kelletlenül felmordult.

– Azt meghiszem. Ne legyen már ostoba.

Kétségbeesetten a hajamba túrtam.

– Komisszár, segítségre van szükségem! Nem túlzok, ha azt mondom, Corwi talán többet tud az ügyről, mint én. Kezdettől fogva létfontosságú résztvevője volt a nyomozásnak. Ha ezt az ügyet át kell vinnem a határ túloldalára…

– Borlú, nem visz semmit sehova. Vendég lesz. Az egyik szomszédunknál. Most komolyan a saját Watsonjával akar bemasírozni hozzájuk? Kit küldjek még? Masszőrt? Írnokot? Vésse jól az eszébe: odaát maga a segítő. Jézusom, éppen elég nagy baj, hogy belekényszerítette Corwit ebbe az egészbe. Árulja már el nekem, ki hatalmazta fel rá? Ne azzal foglalkozzon, hogy mit kell ezentúl nélkülöznie, hanem értékelje, hogy eddig mennyire jó volt az együttműködésük.

– De ez…

– Igen, tudom. Ne ismételje el újra. Tudja, mi az igazi baromság, felügyelő? – Úgy szegezte rám a távirányítót, mintha megállíthatna vagy visszatekerhetne. – Az, hogy a gyilkossági csoport rangidős nyomozója fogja magát, és a beosztottjával, akit szépen csendben maga mellé parancsolt személyi titkárnak, engedély nélkül, szükségtelen és káros módon összetűzésbe keveredik egy csapat huligánnal, akiknek magas posztokon vannak barátaik.

– Jogos. Szóval hallott róla. Az ügyvédtől?

– Milyen ügyvédről beszél? Syedr képviselő úr volt olyan kedves, és még ma reggel felhívott.

– Syedr személyesen? A szentségit! Mármint elnézést, uram, csak meglepődtem. Szóval tényleg ő üzengetett nekem, hogy hagyjam békén a nagy patriótákat? Azt hittem, még csak nem is utalhat rá, hogy kapcsolatban áll az Igaz Hazafiakkal. Ezért küldte rám az ügyvédet, bár szegény kicsit kilógott a keményfiúk közül.

– Borlú, én csak annyit tudok, hogy Syedr ma reggel hallott a tegnapi kis diskurzusról, és miután megbotránkozva értesült róla, hogy az ő neve is felmerült eközben, meglehetősen epésen felhívott, és a lehető legkülönfélébb becsületsértési perekkel fenyegette meg magát, ha a neve újfent felmerülne hasonló kontextusban, és így tovább. Nem tudom és nem is érdekel, mi vezette a nyomozást ebbe a sajátos kis zsákutcába, Borlú, de esetleg elgondolkodhatna a véletlenek különös összjátékán. Mert éppen ma reggel, alig pár órával azután, hogy káprázatosan eredményes összetűzésbe keveredett a Hazafiakkal, hirtelen felbukkant ez a felvétel, és már le is mondtak a Kontroll behívásáról. És nem, én sem tudom, ez mit jelent, de kifejezetten érdekes fejlemény, nemde?

– Ne engem kérdezzen, Borlú! – közölte Taskin, amikor felhívtam. – Nem tudom. Én is most értesültem az egészről. Hozzám csak a pletykák jutnak el. Nyisemu nem különösebben boldog a helyzet miatt, Buric teljesen ki van akadva, Katrinya nem érti, mi történt, Syedr boldog. Ezt suttogják. Azt, hogy ki szivárogtatott ki és mit, ki szúrt ki kivel, nem tudom. Sajnálom.

Azért megkértem, hogy tartsa nyitva a szemét. Maradt még pár napom felkészülni. Gadlem leadta az adataimat az illetékes besźeli ügyosztályoknak, illetve az Ul Qoma-i megfelelőjüknek, akik majd felveszik velem a kapcsolatot. „És válaszoljon az átkozott üzeneteire” – tette még hozzá. Az átkelést és az eligazítást megszervezik nekem.

Hazamentem, szemügyre vettem a ruháimat, kiraktam az ágyra a kopott, régi bőröndömet, fogtam pár könyvet, majd visszatettem őket a helyükre. Az egyik új volt, ma reggel hozta a postás, mert pluszpénzért gyorsított kiszállítást kértem. A fracturedcity.org-ról rendeltem. A város és a város között öreg, viharvert példányát tartottam a kezemben, még egyben, bár a borítóját félbehajtották, a pecsétes lapokat pedig legalább két külön ember tollal írott jegyzetei tarkították. Mivel Besźelben betiltott műnek számított, a hiányosságai ellenére is felháborítóan nagy összeget fizettem érte. Nagyon nagy kockázatot nem vállaltam azzal, hogy bekerültem az eladó névjegyzékébe. Viszonylag könnyen kiderítettem, hogy a könyv – legalábbis Besźelben – ma már inkább számított enyhén kínos és avíttas munkának, mint felforgató irodalomnak. A városban betiltott könyvek többsége amúgy sem számított igazán illegálisnak: ritkán szabtak ki bárkire büntetést, és még a cenzorokat sem különösebben érdekelte az egész. Ezt a példányt egy rég megszűnt anarchista-hippi kiadó adta ki, bár az első néhány oldal alapján a szövege sokkal szárazabbnak ígérkezett, mint amire a színpompás, enyhén drogos beütésű borító alapján számított volna az ember. A nyomtatott sorok egyenetlenül hullámoztak a lapokon. Sóhajtva nyugtáztam, hogy nincsen tárgymutató.

Végighevertem az ágyon, és felhívtam mindkét szeretőmet, és közöltem velük, hogy Ul Qomába megyek.

– Szuper! – mondta Biszaya, az újságíró. – Ki ne hagyd a Brunai-galériát! Még tart a Kounellis-kiállításuk. Hozzál nekem képeslapot.

Sariska, a történész sokkal jobban meglepődött, és kissé csalódottnak tűnt, amikor nem tudtam neki megmondani, meddig leszek távol.

– Olvastad valaha a Város és város között című könyvet? – kérdeztem.

– Persze, még egyetemista koromban. Az én példányom A nemzetek gazdasága borítóját kapta. – Az 1960–70-es években a betiltott könyveket más, törvényesen kapható művekről letépett borítókba csomagolva árulták. – Miért?

– Milyennek találtad?

– Akkoriban? Döbbenetesnek. Arról nem is beszélve, milyen elmondhatatlanul bátor tettnek számított elolvasni ezt a könyvet. Később aztán rájöttem, milyen nevetséges az egész. Éppen a kamaszkori fázisodat éled, Tyador?

– Lehetséges. Engem úgysem ért meg senki! Nem én akartam erre a világra jönni! – Sariska mellesleg semmire sem emlékezett a könyvből.

– Hát ezt kurvára nem hiszem el! – Ez volt Corwi reakciója, amikor felhívtam, hogy elmeséljem a fejleményeket. Ezt még néhányszor megismételte.

– Igen. Én is ezt mondtam Gadlemnek.

– Szóval ezek most levesznek az ügyről?

– Nem tudom, kicsodák az „ezek”, de sajnos így van. Nem jöhet velem.

– Ennyi? Mehetek a dolgomra?

– Sajnálom.

– A kurva anyjukat! A nagy kérdés – folytatta percnyi néma csend után, miközben csak egymás lélegzetvételét hallgattuk a telefonban, mint két szerelmes kamasz –, vajon kinek állt érdekében kiadni a felvételt. Nem is, az igazi kérdés az, hogyan találták megezt a felvételt. Miért? Mennyi kamera van, a rohadt életbe? Hány órányi felvételt kellett áttúrni ezért? Mióta van valakinek ennyi ideje? És miért most?

– Nem kell azonnal elindulnom Ul Qomába. Ezt csak úgy mondom… Holnapután van az eligazító tréning.

– És?

– Na igen.

– Igen?

– Elnézést, csak azon gondolkodtam, amit mondott. A felvételen, amivel ilyen váratlanul fejbe kólintottak minket. Mit szólna még egy utolsó, rövidke nyomozáshoz? Pár telefon, egy vagy két személyes látogatás. Van itt valami, aminek nagyon szívesen a végére járnék, mielőtt befut a vízumom meg a többi papír… Többször eszembe jutott az a rendszeres külföldi utakat bonyolító furgon. De szólok, hogy ezzel bajba kerülhet. – Ezt kicsit viccelődve tettem hozzá, mintha ettől különösen vonzóvá válna a vállalkozás. – Mivel már nem része a nyomozásnak, kissé szabályellenes az ügymenet. – Ez nem volt igaz. Corwi semmit sem kockáztatott, hiszen utólag mindenre mondhatom, hogy a beleegyezésemmel történt. Én megüthettem a bokámat, ő nem.

– Hogy a faszba ne? – kérdezett vissza Corwi. – Ha a szabályokkal csak megszívatnak, akkor nem marad más, mint megszegni a szabályokat.

11

– Igen? – Mikyael Khurusch még egyszer, alaposabban szemügyre vett irodája résnyire nyitott ajtaja mögül. – Felügyelő! Megint maga? Mit akar?

– Khurusch úr, lenne itt egy kis apróság.

– Bemehetünk, uram? – kérdezte Corwi. A férfi szélesebbre tárta az ajtót, hogy megnézze, ki beszél, aztán amikor meglátta, ki az, lemondó sóhajjal tágra nyitotta előttünk.

– Miben segíthetek? – Khurusch idegesen babrált a kezével.

– Hogy boldogul a furgonja nélkül? – kérdezte Corwi.

– Rohadt nehezen, de egy barátom kisegít.

– Kedves tőle.

– Ugye?

– Mikor szerzett NJK-vízumot a furgonjának, Khurusch úr?

– Hogy mit csináltam? – kérdezte. – Nem értem, én nem…

– Érdekesen próbál terelni – jegyeztem meg. A reakciója minden korábbi gyanúmat megerősítette. – Annál több esze van, hogy egyértelműen tagadja, hiszen mit lehessen tenni, ha a vezetői engedélyek visszakereshetők. Akkor viszont minek kérdezzük? És miért nem válaszol? Mi a gond a kérdéssel?

– Láthatnánk az engedélyét, Khurusch úr?

A férfi néhány másodpercig némán bámulta Corwit.

– Nincs itt. Otthon van. Vagy…

– Nem mellőzhetnénk ezt? – szakítottam félbe. – Hazudik, Khurusch úr. Udvariasságból akartunk adni még egy utolsó esélyt, és mily meglepő, magasról tojt rá. Nincsen meg az engedélye. A nem jogosítványhoz kötött vízum, amellyel több alkalommal beléphet Ul Qomába. Így van? És azért nincsen meg, mert ellopták. A furgonjával együtt. Sőt mi több, az engedély a furgonjában volt, a régi várostérképével együtt.

– Nézze – felelte Khurusch –, már mondtam, hogy nem én vezettem a furgont, és nincsen térképem, a telefonom GPS-ét használom. Nem tudok semmit…

– Ez nem igaz, az viszont igen, hogy van alibije a kérdéses estére. Értse meg, senki sem vádolja magát gyilkossággal, még azzal sem, hogy maga dobta ki Besźelben a holttestet. Nem ezért haragszunk magára.

– Minket az zavar – folytatta Corwi –, hogy meg sem említette az engedélyt. A kérdés az, ki vitte el, és maga mit kapott cserébe. – A férfi arcából kifutott minden szín.

– Ó, istenem! – Még akart valamit mondani, de nem jött ki hang a torkán. Végül lerogyott az egyik székre. – Istenem! Várjanak. Ehhez semmi közöm. Nem kaptam senkitől semmit…

Rengetegszer újranéztem a térfigyelő kamerák felvételét. A furgon magabiztosan, tétovázás nélkül hajtott végig a Kopulacsarnokon átvezető, fegyveres őrökkel védett, hivatalos szakaszon. Az teljesen más, ha valaki áthágást követ el, például átsurran egy átfedett utca túloldalára, vagy rendszámot cserél, hogy passzoljon valamilyen hamisított engedélyhez, de ez a sofőr nyilván nem kerülhette el, hogy elkérjék az iratait, vagyis teljesen rendben találták őket. Kizárólag egyetlen olyan engedély létezik, amellyel ennyire egyszerűen és gyorsan lehet közlekedni a két város között.

– Szívességet tett valakinek? – kérdeztem. – Vagy kapott egy visszautasíthatatlan ajánlatot? Megzsarolták? Azt mondták, hagyja az iratokat a kesztyűtartóban? Nekik sokkal jobb, ha semmit sem tud.

– Mi más oka lett volna elhallgatni előlünk, hogy elveszítette az engedélyét?

– Ez az egyetlen esélye – mondtam. – Halljuk hát. Mi történt?

– Istenem, hallgassanak meg! – Khurusch epekedve bámult ránk. – Higgyenek nekem, kérem! Tudom, hogy nem szabadott volna a kesztyűtartóban hagynom az iratokat. Alapvetően mindig magammal viszem, esküszöm! Egyszer feledkeztem meg a papírokról, és pont aznap lopták el a kocsit.

– Ezért nem szólt róla, igaz? – kérdeztem. – Meg sem említette, mert akkor az engedélyről is be kellett volna számolnia, helyette inkább abban bízott, hogy majd szépen, magától elintéződik az egész helyzet.

– Ó, istenem…

A Besźelbe érkező Ul Qoma-i járműveknél általában könnyen fel lehet ismerni, hogy tulajdonosaik engedéllyel rendelkező látogatók, mert ezek mind modern autók, másrészt elég ránézni a rendszámtáblára meg a szélvédőre erősített matricára – ugyanez igaz az Ul Qomában megforduló besźeli autókra is, amelyeket szomszédaink mind ósdinak találnak, és szintén jól láthatóan elhelyezett engedélyekkel futnak. A járműveknek kiadott meghatalmazás, különösen a nem jogosítványhoz kötött, többszöri belépésre jogosító vízum egyrészt drága és nagyon bonyolult kiváltani, másrészt számtalan előírást és feltételt be kell tartani hozzá. Az egyik ilyen kikötés, hogy a meghatározott járműre kiadott engedélyt tilos őrizetlenül hagyni az autóban. Minek könnyítenénk meg a csempészek dolgát? Persze ettől függetlenül gyakran előfordul, hogy valaki figyelmetlenségből a kesztyűtartóban vagy az ülés alatt felejti a papírjait. Ha ez kiderül, akkor az a legkevesebb, hogy Khurusch hatalmas összegű bírságot fizet, és soha többé nem vezethet Ul Qomában.

– Kinek adta kölcsön a furgonját, Mikyael?

– Senkinek! Krisztusra mondom, felügyelő úr. Nem tudom, ki vitte el. Tényleg fogalmam sincsen.

– Szóval az egész a véletlenek összjátéka? Ez a lényeg? Valaki át akar hozni egy holttestet Ul Qomából, és mit tesz isten, pont sikerül ellopnia egy olyan furgont, amiben valaki bent felejtette a szükséges iratokat? Milyen kényelmes.

– Az életemre esküszöm, felügyelő úr, nem tudom, mi történt! Lehet, hogy a tolvaj megtalálta a furgonban az iratokat, és eladta valakinek…

– Tehát ugyanazon az éjszakán, amikor ellopták a furgont, rögtön találtak is valakit, aki a két város között akart szállítani valamit? Ők lehettek a legszerencsésebb tolvajok a világon.

Khurusch összegörnyedt a székében.

– Higgyenek nekem! – könyörgött. – Ellenőrizzék a bankszámláimat. Nézzenek bele a tárcámba. Senki sem fizet nekem egy kanyi vasat sem. Mióta lenyúlták a furgonomat, lófaszt sem bírok csinálni, teljesen meghalt a vállalkozásom. Azt sem tudom, mihez kezdjek.

– Mindjárt elsírom magamat – jegyezte meg Corwi. A férfi űzött pillantást vetett rá.

– Az életemre esküszöm! – bizonygatta újra.

– Utánanéztünk egy kicsit az ügyeinek, Mikyael – folytattam. – És most nem a priuszára gondolok, mert annak már a múltkor utánajártunk. A besźeli határőrséggel is akadt már gondja. Pár hónappal azután, hogy megkapta az engedélyt, szúrópróba-szerűen ellenőrizték. Ez néhány évvel ezelőtt történt. Több hiányosság miatt első figyelmeztetésben részesítették, de a legkomolyabb intést vitathatatlanul azért kapta, mert a kocsijában felejtette az iratait. Akkor még személygépkocsit használt, igaz? A kesztyűtartóban hagyta az engedélyt. Ezt hogyan úszta meg? Meglep, hogy nem vonták be ott azonnal a vízumot.

– Ez volt az első szabálysértésem – válaszolta Khurusch. – Sikerült a lelkükre beszélnem. Az egyikük azt mondta, beszél majd egy cimborájával, és hivatalos figyelmeztetéssel megúszom.

– Megvesztegette?

– Naná. De nem volt valami hatalmas összeg. Már nem emlékszem, mennyit adtam.

– Miért nem? Gondolom, az engedélyt is kenőpénzért vette, nem? Bár kit érdekel, igaz?

A kérdést hosszú csend követte. A nem jogosítványhoz kötött engedélyt általában azoknak ajánlják, akiknek sokkal több alkalmazottjuk van, mint Khurusch kétes vállalkozásának, azonban előfordul, hogy a kisebb cégek pár dollárral meggyőzőbbé teszik a beadványukat – a besźmárka nem hatja meg a besź közvetítőt vagy az Ul Qoma-i nagykövetségen dolgozó hivatalnokot.

– Szükségem volt a vízumra – válaszolta Khurusch letörten –, hátha meg kell kérnem valakit, hogy segítsen be a szállításba. Az unokaöcsémnek meg pár cimborának megvan a megfelelő jogsijuk, ők beugrottak volna. Sosem lehet tudni.

– Felügyelő úr? – Corwi áthatóan bámult rám. Most jöttem rá, hogy már szólongat egy ideje. – Felügyelő úr? – Khuruschra pillantott, majd rám. Mit keresünk itt?

– Elnézést – mondtam. – Csak elgondolkodtam. – Biccentéssel jeleztem Corwinak, hogy húzódjunk félre az egyik sarokba, Khuruschnak pedig intettem, hogy maradjon ott, ahol van.

– Be fogom vinni a pasast – közöltem halkan –, de van itt valami… Nézzen csak rá! Próbálok rájönni, mi nem stimmel. Figyeljen ide, szeretném, ha valaminek utánajárna a kedvemért. Amilyen gyorsan csak lehet, mert holnap már azon az átkozott eligazításon kell lennem, szóval attól tartok, hosszú éjszaka vár ránk. Nem baj? Szükségem lenne egy listára az összes olyan furgonról, amit a szóban forgó éjjel Besźelben elloptak, és ezt be is jelentették. Azt is tudni akarom, melyikkel mi történt.

– Minddel…?

– Ne essen pánikba. Sok ellopott jármű lesz, de semmi mással ne foglalkozzon, csak azokkal a furgonokkal, amelyek nagyjából akkorák, mint Khurusché, és kizárólag erre az éjszakára szűrjön. Mindent látni szeretnék, amit csak talál. Az összes kapcsolódó aktát is, oké? Amilyen gyorsan csak lehet.

– És maga mihez kezd eközben?

– Megpróbálom kiszedni az igazságot ebből a szerencsétlen baromból.

Corwinak hízelgéssel, érveléssel és számítástechnikai tudásának hála sikerült néhány óra alatt megszereznie a kért adatokat. A hivatalos csatornákon zajló ügyintézés ilyen mértékű felgyorsítása igazi vudu.

Az első pár órában, miközben Corwi ezen dolgozott, én Khurusch cellájában ültem, és a lehető legkülönfélébb módokon és megfogalmazással tettem fel neki ugyanazt a két kérdést: Ki vitte el a furgonját? és Ki vitte el az engedélyét?. A férfi válasz helyett csak folytatta a siránkozást, és az ügyvédjét követelte. Megígértem neki, hogy hamarosan beszélhet vele. Kétszer dühös ellentámadással próbálkozott, de leginkább ugyanazt ismételgette: nem tud semmit, és csak azért nem jelentette a furgon meg az iratok eltűnését, mert attól félt, hogy ezzel még nagyobb bajba kerül.

– Még direkt figyelmeztettek is, érti?

A hivatalos munkanap már véget ért, mire Corwival leülhettünk az irodámban, és nekiláttunk átnézni az anyagokat. Ismét figyelmeztettem, hogy hosszú éjszaka áll előttünk.

– Milyen ürüggyel van bent Khurusch?

– Ezen a ponton hivatalos engedély nem megfelelő tárolása és bűntény bejelentésének elmulasztása a vád. Annak függvényében, mit találunk még ma, ehhez talán hozzácsaphatjuk majd a gyilkosságban való bűnrészességet, de az az érzésem…

– Nem hiszi, hogy Khurusch bármiben is benne volt, ugye?

– Nem az a kifejezett bűnözőzseni, igaz?

– Nem arra akartam célozni, hogy ő tervelte ki az egészet. Még abban sem vagyok biztos, tudott-e bármiről is. Bármilyen konkrétumról. De tényleg azt hiszi, hogy fogalma sincsen arról, ki vitte el a furgonját? Tényleg nem is sejtette volna, mit terveznek a kocsijával?

Válaszul csak a fejemet ingattam.

– Maga nem beszélgetett vele. – Előhúztam a zsebemből a kihallgatásról készült felvételt. – Ha lesz egy szusszanásnyi időnk, hallgasson bele.

Corwi letelepedett a számítógépem elé, és különböző táblázatokba rendszerezte az összegyűjtött információkat. Motyogva előadott, homályos ötleteimet diagramokba foglalta.

– Ez az úgynevezett data mining – közölte. Angolul használta a kifejezést, de értettem: adatbányászat.

– És melyikünk a kanári? – kérdeztem. Erre már nem válaszolt semmit, csak vadul püfölte a billentyűzetet, itta a méregerős kávét – ez legalább rendes kávé –, és motyogva szidta a számítógépemet.

– Foglaljuk össze, mit tudunk. – Ez már hajnali kettő után hangzott el. Folyamatosan az ablakon nézegettem kifelé a besźeli éjszakába. Corwi a kinyomtatott lapokat rendezgette. Kintről beszűrődött a kései forgalom zaja, a halk dudaszó és a csendes zúgás. Nyugtalanul izegtem-mozogtam a széken, és rettenetesen vizelnem kellett a rengeteg koffeines üdítőtől.

– A kérdéses éjszakán bejelentett furgonlopások száma tizenhárom. – Corwi végighúzta az ujját az oszlopon. – Ebből három később előkerült, kiégve vagy megrongálva.

– Ezeket kikölcsönözték egy kis éjszakai száguldozásra.

– Igen. Marad tíz.

– Ezeket mikor jelentették be?

– Három esetet leszámítva, és ebben benne van a cellában ülő kis barátunké is, másnap estig értesítették a rendőrséget.

– Oké. Hol van az a lista… Szóval ezekből mennyinek volt engedélye átkelni Ul Qomába?

Corwi a lapok közé túrt.

– Háromnak – felelte végül.

– Ez sok. Tizenháromból három megkapta a vízumot?

– A furgonok között mindig nagyobb lesz az arány, mint a sima kocsiknál, mert ezek bonyolítják az import-export zömét.

– Akkor is sok. A két városra levetítve mi a statisztika?

– Mármint hogy összesen hány furgonnak van vízuma mindkét városban? Nem találom – tette hozzá némi gépelés és képernyőbámulás után. – Biztosan ki lehet deríteni valahogyan, de fogalmam sincsen, hogyan.

– Oké, akkor ennek majd utánajárunk, ha lesz időnk. De lefogadom, hogy az összes járművet nézve az arány kisebb, mint tizenháromból három.

– Igen, lehet. Ez tényleg soknak tűnik.

– Jól van. Akkor nézzen meg nekem valami mást. A három engedéllyel rendelkező furgon tulajdonosai közül hányan kaptak korábban figyelmeztetést a feltételek megszegése miatt?

Corwi átfutott néhány kinyomtatott lapot, majd rám nézett.

– Mind a hárman. Basszus. És mindhárman azért, mert nem megfelelően tárolták az engedélyüket. Basszus!

– Hát ez az. Ennek elég kicsi az esélye, nem? Mármint statisztikailag. A másik két furgonnal mi történt?

– Pillanat… Az egyik egy Gorje Federé, a másik bizonyos Salya Ann Mahmudé. A járműveket másnap reggel találták meg, üresen.

– Hiányzott bármi a furgonokból?

– Mindegyiket felforgatták egy kicsit, eltűnt pár kazetta, Feder kocsijából némi apró, meg Mahmud iPodja.

– Hadd nézzem az időpontokat. Ha jól látom, képtelenség kideríteni, milyen sorrendben lopták el ezeket, igaz? Azt tudjuk, vajon az engedélyeik megvannak-e még?

– Ezt eddig senki sem vizsgálta, de holnap kideríthetjük.

– Nézzen utána, ha ez megoldható. Lefogadom, hogy mindkettő megvan. Honnan lopták el a furgonokat?

– Juslavsjából, Brov Proszból, Khuruschét meg Mashlinból.

– És honnan kerültek elő?

– Federé… Brov Proszból. Jézusom. Mahmudé Mashlinból. Basszus. A ProspekStrász mellől.

– Ami nagyjából négy sarokra van Khurusch irodájától.

– Bassza meg. – Corwi lezöttyent a székére. – Avasson be, főnök.

– Aznap éjjel három vízummal rendelkező furgon tűnt el, és mindegyik tulajdonosát megbüntették már egyszer azért, mert a kesztyűtartóban hagyták az engedélyüket.

– A tolvaj tudott erről?

– Valakik vízumra vadásztak. Ezek a valakik hozzáférhettek a határőrség adattárához. Olyan járműre volt szükségük, amelyet átvihettek a Kopulacsarnokon. Pontosan tudták, kik azok, akik krónikusan elfelejtik maguknál hordani az irataikat. Gondolja csak végig, honnan tűntek el a furgonok. – Egy lapra felskicceltem Besźel elnagyolt térképét. – Federét viszik el elsőnek, de a jó Feder úr meg a beosztottjai megtanulták a leckét, és most már nem hagyják szanaszét az iratokat. Amikor a bűnözők erre rájönnek, a lopott furgonnal átgurulnak ide, nem messze onnan, ahol Mahmud tárolja a saját kocsiját. Azt is gyorsan lenyúlják, de most már Mahmud kisasszony is az irodájában tárolja a vízumot, ezért úgy tesznek, mintha a vezetőfülkében felejtett értékek miatt törték volna fel a furgont, majd attól is megszabadulnak a listájukon szereplő következő cím közelében, és mennek tovább.

– A következő cím pedig Khurusch.

– Aki hű maradt régi szokásához, és még mindig a furgonban felejti a hivatalos iratait. Szóval végre megvan, amit kerestek, és már indulnak is a Kopulacsarnok meg Ul Qoma felé.

Hosszú csend támadt.

– Mi a fene ez?

– Hát… bármi is legyen, nagyon bűzlik. Egyértelműen belsős ember áll mögötte. Azt nem tudom, hol dolgozik, de hozzá tud férni a bűnügyi nyilvántartóhoz.

– És most mi a szart csináljunk? Mihez kezdjünk? – kérdezte újra, amikor túl sokáig nem válaszoltam.

– Nem tudom.

– Szólnunk kellene valakinek…

– Kinek? És mit mondanánk neki? Nincsen bizonyítékunk.

– Maga most… – Már majdnem hozzátette, hogy viccel, de valójában nagyon is jól tudta, hogy igazam van.

– A kölcsönös összefüggés nekünk elegendő lehet, de ez még nem bizonyíték, ezt maga is tudja, ahhoz nem elég, hogy bármit elérjünk vele.

Hosszasan meredtünk egymásra némán.

– Na mindegy – ejtettem végül. – Bármi is ez… bárki… – Az iratokra néztem.

– Olyan információkhoz férnek hozzá… – kezdte Corwi.

– Nagyon óvatosnak kell lennünk – szakítottam félbe. Corwi erre nem szólt semmit, csak a szemembe nézett. Újabb hosszú csend következett. Lassan körülpillantottunk az irodában. Nem tudom, mit kerestünk pontosan, de valószínűleg hirtelen Corwit is elfogta ugyanaz az érzés, mint engem, mintha láthatatlan jelenlét kísértene, figyelne, és hallgatná minden szavunkat – az arckifejezése alapján legalábbis eléggé így tűnt.

– És most mi következik? – kérdezte. Corwi hangja rá nem jellemző módon riadtan csengett, ami önmagában nyugtalanító volt.

– Gondolom, az, mint eddig. Nyomozunk. – Lassan vállat vontam. – Még meg kell oldanunk egy bűnügyet.

– Főnök, innentől fogva azt sem tudhatjuk, kivel biztonságos szóba állnunk.

– Valóban. – Hirtelen nem is tudtam mást mondani. – Akkor talán ne álljon szóba senki mással. Csak velem.

– El fogják venni tőlem az ügyet. Mit tehetnék, ami…?

– Elég, ha felveszi a telefont. Amint van valami, amiben segíthet, azonnal felhívom.

– Hová vezetnek a szálak?

Ez a kérdés akkor és ott teljesen értelmetlennek hatott. Csak azért hangzott el, hogy megtörje az iroda majdnem tökéletes némaságát, elfojtsa azt a kevés neszt, ami mégis körülvett, és ettől egyszerre volt gyűlöletes és gyanús – amikor egy műanyag szék nyikordult vagy pattant, azt hittem, elektronikus lehallgatókészülék gerjedt be egy pillanatra, az épület összes halk reccsenése és roppanása úgy hangzott, mintha váratlan betolakodó keresett volna pozíciót a közelben.

– Igazából azt szeretném – tűnődött Corwi –, ha behívnánk a Kontrollt. Baszódjanak meg mind! Mekkora lenne rájuk uszítani a Kontrollt. Milyen jó lenne, ha végre nem a mi gondunk lenne ez az egész. – Igen. Nekem is tetszett a gondolat, hogy a Kontroll majd bosszút áll valakin – bárki is legyen az – mindazért, ami történt – bármi is legyen az.

A Kontroll mint gondolat mindig helyénvaló. Erről valamiért hirtelen eszembe jutott, milyen arccal nézett rám Mrs. Geary. A városok között a Kontroll figyelt és őrködött. Egyikünk sem sejthette, mit tud.

– Igen. Talán.

– De miért, hát nem?

– Persze, csak… nem tehetjük meg. Ezért vagyunk kénytelenek mi foglalkozni az üggyel.

– Mi? Mi ketten, főnök? Lövésünk sincs, mi a fasz folyik itt.

Corwi az utolsó mondat végét már suttogta. A Kontroll mindenen túlmutatott, amit ismertünk vagy befolyásolhattunk. Bármiről is volt itt szó, bármi is történt Mahalia Gearyvel, mi ketten maradtunk azok, akik kinyomozhatták, mi lett vele, és Corwi hamarosan egyedül marad, és én is egyedül leszek, ráadásul egy idegen városban.

Második rész

UL QOMA

12

Egy rendőrautóból nézhettem a Kopulacsarnok zsigereiben tekergőző utakat. Nem száguldoztunk, a szirénát sem kapcsoltuk be, de a megkülönböztető jelzés azért működött, mint valami mellékes, világi hívság, és kék villódzással festette meg a betonfalakat körülöttünk. A sofőröm időnként lopott pillantást vetett rám. Az egyenruhás közrendőrt Dyegesztannak hívták, és most találkoztunk először. Corwit még kísérőnek sem sikerült megszereznem.

A besźeli óváros felett átívelő egyik felüljárón közelítettük meg a Kopulacsarnokot körülvevő utcalabirintust, és egyesen a járműveknek kijelölt kvadránsban hajtottunk le róla. Átautóztunk a homlokzat boltívei alatt, ahonnan kariatidák serege nézett le ránk: ahonnan indultunk, még haloványan a besźeli történelem nagy alakjaira hasonlítottak, és arrafelé tartottunk, ahol már kicsit inkább az Ul Qoma-i hírességekre emlékeztettek. Aztán már be is értünk a csarnokba, ahol az ablakokkal és a szürkésen derengő lámpákkal szegélyezett széles út besźeli oldalán az aznap belépésre váró gyalogosok álltak hosszú sorokban. A távolban, a pirosan izzó féklámpák során túl az Ul Qoma-i autók füstüveg fényszórói ragyogtak, sokkal aranysárgább fénnyel, mint a mi autóink reflektorai.

– Járt már Ul Qomában, uram?

– Még nagyon régen.

Dyegesztan ezután egészen addig meg sem szólalt, amíg fel nem bukkant előttünk a határátkelő sorompója.

– És akkor is ilyen volt a helyzet? – Fiatal lehetett még.

– Többé-kevésbé.

Mint policzai, haladhattunk a hivatalos járműveknek fenntartott sávban, a külföldről behozott, fekete Mercedesek mögött, amelyek vagy politikusokat, vagy terepszemlére induló üzletembereket szállítottak. Kicsit távolabb, a járó motorok zúgásától hangos sorban az átlagemberek várakoztak, egyszerű látogatók vagy a feketepiacra szállító autósok.

A határőr a papírjaimat nézte.

– Tyador Borlú felügyelő.

– Így van.

A férfi az irataim minden egyes sorát alaposan áttanulmányozta. Napi belépőt igénylő turistaként vagy kereskedőként sokkal gyorsabban átjuthattam volna, és a vizsgálat is jóval felületesebb lett volna. Hivatalos személyként nem engedhettek meg semmilyen lazaságot. A mindennapi bürokrácia iróniája.

– Mind a ketten át akarnak kelni?

– Minden ott áll az iratokban, őrmester. Csak én megyek. Ő a sofőröm. Már várnak rám a túloldalon, a kolléga pedig azonnal indul is vissza. Ha most felnéz, szerintem láthatja is a kísérőimet Ul Qomában.

Ezen a ponton, ahol összefutott a két város, bárki élhetett a ritka lehetőséggel, és az egyszerű határvonalon átnézhetett a szomszédba. A senkiföldjén és a nekünk háttal álló Ul Qoma-i gyalogosokon túl a militsya néhány tisztje ácsorgott egy hivatalos jármű mellett, amely pontosan olyan hivalkodóan villogtatta a tetőre szerelt jelzéseit, mint a miénk, csak a színei különböztek, meg természetesen az egész szerkezet jóval modernebbnek tűnt (valódi villogó volt, nem csak egy fémlemez forgott körbe a világítótest körül, mint a mi autóinkon). Az Ul Qoma-i rendőrség fényjelzése vörös és kék, de ez utóbbi sötétebb a besźeli kobaltkéknél. A járműveik szénszürke, áramvonalas Renault-k. Még emlékszem azokra az időkre, amikor a helyi gyártmányú, csúnya kis Yadajikat használták, amelyek még a mi autóinkhoz képest is doboz formájúnak tűntek.

A határőr megfordult és feléjük pillantott.

– Késésben vagyunk – jegyeztem meg. A militsya tagjai messze álltak, de egyértelműen látszott, hogy várnak valakire. A határőr persze így sem kapkodta el – Lehet, hogy maga policzai, de mi itt a határokat védelmezzük, tőlünk aztán ne reméljen különleges bánásmódot –, viszont nem talált több kifogást. Végül enyhe gúnnyal a sapkájához emelte a kezét, és a felemelkedő kapu felé intett. Mintha a rendőrautó is másként gurult volna a senkiföldje talaján a besź flaszter után. Áthaladtunk a második kapun is, és megérkeztünk a túloldalra, ahol már megindultak felénk az egyenruhás militsyák.

Hirtelen felhördült egy jármű motorja. Az autó, amely eddig csendben várakozott, kilőtt, merész kanyarral a közeledő egyenruhások elé vágódott, és egy pillanatra felvinnyogtatta a szirénát. Aztán kiszállt egy férfi, és a fejébe nyomta a rendőrsapkáját. Kicsit fiatalabb volt, mint én, zömök, izmos, és fürgén, tekintélyt sugárzó léptekkel mozgott. A militsya szürke egyenruháját viselte, de hirtelen nem tudtam megmondani, mit jelent a rangjelzése. A férfi a határőrökre mutatott, akik meglepetten megtorpantak.

– Maradjanak csak ott! – kiáltott feléjük, és egy intéssel elhessegette őket. – Innen átveszem én! Borlú felügyelő? – Illitánul beszélt. Dyegesztannal együtt kikászálódtam a kocsiból. A férfi egy pillantást sem vetett a közrendőrre. – Tyador Borlú felügyelő a besźeli gyilkossági csoporttól, igaz? – Kezet fogtunk. A kocsijára mutatott. Ő is sofőrrel érkezett. – Üljön be, kérem. Qussim Dhatt főnyomozó vagyok. Megkapta az üzenetemet, felügyelő? Üdvözlöm Ul Qomában!

A Kopulacsarnok az évszázadok alatt duzzadt ekkorára. Mára igazi építészeti foltvarrás lett belőle, amelynek minden egyes újabb megtestesülésére a Felügyelőbizottság mondta ki az áldást. Mindkét városban jelentős földterületet foglalt el. Bonyolult belső elrendezéssel bírt – a folyosók nagyrészt besźeli vagy Ul Qoma-i totálként kezdődtek, aztán menet közben fokozatosan átfedett területekké váltak, ahol az egymást követő szobák hol az egyik, hol a másik városhoz tartoztak, nem is beszélve azokról a különös helyiségekről, területekről, amelyek vagy mindkét városban voltak, vagy éppen egyikben sem, csak a Kopulacsarnokban, ahol a Felügyelőbizottság és alszervezetei számítottak államhatalomnak. A falakra kiakasztott alaprajzok szép, de elrettentő színkavalkádnak tűntek. Lent azonban, a talajszinten, ahol a széles átkelőt megszakította az első szögesdrót kerítés meg a kapu, ahol a besźeli határőrség leintette a párhuzamos sávokban érkezőket – az eltérő ütemben emelkedő és süllyedő átkelőkapuk felé különböző tempóban igyekeztek a gyalogosok, kézikocsik, lóvontatta szekerek, furgonok és az engedélyekkel rendelkező buszok –, sokkal egyszerűbbnek mutatkozott a helyzet. Ahol a Kopulacsarnok Besźelbe nyúlik, hivatalosnak nem nevezhető, de rendkívül régi piac üzemelt a kapuk közelében. Illegálisan ügyködő, de megtűrt utcai árusok sétálgattak a várakozó kocsisor mellett, és pirított mogyorót meg papírból hajtogatott játékokat kínálgattak az utasoknak. A besźeli kapun túl, közvetlenül a Kopulacsarnok roppant tömbje alatt pedig már a senkiföldje nyújtózott. Itt még a betonra sem festettek semmit: melyik ország útburkolati jeleit használták volna azon a területen, ami egyik városhoz sem tartozott? A csarnok túloldalán, ahol újabb kapuk emelkedtek – és mi, besźeliek nem tudtuk nem észrevenni, mennyivel jobb állapotban voltak ezek, mint nálunk –, fegyveres Ul Qoma-i határőrök felügyelték a rendet, a legtöbbjük nekünk háttal, hogy a saját szabályos sorokba terelt, Besźelbe igyekvő látogatóikat igazgassák. Az Ul Qoma-i határőrség nem külön kormányszerv, mint nálunk: ők is militsya, rendőrség, ami nálunk a policzai.

A Kopulacsarnok átkelőterme ugyan nagyobb, mint egy amfiteátrum, de ennek ellenére semmi bonyolult nincsen benne – ősrégi falakkal körülvett, tátongó üresség. A besźeli bejárattól át lehet látni a tömeg és az egymás mögött araszoló járművek felett a túloldalra, ahol Ul Qomából szűrődik be a napfény. Látni az Ul Qoma-i látogatók tömegét vagy hazatérő honfitársainkat, az átkelők között húzódó szögesdrót kerítés ívét a csarnok közepét elfoglaló semmiben. A több száz méterre innen magasodó hatalmas boltíven túl éppen csak felsejlenek Ul Qoma épületei. A sorban várakozók általában a nyakukat nyújtogatva lesnek arrafelé az átkelőhelyen át. Idefelé jövet a sofőröm csak a homlokát ráncolta, amikor a hosszabb utat javasoltam, amelyik a KarnStrászon keresztül vitt a besźeli bejárathoz. Besźelben ez egy teljesen jellegtelen bevásárlóutca az óvárosban, viszont átfedett zóna, ráadásul Ul Qoma-i fölénnyel, így az épületek többsége a szomszédunkban van, ahol a mi utcánk terepmása nem más, mint a híres, történelmi Ul Maidin sugárút, ahova a Kopulacsarnok torkollik. Mintha csak véletlenül tettük volna, elhajtottunk a helyi kijárata mellett. Láttalanítottam is, miközben végigzötyögtünk a KarnStrászon, legalábbis látszólag, de természetesen nem messze tőlünk, valótávban ott sorakoztak a belépő Ul Qoma-iak és a látogatók kitűzőjét viselő besźeliek, akik ugyanabban a földrajzi térben jártak, ahol egy órával korábban már végigsétáltak, most azonban tátott szájjal bámulták az Ul Qoma-i építészet csodáit, ami ezelőtt még áthágásnak számított volna.

Az Ul Qoma-i kijárattól nem messze állt a Mindent Megvilágító Fény Temploma. Számtalanszor láttam már fotón, és ugyan minden alkalommal kötelességtudóan láttalanítottam, amikor elhaladtam előtte, azért tudatában voltam a falakat elborító kőcsipkéknek, és majdnem meg is jegyeztem Dyegesztannak, mennyire várom már, hogy valóban megnézhessem magamnak. És most, amikor csikorgó kerekekkel kihajtottunk a Kopulacsarnokból, végre elárasztott a fény, a külföldi fény. Addig forgolódtam a hátsó ülésen, amíg meg nem láttam a templomot. Hirtelen, döbbenetes módon, végre ugyanabban a városban voltam, ahol ez az épület magasodott.

– Most jár először Ul Qomában?

– Nem, de nagyon hosszú ideje először.

Évekkel ezelőtt tettem le a vizsgákat, a régen lejárt vízumbélyegzők egy azóta elveszett útlevélben voltak. Ezúttal felgyorsított eligazításon vettem részt, ami alig két napig tartott. A kurzuson csak oktatókkal találkoztam, Ul Qoma besźeli nagykövetségének munkatársaival. A program felzárkóztató illitán nyelvleckékből állt, szóba kerültek az Ul Qoma-i történelemmel kapcsolatos olvasmányok és a mindennapi élet jellegzetességei, illetve a legfontosabb helyi törvények. A kurzus nagy része, ugyanúgy, mint a mi eligazításaink, arra fókuszált, hogyan vészelheti át egy besź polgár azt a várható megrázkódtatást, ami akkor éri, ha tényleg Ul Qomában találja magát, és kénytelen láttalanítani az összes ismerős helyet, ahol az egész életét leélte, miközben meg kell tanulnia látni az összes olyan szomszédos épületet, amelyeket egész életében minden erejével próbált nem észrevenni.

– A számítógépeknek hála, rengeteget fejlődött az akklimatizációs pedagógia – magyarázta az egyik oktató, egy fiatal nő, aki állandóan ódákat zengett az illitánnyelv-tudásomról. – Most már sokkal kifinomultabb eszközök állnak rendelkezésünkre. Manapság szorosan együttműködünk az idegtudományok specialistáival is.

Mivel policzai voltam, szabályosan elkényeztettek. A hétköznapi utasok sokkal hagyományosabb képzést kaptak, és nekik jóval tovább is tartott, amíg megszerezték az engedélyt.

Beültettek egy úgynevezett Ul Qoma-szimulátorba: ez egy fülkét jelentett, ahol minden falra képernyőket erősítettek, amelyek Besźelben készült videókat mutattak, látványosan kiemelve a besźeli épületeket, miközben Ul Qoma-i szomszédaikat kamerabeállításokkal és fényekkel sokkal jelentéktelenebbnek tüntették fel. A több másodperces jelenetek alatt aztán többször csökkentették a vizuális stresszt, azaz megfordultak az arányok, és ugyanabban a képkivágásban a besźeli épületek váltak haloványabbá, és Ul Qoma ragyogott fényesen. Nyilván az első dolog, ami ilyenkor egy besźelinek eszébe jut – és valószínűleg az Ul Qoma-iak sincsenek ezzel másként –, az egyik olyan történet, amelyen mindannyian felnőttünk.

A Kopulacsarnok közepén találkozik és egymásba szeret egy Ul Qoma-i férfi meg egy besźeli szűz. Miután visszatérnek saját otthonukba, rájönnek, hogy valótávban igazából közvetlen szomszédok, és ezután egész életüket egymáshoz hűségesen, de magányosan élik le. Egyszerre kelnek reggelente, a lehető legközelebb sétálnak egymás mellett az átfedett utcákon, mind a ketten a saját városukban: sohasem követnek el áthágást, sohasem érintik meg egymást, és egyetlen szót sem váltanak a határvonalon keresztül. Számos népmese létezik renegátokról, akik áthágást követnek el, de sikerül elmenekülniük a Kontroll elől a két város közé, vagyis nem kiűzöttek, hanem beűzöttek lesznek, és az észrevehetetlenséget kihasználva elkerülik a számonkérést és a büntetést. Pahlaniuk regénye, az Egy beűzött naplója illegálisnak számított Besźelben (és biztos vagyok benne, hogy Ul Qomában is), de valaha régen átlapoztam egy kalózkiadását. Sikeresen letudtam a tesztet: amilyen gyorsan csak tudtam, a képek megfelelő pontjaira kattintva kiválasztottam az Ul Qoma-i templomot, az Ul Qoma-i járókelőt, a zöldségszállító Ul Qoma-i teherautót. Kissé sértőnek találtam a feladatsort, mert egyértelműen úgy állították össze, hogy könnyű legyen figyelmetlenségből besźeli dolgokat választani. Amikor először jártam végig a kurzust, ilyesmiről még szó sem esett. Nem is olyan régen a tesztkérdések még Ul Qoma különböző nemzeti jellegzetességeit firtatták volna, ahol különböző tipikus fiziognómiai jellegzetességek alapján kell kiválasztani, kicsoda Ul Qoma-i, besź vagy „más” (zsidó, muszlim, orosz, görög vagy bárki más, attól függően, hogy az adott időszakban éppen melyik népcsoporttól tartottak a legjobban).

– Látta a templomot? – kérdezte Dhatt. – Az ott pedig egyetem volt valaha. Ezek meg még mindig bérházak. – Az éppen elsuhanó épületek felé intett, majd szólt a sofőrnek, akit nem mutatott be, hogy tegyen néhány nagyobb kerülőt.

– Fura érzés? – kérdezte tőlem. – Elég különös lehet, gondolom.

Az volt. Mindent megnéztem, amit mutatott. Persze láttalanítottam minden mást, de nem bírtam nem tudatában lenni a valótávban mellettünk elsuhanó ismerős helyeknek, az összes otthoni utcának, ahol rendszeresen jártam, a kedvenc kávézóimnak, amelyek egy másik országban voltak. Most pontosan ugyanúgy a háttérbe szorítottam mindezt, mint Ul Qomát még otthon. Nagy levegőt vettem. Láttalanítottam Besźelt. Már el is felejtettem, hogyan nézett ki – megpróbáltam magam elé képzelni, és nem sikerült. Ul Qomát láttam helyette. Nappal volt, ezért a város a felhős, komor égbolt derengésében fürdött, nem pedig a neonok izzásában, mint a szomszéd országról készült műsorokban általában – a producerek nyilván úgy gondolták, a harsány éjszakák megfoghatóbbak. Azonban még ez a hamuszín napfény is sokkal több színt világított meg, mint amennyit az én vén Besźelemben láthat az ember. Mára Ul Qoma óvárosának legalább a felét üzleti negyeddé alakították, és a jellegzetesen kacskaringós peremű fatetők mindenhol üveg és acél irodaházak közé szorultak. A helyi utcai árusok köntösöket, foltozott inget meg nadrágot viseltek, és rizst vagy saslikot árultak a csillogó tornyok bejáratai előtt felbukkanó, elegáns férfiaknak és nőknek (akik mellett, bármennyire is próbáltam láttalanítani őket, jellegtelenül öltözött honfitársaim igyekeztek Besźel jóval csendesebb részei felé).

Az UNESCO enyhe dorgálása után és valamelyik komolyabb európai befektetés kapcsán kapott bírálatot követően Ul Qoma nemrégiben hozott néhány városvédelmi törvényt, hogy a gazdasági fellendülést követő építészeti vandalizmusnak legalább a legkártékonyabb vadhajtásait lenyessék. A közelmúlt legocsmányabb épületeit lebontották, de ettől függetlenül Ul Qoma világörökségnek számító, cizelláltan kacskaringós, hagyományos vonalai szinte szánalmasan festettek az újszülött gigászok mellett. Besźel összes lakójához hasonlóan én is hozzászoktam, hogy a szomszédos sikertörténet idegen árnyékában végezzem el a bevásárlásaimat. Megállás nélkül zsibongott körülöttem az illitán nyelvű zsongás, Dhatt folyamatos kommentárjától kezdve az árusok, taxisok kiabálásán át a helyi autósok szüntelen szitkozódásáig. Most tudatosult csak bennem, milyen sok trágárságot szűrtem ki ösztönösen az otthoni átfedett utakon. Minden város úthálózata saját, külön nyelv: még nem értünk be ugyan egy Ul Qoma-i totálba sem, ezért ezek az utcák formájukban és dimenzióikban megegyeztek az otthoniakkal, de az éles kanyarok mégis jóval kacskaringósabbnak érződtek. Látni, láttalanítani, Ul Qomában lenni… az egész élmény pontosan olyan különösen hatott, mint amire számítottam. Szűk mellékutcákon hajtottunk végig, amelyeket Besźelben vagy nem használt senki (ott kihaltak voltak, viszont Ul Qomában tolongott a falak tövében a tömeg), vagy kizárólag a gyalogosoknak nyitották meg. A sofőrünk folyamatosan nyomta a dudát.

– A hotelbe? – kérdezte Dhatt. – Gondolom, szeretne kicsit felfrissülni és enni valamit, igaz? Hova lesz a menet? Biztosan van valami elképzelése! Jobban beszél illitánul, mint én besźül! – tette hozzá nevetve.

– Van pár ötletem, igen. Összeírtam néhány helyet, amit szívesen megnéznék. – Felmutattam a jegyzetfüzetemet. – Megkapta a dossziét, amit küldtem?

– Naná, Borlú! Abban van minden lényeges, igaz? Majd beavatom, mire jutottunk, de… – Az égre emelte a kezét, mint aki megadja magát. – Igazság szerint sokat nem tudok mondani. Azt hittük, úgyis behívják a Kontrollt. Miért nem adta át nekik? Ennyire szereti a pluszmunkát? – Harsányan nevetett. – Na mindegy, szóval alig pár napja kaptam meg az ügyet, ezért sokat ne várjon. De már dolgozunk rajta.

– Azt tudják már, hol ölték meg a lányt?

– Nem igazán. Csak egy térfigyelő kamera felvételét kaptuk meg, ahol látni a Kopulacsarnokon áthaladó furgont. Azt már nem tudjuk, onnan hova ment. Semmi nyom. Na mindegy, szóval…

Azt hinné az ember, hogy egy besź furgon Ul Qomában legalább annyira feltűnő, mint egy Ul Qoma-i jármű Besźelben, de igazság szerint azok, akik nem látják a szélvédőre kitett engedélyt, automatikusan feltételezik, hogy a külföldi jármű nem az ő városukban van, ennek megfelelően pedig nem is veszik észre. A lehetséges tanúk nem is tudják, hogy valami fontosat láttak.

– Elsősorban ennek akarok utánajárni.

– Teljesen érthető. Tyador vagy Tyad? Melyiket kedveli?

– És szeretnék beszélni a barátaival meg a kollégáival. El tud vinni Bol Ye’anba?

– Hívhat Dhattnak is, Qussnak is, mindegyik megfelel. Nézze, egyet még most szeretnék tisztázni, csak hogy később se legyen belőle félreértés. Tudom, hogy a komisszár már szólt erről… – Látható élvezettel ejtette ki a számára idegen szót. – …de ez egy Ul Qoma-i nyomozás, és maga nálunk nem intézkedhet rendőrként. Félre ne értsen! Rendkívül hálásak vagyunk az együttműködésért, és kifundáljuk, hogyan dolgozhatunk együtt, de én vezetem a nyomozást. Ha jól tippelek, maga a konzultáns.

– Persze.

– És sajnálom. Tudom, hogy az ilyen hatásköri szarakodás nem más, mint… szarakodás. Nekem azt mondták… tényleg, beszélt már a főnökömmel, Muasi ezredessel?… Na mindegy, szóval szerettem volna helyükre rakni a dolgokat, mielőtt belevágunk. Természetesen vegye úgy, hogy mindvégig az Ul Qoma-i militsya nagyra becsült vendége.

– Mennyiben korlátoznak a… Szabadon utazhatok?

– Megvan a pecsétes papírja, nem igaz? – Egyszeri belépésre jogosító engedélyem volt, egy hónapos lejárattal, de megújítható. – Persze ha szeretné, nyugodtan kivehet pár napot nézelődni, de ha egyedül van, akkor szigorúan csak turista. Oké? De talán az lenne a legjobb, ha mégsem tenné. Jó, senki nem fogja megakadályozni, de mindketten tudjuk, mennyivel nehezebb idegenvezető nélkül. Még a végén akaratlanul áthágást követ el, és akkor mihez kezdünk?

– Magának mi lenne a következő lépése?

– Figyeljen. – Dhatt hátrafordult az ülésén, úgy folytatta. – Mindjárt megérkezünk a szállodába. Szóval hallgasson végig… azt próbálom elmagyarázni, hogy a helyzet bonyolódik… Gondolom, még nem hallott a másikról… Nem, még azt sem tudjuk, van-e bármi köze a dologhoz, és amúgy még mi is éppen csak megszimatoltuk. Nézze… lehet, hogy adódik némi komplikáció.

– Micsoda? Maga miről beszél?

– Megérkeztünk, uram – jegyezte meg a sofőr. Kinéztem, de egyelőre nem szálltam ki az autóból. A Hilton előtt álltunk, közvetlenül Ul Qoma óvárosának peremén. Egy modern, csupa beton Ul Qoma-i épületekkel teli, totál utca legvégén, egy besźeli vörös téglás házakkal és Ul Qoma-i pagodautánzatokkal szegélyezett tér sarkán. A tér közepén ronda szökőkút magasodott. Még sohasem jártam ott: az épületek és a járda átfedett volt, de a tér közepe Ul Qoma-i totál maradt.

– Még mi sem vagyunk biztosak abban, mi történt. Nyilván jártunk az ásatáson, beszéltünk Iz Nancyvel, Geary összes felettesével, a többi hallgatóval, és így tovább. Senki sem tudott semmit, azt hitték, csak lelécelt pár napra. Később hallották csak, mi történt. Na mindegy, szóval az a lényeg, hogy miután kikérdeztünk egy csomó egyetemistát, az egyik betelefonált. Ez amúgy tegnap történt. Geary legközelebbi barátnőjéről akart beszélni… találkoztunk is az illetővel, amikor kimentünk közölni a hírt. Yolanda Rodriguez. A nő teljesen kikészült. Nem is mentünk vele sokra. Többször összeesett, közölte, hogy nem bír maradni, nem, nem kell neki segíteni, blablabla, van, aki gondoskodjon róla. Helyi srác, árulta el valamelyik hallgató. Tudja, hogy van ez, ha valaki egyszer belekóstolt Ul Qomába… – Átnyúlt előttem, és kinyitotta az ajtót. Nem mozdultam.

– A lány telefonált?

– Nem, ezt próbálom éppen elmagyarázni, egy srác hívott, nem volt hajlandó megadni a nevét, de Rodriguez miatt telefonált. Úgy tűnik, hogy… Egyébként a kölyök folyamatosan azt magyarázta, hogy nem biztos, talán semmiség az egész és a többi, és a többi. Szóval. Egy ideje senki sem látta a csajt. Rodriguezt. Nem lehet elérni a telefonján sem.

– Eltűnt?

– Szent Fény, Tyad, ne legyen már ilyen drámai! Talán csak beteg, vagy szimplán kikapcsolta a mobilját. Most nem azt mondom, hogy nem is foglalkozunk vele, de még ne keltsünk pánikot, jó? Nem tudhatjuk biztosan, hogy eltűnt…

– De igen. Bármi is történt vele, ha egyáltalán történt vele bármi, senki sem tudja, hol van éppen. Ez az eltűnés nagykönyv szerinti meghatározása.

Dhatt a tükörből rám pillantott, majd a sofőrjére nézett.

– Rendben van, felügyelő – adta meg magát. – Yolanda Rodriguez eltűnt.

13

– És milyen odaát, főnök? – A szállodai telefonvonalon késett a hang Besźelből, ezért Corwival akadozó beszélgetést folytattunk. Állandóan egymás szavába vágtunk, majd mindketten gyorsan elhallgattunk.

– Még korai megmondani. Fura itt lenni.

– Sikerült megnézni Mahalia szobáját?

– Semmi hasznos. Tipikus diákszállás az egyetemi épületben, ahol még egy csomó más hallgató lakik.

– A cuccai megvoltak?

– Pár olcsó nyomat a falon, néhány telefirkált könyv, de egyik sem érdekes. Ruhák. Egy számítógép, amit vagy bitangul erős titkosítással láttak el, vagy semmi témába vágó nincsen rajta. És bevallom, ebben a kérdésben jobban bízom az Ul Qoma-i kockafejekben, mint az otthoniakban. Sok e-mail, ami mind egyforma, „Szia, anyu, szeretlek”, pár esszé. Mahalia valószínűleg proxyn keresztül netezett, és különböző karbantartó programokat használt, mert a gyorsítótárban az égvilágon semmi érdemleges nincsen.

– Valójában fogalma sincs, miről beszél, igaz, főnök?

– Lövésem sincsen. A szakemberekkel fonetikusan leírattam mindent egy papírra. – Talán egyszer eljön majd az a nap, amikor unalmas lesz azzal viccelődni, mennyire nem értek az internethez. – Ha már itt tartunk, amióta Mahalia Ul Qomába költözött, a MySpace-oldalát sem frissítette.

– Szóval nem sikerült rájönni, milyen személyiség lehetett?

– Sajnos nem. Nem volt velem az Erő. – Mahalia tényleg meglepően személytelen és jellegtelen környezetben lakott. Nem úgy, mint Yolanda egy folyosóval arrébb. Sikerült az ő szobájára is vetnünk egy pillantást: nála, Mahaliával ellentétben, mindent zsúfolásig megtöltöttek a hipszter játékszerek, könyvek, DVD-k és visszafogottan hivalkodó cipők. A számítógépe viszont eltűnt. Mahalia szobáját alaposan átkutattam, sőt még azokkal a fényképekkel is összevetettem az állapotokat, amelyeket a militsya készített az első látogatásuk alkalmával, mielőtt elvitték és bezacskózták volna a könyveket meg a különböző apróságokat. Az ajtót szalagkordonnal zárták le, és az egyenruhások távol tartották a diákokat a szobától, de amikor kinéztem, a folyosó mindkét oldalán Mahalia egyetemi társai álldogáltak csoportokba verődve, a koszorúk kis kupacán túl, fiatal lányok és fiúk a látogatóknak kiutalt kitűzőkkel. Pusmogva beszélgettek, páran sírtak is.

Se jegyzetfüzetet, se naplót nem találtunk. Dhatt beleegyezett, hogy másolatokat kapjak Mahalia tankönyveiről, mert a jelek szerint a lány következetesen a margókra firkált tanulás közben. A fénymásolt kupac most előttem hevert az asztalon: bárki is végezte el a munkát, kapkodott, és a nyomtatott sorok meg a kézírásos jegyzetek keresztbe álltak a lapokon. Miközben Corwival beszélgettem, kibogarásztam pár kuszán lefirkantott mondatot Ul Qoma történelme margóján, ahol Mahalia távirati stílusban vitatkozott saját magával.

– Milyen a helyi kapcsolattartója, főnök? – kérdezte Corwi. – Az Ul Qoma-i én.

– Igazság szerint inkább én vagyok az ő Corwija. – Kicsit szerencsétlenül sikerült a megfogalmazás, de Corwi nevetett.

– Milyen az irodájuk?

– Mint a miénk, csak nívósabb írószerekkel. Egyébként meg elvették a fegyveremet.

Igazság szerint a helyi rendőrség eléggé különbözött a miénktől. Felszereltségében valóban felülmúlta a besźelit, azonban egyterű, nyitott iroda volt, sok törölhető fehér táblával. A szomszédos asztaloknál ülő rendőrök az elválasztófalak felett áthajolva vitatkoztak vagy veszekedtek. Habár biztosra vettem, hogy az itteni militsyát értesítették az érkezésemről, éreztem a hátamba fúródó tekinteteket, amikor Dhatt nyomában kiléptem az irodájából – neki rangjánál fogva már járt egy külön kis lyuk –, és a főnöke szobája felé ballagtam. Muasi ezredes unott arccal üdvözölt, és motyogott valamit arról, milyen szép bizonyítéka mindez az országaink közötti kapcsolat javulásának, a jövendőbeli együttműködés ígéretes kezdete, ezért természetesen mindenben a rendelkezésemre állnak, és ha lennék szíves átadni neki a fegyveremet. Erről korábban egyáltalán nem esett szó, ezért próbáltam egy kicsit vitatkozni vele, de végül nem erőltettem a dolgot, nehogy idejekorán beárnyékoljam a közös munkát.

Amikor kiléptünk az ajtón, a jelenlévők nem túl barátságos pillantásának kereszttüzében találtam magamat.

– Dhatt! – mordult felénk egy elsiető alak, érezhető éllel.

– Felborzoltam a kedélyeket? – kérdeztem.

– De érzékeny itt valaki! – felelte Dhatt. – Maga besź, mit várt?

– A köcsögök! – fortyant fel Corwi, amikor ezt elmeséltem neki. – Nem hiszem el!

– Hát igen. Nincsen intézkedési jogköröm Ul Qomában, csak tanácsadóként tartózkodom ideát és a többi. – Közben átnéztem az éjjeliszekrényt. Még a szokásos szállodai Bibliát sem találtam a polcokon, bár nem tudom, azért-e, mert Ul Qoma világi állam, vagy a hivatalosan már nem létező, de még mindig nagy megbecsülésnek örvendő fénytemplomosok iránti tiszteletből tekintettek-e el tőle.

– Akkor is köcsögök. Szóval egyelőre semmi érdekes?

– Szólok, ha van valami. – Gyorsan átfutottam az előre megbeszélt kódszavak listáját, de egyet sem találtam, ami akár csak megközelítőleg illett volna az aktuális helyzetre – szívesen ennék most egy besźeli gombócot = bajban vagyok; van egy elméletem = tudom, ki tette.

– Szörnyen bután fogom érezni magamat – jegyezte meg Corwi még korábban, amikor kitaláltuk a kódszavakat.

– Egyetértek – feleltem. – Én is. – Ha viszont volt valaki Besźelben, akinek hatalmában állt túljárni az eszünkön, akár a beszélgetéseinket is megpróbálhatta lehallgatni. Vajon melyik ostobább és gyerekesebb gondolat? Ha azt gondoljuk, hogy összeesküdtek ellenünk, vagy az, ha nem hiszünk benne?

– Az idő ugyanolyan, mint otthon – mondtam. Corwi nevetett. Az előre megbeszélt, szakállas poén azt jelentette, hogy nincs miről beszámolnom.

– Mi a következő lépés? – kérdezte.

– Ellátogatunk Bol Ye’anba.

– Micsoda? Most?

– Nem. Sajnos nem. Még ma ki akartam menni, de nem szervezték meg időben, most meg már túl késő van hozzá. – Miután visszajöttem, lezuhanyoztam és ettem valamit, egy ideig fel-alá járkáltam a jellegtelen szállodai szobában, és azon tűnődtem, vajon felismernék-e egyáltalán egy lehallgatóberendezést. Közben többször is megpróbáltam felhívni a Dhatt-tól kapott telefonszámot, de csak harmadszorra sikerült elérnem.

– Tyador! – üdvözölt. – Elnézést, maga próbált hívni korábban? Teljesen elhavazódtam, próbáltam elintézni valamit. Miben segíthetek?

– Folytatnám a munkát. Az ásatás miatt kerestem…

– Ó, a fenébe, tényleg. Tyador, az a nagy helyzet, hogy ez ma már nem jön össze.

– Nem azt mondta nekik, hogy megyünk?

– Azt mondtam, valószínűleg számíthatnak ránk. Nézze, ezek az emberek ilyenkor már mennének haza. Korán reggel ezzel kezdünk, rendben?

– Mi a helyzet Rodriguez akárkicsodával?

– Még mindig nem vagyok meggyőződve arról, hogy az a lány tényleg… nem, ezt nem is szabad kimondani, igaz? Fogalmazzunk úgy, nem vagyok meggyőződve arról, hogy bármi gyanús van az eltűnésében, ez így jó? Még azért nem telt el olyan sok idő. Ha viszont holnap sem kerül elő, továbbra sem válaszol az e-mailekre, üzenetekre, ilyesmire, akkor elismerem, tényleg nem fest jól a helyzet. Ha így áll a dolog, értesítjük az eltűnt személyek osztályát.

– Akkor viszont…

– Nézze, ma már esélytelen, hogy találkozzunk. Nem baj? Feltalálja magát, ugye? Tényleg sajnálom. Éppen cipelem itt az anyagokat, pont a maga jegyzeteinek a másolatát meg az infót, amit kért Bol Ye’anról és az egyetemi campusról. Van számítógépe, igaz? Netkapcsolat?

– Aha. – Szolgálati laptop és szállodai Ethernet-kapcsolat éjszakánként tíz dínárért.

– Akkor minden oké! Biztosan akad pár fizetős csatorna is a kínálatban. Szóval magányos nem lesz! – És Dhatt harsányan felkacagott.

Elővettem A város meg a város között megrendelt példányát, de nem jutottam benne sokáig. A szövegkritikai és történelmi szőrszálhasogatás, no meg az ennélfogva tendenciózus használata rettenetesen kifárasztott. Néztem inkább az Ul Qoma-i tévét. Itt sokkal több volt az egész estés film és az amúgy is sokkal harsányabb vetélkedő, de alig pár gombnyomással mindig újabb hírműsorra bukkantam, ahol éppen Ul Mak elnök és az új gazdasági reformok sikereit éltették: állami tisztségviselők mentek Kínába és Törökországba, gazdasági küldöttségek indultak Európába, az IMF egyik képviselője dicsérően nyilatkozott, egy washingtoni illető kelletlenül motyogott valamit. Az itteniek kizárólag a gazdasági helyzettel foglalkoztak. Mondjuk ki hibáztatta volna őket ezért?

– Miért is ne, Corwi? – mormoltam. Felkaptam egy turistatérképet, és megtapogattam a belső zsebemet, megvannak-e az irataim, a policzaiigazolványom, az útlevelem és a vízumom. A hajtókámra csíptettem a kitűzőmet, és kiballagtam a hidegbe. Most már mindenhol neonfény ragyogott. Tekergőző, foltokban izzó ragyogás nyomta el távoli otthonom halovány derengését. Ehhez társult a lelkes illitán hangzavar. Ebben a városban sokkal élénkebb éjszakai élet zajlott, mint Besźelben: most nyugodtan szemügyre vehettem a félhomályos zugokban üzletelő alakokat, akik eddig számomra láthatatlan foltoknak tűntek csupán. Láttam a mellékutcákban kucorgó hajléktalanokat, az Ul Qoma-i kövezeten alvó alakokat, akik nekünk, besźelieknek mind egy-egy türemlés, bár már rég hozzászoktunk, hogy láttalanítva kerülgessük őket menet közben.

Átsétáltam a Wahid-hídon. Bal kéz felől szerelvények robogtak el mellettem. A folyót néztem, amit itt Shach-Einnek neveztek. A víz vajon lehet átfedett terület? Ha én is Besźelben lennék, mint a számomra láthatatlan járókelők, akkor a Colinin-folyót láttam volna. Bol Ye’an meglehetősen messze esett a Hiltontól, majdnem egy órát kellett gyalogolnom a Ban Yi sugárúton. Közben végig tudatában voltam annak, hogy jól ismert besźeli utcákon vágok át, bár ez teljesen más környék otthon, mint Ul Qoma-i terepmása. Hiába láttalanítottam ezeket az utcákat, attól még tudtam, hogy az Ul Qoma Modrass nevű utcájáról nyíló sikátorok kizárólag Besźelben léteztek, és az oda betérő, lopva körülnéző férfiak mind a legolcsóbb besź örömlányok szolgáltatásait keresik, akik miniszoknyás jelenésekként derengtek volna a besźeli sötétségben, ha nem sikerült volna rendesen láttalanítani őket. Vajon hol lehettek az Ul Qoma-i bordélyok, melyik besźeli negyed közelében lehettek? Valaha régen, még kezdő rendőrként kivezényeltek egy nagy könnyűzenei fesztiválra, amit egy átfedett parkban szerveztek, és a látogatók közül olyan sokan fogyasztottak hatalmas mennyiségű kábítószert, hogy egy idő után minden szégyenérzet nélkül, nyíltan hódoltak a szabad szerelemnek. Akkori társammal együtt képtelenek voltunk megfelelően leplezni döbbenetünket, miközben próbáltuk nem észrevenni a park Ul Qoma-i megfelelőjében ballagó szomszédainkat, akik szorgosan láttalanították a kefélő párokat, és kecses szökellésekkel próbáltak átlépni rajtuk.

Gondolkodtam azon, hogy metróval kellene mennem, mert még sohasem tettem (Besźelben nincsen földalatti), de igazából jólesett a séta. A menet közben elcsípett beszélgetésfoszlányokon legalább gyakorolhattam az illitánnyelv-tudásomat. A ruhám és tartásom miatt az Ul Qoma-i járókelők először rögtön láttalanítottak, aztán kapcsoltak, meglátták a kitűzőmet, és onnantól megint láttak. A lármásan csilingelő játéktermek előtt csapatokba verődött helyi fiatalok ácsorogtak. Láttam – és láthattam is – a buborékkamrákat, a fémvázak közé szorított, ég felé meredő apró légballonokat: valaha városi megfigyelőpontokként szolgáltak, ahonnan az esetleges támadók közeledését figyelték, aztán hosszú évtizedeken át építészeti nosztalgia, majd giccs lett belőlük, mostanában pedig reklámtáblákat aggattak rájuk.

Sziréna harsant, amit azonnal hallatlanítottam, mert egy elhaladó besźeli rendőrautó használta. Helyette inkább azt figyeltem, milyen rezzenéstelen arccal és fürgén térnek ki a helyiek az útjából: a mozgó jármű a legrosszabb türemlés mind közül. Bol Ye’ant már korábban bekarikáztam a térképemen. Mielőtt átjöttem volna Ul Qomába, majdnem ellátogattam a hasonmásába, a térben vele megegyező besźeli utcákba, hátha véletlenül megpillantom a láthatatlan ásatást, de végül nem kockáztattam meg. Még a terület peremére sem keveredtem el, ahol a romkert és a park nagyon vékonykán befurakodik Besźelbe. Azt mondják, nem túlságosan érdekes hely, akárcsak az ókori látványosságaink többsége: az igazán fontos régészeti emlékek Ul Qomában voltak.

Elhaladtam egy európai stílusban épült, de valójában nagyon öreg Ul Qoma-i épület mellett, és – pontosan onnan, ahol az útiterv alapján lennem kellett – lenéztem a meredek Tyan Ulma utcára. Halk csilingelés hallatszott (a határ túloldaláról, ezért gyorsan elhessegettem még a gondolatát is, hogy valaha hallottam), amint villamos haladt el Besźelben alig fél kilométerre előttem, a szülőhazámban, és a félhold fényében megpillantottam az utca végében a fennsík nagy részét kitöltő parkot és Bol Ye’an romjait. Deszkapalánkokkal vették körbe, de innen, a magasból beláttam a falak mögé. Fákkal benőtt, virágos, dimbes-dombos terület volt, helyenként gondozottabb, máshol elvadultabb. A romok a park északi végében álltak, ami elsőre gazzal felvert, elhagyatott teleknek tűnt, de jobban megnézve már látszottak a gyér cserjék között megbújó templommaradványok kőtömbjei, a sátrakat meg az irodakontéreket összekapcsoló, ponyvával fedett ösvények. Több konténer ablakában még most is lámpafény derengett. A talajmunkák nyomait innen is látni lehetett, bár az ásatás nagy részét katonai sátrak védték és takarták. A park sötétjét elszórtan utcai lámpák pettyezték, és foltokban világították meg a halott, téli gyepet. Némelyik nem világított, csak árnyékokkal dúsította fel a sötétséget. Időnként felbukkant néhány sétáló alak. Biztonsági őrök, akik ezekre a rég elfeledett, majd ismét felidézett emlékekre vigyáztak.

A park helyenként olyan szorosan érintkezett a várossal, hogy az ásatás bokrai és romjai a szomszédos épületek hátsó traktusaihoz simultak, amelyek főleg (de nem kizárólag) Ul Qomában próbáltak erőszakosan továbbterjeszkedni a történelem kárára. Bol Ye’annak nagyjából egy éve lehetett még hátra, mielőtt a növekvő város maga alá gyűri: a pénz hatalma ledönti majd az olcsó deszkából, rozsdás vasakból összetákolt kerítést, és miután a megfelelő hivatalok elmagyarázzák, miért szükséges és mennyire sajnálják, Ul Qomában újabb (helyenként Besźellel megszakított) irodakomplexum épül majd.

Elővettem a térképemet, és megpróbáltam megbecsülni, milyen messzire lehet innen a Prince of Wales egyetem régészeinek irodája.

– Hé, maga! – A militsya egyik egyenruhása közeledett. Egyik kezét a fegyvere markolatán nyugtatta, társa lépésnyire lemaradva ácsorgott mögötte.

– Mit művel? – Mindketten gyanakodva méregettek. – Hé, magához beszélek! – A hátul álló katona a látogatójelvényem felé bökött.

– Mit művel?

– Érdekel a régészet.

– A nagy lószart. Ki maga? – A férfi egy csettintéssel jelezte, hogy az irataimat kéri. Néhány mindent láttalanító besźeli járókelő gyorsan átment az utca túloldalára, valószínűleg anélkül, hogy mindez tudatosult volna bennük. Kevés nyugtalanítóbb érzés van, mint az ember közvetlen közelében lezajló külföldi dráma. A késői időpont dacára sokan jártak Ul Qomában, ráadásul olyan közel, hogy hallották is a párbeszédünket. Meg sem próbáltak úgy tenni, mintha észre sem vettek volna. Volt, aki megállt, és minket nézett.

– Tessék. – Átnyújtottam az irataimat.

– Tia Adder Borló?

– Fogjuk rá.

– Rendőr? – Mindketten totális értetlenséggel meredtek rám.

– A militsya konzultánsa vagyok egy nemzetközi nyomozásban. Azt javaslom, hívják fel Dhatt főnyomozót a gyilkossági csoporttól.

– Bassza meg! – Kicsit távolabbra húzódtak, hogy ne halljam őket. Az egyik beszólt a rádión a központba. Túlságosan sötétbe burkolózott már minden ahhoz, hogy olcsó mobilom kamerájával lefotózzam Bol Ye’ant. Erős, fűszeres ételszag csapta meg az orromat, és kezdtem úgy érezni, esélyesen ez rögzül majd Ul Qoma egyedi illataként.

– Minden rendben, Borlú felügyelő. – Az egyik egyenruhás visszaadta az irataimat.

– Elnézést a kellemetlenségért – tette hozzá a kollégája.

– Semmi gond – mondtam, de bosszús arccal ácsorogtak tovább. – Amúgy is éppen indulni készültem, uraim. Megyek a szállodába.

– Elkísérjük, felügyelő úr. – Nem bírtam lebeszélni őket.

Amikor másnap reggel Dhatt eljött értem a hotelbe, csak udvarias semmiségekről fecsegtünk. Az ebédlőben talált rám, ahol az állítólag tradicionális Ul Qoma-i teával ismerkedtem, amelyet nagyon édes tejszínnel és egy kellemetlen ízű fűszerrel ízesítettek. Érdeklődött, milyennek találom a szobám. Már a kocsijában ültünk – éppen kilőtt a járda mellől, sokkal gyorsabban és agresszívebben, mint a tegnapi sofőrje –, amikor ennyit mondott:

– Jobban tette volna, ha tegnap inkább a hotelben marad.

A Prince of Wales egyetem Ul Qoma-i Régészeti Programjának hallgatói és munkatársai majdnem mindannyian Bol Ye’anban tartózkodtak. Alig tizenkét óra leforgása alatt már másodszor jártam itt.

– Senkivel sem egyeztettem – jegyezte meg Dhatt. – A projektvezetővel, Rochambeux professzorral beszéltem csak. Ő tudja, hogy visszajövünk, de a többieket inkább lepjük meg.

A tegnapi kirándulással ellentétben, amikor távolból vettem szemügyre az ásatást, közvetlen közelről pont semmit sem lehetett látni a falak miatt. A kerítésen kívül a militsya emberei álltak, odabent biztonsági őrök. Dhattnak csak fel kellett mutatnia az igazolványát, máris bejutottunk a rögtönzött irodák konténerei közé. Volt nálam egy lista az összes hallgatóról és a személyzet minden tagjáról. Először Bernard Rochambeux irodájába mentünk. Szikár férfi volt, nagyjából tizenöt évvel idősebb nálam, és erős québeci akcentussal beszélte az illitánt.

– Mindannyian teljesen le vagyunk sújtva – közölte velünk. – Azt ugye tudják, hogy nem ismertem a lányt? Csak látásból. Néha összefutottunk az ebédlőben, meg valaki említette a nevét. – Az irodának berendezett fémkonténer ideiglenes polcain dossziék és könyvek sorakoztak. Több fényképet is láttam, amelyek Rochambeux-ról készültek különböző ásatásokon. Cseverésző fiatalok haladtak el az ajtó előtt. – Természetesen mindenben segítünk, amiben tudunk. Nem ismerek túl sok hallgatót. Nem ismerem őket jól. Jelenleg három doktoranduszom van. Egy Kanadában, ketten pedig, azt hiszem, éppen itt. – Az ásatás felé intett. – Őket ismerem.

– Mi a helyzet Rodriguezzel? – A professzor értetlenül csóválta a fejét. – Yolandával? Az egyik hallgatója. Látta mostanában?

– Ő nem az előbb említett három hallgató egyike, felügyelő úr. Sajnos nem tudok mit mondani. A többiek esetleg… Miért, eltűnt?

– Eltűnt. Mit tud róla?

– Istenem! Eltűnt? Nem tudok róla semmit. Mahalia Gearyről természetesen hallottam már, mert megelőzte a híre. De tényleg egyetlen szót sem váltottunk, leszámítva az új hallgatóknak rendezett fogadást pár hónappal ezelőtt.

– Az ennél jóval régebben volt – jegyezte meg Dhatt. Rochambeux elkerekedett szemmel nézett rá.

– Na tessék… Képtelenség számon tartani az idő múlását. Tényleg? Csupa olyasmit tudnék felsorolni, amit amúgy is tudnak. A témavezetője viszont segíthetne. Találkoztak már Isabelle-lel?

A professzor megkérte a titkárnőjét, hogy nyomtassa ki nekünk az összes munkatárs és hallgató nevét. Már volt ilyen listánk, de nem szóltam. Amikor láttam, hogy Dhatt nem fogja odaadni, elvettem magamtól. A vezetéknevekből ítélve két Ul Qoma-i régész is dolgozott itt, amire egyébként törvény is kötelezte az egyetemet.

– A professzornak alibije van Geary halálának időpontjára – jegyezte meg Dhatt, miután távoztunk. – Amit mellesleg nagyon kevesen mondhatnak el magukról. A legtöbben azzal jönnek, amit nyilván maga is ismer, hogy késő éjszaka otthon voltak, csak nem akad senki, aki igazolhatná, szóval az alibijük szart sem ér. A professzor viszont konferenciahívást folytatott egy másik időzónában élő kollégájával, pont akkortájt, amikor a lányt megölték. Utánanéztünk és igaz.

Éppen Isabelle Nancy irodáját kerestük, amikor valaki a nevemet kiáltotta. Egy hatvanas évei elején járó, szemüveges, ősz szakállú, jó karban lévő férfi volt. Az ideiglenes konténerek között sietett felénk.

– Borlú felügyelő? – kérdezte ismét, és először Dhattra nézett, de amikor meglátta az Ul Qoma-i rangjelzést, felém fordult. – Hallottam, hogy meglátogat minket. Szerencsére én is éppen itt jártam. A nevem David Bowden.

– Bowden professzor! – Kezet fogtunk. – Nagyon élvezem a könyvét.

Ezen láthatóan teljesen megrökönyödött.

– Gondolom, az első könyvemről van szó. Ha valaki ezt mondja, sosem a másodikra gondol. – Gyorsan elkapta a kezét. – Emiatt akár le is tartóztathatják, felügyelő.

Dhatt meglepetten pillantott rám.

– Hol találjuk az irodáját, professzor úr? Dhatt főnyomozó vagyok, és szeretnék feltenni pár kérdést.

– Nincsen irodám, főnyomozó úr. Hetente csak egy napot töltök itt. És nem vagyok professzor. Egyszerűen csak doktor. De a David is megteszi.

– Meddig van itt ma délelőtt? – kérdeztem. – Válthatnánk pár szót?

– Persze… persze, ha úgy kívánja, felügyelő úr, de mint említettem, nincsen saját irodám. Általában a lakásomon találkozom a diákjaimmal. – A kezembe nyomott egy névjegykártyát, majd amikor észrevette Dhatt megütközött arckifejezését, neki is átnyújtott egyet. – Itt a telefonszámom. Ha akarják, maradok még egy kicsit. Valószínűleg tudunk találni egy csendes zugot.

– Ezek szerint nem miattunk jött be ma – jegyeztem meg.

– Nem, ez teljesen véletlen. Átlagos esetben itt sem lennék, de az egyik hallgató, akinek a konzulense vagyok, tegnap nem jött el a találkozóra, és reméltem, hátha itt találom.

– Konzulensként is dolgozik? – kérdezte Dhatt.

– Igen, bár csak ezt az egy hallgatót merték a gondjaimra bízni – felelte Bowden mosolyogva. – Ezért nincsen irodám.

– És kit szeretne megtalálni?

– Yolandát, detektív. A teljes neve Yolanda Rodriguez.

Teljesen elképedt, amikor megtudta, hogy senki sem sejti, hol lehet a lány. Hebegve-habogva kereste a szavakat.

– Eltűnt? – nyögte ki végül. – Valaki megölte Mahaliát, most meg eltűnik Yolanda? Istenem… ugye…

– Már dolgozunk az ügyön – mondta Dhatt. – Ne hozzon elhamarkodott következtetéseket.

Bowdent nagyon lesújtotta a hír. A többi kollégája is hasonlóképpen reagált. Egymás után felkerestük az ásatáson dolgozó négy tudóst, köztük Thau’tit, a két Ul Qoma-i egyikét, egy szótlan, komoly fiatalembert. Az egyetlen, akinek feltűnt Yolanda távolléte, Isabelle Nancy volt, egy elegáns, magas nő, akinek két különböző dioptriájú szemüveg lógott láncon a nyakában.

– Örülök, hogy személyesen is megismerhetem, felügyelő. Üdvözlöm, főnyomozó. – Mindkettőnkkel kezet fogott. A vallomását már korábban elolvastam. Nancy azt állította, otthon tartózkodott Mahalia meggyilkolásának éjszakáján, de bizonyítani nem tudta. – Mindenben segítek, amiben csak tudok. – Ezt többször is megismételte.

– Meséljen nekünk Mahaliáról. Gyanítom, sokan elég jól ismerték, ha a főnöke nem is igazán.

– Egy ideje azért már nem volt olyan hírhedt – felelte Nancy. – Valaha talán így lehetett. Rochambeux komolyan azt állította, hogy nem ismerte? Ez kicsit… fura. Mahalia azért sokaknak a tyúkszemére lépett.

– A konferencián – jegyeztem meg. – Még Besźelben.

– Úgy van. Lent délen. Rochambeux is ott volt. A legtöbben részt vettünk azon a konferencián, jómagam, David, Marcus, Asina. Szóval igen, Mahalia több kerekasztal-beszélgetésen feltűnést keltett, amikor a dissenusokról, a Kontrollról és egyéb kapcsolódó témákról kérdezett. Semmilyen konkrét törvénytelenséget nem követett el, de fogalmazzunk úgy, hogy kissé vulgárisan állt a témához, amit mondjuk legfeljebb Hollywoodtól várna el az ember, de az Ul Qoma-i tudományos élet, a Hasadás előtti kor kutatói vagy akár a besźeli szakértők krémjétől nem. A különböző fontos emberek látványosan feszengtek, akik azért jöttek, hogy felvezessék a konferenciákat vagy ünnepélyes megnyitókat tartsanak. Aztán egyszer csak Mahaliánál elpattan valami, és nekiáll Orcinyről fantáziálni. David nyilván majdnem a föld alá süllyedt, az egyetem karót nyelten hallgatott, Mahaliát meg majdnem kitiltották az országból… Pár besźeli képviselő nagy feneket kerített a dolognak.

– De nem tiltották ki, igaz? – kérdezte Dhatt.

– Szerintem végül arra jutottak, hogy egyszerűen csak fiatal. Valaki biztosan elbeszélgetett vele, mert utána nagyon visszafogottá vált. Emlékszem, akkor és ott az jutott eszembe, hogy a rendezvényen szintén megjelenő Ul Qoma-i képviselők szörnyen együttérezhettek a látványosan feldúlt besźeli kollégáikkal. Amikor kiderült, hogy Mahalia hozzánk fog visszajönni doktorandusznak, meglepett, hogy egy ilyen problémás nézeteket hangoztató külföldit beengedtek, de Mahalia addigra kinőtt ebből a korszakából. Ezzel kapcsolatban még vallomást is tettem egyszer. De árulják már el, önök szerint mi történt Yolandával?

Összenéztünk Dhatt-tal.

– Még abban sem vagyunk biztosak, hogy történt vele bármi – felelte a főnyomozó. – Utánanézünk.

– Valószínűleg semmiség – vetette közbe Isabelle Nancy. Ezt még párszor elismételte. – De általában látom errefelé, viszont most már jó néhány napja nem járt itt, ha nem csalódom. Ezért vagyok ilyen… Talán említettem is, de Mahalia szintén eltűnt, mielőtt… megtalálták.

– Yolanda és Mahalia ismerte egymást? – kérdeztem.

– A legjobb barátnők voltak.

– Valaki tudna róla mesélni?

– Egy helyi fiúval randizik. Mármint Yolanda. Vagyis ezt pletykálják. De nem tudom, kivel.

– Ezt szabad?

– Mindannyian felnőtt férfiak és nők, uraim. Fiatalok, de attól még nem tilthatjuk meg nekik a randizást. Nyilván, khm, felhívjuk a figyelmüket az Ul Qoma-i élet veszélyeire és buktatóira, különös tekintettel a dolog romantikus vetületére, de hogy mit csinálnak, amíg itt vannak… – És vállat vont.

Amíg Nancyt faggattam, Dhatt végig türelmetlenül dobolt a lábfejével.

– Minden hallgatójával beszélni akarok – mondta végül.

Néhány doktorandusszal a parányi, rögtönzött könyvtárban találkoztunk, ahol szaklapokat olvastak. Másokat az ásatáson találtuk meg, amikor Nancy végül kikísért minket odáig: a mély, szabályos gödörben álltak, ültek és dolgoztak. A verem falán egyenletes sávokba rendeződtek a különböző színű földrétegek. Láttam egy vastag, fekete csíkot – ősrégi tűzvész maradványa lett volna? És mi lehetett a fehér színű sáv?

A méretes védősátor peremén elvadult bozótos burjánzott, bogáncs és gaz lengedezett a csonka épületmaradványok között. Az ásatás területe majdnem akkora lehetett, mint egy focipálya, amit szabályos rácsként fedett a kifeszített zsinegek hálója. A verem alja viszonylag sík volt, de kissé hepehupás. A letaposott földből szabálytalan, szervetlen formák meredeztek, mintha bizarr öklök törtek volna elő a mélyből: törött kancsók, elnagyolt vagy aprólékosan megformázott szobrok, patinától megzöldült masinák. A hallgatók a kifeszített zsinegek között, egyénenként kijelölt részeken dolgoztak a különböző mélységű gödrökben. Hegyes végű, vakolókanálra emlékeztető eszközöket és puha ecseteket szorongatva pillantottak felénk. Pár fiú meg egy lány a gót szubkultúrába tartozott, akik sokkal ritkábban láthatók Ul Qomában, mint Besźelben – vagy akár a szülőhazájukban. Valószínűleg sokan megbámulhatták őket errefelé. Kedvesen mosolyogva néztek Dhattra meg rám, vastagon kihúzott szemük az arcukat fedő évszázados koszrétegből pislogott felénk.

– Hát íme – mutatott körbe Nancy. A gödörtől kicsit távolabb álltunk. A rétegzett földbe tűzött számozott táblácskák tömegét bámultam. – Azzal tisztában vannak, hogyan mennek itt a dolgok?

A tanítványai látták ugyan, hogy beszélgetünk, de valószínűleg nem hallhattak semmit abból, amit mondott, ahhoz túl halkan beszélt.

– Pár verstöredéket leszámítva még sosem találtunk írásos emléket az Elődök korából, ami segíthetett volna megérteni az egész időszakot. Hallottak már a gallimaufriaiakról? Miután kiásták az első Hasadás előtti emlékeket, és tisztázták, hogy nem régészeti hamisítványok – folytatta Nancy nevetve –, valakik kitalálták a gallimaufriaiakat, hogy valamivel megmagyarázzák ezeket a mindenhonnan kihalászott holmikat. Egy hipotetikus civilizáció, ami még Besźel és Ul Qoma előtt létezett, és szisztematikusan kiásta a régió több ezer éve eltemetett összes régészeti emlékét a nagyszüleik kacatjaival együtt, ezeket jól összekeverve mindent visszatemettek vagy kihajították a szemétre.

Nancy észrevette, milyen tekintettel meredek rá.

– Persze nem létezett ilyen kultúra – nyugtatott meg. – Mostanra ebben mindenki egyetért. Vagyis a legtöbben egyetértünk ebben. Ez itt – tette hozzá, és a hatalmas gödör felé mutatott – nem összevissza kacathalom. Ezek itt egy anyagi értékeket valló civilizáció maradványai. Csak azt nem tudjuk pontosan, milyen civilizáció is lehetett ez. Meg kellett tanulnunk leszokni arról, hogy összefüggéseket keressünk a leletek között, helyette csak különálló darabokat vizsgálunk.

Olyan tárgyakról beszéltünk, amelyeknek ránézésre mind különböző korszakokból kellett volna származniuk, mégis egyidősek voltak. A régióban egyetlen olyan kultúra sem akadt, amely pár izgatóan ködös utaláson kívül bármilyen módon megemlítette volna a Hasadás előtti kor helyi civilizációját – ez alapján rendkívül különös férfiak és nők lehettek, tündérmesékből szalajtott városlakók, akik mágikus képességeikkel megátkozták feleslegessé vált tárgyaikat, akik olyan asztrolábiumokat használtak, amelyek sem a középkori tengerészeknek, sem a legendás arab mesternek, Arzachelnek nem váltak volna szégyenére, mellette égetett agyagedényeket meg olyan kőbaltákat, mint amilyeneket csapott homlokú, sokadszorosan üknagyapáim is készíthettek volna, és ott voltak még a fogaskerekek meg a bonyolult, fémből öntött rovar formájú játékok. És akkor még nem is esett szó a hátrahagyott romjaikról, amelyek zárványokként ékelődtek a városba és a városok alá, főleg Ul Qomában és néhol Besźelben.

– Dhatt főnyomozó a militsyától és Borlú felügyelő a policzai képviseletében – közölte Nancy a gödörben dolgozó diákokkal. – Borlú felügyelő is részt vesz a nyomozásban. Ki akarják deríteni… mi történt Mahaliával. – Többeknek jól hallhatóan elakadt a lélegzetük.

A diákok egyesével kerestek fel minket a társalgóban. Dhatt minden megjelentet lehúzott a listájáról, én pedig követtem a példáját. Korábban már mindegyiküket kihallgatták, de kezes bárányként jöttek, és válaszoltak a kérdésekre, pedig biztosan hányingerük volt már az egésztől.

– Megkönnyebbültem, amikor kiderült, hogy Mahalia miatt jöttek – mondta a gót lány. – Ez szörnyen hangzik, tudom. De azt hittem, történt valami Yolandával. – Rebecca Smith-Davisnek hívták, elsőéves hallgató volt, és agyagedények rekonstrukcióján dolgozott. Teljesen elérzékenyült, amikor szóba került a halott és az eltűnt barátnője. – Azt hittem, megtalálták, és… értik, kiderült…

– Egyelőre az sem biztos, hogy eltűnt – jegyezte meg Dhatt.

– Ezt állítják maguk. De értik… azok után, ami Mahaliával történt… – A fejét ingatta. – És mindketten fura dolgokba ásták bele magukat.

– Orciny? – kérdeztem.

– Aha. Többek közt. De igen, főleg Orciny. Yolanda sokkal inkább benne van, mint amennyire Mahalia volt. Azt hallottam, Mahalia jóval komolyabban foglalkozott a témával az elején, de mostanában szerintem annyira már nem.

A diákok közül többen tudtak alibit igazolni Mahalia halálának éjszakájára. Az idősebbekkel ellentétben ők éjszakába nyúlóan buliztak. A kihallgatások egy pontján Dhatt váratlanul úgy döntött, hivatalosan is eltűnt személyként kezeli Yolandát, és onnantól sokkal precízebb kérdéseket tett fel, és sokkal részletesebb jegyzeteket készített. Ezzel sem mentünk sokra. Senki sem tudta pontosan megmondani, mikor látta utoljára a lányt, csak abban voltak biztosak, hogy napok óta nem találkoztak vele.

– Van bármi elképzelésük, mi történhetett Mahaliával? – Dhatt ezt a kérdést mindenkinek feltette, de kizárólag nemleges válaszokat kapott.

– Nem hiszek az összeesküvés-elméletekben – felelte az egyik fiatalember. – Felfoghatatlan és borzalmas, ami történt. De ez még nem jelenti azt, hogy valami hatalmas titok állna a háttérben – tette hozzá a fejcsóválva, és felsóhajtott. – Mahalia… nagyon ki tudott akasztani másokat, és lehet, hogy csak rossz emberrel ment Ul Qoma rossz környékére. – Dhatt buzgón jegyzetelt.

– Nem – kezdte egy lány. – Senki sem ismerte igazán. Néha úgy tűnt, mintha ismernénk, de egy csomó titkos ügylete volt, amiről mi semmit sem tudtunk. Igazából egy kicsit féltem is tőle. Bírtam, tényleg bírtam, de eléggé intenzív tudott lenni. És okosnak is tartottam. Lehet, hogy összejött valakivel. Valami helyi őrülttel. Ez pont jellemző lett volna rá… Mindig is vonzották a furaságok. Rengetegszer láttam a könyvtárban… mindannyian beiratkoztunk az egyetemi könyvtárba… és állandóan széljegyzetelgette a könyveit. – Begörbített ujjakkal írást imitált a levegőben, és ámultan csóválta a fejét, mintha egyet kellett volna értenünk vele abban, mennyire különös is mindez.

– Furaságok? – kérdezett vissza Dhatt.

– Á, mindenféléket hall az ember, tudja, hogy megy ez.

– Valakit tutira nagyon felidegesített, frankón. – Ezt már egy másik fiatal lány magyarázta nekünk, aki nagyon hangosan és hadarva beszélt. – Valamelyik elmebeteget. Hallották, mit művelt Mahalia rögtön azután, hogy megérkezett a városokba? Odaát Besźelben? Majdnem verekedésbe keveredett, ráadásul tudósokkal és politikusokkal! Egy régészeti konferencián! Ez elég kemény. Csodálom, hogy egyáltalán bárhova visszaengedték.

– Orciny.

– Orciny? – kérdezte Dhatt.

– Aha.

Az utolsó látogatónk sovány, karót nyelt fiú volt. A kinyúlt pólóján vigyorgó figurát valószínűleg egy gyerekeknek készült rajzfilmsorozatból vehették. Robertnek hívták, és végig gyászos arccal meredt ránk. Néha elkeseredetten pislogott. Nem beszélte túl jól az illitánt.

– Nem bánja, ha inkább angolul beszélgetek vele? – kérdeztem Dhatt-tól.

– Nem – válaszolta. A résnyire nyitott ajtón egy férfi dugta be a fejét, és végigmért minket.

– Folytassa csak – mondta Dhatt. – Mindjárt visszajövök. – Kiment, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Ő meg ki volt? – kérdeztem a fiút.

– Dr. UlHuan – felelte. Az ásatáson dolgozó két Ul Qoma-i tudós egyike. – Ugye, elkapják, aki ezt tette? Ugye? – Máskor a szokásos semmitmondó, udvariasan megnyugtató szavakkal válaszoltam volna, de ez a fiatalember láthatóan túlságosan le volt sújtva ehhez. Mereven bámult rám, és az ajkát harapdálta. – Kérem – tette hozzá kicsit később.

– Miért hozta fel Orcinyt? – kérdeztem végül.

– Hát… – kezdte, majd lemondóan ingatta a fejét. – Nem tudom. De folyamatosan eszembe jut, érti? Totál idegbeteg leszek tőle. Tudom, hogy butaság, de Mahalia régebben nyakig beleásta magát a témába, Yolanda meg egyre mélyebbre mászott az egészben… Halálra cinkeltünk miatta, nem tudom, említette-e már valaki… aztán egyszer csak mindketten eltűntek… – Lehajtotta a fejét, és az ujjával fogta be a szemét, mintha már pislogni sem lenne ereje. – Én telefonáltam a rendőrségnek Yolanda miatt. Amikor nem találtam sehol. Nem tudom… – szabadkozott. – De akkor is gyanús. – Többet nem tudott hozzátenni.

– Valamire jutottunk azért – morogta Dhatt. Az irodák közötti rögtönzött járdákon mutatta a Bol Ye’anból kivezető utat. A kezében szorongatott vaskos jegyzetköteget nézegette, a begyűjtött névjegyek és fecnikre firkantott telefonszámok között turkált. – Azt ugyan még nem tudom, pontosan mire, de valamire biztosan. Talán. Faszom.

– UlHuan mondott bármi érdekeset?

– Mi? Nem – felelte Dhatt, és visszanézett rám. – Nagyjából igazolta mindazt, amit Nancytől hallottunk.

– Tudja, mi a legérdekesebb, amiről senki sem beszélt?

– He? Ezt most nem értem – válaszolta Dhatt. – De komolyan, Borlú – tette hozzá, amikor már a kapu felé közelítettünk. – Mire gondolt?

– Ezek főleg kanadaiak voltak, igaz…

– Nagyjából. Egy német és egy amcsi is akadt köztük.

– Jó, akkor anglo-európai-amerikaiak. Ne áltassuk magunkat… és ez kissé gonoszul hangzik majd, de mindketten jók tudjuk, mi nyűgözi le azokat, akik idegen országból érkeznek Besźelbe és Ul Qomába. Feltűnt, mi az, amit egyikük sem említett, mi az, amit még csak szóba sem hoztak, semmilyen szövegkörnyezetben?

– Mit akar ezzel… – kezdte Dhatt, majd elhallgatott. – A Kontroll.

– Egyikük sem említette a Kontrollt. Mintha féltek volna a témától. Maga ugyanolyan jól tudja, mint én, hogy általában ez az első és egyetlen dolog, amiről a külföldiek szívesen kérdezgetnek. Oké, ez a társaság már régóta itt van, valamennyire hozzászoktak a környezethez, de akkor is. – Udvariasan intettünk az őröknek, aki kinyitották előttünk a kaput, és kiléptünk az utcára. Dhatt elgondolkodva bólogatott. – Ha egy közeli ismerősünk nyomtalanul eltűnne, csak úgy elnyelné a föld, akkor nekünk ez lenne az első gondolatunk, nem? Bármennyire is nem szívesen gondolunk erre, igaz? – folytattam. – Főleg akkor, ha olyan emberekről beszélünk, akiknek hozzánk képest sokkal nehezebb megállni, hogy ne kövessenek el egy áthágást minden áldott percben.

– Uraim! – A biztonsági szolgálat egyik embere kiáltott utánunk, egy sportos termetű fiatalember, aki tarajszerűen kiborotválva hordta a frizuráját, mint David Beckham valamelyik korábbi korszakában. Jóval fiatalabb volt a kollégáinál. – Uraim, egy pillanatra! – Lassan kocogva megindult utánunk.

– Csak kérdezni szeretnék valamit – mondta, amikor utolért. – Maguk nyomoznak Mahalia Geary meggyilkolásának ügyében, igaz? Csak azt szeretném tudni… azt szeretném tudni, tudnak-e már valamit. Jutottak bármire? Elképzelhető, hogy a tettesek megússzák?

– Miért érdekli? – kérdezte Dhatt végül. – Ki maga?

– Én? Senki. Senki. Csak… olyan szomorú, annyira szörnyű ez az egész, és mindenki, az összes őr a szívére vette, és nagyon szeretnénk tudni, ki tehette ezt, ha…

– Borlú vagyok – mondtam. – Magát hogy hívják?

– Aikam vagyok. Aikam Tsueh.

– Barátok voltak Mahaliával?

– Valamennyire. Persze, egy kicsit. Mármint nem nagyon, de ismertem. Köszöntünk egymásnak. Csak arra vagyok kíváncsi, jutottak-e valamire.

– Aikam, ha ez így is lenne, akkor sem árulhatnánk el – szólt közbe Dhatt.

– Most még nem – tettem hozzá gyorsan. Dhatt értetlen pillantást vetett rám. – Először tisztáznunk kell néhány dolgot. Gondolom, megérti. Esetleg feltehetünk mi is néhány kérdést? – Egy pillanatra kifejezetten riadtnak tűnt.

– Semmit sem tudok. De persze, miért ne? Tényleg csak aggódtam, mi van akkor, ha a tettesek esetleg kijutnak a városból, a militsya ellenőrző pontjain túl. Ha van rá módszer, hogy ezt megtehessék. Van?

Mielőtt visszament volna a posztjára, leírattam vele a jegyzetfüzetembe a telefonszámát. Dhatt-tal együtt szótlanul figyeltük, ahogyan távolodott.

– Kihallgatta az őröket? – kérdeztem, és nem vettem le a szememet a férfiról.

– Persze. Semmi érdekes. Mivel az ásatás a minisztérium alá tartozik, a szokásosnál alaposabban leellenőrzik őket. A legtöbbjüknek alibije van Mahalia halálának éjszakájára.

– Neki is?

– Utánanézek, de nem emlékszem rá, hogy megcsillagozták volna a nevét, szóval valószínűleg igen.

Aikam Tseuh a kapuhoz ért, megfordult, és látta, hogy őt nézzük. Tétova mozdulattal felemelte a kezét, és búcsút intett.

14

Mire leültettem Dhattot egy kávézóban – habár Ul Qomáról lévén szó, inkább teázó volt –, egy kicsit csillapodni látszott agresszív energiája. Továbbra is dobolt az asztal peremén, ugyanabban a bonyolult ritmusban, amit ha akartam volna, sem tudtam volna utánozni, de már hajlandó volt a szemembe nézni, és nem izgett-mozgott a széken. Végighallgatta, amit mondtam, és teljesen komoly javaslatokat tett arra, miképpen folytassuk. Nyakát nyújtogatva olvasgatta a jegyzeteimet. Felhívta a központot, és beolvastatta a beérkezett üzeneteket. Igazság szerint valamit végig remekül csinált: egyáltalán nem látszott rajta, mennyire nem kedvel.

– Nem ártana tisztáznunk, mi legyen a kihallgatások menete. – Mindössze ennyit jegyzett meg még akkor, amikor bejöttünk és leültünk egy asztalhoz.

– Túl sok dudás egy csárdában – mormoltam erre félig-meddig bocsánatkérően.

A teázó személyzete nem volt hajlandó elfogadni Dhatt pénzét: igaz, nem is próbálkozott túl kitartóan.

– A militsyának járó kedvezmény – szólt a felszolgálónő. A kávéház zsúfolásig megtelt. Dhatt addig fixírozta az utcára néző ablak melletti, magasított asztalnál ülő férfit, amíg az elértette a célzást és távozott, mi pedig leültünk a helyére. Egy metróállomásra láttunk rá. A közeli falra kiragasztott plakátok között akadt egy, amelyet gyorsan láttalanítottam, miután megpillantottam – nem voltam benne biztos, hogy nem a Mahaliát kereső posztert látom-e, amelyet én magam nyomtattattam ki. Nem tudtam eldönteni, vajon a fal most nekem alter és Besźelben totál, vagy esetleg átfedett terület, és mindkét városból gyűlnek rajta az információk kusza összevisszaságban. Az aluljáróból kibukkanó Ul Qoma-i járókelőknek látványosan elakadt a lélegzetük a hidegtől, és gyorsan gyapjúkabátjukba burkolództak. Tudtam, hogy a besźeliek – bár próbáltam láttalanítani a besź polgárokat, akik minden valószínűség szerint éppen a föld feletti tömegközlekedésről szálltak le a Yan-jelus állomásnál, véletlenül alig pár tucatnyi méterre az Ul Qoma-i földalatti-megállónál – bundákat viselnek. Az itteni járókelők között igen sok keletinek vagy arabnak látszó arcot láttam, még néhány afrikait is. Sokkal többet, mint Besźelben.

– Nyitott bevándorláspolitika? – kérdeztem.

– Azt nem állítanám – felelte Dhatt. – Ul Qomának szüksége van a munkaerőre, ez tény, azonban azok, akiket itt lát, nagyon gondos ellenőrzéseken mentek át, letették a szükséges vizsgákat, és tudják, hogyan mennek itt a dolgok. Sokan már családot is alapítottak. Jönnek az Ul Qoma-i csokigyerekek! – Ezen őszinte vidámsággal kacagott. – Valóban többen vannak nálunk, de nem azért, mert túl enyhe a szabályozásunk. – Igaza volt. Ki akarna pont Besźelbe költözni?

– Mi történik azokkal, akik nem jutnak be?

– Ó, nekünk is vannak menekülttáboraink, nem csak maguknak. A külvárosban. Az ENSZ nem örül neki túlzottan. Az Amnesty International sem. Magukat is állandóan szívatják a körülmények miatt? Rágyújtana? – A bejárattól pár méterre egy trafikosbódé állt. Eddig észre sem vettem, hogy egy ideje folyamatosan azt bámulom.

– Nem igazán. Vagyis valójában de. Kíváncsiságból. Nem is tudom, szívtam-e valaha Ul Qoma-i cigarettát.

– Akkor várjon meg.

– Ne, ezért ne álljon fel! Már amúgy sem dohányzom. Leszoktam.

– Ugyan már! Vegye úgy, mintha néprajzi kutatást végezne. Nem otthon van… Elnézést. Inkább abbahagyom. Én is utálom, ha valaki ezt csinálja.

– Micsodát?

– Ha valaki azt tukmálja másokra, amiről már leszoktak. Főleg, hogy nem is dohányzom! – Felnevetett, majd kortyolt a teájából. – Mert akkor legalább ráfoghatnám, hogy aljasul irigy vagyok, amiért sikerült leállnia. Helyette kénytelen leszek általánosságban megvetni magát, ha már ilyen gonosz kis féreg vagyok. – Megint nagyot nevetett.

– Nézze, tényleg sajnálom, amiért váratlanul beletrappoltam az életébe…

– Tényleg csak annyit kérek, hogy legyen valami eljárásrendünk. Nem szeretném, ha azt hinné… érti.

– Köszönöm, ez jólesik.

– Akkor rendben. Semmi gond. Mit szólna, ha a következő kihallgatást én vinném? – kérdezte. Ul Qomát néztem. Túl felhős volt az ég ahhoz, hogy ennyire hideg legyen.

– Jól emlékszem, hogy ennek a Tsueh nevű pasasnak van alibije?

– Aha. Az előbb hívtak fel pont ezért. A legtöbb biztonsági őr házasember, és a feleségük igazolta, hogy otthon voltak, ami persze lószart sem ér, de ettől függetlenül egyiknél sem találtunk kapcsolatot Gearyvel. Néha köszöntek egymásnak a folyosón. Ez a Tsueh aznap éjjel egy csapat diákkal ment szórakozni. Ő még elég fiatal ahhoz, hogy barátkozzon velük.

– Kényelmes alibi. És szokatlan.

– Az. De Tsueh nem köthető senkihez és semmihez. A kölyök tizenkilenc éves! Meséljen nekem a furgonról. – Újra részletesen elmondtam az egészet. – A Fényre, most majd nekem kell átmennem magukhoz? – kérdezte Dhatt. – Nekem úgy tűnik, hogy egy besźelit keresünk.

– Valaki Besźelből áthozta a furgont ide. Viszont tudjuk, hogy Gearyt itt ölték meg. Szóval, hacsak nem arról van szó, hogy a gyilkos végzett vele, átrobogott Besźelbe, ellopott egy furgont, visszarobogott ide, bepakolta a testet, és megint visszaszáguldott és megszabadult tőle… arról nem is beszélve, miért éppen ott szabadultak meg tőle, ahol megtaláltuk?… Szóval, ha nem így történt, akkor itt valaki a határ egyik oldaláról áttelefonált a másikra, és kért egy szívességet. Vagyis két elkövetőnk van.

– Vagy áthágás történt.

Erre önkéntelenül összerezzentem.

– Igen – mondtam. – Vagy áthágás történt. De az alapján, amit eddig tudunk, valaki rendkívül sok energiát ölt abba, hogy ne történjen áthágás, és erről mi is tudomást szerezzünk.

– Igen, a hírhedt felvétel. Vicces, hogy egyszerre csak úgy felbukkant.

Ránéztem, de nem úgy tűnt, mintha ironizálna.

– Valóban?

– Ne már, Tyador, ugye nem lepődik meg ezen? Bárki is tette, volt elég esze ahhoz, hogy ne baszakodjon a határátlépéssel, inkább felhívta valamelyik haverját odaát maguknál, most meg teljesen be van tojva, mert mi van, ha egyszer csak eljön érte a Kontroll. Ami nem lenne igazságos, hiszen nem követett el áthágást. Ezért kerítettek egy segítőkész ismerőst a Kopulacsarnokban a közelekedésieknél és megsúgták neki, pontosan hány órakor keltek át a határon. Nem hinném, hogy a besźeli hivatalnokok feddhetetlenek lennének.

– Nem igazán.

– Hát akkor itt a megfejtés. Látja? Máris vidámabbnak tűnik.

Tény, hogy ez az elmélet sokkal jelentéktelenebb összeesküvést feltételezett, mint az összes többi lehetőség. Valaki tudta, milyen furgont kell keresni, és türelmesen végignézett rengeteg felvételt. Mi más történhetett volna? Ezen a fagyos, de szép napon, amikor a hideg kifakította a hétköznapi árnyékokat, nehéz volt minden zugban Orcinyt látni, sőt egészen abszurd gondolatnak tűnt a létezése.

– Vegyük végig még egyszer – folytatta Dhatt. – Azzal semmire sem jutunk, ha ezt a nyomorult furgonost próbáljuk levadászni. Remélhetőleg a maguk emberei foglalkoznak vele. A furgon leírásán kívül semmink nincsen, és ki az, aki Ul Qomában elismerné, hogy egyáltalán látott egy besźeli autót, akár volt engedélye, akár nem? Szóval kezdjük elölről. Mi hozta a nagy áttörést? – Erre felkaptam a fejemet. Hosszasan méregettem Dhattot, és gondolatban végigvettem az események sorrendjét. – Mikor lett az Egyes Számú Ismeretlen Holttestből Mahalia? Mi volt a kiindulási pont?

A Geary házaspárral folytatott beszélgetéseim jegyzetanyaga a szállodában maradt. Mahalia édesanyjának telefonszámát és e-mail-címét a noteszembe jegyeztem fel. Nem szállíthatták el a lányuk holttestét, és vissza sem jöhettek érte. Mahalia Geary a halottasházban várt. Akár azt is mondhattam volna, hogy rám.

– Egy telefonhívás.

– Tényleg? Egy besúgótól?

– Így is mondhatjuk – feleltem némi tétovázás után. – Ez a tipp vezetett el Drodinhoz. – Láttam Dhatt arcán, hogy gyorsan felidézte, mit olvasott a dossziéban, ahol kicsit másként számoltam be az eseményekről.

– Ez meg… Ki volt az?

– Hát pontosan ez az. – Hosszú ideig nem szóltam semmit, csak az asztallapot bámultam, és a kilöttyintett tea tócsáiba rajzolgattam az ujjammal. – Nem is tudom, hogyan lehetne ezt… A hívás innen érkezett.

– Ul Qomából? – Bólintottam. – Mi a fasz? Kik voltak?

– Nem tudom.

– Miért telefonáltak magának?

– Mert látták a posztereinket. Igen. A Besźelben kiragasztott posztereket.

Dhatt előrehajolt a széken.

– Ne kúrjon fel! Kik ezek?

– Ugye érti, milyen helyzetbe kerülök ezzel…

– Természetesen megértem. – Dhatt nagyon eltökéltnek tűnt. Pattogósan, hadarva folytatta. – Megértem, persze, de ne csinálja már, mindketten rendőrök vagyunk, gondolja, hogy ki akarok baszni magával? Köztünk marad. Kik voltak?

Roppant súlyos helyzetbe kerültünk ezzel. Ha bűnpártolást követtem el egy áthágás kapcsán, akkor Dhatt most a bűnpártolásomban lett bűnsegéd. Nem úgy tűnt, mintha izgatná a dolog.

– Szerintem unik voltak. Unionisták, érti.

– Ezt tőlük tudja?

– Nem, de abból gondolom, amit és ahogyan mondtak. Szóval, tisztában vagyok azzal, hogy ez így teljesen elfogadhatatlan, de ez vezetett a helyes nyomra… Mi az? – Dhatt hátradőlt a székén. Egyre gyorsuló ütemben dobolt, és a tekintete a távolba révedt.

– Bassza meg, ezzel már kezdhetünk valamit! A kurva életbe, el sem hiszem, hogyan hallgathatta el ezt eddig előlem.

– Dhatt!

– Oké, valahol megértem. Világos, hogy ezzel eléggé szorult helyzetbe került.

– Fogalmam sincsen, ki vagy kik lehettek.

– Még nem késő. Ha átadjuk nekik, és elmagyarázzuk, hogy csak kicsit elkésett vele…

– Mit adunk át? Semmink nincsen.

– Dehogy nincsen! Van egy uni seggfejünk, aki tud valamit az ügyről. Menjünk! – Felállt, és megcsörgette a slusszkulcsot.

– Hova?

– Nyomozni, a szentségit!

– Nyilvánvaló, bassza meg! – harsogta Dhatt. Vonító szirénával száguldottunk Ul Qoma utcáin. A főnyomozó bevágódott egy kanyarba, és trágárságokat harsogott a szétrebbenő Ul Qoma-i polgároknak, aztán némán rántotta félre a kormányt, hogy kikerülje a besźeli autókat és gyalogosokat, akik a külföldi vészhelyzetekkor megszokott módon, kifejezéstelen arccal, de idegesen szaporázták meg a lépteiket. Ha bárkit elütünk, az bürokratikus rémálommá fajul. Egy áthágással nem sokat segítettünk volna a helyzeten.

– Yari, itt Dhatt! – Most már a kinyitható mobiljába ordított. – Tudsz bármit arról, hogy az unik ott vannak-e? Pompás, köszönöm. – Összecsattintotta a készüléket. – Úgy fest, néhányan a törzshelyükön lebzselnek. Azt tudom, persze, hogy a besźeli unikat kihallgatta. Olvastam a jelentését. De amekkora barom vagyok… – És a kézfejével többször nyomatékosan a homlokára csapott. – Mert eszembe sem jutott elbeszélgetni a helyi díszpéldányainkkal. Pedig nyilván ezek a faszkalapok, az összes faszkalap közül leginkább… és higgye el, Tyad, akad bőven itt is faszkalap… ezek mind rendszeresen beszélgetnek egymással! És tudom is, hol szoktak összeverődni.

– És most odamegyünk?

– Gyűlölöm ezeket a kis mocskokat. Remélem… Persze nyilván mondanom sem kell, hogy számos kiváló besź emberrel találkoztam már – tette hozzá, és felém pillantott. – Semmi bajom a városukkal, és remélem, egyszer én is ellátogathatok magukhoz, és szuper, hogy manapság ennyire jó a viszony köztünk, mármint ahhoz képest, amilyen régebben volt… na, annak például mi értelme volt, basszus? De Ul Qoma-i vagyok, és kurvára nem akarok más lenni! El tudja képzelni, milyen lenne az egyesülés? – És nagyot nevetett. – Kibaszott nagy katasztrófa! Egységben az erő? Kinyalhatják az Ul Qoma-i seggemet! Tudom, hogy az állatvilágban a fajok közötti keresztezés erősebb utódokat eredményez, de mi van akkor, ha nem is tudom, mondjuk az utódaink az Ul Qoma-i pontosságot és a besźeli optimizmust öröklik?

Ezen én is felnevettem. Itt éppen az utat szegélyező, vénségesen vén, időmarta kőoszlopok között hajtottunk. Fényképekről azonnal felismertem a helyet, de túl későn jutott eszembe, hogy az út keleti oldalán álló oszlopok közül csak egyet szabad látnom – az Ul Qomában, a többi Besźelben állt. Legalábbis így tartotta a közvélekedés: a környék a városok ellentmondásos, vitatott részének számított. A besźeli épületek, amelyeket nem bírtam teljesen láttalanítani, így futó pillantásra álmos, takaros kis házak voltak, de Ul Qomának az a része, ahol jártunk, rettenetesen lepusztult. Vontatócsatornák mellett haladtunk el, és néhány másodpercig nem tudtam, az egyik vagy a másik városban járunk-e – esetleg mindkettőben. Egy gazzal felvert udvaron, ahol egy régóta rozsdásodó Citroën alatt úgy burjánzott a csalán, mintha légpárnás jármű párnája lett volna, Dhatt váratlanul beletaposott a fékbe, és mielőtt kicsatolhattam volna az övemet, már ki is pattant a kocsiból.

– Egy időben simán lesitteltük volna az összes kis faszkalapot – jegyezte meg Dhatt, és határozott léptekkel elindult egy rozoga ajtó felé. Az Ul Qooma-i törvények szerint nem léteznek unionisták. Mint ahogyan nincsenek szocialista, fasiszta vagy vallásos pártok sem. Amióta közel száz évvel ezelőtt Ilsa tábornok vezetésével lezajlott az Ezüst Megújulás, Ul Qomában egyetlen párt létezik csak, a Nemzeti Néppárt. A patinásabb intézményekben és hivatalokban még mindig látni lehetett a Ya Ilsát ábrázoló festményeket, gyakran az „Ilsa-fivéreknek” is nevezett Atatürk meg Tito portréja mellett. A közhellyé vált legenda szerint az igazán régi irodákban az utóbbi két politikus között elszíneződött folt jelezte, hol lógott egykori harcostársuk, Mao sugárzóan lelkesítő arcképe.

Ez viszont már a huszonegyedik század, és Ul Mak elnök (akinek a portréját a szolgalelkűbb osztályvezetők szintén kiakasztották a falra), elődjéhez, Umbir elnökhöz hasonlóan ugyan meg nem tagadta a nagy nemzeti tervet, de mindenképpen fejlődést ígért, és a beszűkült gondolkodás végéről beszélt, a nyelvújító Ul Qoma-i értelmiségiek között csak glasznosztrojkának nevezett folyamatról. A hivatalos álláspont szerint a CD-és DVD-boltokkal, szoftverfejlesztő startupokkal, művészeti galériákkal, bikaerős Ul Qoma-i pénzpiaccal meg az erősödő dínárral eljött az Új Politika ideje, az eddig veszélyesnek tartott véleménykülönbségek hirtelen harsány elismerése. Arról persze szó sem lehetett, hogy a radikálisabb szervezeteket vagy főleg a pártokat legalizálják, de legalább a véleményüket néha elfogadták. Amíg visszafogottan viselkedtek a találkozókon, és nem vitték túlzásba nézeteik terjesztését, addig eltűrték őket. Legalábbis így beszélték.

– Kinyitni! – harsogta Dhatt, és rávágott az ajtóra. – Ez az unik törzshelye – szólt oda nekem. – Állandóan a telefonon lógnak, és a besźeli haverjaikkal beszélgetnek… végül is ezért küzdenek, nem?

– Jogilag minek számítanak?

– Majd mindjárt magának is szépen elmagyarázzák, hogy ők csak egy baráti társaság, akik néha összejárnak beszélgetni. Nincsen tagsági igazolványuk vagy egyéb szervezett körítés, annyira nem ostobák. Persze rendőrkutya nélkül is kurva könnyen találnék náluk csempészárut, de most nem ezért jöttem.

– És miért jöttünk? – Körülnéztem a lepusztult Ul Qoma-i udvaron, ahol az omladozó falakon illitán nyelven felsprézett feliratok követelték, hogy ikszipszilon takarodjon a picsába, vagy tájékoztatták a szélesebb nyilvánosságot, miszerint egy bizonyos illető szereti a faszt. Biztos voltam benne, hogy a Kontroll most is szemmel tart. Dhatt alaposan végigmért.

– Bárki is telefonált magának, innen hívta – közölte. – Vagy gyakran megfordul itt. Ebben szinte teljesen biztos lehet. Ki akarom deríteni, mit tudnak bajkeverő barátaink. Kinyitni! – Ezt már az ajtónak kiáltotta. – Ne dőljön be a légynek sem tudunk ártaniműsoruknak… boldogan kiverik a szart is bárkiből, aki, idézem, az egységesítés ellen munkálkodik, idézet vége. Kinyitni!

Az ajtó ezúttal valóban kinyílt, ha résnyire is, és a nyílásban felbukkant egy alacsony, fiatal nő, aki kétoldalt kiborotváltatta a haját, és a szabadon hagyott bőrfelületre egy halat tetováltatott egy nagyon réginek látszó ábécé betűi mellé.

– Kik maguk? Mit akarnak?

Talán azért őt küldték ki, hátha törékeny termete miatt bárki visszariad attól, amit Dhatt meg is tett a következő pillanatban: akkora erővel taszította be az ajtót, hogy a nő egyensúlyát veszítve tántorodott vissza a barlangszerűen homályos előszobába.

– Kis figyelmet kérnék mindenkitől! – harsogta Dhatt, és könnyed léptekkel bemasírozott a folyosóra a punk csaj mellett. Ezt néhány zavart perc követte, miközben a ház öt lakója valószínűleg végiggondolta, mi lenne, ha megpróbálnának meglépni, majd csendben elvetették az ötletet. Végül a konyhában gyűltek össze, ahol Dhatt intésére lesütött szemmel lerogytak az ingatag székekre. Dhatt megállt előttük, és az asztalra támaszkodva nézett végig rajtuk.

– Na jó – kezdett bele. – Lássuk! Valaki közületek felhívta nagyrabecsült kollégámat, aki még élénken emlékszik a beszélgetésre, és igencsak szeretnénk megtudni, ki lehetett ennyire segítőkészt. Nem vesztegetem az időtöket, és nem teszek úgy, mintha azt hinném, hogy bárki magára vállalná, ezért szépen sorban végigmegyünk az asztal körül, és mindannyian azt mondjátok: „Felügyelő úr, szeretnék mondani valamit.” – Az unionisták némán bámultak rá. Dhatt vigyorogva intett, hogy kezdhetik. Amikor senki sem szólalt meg, a legközelebb ülő arcába vágott ököllel. A többiek felordítottak, a férfi üvöltött a fájdalomtól, és még én is meglepetten felszisszentem. Amikor a férfi lassan felemelte a fejét, a homlokán már látszott a folt, ami hamarosan be fog lilulni.

– „Felügyelő úr, szeretnék mondani valamit” – ismételte Dhatt. – Addig nem nyugszunk, amíg nincs meg a keresett pasas. Vagy a nő. – Gyors pillantást vetett rám: ezt elfelejtette megkérdezni. – A zsaruk már csak ilyenek. – Az arcon csapott férfi felé fordult, és visszakezes pofonra emelte a tenyerét. A fejemet csóváltam, és finoman intettem neki, miközben az asztalnál ülők változatos módokon jajveszékeltek. A férfi megpróbált felállni a székről, de Dhatt a másik kezével megragadta a vállát, és visszalökte a helyére.

– Yohan, mondjad már! – kiabálta a punk csaj.

– Felügyelő úr, szeretnék mondani valamit!

– Felügyelő úr, szeretnék mondani valamit! – ismételték egymás után az asztal körül ülők. – Felügyelő úr, szeretnék mondani valamit!

Az egyik férfi olyan lassan beszélt, amit akár bosszantásnak is fel lehetett fogni, mire Dhatt a homlokát ráncolva végigmérte, és újra lekevert egy pofont a barátjának. Nem akkora erővel, mint az előbb, de ezúttal vér is serkedt az ütés nyomán.

– A Szent Fényre! Bassza meg!

Remegő lábbal ácsorogtam az ajtóban. Dhatt újra elismételtette velük ugyanazt a mondatot, és rájuk parancsolt, hogy a nevüket is tegyék hozzá.

– Na? – kérdezte tőlem.

A két nő nyilván nem lehetett. Az egyik férfi recsegő hangon beszélt, idegen, erős illitán akcentussal – valószínűleg a város egyik számomra ismeretlen negyedéből származott. A másik kettő közül bármelyik lehetett. Az egyikük hangja különösen ismerősen csengett – ő nem az volt, akire Dhatt rászállt, hanem a fiatalabb, akit Dahar Jarisnak hívtak. Ütött-kopott farmerdzsekit viselt, a hátán tollal írt NoMeansNo felirattal, angolul, ezért azt gyanítottam, hogy ez egy zenekar neve, és nem valami szlogen. Ha pontosan ugyanazokat a szavakat használta volna, mint az ismeretlen telefonáló, könnyebb lett volna beazonosítani. Dhatt elcsípte a pillantásomat, és kérdőn a fiúra bökött. Csak a fejemet ingattam.

– Ismételd meg! – szólt rá Dhatt.

– Ne… – kezdtem, de addigra Jaris már teljesen céltalanul, makogva újra belekezdett a mondatba.

– Bármelyikük beszéli a régi illitánt vagy a besźt? Az eredeti ősváltozatot? – kérdeztem, de válasz helyett csak összenéztek. – Tudom, tudom! – jegyeztem meg. – Nincsen se illitán, se besź, és így tovább. Beszéli bármelyikük?

– Mindannyian – felelte az idősebb férfi. Nem törölte le az ajkáról a vért. – A városban élünk, és ez a város nyelve.

– Óvatosan! – szólt rá Dhatt. – Ezért be is vihetném. Ez volt az, igaz? – És újra Jarisra mutatott.

– Hagyja békén! – mondtam.

– Ki ismerte Mahalia Gearyt? – kérdezte Dhatt. – Vagy Byela Mart?

– Vagy Maryát – tettem hozzá. – Valamilyen Marya. – Dhatt előhalászta a zsebéből a fényképét. – De nincsen közöttük, aki telefonált – zártam rövidre, már az ajtóból. Indulóban voltam. – Hagyja. Nincs itt. Menjünk.

Dhatt értetlen arccal utánam jött, és hozzám hajolt.

– Hmm? – suttogta. Alig láthatóan megcsóváltam a fejemet. – Avasson be, Tyador.

Amikor nem feleltem, morcosan összeszorított szájjal visszafordult az unionisták felé.

– Továbbra is csak óvatosan! – közölte velük, majd távozott. Öt rémült, értetlen szempár meredt utána, az egyik még mindig véresen. Annyira igyekeztem, hogy semmit se áruljak el az érzelmeimből, hogy valószínűleg természetellenesen mereven megfeszült az arcom.

– Teljesen megkavar, Borlú. – Dhatt visszafelé jóval megfontoltabban vezetett. – Egyszerűen nem értem, mi történt. Ez volt a legígéretesebb nyomunk, maga meg visszavonulót fújt. Kizárólag arra tudok gondolni, hogy a bűnrészesség miatt aggódik. Mert ha tényleg felhívták, és maga a tőlük kapott információ alapján cselekedett, akkor ez bizony áthágás. De higgye el, Borlú, senki le sem szarja magát. Ez egy icipici áthágás, és ugyanolyan jól tudja, mint én, hogy nem foglalkoznak vele, ha fényt derítünk valami sokkal fontosabbra.

– Nem tudom, hogy megy ez Ul Qomában – feleltem. – De Besźelben az áthágás az áthágás.

– Baromság! Egyáltalán mit akar ezzel mondani? Miről beszélünk? – Lelassított egy besźeli villamos mögött, zötyögve keltünk át az átfedett út külföldi sínpárján. – A szentségit, Tyador, megoldjuk! Ha csak ez aggasztja, kitalálunk valamit, nem lesz gond!

– Nem ez aggaszt.

– Én meg kurvára remélem, hogy de. Nagyon. Mert ha nem, akkor mi a baja? Higgye el, nem keveredne gyanúba vagy…

– Nem erről van szó. Nem volt közöttük, aki telefonált. Abban sem vagyok biztos, egyáltalán külföldről hívtak-e. Úgy értem, innen. Semmiben sem vagyok biztos. Talán csak egy telefonbetyár volt.

– Jól van. – Megálltunk a szálloda előtt, de Dhatt nem szállt ki. – El kell intéznem a papírmunkát – mondta. – Gondolom, magának is. Váljunk szét pár órára. Aztán újra beszélünk Nancy professzorral, és újra ki akarom hallgatni Bowdent. Ehhez hajlandó a hozzájárulását adni? Nem ellenzi, felügyelő úr, ha felkeressük, és felteszünk neki pár kérdést?

A szállodából néhány sikertelen kísérlet után sikerült elérnem Corwit. Eleinte próbálkoztunk a bugyuta kódnyelvünkkel, de hamar feladtuk.

– Bocs, főnök, az ilyesmiben tényleg jó vagyok, az viszont esélytelen, hogy megszerezzem Dhatt személyes dossziéját a militsyától. Rohadt nagy nemzetközi balhét okozna vele. Egyébként mire kíváncsi?

– Csak szeretném tudni, hányadán állok vele.

– Megbízható?

– Ki tudja? Itt mindenki elég régimódi.

– Tényleg?

– Kihallgatás közben nem nagyon finomkodnak.

– Majd elmesélem Naustinnak, imádni fogja. Ő maga fog könyörögni egy tanulmányútért. Főnök, kicsit zaklatottnak tűnik a hangja.

– Segítsen nekem, és próbáljon kideríteni valamit, jó? – Miután elbúcsúztunk, elővettem A város és a város közöttet, de hamar le is tettem.

15

– Még mindig nincsen szerencsénk a furgonnal? – kérdeztem.

– Eddig egyetlen kamerafelvételen sem bukkant fel – mondta Dhatt. – Szemtanúk sincsenek. Miután átjött Besźelből a Kopulacsarnokon, köddé vált. – Mindketten tudtuk, hogy a gyártmánya és a besźeli rendszám miatt Ul Qomában mindenki azt hitte a járműről, hogy máshol van, és gyorsan láttalanította. Senki sem figyelte, merre ment.

Amikor Dhatt megmutatta a térképen, hol lakott Bowden, észrevettem a közeli metróállomást, és felvetettem, hogy menjünk tömegközlekedéssel. Eddigi életemben a párizsi, a moszkvai és a londoni metrón utaztam. Az Ul Qoma-i földalatti mindegyiknél brutálisabbnak készült – hatékony és bizonyos értelemben lenyűgöző, de az építői nem igazán spóroltak a betonnal. Nagyjából egy évtizeddel ezelőtt felújították, legalábbis a belső zónák állomásait. Minden állomást különböző művészre vagy belsőépítészre bízták, és némi túlzással kijelenthető – bár olyan nagyon nem kell túlozni sem –, hogy a pénz nem jelentett akadályt.

A végeredmény meglehetősen következetlen lett: helyenként lélegzetelállító, de többnyire elképesztően ingadozó minőségű. A szállodámhoz közeli állomásból például giccses szecessziós utánzatot építettek. A szerelvények tisztának, gyorsnak és zsúfoltnak tűntek, és néhány vonalon, köztük ezen is, önvezető kocsik jártak. Ul Yir megálló – alig pár sarokra attól a kellemes, jellegtelen környéktől, ahol Bowden élt – elsőre építészeti foltvarrásnak tűnt, ahol a konstruktivista vonalvezetés elegyedett a Kandinszkij-féle színpalettával. Az alkotója egyébként besźeli volt.

– Bowden tud róla, hogy jövünk?

Dhatt intett, hogy várjak. Éppen felértünk az utcára a lépcsőn, és most láttam csak, hogy a füléhez szorítja a telefonját.

– Aha – felelte végül, miután összecsattintotta a telefonját. – Vár minket.

David Bowden az elsőn lakott, de olyan keskeny épületben, hogy a lakás az egész szintet elfoglalta. Minden talpalatnyi felületet műtárgyak és régiségek borítottak, a két város – és amennyire laikusként ezt meg tudtam ítélni, az elődjük – régészeti emlékei. Bowdentől megtudtuk, hogy fölötte egy kórházi nővér lakik a fiával, a fölszinten pedig egy eredetileg bangladesi orvos, aki még nála is régebben élt Ul Qomában.

– Két kivándorló egy ilyen kis házban? – jegyeztem meg.

– Nem a véletlen műve – mondta Bowden. – A korábbi felső szomszédom… szegény hölgy már meghalt… valaha a Fekete Párducok közé tartozott. – Erre mindketten felkaptuk a fejünket. – Ő is elmenekült Fred Hampton meggyilkolása után. A három népszerű célország Kína, Kuba és Ul Qoma volt számukra. Akkoriban, amikor én ideköltöztem, a kormány kijelölt kapcsolattartó tisztje szólt, ha megüresedett egy lakás, az ember azonnal lecsapott rá, és mit tesz isten, valamiért minden ilyen épület rogyásig megtelt külföldiekkel. De legalább együtt nyavalyoghattunk azon, mi hiányzik otthonról. Tudják, mi az a Marmite? Nem? Akkor nyilván sohasem találkoztak brit kémmel. – Kérdés nélkül mindkettőnknek töltött egy-egy pohár vörösbort. A beszélgetés illitánul zajlott. – Azt azért tisztázzuk, hogy ez hosszú évekkel ezelőtt történt. Ul Qoma akkoriban szegény volt, mint a templom egere. Minden a költséghatékonyság elve szerint működött. Ezekben az épületekben mindig lakott egy Ul Qoma-i is. Egyetlen ember sokkal egyszerűbben szemmel tud tartani egy csomó külföldit, ha azok egy helyen élnek.

Dhattra néztem. Nem kapta el a tekintetét. Igen, így történt, de leszarom – sugallta az arckifejezése. Bowden bátortalanul mosolygott.

– Nem volt ez egy kicsit megalázó? – kérdeztem. – Nagyra becsült vendégekként, a rendszer lelkes támogatóiként érkeztek, mégis mindenkit megfigyeltek.

– Biztosan akadtak, akik így fogták fel – felelte Bowden. – Az Ul Qomába érkezett Kim Philbyket, az igazi szimpatizánsokat valószínűleg eléggé felháborította ez a bánásmód. Viszont ők aztán esélyesen bármit elviselnek. Engem sohasem zavart különösebben, ha megfigyeltek. Igazuk volt, én sem bíztam volna meg magamban – tette hozzá, és belekortyolt a borába. – Hogy áll a Várossal, felügyelő úr?

A lakás bézs és barna falaira ráfért volna egy tisztasági festés. Mindenhol könyvespolcok és könyvek álltak, Ul Qoma-i és besź népművészeti holmik zsúfolódtak össze, és a két várost ábrázoló antik térképek hevertek. Az összes sík felületet elborították a szobrocskák, a törött agyagedények és a parányi óraműszerkezetekre emlékeztető holmik. A sok apróság rendkívül zsúfolttá tette a nem különösebben tágas nappalit.

– Szóval itthon tartózkodott Mahalia halálának időpontjában? – érdeklődött Dhatt.

– Nincsen alibim, ha erre kíváncsi. A szomszéd talán hallotta, hogy itt teszek-veszek, de csak tippelek. Kérdezzék meg nyugodtan.

– Mióta lakik itt? – kérdeztem. Dhatt nem nézett rám, de láttam, hogy megfeszül az arca.

– Hű, te jó ég… évek óta.

– És miért itt?

– Ezt nem értem.

– Amennyire meg tudom ítélni, legalább annyi besź cucca van, mint helyi. – A polcokon sorakozó besź egyházi ikonok felé böktem, bár azt nem tudtam eldönteni, eredetiek-e, vagy csak másolatok. – Van valami oka, hogy ide jött, és nem Besźelbe? Vagy bárhova máshová?

Bowden széttárta a kezét.

– Régész vagyok. Nem tudom, mennyire járatosak a témában. A tudományos szempontból érdekes tárgyak többsége, köztük azok is, amelyeket ezeken a polcokon látnak, besź mesterek munkái és Ul Qoma alatt pihennek. Ez mindig is így volt. A helyzeten sohasem segített Besźel idiotizmussal határos mohósága, hiszen bárkinek eladtak bármit, ami csak kifordult a földből. Ul Qoma mindig sokkal okosabban állt ehhez a témához.

– Még Bol Ye’an meg a hasonló ásatások ügyében is?

– Arra gondol, hogy külföldiekre bízták a feltárásokat? Persze. A kanadaiaknak technikailag semmi nem jut a kezébe abból, ami előkerül, kizárólag a leletek kezelésének és katalogizálásának a jogait kapták meg, azt is részben. Ehhez jön még a baráti vállveregetés és a szívet melengető elégedettség érzete. Meg szervezhetnek tárlatvezetéseket. A kanadaiak persze állatira örülnek az amerikai bojkottnak, ezt elhihetik nekem. Ha valaha látni szeretnék, milyen az igazi sárga irigység, akkor említsék meg egy amerikai régésznek, hogy Ul Qomában dolgoznak. Tudják, milyen szabályok vonatkoznak Ul Qomában a műkincsexportra? – Jelentőségteljesen összefonta az ujjait, mintha egy összecsapódó csapdát imitálna. – Aki Ul Qomát vagy Besźelt választja témának, az Elődök korát nem is említve, mind itt köt ki, már ha beengedik.

– Mahalia pont amerikai régész volt… – jegyezte meg Dhatt.

– Régészhallgató – pontosította Bowden. – Doktorként máris sokkal nehezebben maradhatott volna.

Felálltam, és a dolgozószoba felé sandítottam.

– Szabad esetleg…? – kérdeztem, és az ajtó felé intettem.

– Ööö… persze. – Bowdent láthatóan feszélyezte, mennyire szűk egérlyukban él. A parányi helyiségben talán még több régiség zsúfolódott egymás hegyén-hátán, mint a nappaliban. Az íróasztalon külön régészeti feltárásba lehetett volna kezdeni a papírlapok, kábelkötegek és Ul Qoma évekkel korábbi, elrongyolódott térképe között. A rendetlenség közepén rendkívül réginek látszó, különös betűtípussal teleírt papírköteg hevert. Nem besź és nem illitán írás volt, tehát csak Hasadás előtti lehetett. Egy szót sem tudtam elolvasni belőle.

– Ez micsoda?

– Ó, igen. – Bowden a szemét forgatta. – Tegnap reggel érkezett. A mai napig rendszeresen kapok névtelen leveleket. A Város megjelenése óta. Vannak, akik mindenféle dokumentumokat gyártanak, és azt állítják, Orciny nyelvén íródtak. Azt hiszik, én majd dekódolom nekik ezeket. Szerencsétlenek talán tényleg azt hiszik, hogy ez mind valódi.

– És ezt itt meg tudja fejteni?

– Viccel? Nem. Értelmetlen zagyvaság. – Bowden becsukta előttem az ajtót. – Még mindig semmi hír Yolandáról? – kérdezte. – Egyre aggasztóbb a helyzet.

– Sajnos semmi – válaszolta Dhatt. – Az illetékes kollégák már foglalkoznak az üggyel. Kiváló szakemberek. Szorosan együttműködünk velük.

– Meg kell találnunk Yolandát. Én tényleg… Szóval létfontosságú a dolog.

– Van bármi elképzelése, kinek lehetett bármi baja Yolandával?

– Yolandával? Istenem, nincsen. Nagyon aranyos lány… nem tudok ilyen emberről. Mahalia kicsit más egyéniség. Mármint ami Mahaliával történt, rettenetes és elképesztő. Döbbenetes. Okos lány volt, kifejezetten okos és bátor, aki markáns nézeteket vallott, ezért nála… Valójában azt akarom mondani… Mahaliáról el tudom képzelni, hogy valakit alaposan feldühít. Akadt is rá példa. Ilyen volt a természete, és ezt őszinte dicséretnek szánom. De mindig tartottunk tőle, hogy egyszer rossz embert idegesít majd fel.

– És végül kit idegesíthetett fel?

– Nem konkrét esetről beszélek, főnyomozó úr. Fogalmam sincsen. Nem álltam túl szoros kapcsolatban Mahaliával. Alig ismertem.

– Ez egy kicsi egyetem – jegyeztem meg. – Nyilván mindenki ismert mindenkit.

– Ez igaz. De őszintén megvallva, kerültem Mahaliát. Elég régóta nem beszéltünk. Meglehetősen szerencsétlenül kezdődött az ismeretségünk. Yolandát viszont jól ismertem, és ő teljesen más. Lehet, hogy nem annyira okos, mint Mahalia, de senkiről sem tudok, akinek baja lett volna vele, és fogalmam sincsen, miért akarna bárki rosszat neki. Mindenkit szörnyen megdöbbentett az eset. Még a helyi munkatársainkat is.

– Őket vajon Mahalia halála is ennyire megrázta?

– Őszintén szólva, nem hiszem, hogy bármelyikük ismerte volna.

– Az egyik biztonsági őr talán igen. Legalábbis úgy tűnt. Még oda is jött hozzánk, hogy kérdezősködjön Mahaliáról. Azt hittem, esetleg együtt vannak, vagy ilyesmi.

– Az egyik őrrel? Teljesen kizárt. Elnézést, ez kissé durván hangzott. Úgy értem, meglepne a dolog. Az alapján legalábbis, amit Mahaliáról tudok.

– Ami saját bevallása szerint nem túl sok.

– Valóban. De nyilván az ember hall ezt-azt a diákokról, ki mit csinál. Néhányan… például Yolanda… sok időt töltenek az Ul Qoma-i munkatársakkal, de Mahalia nem tartozott közéjük. Szólnak, ha bármit megtudnak Yolandáról? Meg kell találniuk. Vagy ha bármilyen elképzelésük van arról, hol lehet, keressenek meg… ez rettenetes. Kérem.

– Ön Yolanda konzulense, igaz? – kérdeztem. – Miről írja a doktori dolgozatát?

– Ó… – legyintett Bowden. – „A gender és a másság reprezentációja az Elődök kora régészeti leleteiben.” A magam részéről jobban kedvelem a „Hasadás előtti” kifejezést, de valóban körülményesebb, ezért az utóbbi időben az Elődök kora lett a közhasználatú elnevezés.

– Nem azt mondta, hogy Yolanda nem okos?

– Nem állítottam ilyet. Yolanda teljesen intelligens hallgató. Semmi gond nincsen vele. Csak… szóval a posztgraduális programokban nem sok Mahaliához hasonló ember akad.

– Akkor miért nem Mahalia konzulense lett?

Bowden úgy meredt rám, mintha gúnyolódnék vele.

– Mahalia baromságai miatt, felügyelő úr – felelte végül. Felállt és hátat fordított nekünk, majd egy pillanatra úgy tűnt, mintha körbe akarna sétálni a szobában, de ahhoz túl kevés volt a hely. – És igen, az első találkozásunk sajátos körülményeire utalok ezzel. – Visszafordult és ránk nézett. – Főnyomozó… felügyelő úr… tudják maguk, hány PhD-hallgatóm van? Egy. Azért, mert senki más nem akart szegény konzulense lenni. Nincsen irodám Bol Yean’ban. Nem vagyok az egyetem alkalmazottja, és már soha nem is leszek az. Tudják, mi a hivatalos titulusom a Prince of Wales egyetemen? Levelező előadó. Ne kérdezzék, az micsoda. Habár el tudom magyarázni, mit jelent. Azt jelenti, hogy Mi vagyunk a világ egyik vezető oktatási intézménye Ul Qoma, Besźel és az Elődök kora témájában, és minden szakemberre szükségünk van, sőt talán néhány gazdag fantasztát még meg is nyerhetünk a maga nevével, de annyira ostobák azért nem vagyunk, hogy valódi állást kínáljunk.

– A könyv miatt?

– A város és a város között miatt. Mert fiatal koromban folyamatosan be voltam állva, vonzott a misztikum, és kaptam egy hanyag konzulenst. És nem számít, ha nem sokkal később az ember hátat fordít az egésznek, és közli, hogy „mea culpa, elszúrtam, nincsen Orciny, elnézést”. Az sem számít, hogy a könyv szakmai részének nyolcvanöt százaléka a mai napig aktuális, és használják. Értik? Mindegy, mihez kezd az ember ezek után. Bármilyen keményen is próbálkozik egész életében, ettől nem lehet megszabadulni.

– Ezért aztán abban a viszonylag gyakori esetben, amikor valaki odajön hozzám, és közli, hogy a művem, amivel sikerült mindent elkúrnom, egyszerűen remek, és nincs más vágya, mint velem dolgozni… mert Mahalia pontosan ezt tette azon a besźeli konferencián, ahol először találkoztunk… azt mondta, egyszerűen felháborító, hogy az igazság a mai napig tiltott mindkét városban, de ő hisz bennem. Azt egyébként tudták, hogy nemcsak becsempészte Besźelbe a Város egyik példányát, hanem saját bevallása szerint szándékában állt kitenni a polcra az egyetemi könyvtár történelmi szekciójában? Az ég szerelmére… Hogy mások is elolvashassák! És ezt büszkén előadta nekem. Közöltem vele, hogy azonnal szabaduljon meg a könyvtől, különben a nyakára küldöm a policzait. Na mindegy, szóval amikor valaki ilyeneket mond nekem, akkor igen, kissé morcos leszek.

– Majdnem minden konferencián találkozom ilyen emberekkel – folytatta Bowden. – Mindig elmondom nekik, hogy tévedtem, mire azt hiszik, vagy jó pénzért eladtam magamat, vagy féltem az életemet. Esetleg kicseréltek egy robotra, tudom is én.

– Yolanda beszélt valaha Mahaliáról? Nem okozott problémát, hogy maga így érzett a legjobb barátnőjével kapcsolatban?

– Miért, hogyan éreztem? Nem történt az égvilágon semmi, felügyelő úr. Közöltem Mahaliával, hogy nem leszek a konzulense, mire ő gyávasággal vagy megalkuvással vádolt, már nem is emlékszem. Ezzel le is zártuk a témát. Mahalia jó pár éve bekerült a programba, és ha jól tudom, azóta többé-kevésbé abbahagyta Orciny emlegetését. Remek, végre kinőtt belőle, gondoltam. Ennyi. És többször hallottam, mennyire okos lány.

– Az a benyomásom, hogy Nancy professzor kissé csalódott Mahaliában.

– Elképzelhető. Erről nem tudok. Nem Mahalia lenne az első, aki írásban sokkal kevésbé remekel, mint élőben, de a hírnevén ez nem változtatott.

– Yolandát nem érdekelte Orciny? Nem ezért választotta magát?

Bowden nagyot sóhajtott, és ismét leült. Ez a határozatlan ténfergés nem tett rám jó benyomást.

– Eszembe sem jutott. És nem is vállaltam volna. Nem érdekelte, legalábbis eleinte biztosan nem… de nemrégiben megemlítette. Szóba hozta a dissensusokat, meg hogy mi élhet ott, és így tovább. Tisztában volt vele, mit érzek a témával kapcsolatban, ezért próbált úgy tenni, mintha csak elméleti síkon érdekelné a dolog. Biztosan nevetségesen hangzik, de akkor és ott tényleg eszembe sem jutott Mahalia hatása. Ő beszélte tele a fejét? Mit hallottak erről?

– Meséljen nekünk a dissensusokról – mondta Dhatt. – Tudja, hol vannak?

Bowden vállat vont.

– Maguk is ismernek néhányat, főnyomozó. Egy csomó egyáltalán nem titkos. Egy zsebkendőnyi hátsó udvar, egy elhagyatott épület… Vagy a Nuistu-park közepén az ötméteres sáv? Az egy dissensus. Ul Qooma szerint az övék, Besźel ugyanezt állítja. Ezek a helyek gyakorlatilag vagy teljesen átfedett zónák, vagy mindkét városban le vannak zárva, amíg tart a civakodás. Egyik sem különösebben izgalmas.

– Szeretnék kérni egy listát ezekről.

– Ha nagyon akarja, megírhatom, de a saját kollégáitól hamarabb megkaphatja, ráadásul az én listám esélyesen húsz éve elavult. Egy csomó dissensus helyzete időről időre azért tisztázódik, és mindig jelennek meg újak. És akkor a titkos dissensusokról még nem is beszéltünk.

– Kérném azt a listát! Hogy mondta? Milyen titkos dissensus? Ha senki sem tudja, hogy vitatott egy terület, hogyan lehet mégis vitatott?

– Hát ez az. Titokban vitatott területekről van szó, Dhatt főnyomozó. Aki effajta ostobaságban hisz, annak nem megszokott módon jár az agya.

– Dr. Bowden – szóltam közbe. – Elképzelhető, hogy valakinek esetleg éppen önnel van valami problémája?

– Miért? – Bowden hirtelen roppant ijedtnek tűnt. – Hallott valamit?

– Semmit, csak… – kezdtem, majd némi tétovázás után folytattam. – Felmerült bennem a gondolat, hogy valaki azokra vadászik, akik Orcinyvel foglalkoztak. – Dhatt rám nézett, de nem szólt semmit. – Legyen óvatos.

– Miért? Én nem foglalkozom Orcinyvel, évek óta semmi közöm hozzá!

– Mint azt az előbb éppen ön említette, ha egyszer valaki elhajítja a követ… attól tartok, ennek a témának ön a legismertebb képviselője, akár tetszik, akár nem. Tapasztalt mostanában bármi olyasmit, amit esetleg fenyegetésnek lehet venni?

– Nem!

– Betörtek a lakásába – szólalt meg Dhatt. – Néhány héttel ezelőtt. – Mindketten a nyomozóra néztünk. Láthatóan nem zavarta az arcomra kiülő meglepetés. Bowden próbált kibökni valamit, de nem jött ki hang a torkán.

– Hiszen az csak egy betörés volt – nyögte ki végül. – Még csak el sem vittek semmit…

– Igen, mert valaki biztosan megriasztotta őket, legalábbis akkoriban ezt gondoltuk – válaszolta Dhatt. – De talán nem is akartak elvinni semmit.

Bowden azonnal körülnézett – kevésbé látványosan magam is követtem a példáját –, mintha vudubabát, elektronikus lehallgatókészüléket vagy falra mázolt, fenyegető feliratot keresne.

– Uraim, ez az egész teljesen nevetséges. Orciny nem létezik…

– Elmebetegek viszont nagyon is léteznek – szakította félbe Dhatt.

– Akik közül néhányat – tettem hozzá – egyelőre ismeretlen okból határozottan érdekel pár olyan elmélet, amit ön, Miss Rodriguez vagy Miss Geary tanulmányozott…

– Nem állíthatnám, hogy bármelyikünk bármit is tanulmányozott volna…

– Teljesen mindegy – vágott közbe Dhatt. – A lényeg, hogy valakinek felkeltették a figyelmét. Nem, fogalmunk sincsen, miért, vagy van-e egyáltalán miértje a dolognak.

Bowden elszörnyedve meredt ránk.

16

Miután Dhatt megkapta Bowdentől a kért listát, rögtön elszalajtotta egy beosztottját, hogy egészítse is ki, majd rendőröket küldött a felsorolt telkekre, elhagyatott épületekbe, az érintett tenyérnyi járdaszegélyekhez és a folyóparti korzó bizonyos szakaszaira, hogy kicsit körülnézzenek, és megpiszkálják a vitatott, de funkcionálisan átfedettnek számító zónák szegélyét. Aznap éjjel ismét beszéltem Corwival – még viccelt is azzal, hogy remélhetőleg biztonságos a vonal –, de semmi hasznos információval nem tudtunk szolgálni egymásnak.

Nancy professzor asszony elküldte a szállodába Mahalia dolgozatának leadott fejezeteit kinyomtatva. Kettő többé-kevésbé elkészült, a másik kettő eléggé vázlatos formában maradt. Viszonylag hamar félre is tettem, és inkább a lány telejegyzetelt szakkönyveiről készült fénymásolatokkal kezdtem foglalkozni. Látványosan észrevehető volt a hangnembeli különbség a disszertáció nyugodt, kissé unalmas stílusa és a margókra firkált felkiáltójelek meg kusza kézírással odavetett megjegyzések között, mintha Mahalia korábbi énjeivel és magával a szöveggel vitatkozott volna. A jegyzetfirkák összehasonlíthatatlanul érdekesebbnek bizonyultak, már amikor sikerült értelmeznem a jelentésüket. Végül ezt is félretettem, és elővettem Bowden könyvét.

A város és a város között határozottan részrehajló alkotás lett. Ez rögtön feltűnt. Besźelben és Ul Qoomában bőven akadnak titkok, de azokról úgyis mindenki tud: teljesen felesleges valóban titkos titkok létezését feltételezni. Ennek ellenére a könyvben említett régi legendák, mozaikok, kőfaragványok és műkincsek története valóban döbbenetes volt – gyönyörűek és lélegzetelállítóak. Az ifjú Bowden egyszerre adott zseniális és meggyőző olvasatot a Hasadás előtti kor (vagy az Elődök kora) néhány mai napig megoldatlan rejtélyéhez. Elegánsan érvelt amellett, hogy az eufemisztikusan csak „órákként” emlegetett, értelmezhetetlen működésű szerkezetek egyáltalán nem is szerkezetek, hanem bonyolult kamrarendszerrel ellátott dobozok, amelyek egyedül a fogaskerekek tárolására szolgáltak. Azok a gondolatmeneti ugrások viszont, amelyek innen a következtetésekig vezettek, már őrültségnek tűntek, amit maga Bowden is elismert.

Ettől függetlenül nem meglepő, hogy paranoiás lesz az, aki idegenként látogat ebbe a városba, ahol a helyiek nyíltan és titokban megbámulják, ahol még engem is folyamatosan megfigyelt a Kontroll – nem mintha a Kontroll lopott pillantásai bármihez is hasonlítanának.

Jóval később, amikor már elnyomott az álom, megcsörrent a mobiltelefonom. A besźeli készülékem volt, és nemzetközi hívást jelzett. Iszonyatos percdíjakat kell fizetnem, ha felveszem, de nem én kaptam a számlát, hanem Besźel.

– Borlú – mondtam.

– Felügyelő úr… – Illitán akcentust hallottam.

– Ki az?

– Borlú, nem tudom, miért tette, de… Nincs sok időm. Szóval… köszönöm.

– Jaris. – Felültem az ágyban. Az ifjú uni. – Ez…

– Azt ugye tudja, hogy kurvára nem egy oldalon állunk. – Ezúttal nem a régi illitánt beszélte, hanem saját anyanyelvén hadart.

– Miért állnánk egy oldalon?

– Jó. Mindjárt le kell tennem.

– Oké.

– Rájött, hogy én voltam, igaz? Én hívtam fel magát Besźelben.

– Nem voltam benne teljesen biztos.

– Értem. Ez a hívás pedig sohasem történt meg, érti? – Erre nem szóltam semmit. – Köszönöm, hogy nem buktatott le. Maryával akkor találkoztam, amikor átjött ide. – Amikor felkerestük őket, sokáig ki sem ejtettem a számon ezt a nevet, csak akkor említettem meg, amikor Dhatt sorban elkezdte kihallgatni az unikat. – Azt állította, ismeri a határon túli testvéreinket. Együtt dolgozott velük. De Marya nem tartozott közénk, ezt tudnia kell.

– Tudom. Maga indított el a helyes irányba még Besźelben…

– Hallgasson! Kérem. Először azt hittem, közénk tartozik, de olyasmiről kérdezősködött, ami… Olyasmivel foglalkozott, amiről mi semmit sem tudunk. – Nem akartam helyette kimondani. – Orciny. – Hallgatásomat nyilván megdöbbenésnek vette. – Le sem szarta az egyesítést. Mindenkit veszélybe sodort, hogy használhassa a könyvtárunkat és a kapcsolatainkat. Bírtam a lányt, de veszélyesnek számított. Csak Orciny érdekelte. – Elhallgatott.

– Borlú… – folytatta pillanatnyi szünet után. – Megtalálta, Borlú. A kurva életbe. Ott van még? Érti? Megtalálta…

– Honnan tudja?

– Ő maga említette. A többiek erről semmit sem tudtak. Amikor rájöttünk, mennyire veszélyes, kitiltották a találkozókról. Azt hitték, hogy kém, vagy hasonló. De nem az volt.

– Maga pedig tartotta vele a kapcsolatot. – Erre nem felelt semmit. – Miért tette, ha ennyire veszélyesnek találta?

– Mert én… ő…

– Miért hívott fel Besźelben?

– Marya nem érdemelte meg, hogy csak úgy kidobják a fazekasnak a mezején.

Ezzel a bibliai utalással kicsit meglepett.

– Viszonyuk volt? – kérdeztem.

– Alig ismertem. Sohasem kérdezősködtem. Nem találkoztam a barátaival. Óvatosak vagyunk. De mesélt Orcinyről. Az összes jegyzetét megmutatta. Marya… Nézze, Borlú, nem fogja elhinni, de Marya kapcsolatba lépett velük. Vannak bizonyos helyek…

– A dissensusok?

– Nem. Hallgasson már végig! Nem vitatott helyekről beszélek, hanem azokról, amik a besźeliek szerint Ul Qomában vannak, és fordítva. Pedig egyikben sincsenek. Azok a helyek igazából Orciny. Marya megtalálta őket. Állítólag segített nekik.

– Miben? – Csak azért kérdeztem, mert túlságosan hosszúra nyúlt a csend.

– Erről nem sokat tudok. Meg akarta menteni őket. Akartak tőle valamit. Ezt ő mesélte. Valahogy így. De amikor egyszer megkérdeztem tőle, hogy „Orciny biztosan a mi oldalunkon áll?”, akkor nevetve csak azt felelte, „biztosan nem”. Nem árult el túl sokat. Én meg nem akartam tudni. Igazából alig beszélt róla. Azt hittem, esetleg át akar szökni valamelyik ilyen helyen, de…

– Mikor látta utoljára?

– Nem tudom. Pár nappal azelőtt, hogy… szóval azelőtt. Hallgasson ide, Borlú, mert ez fontos. Marya tudta, hogy bajban van. Nagyon felhúzta magát, és megharagudott, amikor megjegyzést tettem Orcinyre. Az utolsó találkozásunkkor. A fejemhez vágta, hogy semmit sem értek. Azt mondta, nem is tudja eldönteni, hogy amit tesz, az a javak jogos visszaszolgáltatása-e, vagy bűncselekmény.

– Ez meg mit akar jelenteni?

– Fogalmam sincsen. Szerinte a Kontroll az egy nagy semmi. Teljesen kiakadtam, gondolhatja. Marya arról magyarázott, hogy aki tud Orcinyről, hatalmas veszélyben van. Hogy nincsenek sokan, de azok, akik tudnak róla, nem is sejtik, mekkora szarban vannak, el sem hinném. „Még én is?” Ezt kérdeztem tőle, mire azt felelte: „Talán. Talán túl sokat árultam el.”

– Mit gondol, mire akart ezzel célozni?

– Mit tud maga Orcinyről, Borlú? Ki a faszom hinné ép ésszel, hogy ezekkel bárki baszakodhat? Mit gondol, hogyan maradhattak rejtve évszázadokon át? Békés módszerekkel? A Fényre! Ha tudni akarja, szerintem Marya valahogy belekeveredett Orciny ügyeibe, dolgozni kezdett nekik, de ezek paraziták, ezért elhitették vele, hogy valójában segít nekik, csak Marya rájött valamire, ezért megölték! – Ismét elhallgatott és kicsit összeszedte magát. – A végén már kést hordott magánál. Önvédelemből. Orciny ellen. – Keserűen felnevetett. – Ők ölték meg, Borlú. És mindenki mással is végeznek, aki veszélyt jelenthet rájuk. Mindenkivel, aki felhívhatja rájuk a figyelmet.

– És magával mi lesz?

– Nekem annyi. Kész. Marya meghalt, és én is meg fogok halni. Baszódjon meg Ul Qoma meg Besźel és a tetves Orciny. Ez a búcsúüzenetem. Hallja a kerékcsikorgást? Másodpercek múlva kihajítom ezt a telefont a szaros ablakon és szajonára! Ez volt a búcsúajándékom, Mahalia kedvéért.

Az utolsó szavakat már suttogva ejtette ki. Eltartott egy ideig, mire rájöttem, hogy letette, és gyorsan megpróbáltam visszahívni, de a számot már nem lehetett elérni.

Hosszú másodpercekig – túl sokáig – dörzsölgettem a szemhéjamat. Jegyzeteket firkáltam a szállodai levélpapírra, amiket soha többé nem fogok elolvasni, de így próbáltam összeszedni a gondolataimat. Listát írtam nevekből. Aztán az órára néztem, és fejben gyorsan kiszámoltam, mennyi idő lehet pár időzónával távolabb. Felemeltem a szállodai telefont és egy távolsági számot tárcsáztam.

– Mrs. Geary?

– Kivel beszélek?

– Mrs. Geary, Tyador Borlú vagyok. A besźeli rendőrségtől. – A vonal túlsó végén csend támadt. – Azért… megkérdezhetem, hogy van Mr. Geary? – Mezítláb az ablakhoz sétáltam.

– Megvan – felelte nagy sokára Mrs. Geary. – Dühös. – Éreztem az óvatosságát. Nem tudta, hányadán áll velem. Résnyire elhúztam a súlyos függönyt, és kinéztem az ablakon. Mint mindig, a késői óra ellenére most is jártak az utcán. Néha elhúzott egy autó. Ennyire késő éjjel nehéz volt eldönteni, ki a helybéli és a ki az idegen, tehát kit kellene láttalaníttani nappali fényben: az utcalámpák derengése kiszívta a színeket a ruhákból, a járókelők olyan görnyedten siettek a dolgukra az éjszakában, hogy nem látszott a testbeszédük.

– Még egyszer szerettem volna elnézést kérni a történtek miatt, és tudni akartam, minden rendben van-e.

– Van valami híre számomra?

– Úgy érti, elfogtuk-e, aki ezt tette a lányával? Sajnálom, Mrs. Geary, nem. De valamit meg akartam kérdezni… – Kicsit vártam, de nem tette le, bár meg sem szólalt. – Tud arról, hogy Mahaliának volt-e itt valakije?

Mrs. Geary halk hangot hallatott, de nem válaszolt. Pár másodpercet vártam azért, aztán folytattam.

– Ismeri Yolanda Rodriguezt? És Mr. Geary miért a besźeli nacionalistákat akarta megtalálni? Amikor elkövette az áthágást. Mahalia Ul Qomában élt.

Megint hallottam azt a halk kis neszezést, és csak most jöttem rá, hogy sír. Szóra nyitottam a számat, de nem tudtam mit mondani. Most, hogy lassan kezdtem teljesen felébredni, alaposan megkésve eszembe jutott, hogy talán nem ezt a telefont kellett volna használni, már ha a Corwival közös gyanúnk igaz. Mrs. Geary nem tette le a kagylót, ezért vártam egy kicsit, és a nevén szólítottam.

– Miért érdekli Yolanda? – kérdezte végül. A hangja sokkal összeszedettebben szólt. – Természetesen találkoztam vele. Mahalia barátnője. Mi a…

– Pillanatnyilag nem tudjuk elérni, de…

– Istenem, Yolanda eltűnt? Mahalia megbízott benne. Ezért…? Lehet, hogy…?

– Ne szaladjunk előre, Mrs. Geary. Megnyugtathatom, semmi sem utal arra, hogy bármi történt volna vele. Talán csak pár nap magányra volt szüksége. Kérem. – Mrs. Geary ismét elpityeredett, de hamar erőt vett magán.

– A hazaúton alig álltak szóba velünk – szólalt meg végül. – A férjem csak a legvégén ébredt fel, és akkor tudta meg, mi történt.

Erre nem szóltam semmit.

– Mrs. Geary – kérdeztem –, volt Mahaliának kapcsolata? Tudott ilyesmiről? Úgy értem, itt Ul Qomában.

– Nem – sóhajtotta a nő. – Most nyilván arra gondol, hogy „majd pont az édesanyja tudna róla”, de tudnék róla. A részletekbe nem avatott be, de… – Kicsit hallgatott, majd összeszedte magát. – Akadt valaki, akivel sok időt töltöttek együtt, bár Mahalia nem akart tőle semmit, mert túl bonyolult.

– Hogy hívták?

– Higgye el, ha tudnám, már megmondtam volna. Fogalmam sincsen. Ha jól emlékszem, a politikán keresztül ismerték meg egymást.

– Említette Örök Qomát is.

– Ó, a kislányomnak sikerült mindenkit felbőszítenie. – Halkan felnevetett. – Mindegyik oldalon kiakasztotta őket. Még az egységesítőket is… így hívják őket? Michael mindegyik csoportot meg akarta nézni magának. Besźeli neveket és címeket könnyebben lehetett találni. Ezért ott keresgéltünk. Michael mindenkit elő akart keríteni, mert… valaki közülük tette.

Búcsúzóul minden olyasmit megígértem Mrs. Gearynek, amit tudtam, hogy hallani szeretne. Aztán a homlokomat masszíroztam, és Ul Qoma épületeinek körvonalait bámultam.

Nem telhetett el túl sok idő, mire ismét felébredtem. Ezúttal Dhatt hívott.

– Bassza meg, még mindig ágyban van? Ébresztő!

– Mennyi idő, amíg… – Reggel volt már, és nem is túl korán.

– Lent vagyok a hallban. Kapkodja magát! Valaki küldött egy bombát.

17

Bol Ye’anban az Ul Qoma-i tűzszerészek vártak minket az ideiglenes postahivatal apró bódéja előtt, ahol a megilletődötten bámészkodó biztonsági őrökkel beszélgettek, rágóztak, vagy teljes védőfelszerelésben gubbasztottak a földön. Mindegyikük felcsapta a védőplexit, és a sisakrostély éles szögben meredt a homlokukról az égnek.

– Maga Dhatt? Minden oké, főnyomozó – válaszolta az egyik, miután futó pillantást vetett Dhatt jelvényére. – Bemehetnek. – Alaposan végigmért, majd kinyitotta a szekrény méretű szoba ajtaját.

– Ki csípte el? – kérdezte Dhatt.

– Az egyik biztonsági őr. Okos srác. Aikam Tsueh. Miért? Mi van? – Amikor erre nem szóltunk semmit, folytatta. – Állítólag nem tetszett neki a csomag fogása, ezért inkább kiment, és szólt a posztoló militsyának, hogy nézzék meg ők is.

A falat eltakarta a rekeszekre osztott szekrény, a sarkokban, az asztalokon és műanyag ládákban felbontott és bontatlan csomagok álltak. A helyiség közepén, egy zsámolyra kitéve, széttépett borítékcafatok és bakancsnyomokkal összekoszolt levelek között hevert a csomag. A kitüremkedő elektronikus belsőségek egy fémvirág porzóira emlékeztettek.

– Ez maga a robbanószerkezet – magyarázta a férfi. Kisilabizáltam a kevlármellényre írt illitán nevet: Tairónak hívták. Végig Dhatthoz beszélt, és közben egy lézeres mutatópálcával magyarázott, amelyet mindig bekapcsolt, ha az említett részletekhez ért. – Két réteg boríték. – Kusza fénykacskaringókkal rajzolta tele a papírcafatokat. – Ha valaki felbontja a külső réteget, semmi sem történik. A csomagban van a második boríték. Ha azt kinyitják, akkor viszont… – Csettintett az ujjával. A drótokra mutatott a lézerrel. – Szép munka. Klasszikus.

– Régimódi?

– Nem, csak kifejezetten egyszerű. De ügyes. És nem csak nagyot pukkant volna. Ezt nem ijesztgetésnek szánták, hanem azért, hogy valakivel kicsesszenek. És van itt még valami. Látja? Elég direkt. Még használati utasítás is van hozzá. – A cafatok között piros papírszalag hevert, amely valaha a belső borítékhoz tartozott, rajta nyomtatott, besź nyelvű felirattal: A szalag meghúzásával nyitható! – Aki követi az instrukciót, az arcába kapja a löketet, és azonnal el is dobja magát. Viszont aki mellette áll, legfeljebb a frizurájának mondhat búcsút, már ha nem borzasztóan peches. Ezt a bombát célzatosan valakinek szánták.

– Hatástalanították már? – kérdeztem. – Megérinthetem? – Tairo egy pillantást sem vetett rám, csak Dhattra nézett, aki egy biccentéssel jelezte, hogy válaszoljon.

– Ujjlenyomatok… – szólt végül Tairo, de aztán vállat vont. Az egyik polcról levettem egy golyóstollat, és kiszedtem a betétet, nehogy véletlenül megjelöljek valamit. Gyengéden megpiszkáltam a papírmaradékot, és kisimítottam a belső borítékot. Habár a bomba hatástalanítása közben megpörkölődött a papír, a címzett nevét még mindig el lehetett olvasni: David Bowden.

– És itt van még valami – tette hozzá Tairo, és óvatosan a maradványok közé túrt. A csomag alá, a külső boríték belsejére valaki illitán nyelven a következőket írta: A farkas szíve. Azt rögtön felismertem, hogy idézet, de nem tudtam, honnan. Tairo vigyorogva elénekelte.

– Régi hazafias dal – magyarázta Dhatt.

– Ezt nem ijesztgetésnek szánták, és nem is általános pánikkeltés volt a cél – súgta kicsit később halkan. Akkor már a számunkra lefoglalt irodában ültünk. Velünk szemben Aikam Tsueh ült, és udvariasan próbált nem hallgatózni. – Ezzel gyilkolni akartak. Mi a szarnak?

– Illitán szöveggel, besźeli feladóval – jegyeztem meg.

A szakértők nem találtak ujjlenyomatokat. Mindkét borítékot macskakaparással címezték meg, teljesen kusza betűkkel került a cím a külsőre és Bowden neve a belsőre. A csomagot egy besźeli postán adták fel, valótávban nem is túl messze az ásatástól, bár természetesen a hosszú úton, a Kopulacsarnokon keresztül kellett kézbesíteni.

– Ráállítjuk a technikusokat az ügyre – mondta Dhatt. – Hátha sikerül visszakövetni a küldemény útját, de egyelőre egyetlen gyanúsítottunk sincs. Talán maguk találnak valamit. – Annak az esélye, hogy sikerüljön rekonstruálni a csomag útját visszafelé mind az Ul Qoma-i, mind a besźeli postahálózaton át, az elenyésző és az abszolút nulla között mozgott.

– Van egy ötletem. – Ezt úgy jegyeztem meg, hogy Aikam véletlenül se hallja. – Mahaliának sikerült magára haragítania pár keményvonalas nacionalistát nálunk, ezt tudjuk. És tisztában vagyok vele, hogy ilyen szervezetek nem létezhetnek Ul Qomában, tudom jól, de ha valamilyen furcsa véletlen folytán mégis akadnak itt páran, akkor elég nagy az esélye annak, hogy Mahalia őket is felbőszítette, nem? Ez a lány olyasmivel foglalkozott, amit akár szándékosan is kitalálhattak arra, hogy éppen az ilyen embereket hergeljék, Ul Qoma hatalmának meggyengítése, titkos csoportosulások, porózus határok, ilyesmik. Érti?

Dhatt kifejezéstelen arccal végighallgatott, majd ennyit válaszolt csak:

– Értem.

– Van két egyetemi hallgatónk, akiket különös vonzalom fűz Orciny témájához, és mostanra mindketten kikerültek a képből. Ma pedig a Város szerzője kap egy bombát.

Összenéztünk.

Amikor kisvártatva megszólaltam, már hangosabban beszéltem.

– Szép munka, Aikam! Nem semmi, amit ma véghezvitt.

– Fogott már valaha bombát a kezében, Aikam? – kérdezte Dhatt.

– Hogyan, uram? Nem.

– A seregben sem?

– Még nem voltam katona, uram.

– Akkor honnan tudja, milyen tapintásra egy bomba?

Aikam vállat vont.

– Nem tudtam, egyszerűen… valami nem stimmelt a csomaggal. Túl nehéznek tűnt.

– Gondolom, az egyetem rengeteg könyvet kap postán – jegyeztem meg. – Talán elektronikai eszközöket is. Azok is elég nehezek. Honnan tudta, hogy ez más?

– Másképpen éreztem nehéznek. Keményebbnek tűnt. A borítékok alatt. Éreztem, hogy nem papír van benne, hanem valami fémszerű dolog.

– Tényleg, egyáltalán munkaköri kötelessége a levelek ellenőrzése? – kérdeztem.

– Nem, de pont itt jártam, csak úgy. Gondoltam, akár ki is vihetem a csomagot. Aztán megfogtam, és… valami nem stimmelt vele.

– Jók a megérzései.

– Köszönöm.

– Nem jutott eszébe kinyitni?

– Dehogyis! Nem nekem jött.

– Hanem kinek?

– Nem egy konkrét személynek. – A külső borítékon címzettként csak az ásatás neve szerepelt. – Ez volt a másik ok, amiért jobban megnéztem, mert furának találtam.

Váltottunk pár szót magunk között.

– Oké, Aikam – mondta végül Dhatt. – Megadta az elérhetőségét a kollégámnak arra az esetre, ha ismét beszélnünk kellene magával? Jó. Beküldené majd a főnökét és Nancy professzort? Köszönöm.

Aikam az ajtóban még megtorpant, és visszanézett.

– Tudnak bármi újat Gearyről? Tudják, mi történt vele? Ki ölte meg? – Azt feleltük neki, hogy nem.

A biztonsági őrök főnöke, Kai Buidze, egy izmos, ötvenéves férfi – tippre egykori katona – Isabelle Nancyvel érkezett. A professzor asszony Rochambeaux-val ellentétben valóban minden lehetséges módon segíteni akart. Fáradtan masszírozta a szemhéját.

– Hol van Bowden? – kérdeztem Dhatt-tól. – Tudja már?

– Amikor a tűzszerészek felnyitották a külső borítékot, és meglátták rajta a nevét, a nő felhívta. – Fejével Nancy felé bökött. – Meghallotta, hogy valaki felolvassa Bowden nevét. Valaki elment érte. Nancy professzor?

A nő felkapta a fejét.

– Bowdennek sok levele érkezik ide?

– Nem igazán. Még irodája sincsen. De azért előfordul. Ebből viszonylag sok külföldiektől jön, pár olyan diáktól, akik szeretnének nála tanulni. Akik nem tudják a lakcímét, vagy feltételezik, hogy itt dolgozik.

– Ezeket továbbítják neki?

– Nem, néhány naponta személyesen bejön. De a levelek többségét kihajítja a szemétbe.

Dhatthoz fordultam.

– Valaki nagyon… – kezdtem halkan. – Valaki tudja, mit csinálunk, és próbál elénk kerülni. – Az aktuális események tükrében nem lenne meglepő, ha Bowden sokkal elővigyázatosabb lenne az otthoni címére küldött csomagokkal. Viszont abban az esetben, ha az itteni postán már leszedték a külső borítékot és a külföldi bélyegzőt, és csak egy egyszerű borítékot kap a saját nevére, könnyedén hihette volna, hogy valamelyik kollégája küldött neki valamit, és teljes nyugalommal megrántotta volna a piros szalagot.

– Mintha valaki tisztában lenne azzal, hogy óvatosságra intettük – folytattam. – Idehozzák? – Dhatt biccentett.

– Mr. Buidze – mondta. – Volt már dolga ilyesfajta problémával?

– Ilyennel nem. Természetesen kapunk leveleket mindenféle faszkalapoktól. Már elnézést. – Gyors pillantást vetett Nancyre, akit egyáltalán nem zavart az elszólás. – Tudja, hogy van ez, mindenféle figyelmeztetések jönnek azoktól, akik szerint békén kellene hagynunk a múltat, eláruljuk Ul Qomát és hasonló baromságok, és akkor az ufóhívőket meg a drogosokat még nem is említettem. De ez…? Egy valódi bomba? Nem.

És a fejét ingatta.

– Ez nem igaz – szólalt meg Nancy. Minden tekintet rá szegeződött. – Történt már ilyesmi. Nem itt. De Bowdennel. Valaki egyszer már kiszemelte magának.

– Kicsoda?

– Senkire sem tudtak rábizonyítani semmit, de sokan roppant dühösek lettek, amikor megjelent a könyve. A jobbosok. Akik szerint tiszteletlenséget követett el.

– Nacionalisták – pontosított Dhatt.

– Már arra sem emlékszem, melyik városból jött a küldemény. Mindkét helyen sokan gyűlölték. Valószínűleg ez volt az egyetlen dolog, amiben egyetértettek. De ez évekkel ezelőtt történt.

– Valaki nem felejtette el – jegyeztem meg. Dhatt szótlanul végigmért, majd félrevont a többiektől.

– A bomba Besźelből érkezett – mondta. – Egy kurta, illitán nyelvű baszdmeggel kísérőnek. – Az égnek emelte a karját: Na kik azok?

– Mi is a nevük…? – feleltem némi hallgatás után. – Mindörökké Qoma.

Dhatt csak nézett.

– Micsoda? Mindörökké Qoma? – kérdezte. – De a csomagot Besźelben adták fel.

– Talán van ott egy emberük.

– Egy kém? Egy Ul Qoma-i nacionalista Besźelben?

– Persze. Miért olyan meglepő ez? Lehet jobb figyelemelterelés annál, hogy Besźelből küldik a bombát?

Dhatt bólintott, de láthatóan nem győztem meg.

– Oké… – kezdte óvatosan. – De ezt megszervezni pokolian nehéz, és maga nem…

– Mindig is utálták Bowdent. Talán úgy gondolták, ha megneszeli, hogy valamit terveznek, akkor sokkal óvatosabb lesz, de egy besźeli csomag miatt még nem fog gyanút.

– Azt hiszem, értem – bólintott Dhatt.

– Hol szoktak összeverődni a Mindörökké Qoma tagjai? – kérdeztem. – Ez a nevük, igaz? Esetleg meglátogathatnánk…

– Éppen ezt próbálom elmagyarázni – felelte Dhatt. – Nincs ilyen hely. Nincsen „Mindörökké Qoma”, legalábbis úgy, ahogyan maga gondolja. Nem tudom, Besźelben mi a helyzet, de itt…

– Besźelben pontosan tudjuk, hol találkoznak ezeknek a helyi megfelelői. Nem is olyan rég az egyik kollégámmal meg is látogattuk őket.

– Gratulálok, de ez itt nem így megy. Ez nem egy kibaszott galeri, akik klubtagságit osztogatnak és mindannyian egy házban laknak. Ezek nem unik és nem is egy ifjúsági regényből szalajtották őket.

– Ugye nem azt akarja mondani, hogy maguknál nincsenek ultranacionalisták?

– Dehogy. Nem ezt akarom mondani, akad belőlük bőven, hanem azt, hogy nem tudom, kik azok és hol élnek, mert gondosan ügyelnek rá, hogy ez így is maradjon. A Mindörökké Qoma nevet is csak valami újságíró találta ki.

– Hogyhogy az unionisták csoportba verődnek, ezek meg nem?

– Mert az unik bohócok. Elismerem, néha veszélyes bohócok, de attól még azok. Akikről most beszélünk, azok komoly figurák. Veterán katonák meg hasonlók. Ez azért… tiszteletre méltó…

Nem csoda, hogy ezek az emberek nem gyülekezhettek nyilvánosan. Kőkemény nacionalizmusuk pont hazai pályán szorongatta volna meg a Nemzeti Néppártot, amit az aktuális kormány nem engedhetett meg magának. Az unik ezzel ellentétben szabadon vagy majdnem egészen szabadon egyesíthették a besźelieket az ellenük irányuló gyűlölködésben.

– Mit tudnak róla? – kérdezte Dhatt emelt hangon a többiektől, akik eddig némán figyeltek minket.

– Aikamról? – kérdezte Buidze. – Semmit. Jó munkaerő. Annyi esze van, mint egy darab kőnek. Oké, pontosítok… egészen mostanáig biztosan ezt mondtam volna, de mostantól át kell értékelnem a véleményemet. Közel sem olyan kemény, mint amilyennek mutatja magát. Inkább csak megjátssza magát. Bírja a diákokat, és szívesen bratyizik okos külföldiekkel. Miért kérdezi? Ugye nem őt gyanúsítják valamivel? A csomag Besźelből jött. Honnan a fenéből tudta volna…

– Nyilvánvalóan Besźelből jött – felelte Dhatt. – Senki nem vádol senkit, legkevésbé a nap hősét. Ezek a szokásos kérdések.

– Szóval maga szerint Tsueh jól kijött a hallgatókkal? – Tairóval ellentétben Buidze nem kért engedélyt arra, hogy válaszoljon nekem. A szemembe nézett, és bólintott. – Akadt valaki, akivel kifejezetten jóban volt? Nem barátkozott Mahalia Gearyvel?

– Gearyvel? Jesszusom, dehogy. Geary valószínűleg a nevét sem tudta. Nyugodjon békében. – A kezével a Hosszú Álom jelét rajzolta a levegőbe. – Aikam többekkel jó viszonyt ápol, de Gearyvel pont nem. Jacobs, Smith, Rodriguez, Browning… velük barátkozik.

– Mert minket arról kérdezett…

– Nagyon érdekelte, jutottunk-e bármire a Geary-ügyben – jegyezte meg Dhatt.

– Tényleg? – Buidze vállat vont. – Ez az eset mindenkit alaposan felzaklatott. Természetes, hogy kíváncsi a részletekre.

– Valami nem hagy nyugodni… – mondtam. – Az ásatás problémás helyen van, és feltűnt, hogy a nagy része ugyan totál, de pár helyen akadnak átfedések. Amit nyilván rémálom lehet felügyelni. Buidze úr, amikor kihallgattuk a diákokat, egyikük sem hozta szóba a Kontrollt. Egyetlen diák sem. Egy szóval sem említették. Egy csapat külföldi kölyök? Maga is jól tudja, mennyire lenyűgözi ez a külföldieket. Eltűnt az egyik barátjuk, és még csak szóba sem hozzák Ul Qoma meg Besźel leghírhedtebb mumusát, ami ráadásul valóban létezik, de nem, ők meg sem említik? Óhatatlanul felmerül bennem a kérdés: vajon mitől félnek ennyire?

Buidze szótlanul meredt rám, aztán Nancyre pillantott, végül körülnézett a szobában. Hosszú másodpercekig hallgatott, majd váratlanul felnevetett.

– Maga viccel velem. Hát jó. Rendben van, uraim. Hallgassanak ide. Igen, rettenetesen be vannak tojva, de nem azért, mert valaki a tököm tudja honnan áthágást követ el, hogy kiszúrjon velük. Erre gondolt, igaz? – Buidze lemondóan csóválta a fejét.

– Nyilván félnek, mert nem szeretnék, ha elkapnák őket – folytatta, és megadóan az ég felé emelte a karját. – Lebuktam, uraim. Valóban folyamatosak az áthágások, és semmit sem tudunk tenni ellene. Ezek a fiatal csirkefogók állandóan áthágást követnek el.

Teljesen nyugodtan nézett ránk. Egyáltalán nem tűnt bűntudatosnak. Mindezt teljesen tárgyilagosan közölte velünk. Vajon én is olyan megrökönyödött arcot vágtam, mint Dhatt? Nancy professzor kínosan feszengett.

– Teljesen jól mondta az előbb – magyarázta Buidze. – Egy ilyen helyen, ilyen fiatalokkal képtelenség elkerülni az áthágásokat. Nem itt születtek, és teljesen mindegy, milyen felkészítést kapnak, ha életükben nem láttak még hasonlót sem. Ne akarja beadni nekem, Borlú, hogy maguknál odaát más a helyzet. Azt hiszik, betartják a szabályokat? Komolyan úgy gondolják, hogy miközben a városban csavarognak, tényleg láttalanítják Besźelt? Ugyan már! A legtöbb, amiben reménykedhetünk, hogy nem verik nagy dobra, de nyilván átnéznek a határon. Persze bizonyítani nem tudjuk, és pontosan ezért nem jön el értük a Kontroll, hacsak nagyon el nem basznak valamit. Ó, történt ilyen is. De sokkal ritkábban, mint gondolnák. És már az is régen volt.

Nancy professzor továbbra is makacsul bámult maga elé.

– Tényleg azt hiszik, hogy van olyan külföldi, aki nem követ el áthágást? – kérdezte Buidze, és ránehezedett az asztalra. – A legtöbb, amit elvárhatunk tőlük, az némi udvariasság, nem? És ha egy csapat fiatalról van szó, ők bizony feszegetni fogják a határokat. Talán a kelleténél jobban is. Maguk mindig engedelmeskedtek annak, amit mások elvártak? De ezek okos gyerekek.

Buidze az ujjával gyors térképet rajzolt az asztallapra.

– Ez meg ez Bol Ye’an átfedett része, itt meg itt pedig a park van. És igen, ezen a felén, a szélén átszivárog egy besźeli totál területbe. Szóval azt hiszik, hogy amikor ez a társaság úgy igazából berúg, akkor nem nyaggatják egymást addig, amíg sorban ki nem állnak a park átfedett szegletébe? És ha már ott vannak… persze ezt nem tudhatjuk… talán csak ácsorognak még egy kicsit ott, egyetlen szót sem szólnak, el sem mozdulnak onnan, és mégis áthatolnak Besźelbe, majd vissza? Ehhez egyetlen lépést sem kell tenniük, ha átfedett területen tartózkodnak. Az egész itt történik – mondta, és megkocogtatta a homlokát. – Szart sem lehet rájuk bizonyítani. Szóval, legközelebb talán le is hajolnak, felkapnak valami emléket, és amikor felegyenesednek Ul Qomában, egy besźeli kődarab van a kezükben. Ha odaát voltak, amikor megfogták azt a követ, akkor az bizony odaátról származik, igaz? De ki tudja? Ki bizonyítaná be? Amíg nem kérkednek vele, addig mit lehet tenni? Még a Kontroll sem láthat minden áthágást. Ne vicceljünk már. Ha ez így lenne, akkor ezekből a külföldiekből már egy sem lenne itt. Nem igaz, professzor? – A pillantás, amit Buidze a professzorra vetett, egyáltalán nem tűnt barátságtalannak. Nancy nem szólt semmit, de amikor rám nézett, láttam, hogy kínosan érzi magát.

– Dhatt főnyomozó, ezek a diákok azért nem említették egy szóval sem a Kontrollt, mert mindannyian bűnösek. – Buidze ránk mosolygott. – De félre ne értsenek. Ők is csak emberek, és nagyon kedvelem őket. Ne csináljanak a kelleténél nagyobb ügyet ebből.

Éppen kikísértük őket a szobából, amikor Dhattot felhívták telefonon. Motyogva lefirkantott valamit egy papírlapra. Becsuktam a vendégek mögött az ajtót.

– Az egyik rendőr volt, akit Bowdenhez küldtünk. Bowden eltűnt. A lakásánál vannak, de senki sem nyit ajtót. Nincs otthon.

– Szóltak neki, hogy jönnek?

– Igen, és a bombáról is tudott. De nyoma veszett.

18

– Még egyszer beszélni akarok azzal a kölyökkel – mondta Dhatt.

– Az unionistával?

– Igen, azzal a Jaris nevűvel. Tudom, tudom, nem ő telefonált. Többször is bizonygatta, értettem. Ettől függetlenül a fickó tud valamit, és beszélni akarok vele.

– Nem fogja megtalálni.

– Mi?

– Sok szerencsét. Jaris lelépett.

Dhatt elővette a telefonját, és pár lépéssel lemaradt mögöttem.

– Igaza volt. Jaris eltűnt. Honnan tudta? Mi a tököm folyik itt?

– Menjünk inkább az irodájába.

– Hagyjuk a picsába az irodát! Az várhat. Újra megkérdezem… Honnan a tökömből tudott Jarisról?

– Hallgasson végig…

– Kezdek megijedni a természetfeletti képességeitől, Borlú. Én sem ültem tétlenül a seggemen, amikor meghallottam, hogy a gardedámja leszek… Kicsit utánanéztem, mit kell tudni, és képben vagyok, magával nem érdemes baszakodni. Nyilván maga is ugyanezt tette, és tudja, hogy mindez rám is igaz. – Nem tettem ilyet, de valóban nem ártott volna. – Szóval rákészültem, hogy egy nyomozóval fogok együtt dolgozni. Ráadásul egy menő arccal. Nem ilyen gyászos képű, sopánkodó szerencsétlenre számítottam. Honnan a pöcsből tudott Jarisról, és miért védi azt a kis szarcsimbókot?

– Jól van. Tegnap felhívott. Vagy autóból, vagy talán egy vonatról, és közölte velem, hogy lelép.

Dhatt hitetlenkedve bámult rám.

– És mi a tökömnek éppen magát hívta? És mi a faszért nem szólt nekem erről? Most együtt dolgozunk, vagy nem, Borlú?

– Miért engem hívott? Talán nem sikerült lenyűgöznie a kihallgatási stílusával, Dhatt. És tényleg együtt dolgozunk? Azt hittem, csak azért vagyok itt, hogy engedelmesen megosszak minden információt, aztán tévét nézzek a hotelszobámban, amíg maga megtalálja a rosszfiút. Mikor törtek be Bowdenhez? Ezt mikor akarta megemlíteni? Nem úgy tűnt, mintha lóhalálában meg akarta volna osztani velem, amit UlHuantól megtudott az ásatáson, pedig tőle aztán biztos szaftos pletykákat lehet hallani… Ő a kormány helyi spiclije, nem? Ugyan már, nem olyan nagy titok ez, minden közhivatalnál ott vannak. Nekem csak azzal van bajom, amikor kihagy a fontos dolgokból, majd jön a szemrehányás, hogyan tehettem ugyanezt.

Hosszú ideig szótlanul meredtünk egymásra. Dhatt végül sarkon fordult, és elindult az utcán.

– Adjon ki körözést Jaris ellen – szóltam utána. – Tiltsák le az útlevelét, értesítsék a repülőtereket és a vasútállomásokat. De csak azért hívott fel, mert már úton volt. Mindenképpen el akarta mondani, szerinte mi történt, viszont a telefonja valószínűleg azóta ezer darabban hever a Cucinis-hágó sínjei mellett, a Balkán felé félúton.

– Na és szerinte mi történt?

– Orciny.

Dhatt undorodva elfordult, és a szót is elhessentette.

– Egyébként mikor akart erről szólni, a kurva életbe? – kérdezte.

– Most szóltam, nem?

– A fickó megszökött. Ebből vajon mire következtet? Mert szerintem csak a rohadék bűnösök menekülnek.

– Micsoda, maga most Mahalia haláláról beszél? Ugyan már! Mi lenne az indítéka? – kérdeztem, de ebben a pillanatban eszembe jutott valami, amit Jaris mondott. Mahalia nem tartozott közéjük, mert elüldözték. Egy kicsit elbizonytalanodtam. – Vagy Bowdenre gondol? Mi a fenének, és egyáltalán hogyan szervezhetett volna meg Jaris ilyesmit?

– Nem tudom. Lehet, hogy mindkét ügyben sáros. Ki tudhatja, ezek a seggfejek mit miért csinálnak egyáltalán? – kérdezett vissza Dhatt. – Valami baromsággal, például egy jó összeesküvés-elmélettel úgyis megindokolják.

– Ennek semmi értelme – jelentettem ki némi gondolkodás után. – De… Oké, ő az, aki még az elején felhívott Ul Qomából.

– Tudtam! Maga meg falazott neki, a szentségit!

– Nem tudtam! Nem voltam benne biztos. Akkor árulta el, amikor tegnap éjjel felhívott. Várjon, Dhatt, figyeljen ide… Miért hívott volna fel egyáltalán, ha ő ölte meg a lányt?

Dhatt farkasszemet nézett velem, majd sarkon fordult, és leintett egy taxit. Kinyitotta a kocsi ajtaját. Szótlanul figyeltem. A taxi rézsút állt meg a járda mellett, az Ul Qoma-i autók bőszen rá is dudáltak, amikor elhajtottak mellette, míg a besźeli sofőrök csendben kerülgették a türemlést, az igazán törvénytisztelők még csak a bajszuk alatt sem mormoltak átkokat. Dhatt egy lábbal az utcán, egy lábbal a taxiban állt, amire a sofőr tett valami megjegyzést. Dhatt válaszul csak rámordult, és felmutatta az igazolványát.

– Nem tudom, miért! – fordult vissza felém. – Ezt ki kell deríteni. De nem kurvára gyanús, hogy most lépett meg?

– Ha bűnös, akkor a legnagyobb butaság egyáltalán felhívnia a figyelmemet az egészre. És hogyan vitte volna át a holttestet Besźelbe?

– Kapcsolatba lépett az ottani barátaival, akik megtették helyette.

Nem túl lelkesen vállat vontam – talán.

– Az első komoly tippet pont a besźeli uniktól kaptuk, egy Drodin nevű pasastól. Nem ez lenne az első eset, hogy valaki téves nyomokkal próbálja elterelni a nyomozást, de ebben az esetben mit tereltek volna el? A besźeli uniknak se eszük, se kapcsolataik nincsenek ahhoz, hogy kiderítsék, milyen furgont kell ellopni, legalábbis azoknak, akikkel találkoztam, biztosan nem. Meg amúgy is több köztük már a policzai embere, mint az igazi. Ha ezt az unik tették, akkor életükben először sikerült valamit tényleg titokban tartaniuk.

– Amikor Jaris felhívott – folytattam –, rémültnek tűnt. Nem bűnösnek, hanem ijedtnek és szomorúnak. Szerintem szerelmes lehetett a lányba.

– Hát jó – hagyta annyiban Dhatt végül. Intett, hogy szálljak be a taxiba. Ő pár másodpercig még maradt fél lábbal az utcán, és valakinek utasításokat osztogatott telefonon, de túl halkan és hadarva ahhoz, hogy megérthessem.

– Jól van – kezdte lassan, amikor már elindult velünk az autó. – Ki nem szarja le, milyen viszonyban van Besźel és Ul Qoma, nem igaz? Maga rendőr. Én is rendőr vagyok. Rendezzük a helyzetet. Szóval akkor együtt dolgozunk, Borlú? Részemről szívesen fogadnék némi segítséget egy olyan ügyben, ami percről percre egyre zavarosabb katyvasz. Maga mit gondol erről? Amúgy UlHuan lófaszt sem tud, csak megjegyezném.

A hely, ahova Dhatt vitt, a rendőrség szomszédságában állt, de közel sem volt olyan borongós és sötét, mint azok, ahol a besźeli zsaruk iszogattak otthon. Sokkal higiénikusabbnak tűnt, bár esküvői fogadást azért ide sem szerveztem volna. Még éppen munkaidőben érkeztünk, de a helyiség már így is félig megtelt. Nyilván nem kizárólag a militsya helyi embereivel, bár számtalan arcot felismertem Dhatték irodájából. Ők is megismertek. Sokan odaköszöntek Dhattnak, engem pedig elfojtott pusmogás és megnyerően őszinte Ul Qoma-i tekintetek követtek.

– Eddig van egy egyértelmű gyilkosságunk és két eltűnt személyünk – mondtam, miután leültünk. Gondosan figyeltem Dhatt arcának minden rezdülését. – Mindegyikről tudjuk, mivel foglalkoztak.

– Nem létezik az a kibaszott Orciny!

– Dhatt, én sem ezt állítom. De pont maga hozta szóba a szektákat és az elmebetegeket.

– Most aztán tényleg menjen a picsába! A legszektásabb elmebeteg éppen most menekült el a bűntett helyszínéről, és maga szabad utat adott neki.

– Reggel valóban ezzel kellett volna kezdenem. Elnézést kérek.

– Már éjjel fel kellett volna hívnia.

– Tegyük fel, hogy egyáltalán megtaláljuk… Akkor sem tarthattuk volna bent bizonyítékok híján. De attól még bocsánatot kérek. – Békítően széttártam a kezemet.

Egy ideig egyikünk sem szólt semmit. Dhatt láthatóan nagyon gondolkodott valamin.

– Meg akarom oldani ezt az ügyet – jelentette ki végül. Körülöttünk a vendégek kellemesen búgó illitánja zsongott. Néha egy-egy hümmentés jelezte, hogy valakinek feltűnt a látogatói státuszomat jelző kitűző. Dhatt az előbb hozott nekem sört. Egy Ul Qoma-i, mindenfélével ízesített italt. Még hetek választottak el a tél kezdetétől, és itt egyáltalán nem volt hidegebb, mint Besźelben, mégis sokkal hűvösebbnek tűnt az idő. – Mit szól hozzá? – folytatta. – De ha még megbízni sem hajlandó bennem…

– Dhatt, már így is olyan információkat osztottam meg magával… – Gyorsan lehalkítottam a hangomat. – Arról az első telefonhívásról senki sem tud. Tényleg fogalmam sincsen, mi folyik itt. Semmit sem értek az egészből. Nem nyomozgatok én semmit a háttérben. Valamilyen általam teljesen érthetetlen okból valakik kihasználnak. Valamiért olyan értesülések birtokába kerültem, amelyekkel nem tudok mit kezdeni. Remélhetőleg hozzátehetem, hogy még, de nem vagyok benne biztos, mint ahogyan most éppen semmiben sem.

– És Jaris szerint mi történt? El fogom kapni azt a faszfejet! – Tudtam, hogy ez nem fog megtörténni.

– Azonnal szólnom kellett volna róla, de… Nem ő a mi emberünk. Maga is tudja, Dhatt. Tudja jól. Mióta is csinálja ezt? Az ember néha egyszerűen tudja, nem igaz? – Meglapogattam a mellkasomat. Jól sejtettem, hogy ez a közelítés kedvére való lesz, és nem is tévedtem: Dhatt bólintott. Elmeséltem neki, mit hallottam Jaristól.

– Micsoda faszság – közölte, amikor befejeztem.

– Akár az is lehet.

– Mi a tököm ez az orcinys baromság? Ezért menekült el Jaris? Maga éppen azt a könyvet olvassa, nem? Bowden agyament irományát. Milyen?

– Sűrű. Sok minden áll benne. Nem tudom. Igen, elég nagy képtelenség. Titkos erők munkálkodnak a kulisszák mögött, akik még a Kontrollnál is hatalmasabbak, bábjátékosok ügyködnek a titkos városokban, ilyesmi.

– Baromság.

– Az, de a lényeg, hogy ezt a baromságot sokan elhiszik. Ráadásul – folytattam lendületes kézmozdulattal – valóban valami komoly dolog történik éppen, és fogalmunk sincsen, mi az.

– Ha elolvasta, lehet, hogy én is ránézek arra a könyvre – jegyezte meg Dhatt. – Tököm tudja, itt most már tényleg lehet bármi. – Az utolsó szót láthatóan gondosan megfontolta.

– Qussim! – Felbukkantak Dhatt kollégái, csupa velünk egyidős férfi, akik üdvözlésképpen italukat emelték Dhattra. Felém éppen csak odaböktek a poharakkal. Volt valami a tekintetükben, és úgy mozogtak, mint a kíváncsi ragadozók. – Qussim, még nem is találkoztunk a vendégünkkel. Miért rejtegeted előlünk?

– Yura! – kiáltotta Dhatt. – Kai! Hogy s mint? Borlú, ők itt a nyomozók és a többi, és a többi. – Lezser mozdulattal feléjük, majd felém intett. Az egyik férfinak felszaladt a szemöldöke.

– Csak érdekelt volna, Borlú felügyelő milyennek találja Ul Qomát – morogta a Kai nevű nyomozó. Dhatt válaszul horkantott egyet, és felhajtotta a söre maradékát.

– Lószart – mondta. A hangsúlya alapján egyformán szórakoztatta és bosszantotta a közjáték. – Yura, valójában be akarsz rúgni, és vitatkozni a felügyelővel, sőt, ha kellően részeg vagy, akár még verekedést is kezdeményezel majd vele. Felemlegetsz mindenféle balszerencsés nemzetközi összetűzést. Valószínűleg szóba kerül az a kurva háború is. Yura apja az Ul Qoma-i haditengerészetnél szolgált – fordult felém. – Folyamatos fülzúgást vagy mit kapott, amikor teljesen elcseszett, idióta módon összeugrottak egy besźeli vontatóhajóval egy vitatott stégen, vagy a tököm tudja, micsodán. – Önkéntelenül is az ismeretlenekre pillantottam, de egyikük sem tűnt különösebben idegesnek. Kai arcán mintha még a derű halovány árnyékát is felfedeztem volna. – Ne fáradjatok, segítek – folytatta Dhatt. – A felügyelő pontosan akkora besźeli pöcs, mint amilyennek előre elképzeltétek, és ezt nyugodtan terjeszthetitek az irodában. Induljunk, Borlú!

Dhatt rendőrkapitányságára mentünk, ahol a kocsiszínben felvette az autóját.

– Most jutott csak eszembe – villanyozódott fel, és a vezetőülésre bökött. – Nem akarja kipróbálni, milyen Ul Qomában vezetni?

– Köszönöm szépen, de nem. Szerintem eléggé zavaró lenne. – Besźelben vagy Ul Qomában még hazai terepen sem egyszerű az otthoni és a külföldi forgalomban navigálni. – Megérti, gondolom – mondtam. – Amikor elkezdtem vezetni… nyilván itt is ugyanaz a helyzet, meg kell tanulni, miként lehet egyszerre szemmel tartani a forgalmat, miközben az ember láttalanítja a többi autót, a külföldieket, de úgy, hogy azért legyen idő kikerülni őket. – Dhatt bólintott.

– Na mindegy, szóval kölyökkoromban, amikor vezetni kezdtem, még ahhoz is hozzá kellett szoknunk, hogy rendszeresen lehagytuk az Ul Qomában poroszkáló vén csotrogányokat. Itt még szamárfogatok is jártak akkoriban. Ezeket persze láttalanítottuk, de attól még… Most pedig, évekkel később a láttalanítottak azok, akik mellettem húznak el.

Dhatt – már-már feszengve – felnevetett.

– Egyszer fent, egyszer lent – jelentette ki végül. – Tíz év múlva megint maguk húznak el mellettünk.

– Kétlem.

– Ugyan már! – tiltakozott Dhatt. – Meg fog változni a helyzet. Soha, semmi nem állandó. Már el is kezdődött.

– Az expóinkra gondol? Néhány szánalomból összehozott befektetés. Szerintem egy ideig maguk maradnak a falkavezérek a környéken.

– Embargó alá vagyunk vonva!

– Attól még elég szépen elvannak. Minket imádnak Washingtonban, és mi jutott nekünk ebből? Coca-Cola.

– Maga csak ne fitymálja a Coca-Colát – felelte Dhatt. – Kóstolta már a kanadai kólát? Régi, hidegháborús szutyok. Egyébként meg ki a faszt érdekel, aktuálisan kit akarnak játszópajtásnak az amerikaiak? Sok szerencsét hozzájuk. Ó, Kanada… – énekelte.

– Milyen a kaja a szállodában? – kérdezte kisvártatva.

– Átlagos. Nem túl jó. De nem rosszabb, mint bármelyik hotelben.

Dhatt félrerántotta a kormányt, és letértünk a már ismerős útról.

– Édesem! – harsogta a telefonba. – Nem gond, ha eggyel többen leszünk a vacsoránál? Köszönöm, gyönyörűm. Szeretném bemutatni az új társamat.

Dhatt élettársát Yallyának hívták. Csinos nő volt, sokkal fiatalabb, mint Dhatt, de láthatóan nagy élvezettel megjátszott, matrónaszerű higgadtsággal fogadott. A lakásuk ajtajában várt minket, és Ul Qoma-i módon három cuppanós csókkal üdvözölt.

Még bőven az autóban ültünk, amikor Dhatt végigmért.

– Jól van? – kérdezte. Valótávban alig egy kilométernyire lakott tőlem, és erre nagyon hamar rájöttem. A nappalijukból kinézve azt is észrevettem, hogy Dhatték ablakai ugyanarra a füves területre nyílnak, mint az enyémek: Besźelben Majdlyna-rétnek, Ul Qomában Kwaidso-parknak nevezték, és finom precizitással átfedett területnek számított. Magam is gyakran sétáltam a Majdlynán. Egyes részein még a fák maguk is átfedettek, és az Ul Qoma-i meg a besźeli gyerekek szorosan egymás mellett hancúroznak, miközben szüleik suttogva nyomatékosított intelmeit betartva igyekeznek láttalanítani egymást. A gyerekek két lábon járó vírusgazdák, és az efféle helyzetek mindig hatékonyan elősegítették a járványok terjedését. A járványügy mindkét városban bonyolult szakmának számított.

– Hogy tetszik Ul Qoma, felügyelő?

– Hívjon Tyadornak. Nagyon tetszik.

– Francokat! Valójában idiótáknak és bárdolatlan bunkóknak tart minket, akiket rejtőzködő városokból küldött titkos seregek próbálnak meghódítani. – Dhatt nevetett, de éreztem némi élt a hangjában. – Egyébként még nem igazán jutott időnk várost nézni.

– Hogy áll az ügy?

– Nincsen semmilyen ügy – mondta Dhatt Yallyának. – Csak egy csomó véletlenszerű és hihetetlen krízishelyzet van. Az egésznek legfeljebb akkor lehet értelme, ha elhiszem a lehető legnagyobb képtelenségeket. És mindennek a közepén pedig ott egy halott lány.

– Ez tényleg igaz? – fordult hozzám Yallya. Házigazdáim kis adagokban, de folyamatosan hordták az asztalra az ennivalót. Nem házikosztot, mert többségében bolti vagy készétel volt, de minőségben messze felülmúlta azt, amit én szoktam enni, és sokkal inkább tükrözte a helyi ízvilágot, ami persze nem mindig egyértelműen pozitívum. Az átfedett park felett lassan sötétre váltott az ég, és az éjszaka csöpörgő felhőkkel érkezett.

– Hiányzik a krumpli, igaz? – kérdezte Yallya.

– Ennyire látszik rajtam?

– Nem, de Besźelben csak azt esznek, nem? – Yallya láthatóan úgy gondolta, nagyon vicces. – Nem túl fűszeres a vacsora?

– Valakik figyelnek minket a parkból.

– És ezt innen látja? – Yallya a vállam felett kinézett az ablakon. – A saját érdekükben remélem, hogy Ul Qomában vannak. – Mint megtudtam, egy üzleti magazinnál dolgozott szerkesztőként, és a polcokon sorakozó könyvek meg a fürdőben kitett poszterek alapján kedvelte a japán képregényeket.

– Házasember, Tyador? – Próbáltam Yallya minden kérdésére válaszolni, bár ahhoz kicsit túl gyorsan követték egymást. – Ez az első látogatása Ul Qomában?

– Nem, de elég régen nem jártam itt.

– Szóval nem ismeri túl jól a várost.

– Nem. Valaha talán Londonról állíthattam volna, hogy ismerem, de az is hosszú évekkel ezelőtt volt.

– Igazi világutazó! És most ennek ellenére beűzöttekkel meg áthágókkal elegyedik? – Ezt a megjegyzést egyáltalán nem találtam kedvesnek. – Qussimtól azt hallottam, sok időt töltenek a parkban, ahol azokat a régi varázstárgyakat ássák ki a földből.

– Teljesen átlagos hely, ráadásul sokkal bürokratikusabb, mint az ember gondolná. Főleg annak tükrében, milyen bizarr történetek keringenek róla.

– Szörnyen szánalmas lehetek – mondta Yallya bűnbánóan. – Nem szép tőlem, hogy viccet csinálok az ügyből. Csak azért van, mert szinte semmit sem tudok a halott lányról.

– Mert sohasem kérdezel – jegyezte meg Dhatt.

– Igen, mert… Van fényképük róla? – kérdezte a nő. Elég meglepett arccal nézhettem, mert Dhatt rám nézett és vállat vont. Már nyúltam a zakóm belső zsebébe, de amint megérintettem a tárcámba csúsztatott fényképet, eszembe jutott, hogy ami nálam van, az a besźeli fotó kicsinyített másolata, és már Mahalia holttestéről készült. Ezt nem akartam megmutatni.

– Sajnos nincsen nálam. – A beálló kurta csendben eszembe jutott, hogy Mahalia alig pár évvel lehetett fiatalabb Yallyánál.

Sokkal tovább maradtam Dhattnál, mint eredetileg terveztem. Yallya kiváló háziasszonynak bizonyult, különösen azután, hogy elkanyarodtunk a témáról – ebben egyébként ő is besegített. Néha gyengéden civódtak Dhatt-tal. A park közelsége és a házigazdáim bensőséges kapcsolata már-már zavaróan hatott rám. Yallya és Dhatt eszembe juttatta Sariskát meg Biszayát. Beugrott Aikam Tsueh furcsa buzgósága is. Amikor végül elbúcsúztam, Dhatt lekísért az utcára, és már indult volna a kocsija felé, de megállítottam.

– Egyedül is visszatalálok – mondtam. Dhatt szúrós pillantást vetett rám.

– Jól van? – kérdezte. – Egész este furcsának tűnt.

– Semmi bajom. Elnézést, nem akartam udvariatlan lenni. Nagyon kedvesek voltak hozzám. Tényleg pompásan éreztem magamat, és Yallya… maga igazán szerencsés ember, Dhatt. Csak folyamatosan az eseten jár az eszem. Nézze, nyugodtan elengedhet. Van pénzem. Ul Qoma-i pénzem. – Megmutattam a tárcámat. – Nálam vannak az irataim, az engedélyem. Nyilván zavarja, ha kíséret nélkül flangálok a városban, de tényleg szeretném kiszellőztetni a fejemet. Csoda szép éjszakánk van.

– Mi a nyavalyáról beszél? Esik az eső!

– Szeretem az esőt. Egyébként is, ez csak szemerkélés. Egy napot nem bírna ki Besźelben! Nálunk igazi esők vannak.

Szakállas viccnek számított, de Dhatt elmosolyodott, és végül beadta a derekát.

– Hát jó. De tudja, hogy a végére kell járnunk az ügynek, és eddig nem sokra jutottunk.

– Valóban.

– Pedig mi vagyunk a legélesebb elmék, akiket városaink megbízhattak a feladattal. Közben Yolanda Rodriguez továbbra sem került elő, és most Bowdennek is nyoma veszett. Ezért nem fognak kitüntetni minket – tette hozzá, és körülnézett. – Komolyan kérdezem. Mi folyik itt?

– Pontosan annyit tud, mint én – feleltem.

– Valójában egy dolog zavar igazán – mondta Dhatt. – Nem az, ha ennek a sok baromságnak semmi értelme. Hanem az, ha mégis van. És ezen az úton nem szívesen indulnék el. Nem hiszek… – Egy széles kézmozdulattal jelezte a rosszindulatú, rejtőzködő városokat. Végignézett az utcán, ami Ul Qomában totálnak számított, ezért egyetlen ablakban sem világított külföldi fény. Nem járt még későre, és nem voltunk egyedül. A Dhatt utcájára merőleges úton, ami túlnyomórészt Besźelben haladt, több embert is láttam az utcai lámpák fényében. Hirtelen úgy tűnt, mintha az egyik, innen még kivehetetlen alak már áthágásnak minősíthető hosszú másodpercekig bámult volna minket, de aztán mentek tovább. Amikor elindultam, csak az esőben kirajzolódó házak körvonalait figyeltem, nem volt konkrét úti célom. Délnek tartottam. Miután több pár vagy kisebb csoport mellett is elhaladtam magányosan, felmerült bennem a gondolat, hogy elsétálok odáig, ahol Sariska vagy Biszaya lakott, esetleg Corwi – valamiért feltámadt bennem a melankolikus kapcsolatteremtés vágya. Tudták, hogy Ul Qomában vagyok: ha megpillantanám őket, mellettük sétálhatnék az utcán, alig néhány centiméterre tőlük, mégsem vehetnénk észre egymást. Mint abban a régi történetben.

Nem mintha valaha is tennék ilyesmit. Az ismerősök vagy barátok láttalanítása ritka és hírhedten kényelmetlen szituáció. Inkább elsétáltam a saját házam előtt. Félig-meddig arra számítottam, hogy belebotlok valamelyik szomszédomba, akik nem tudtak a külföldi utamról, így valószínűleg még azelőtt rám köszönnének, hogy észrevennék az Ul Qoma-i látogatójelvényemet, és sietve megpróbálnák semmivé tenni az áthágásukat. Az ablakaikban fény derengett, de egyikük sem akart éppen most kimozdulni. Ul Qomában az Ioy utcán álltam, ami egészen egyenletesen átfedett a RosidStrásszal, ahol laktam. A lakásomtól két házra egy késő estig nyitva tartó Ul Qoma-i italbolt üzemelt, és a körülöttem nyüzsgő járókelők fele Ul Qoma-i volt, ezért valótávban egészen közel meg tudtam állni a házam bejárata előtt, amelyet természetesen láttalanítottam, miközben nyilván nem egészen. Furcsa érzés fogott el, még nevet sem tudtam volna neki adni. Lassan közelebb húzódtam, miközben végig az Ul Qoma-i bejáratokon tartottam a szememet.

Valaki figyelt. Első pillantásra idős nőnek tűnt. Nem láttam rendesen a sötétben, az arcát pedig egyáltalán nem tudtam kivenni az árnyékok között, de valami nem stimmelt a testtartásában. Alaposan szemügyre vettem az öltözékét, de még így sem tudtam eldönteni, melyik városban van. Ez a pillanatnyi bizonytalanság gyakran előfordul, de ezúttal sokkal tovább tartott, mint általában. És a riadalmam egyáltalán nem csitult, hanem nőtt, amikor nem vált egyértelművé, melyik városhoz tartozik. Ráadásul nem ő volt az egyetlen: másokat is láttam hasonló árnyékfoltokban ácsorogni, és ugyanúgy nem bírtam értelmezni a jelenlétüket. Nem közelítettek, még csak nem is mozogtak, csak úgy megjelentek, mintha erővel tartották volna vissza magukat, miközben egyre jobban fókuszba kerültek. Az idős nő továbbra sem vette le rólam a szemét, sőt kissé közelebb is mozdult felém, tehát vagy Ul Qomában állt, vagy áthágást követett el. Önkéntelenül is tettem néhány lépést hátrafelé. Nem is álltam meg, folyamatosan hátráltam. Pillanatnyi, kellemetlen szünet következett, majd egyszer csak, mintha tükörképeim megkésett reakcióját láttam volna, a nő meg a többiek pontosan ugyanígy tettek, és hirtelen ismét elnyelte őket a közös sötétségük. Nem futva távoztam ugyan, de azért szapora léptekkel. Jobban megvilágított sugárutakat kerestem.

Nem mentem vissza azonnal a szállodába. Miután csillapodott a szívverésem, és pár percet eltöltöttem egy népesebb utcán, visszasétáltam ugyanarra a Bol Ye’anra néző magaslati pontra, ahol korábban már jártam. Most azonban sokkal óvatosabban szemlélődtem, sőt próbáltam felvenni a tipikus Ul Qoma-i testtartást, és abban az egy órában, amíg a kivilágítatlan ásatást néztem, nem jelent meg a militsya. Eddigi tapasztalataim alapján ők vagy agresszíven intézkedtek, vagy nyomukat sem lehetett látni. Minden bizonnyal létezett olyan megoldás, amellyel rá lehetett venni az Ul Qoma-i rendőrséget a visszafogottabb fellépésre, csak én nem ismertem.

Amikor visszaértem a Hiltonba, telefonos ébresztést kértem hajnali ötre, és megkérdeztem a recepciós hölgyet, ki tudna-e nyomtatni nekem egy levelet, mert a „business centernek” nevezett parányi helyiség már bezárt. Először a szálloda levélpapírjára nyomtatta.

– Nagy kérés lenne, hogy jelöletlen papíron legyen? – kérdeztem, és kacsintottam. – Hátha elfogják a levelet. – A nő mosolygott, de látszott, hogy nem érti, milyen bizalmas ügylet részese lett éppen. – Vissza tudná olvasni nekem az üzenetet?

– Sürgős. Azonnal keressen meg. Ne telefonáljon.

– Tökéletes.

Másnap reggel visszatértem a feltárásra néző utcára, de ezúttal kifejezetten kacskaringós úton gyalogoltam el idáig. Ugyan törvény kötelezett a látogatójelvény viselésére, de gondosan a hajtókám legszélére tűztem ki, ahol ráncot vetett az anyag, így csak az láthatta, aki tudta, hol kell keresni. A zakóm eredeti Ul Qoma-i szabású ruhadarab volt, nem új, csak én nem viseltem még, akárcsak a kalapomat. Jóval a boltok nyitása előtt távoztam a szállodából, de hosszúra nyúlt sétám végén sikerült találkoznom egy meglepett Ul Qoma-i férfival, aki néhány dínárral gazdagabban és pár ruhadarabbal szegényebben folytatta útját.

Semmi sem szavatolta, hogy ezzel együtt sem tartottak szemmel, de ha igen, akkor valószínűleg nem a militsya. Éppen csak megvirradt, de már mindenhol nyüzsögtek a helyiek. Nem akartam kockáztatni, és inkább nem merészkedtem közelebb Bol Ye’anhoz. Ahogy a hajnalból lassan reggel lett, a várost százával kezdték elözönleni a komoly Ul Qoma-i iskolai egyenruhát viselő kamaszok és az utcagyerekek tucatjai. Próbáltam viszonylag feltűnésmentes maradni, és az Ul Qoma Nasyona terjengős szalagcímei takarásából nézelődtem, miközben az utcai kioszkban vett, olajban sült reggelimet majszoltam. Kezdtek szállingózni az ásatásra az emberek. Többnyire kis csoportokban érkeztek, de túlságosan messze ácsorogtam a kaputól ahhoz, hogy meg tudjam mondani, ki az, aki éppen bemutatja a belépőkártyáját. Vártam még egy kicsit.

A kislány, akihez végül odaléptem, túlméretezett edzőcipőt és levágott szárú farmert viselt. Gyanakodva méregetett. Felmutattam egy ötdínáros bankjegyet és egy leragasztott borítékot.

– Látod azt a kaput odalent? – Óvatosan bólintott. A helyi utcakölykök sok más mellett pénzért bármikor bevethető küldöncök is voltak.

– Honnan jöttél? – kérdezte.

– Párizsból – válaszoltam. – De ez titok. Senkinek sem árulhatod el. Lenne egy kis feladatom számodra. Vajon rá tudod venni az egyik biztonsági őrt, hogy odahívjanak neked valakit? – A lány biccentett. – Mindjárt mondok neked egy nevet, aztán menj oda, kerítsd elő az illetőt, de csak őt, és add át neki ezt az üzenetet.

A lány vagy amúgy is nagyon becsületes volt, vagy okos, és rájött, hogy onnan, ahol álltam, végig beláttam a Bol Ye’anig vezető utat, de átadta az üzenetemet. Az apró alak fürgén cikázott a járókelők között – minél előbb teljesíti ezt a jól fizető munkát, annál hamarabb szerezhet másikat. Így az is egyértelművé vált, honnan származik a helyi hajléktalan gyerekek beceneve, a „dolgos kisegér”.

Pár perccel azután, hogy a lány megérkezett a kapuhoz, lehajtott fejű, kabátjába burkolózó alak robogott ki az ásatásról, és gyorsan, merev léptekkel távozott. Habár messzire álltam onnan, és mint arra számítottam is, egyedül jött, még így is meg tudtam mondani, hogy Aikam Tsueh az.

Nem először csináltam ilyet. Nem veszítettem ugyan szem elől Aikamot, de egy számomra ismeretlen városban sokkal nehezebb volt úgy megtenni mindezt, hogy közben ne vegyen észre. Mindenesetre a kelleténél jóval könnyebb dolgom akadt, mivel egyszer sem pillantott hátra, és majdnem kizárólag a legszélesebb, legnépesebb és legjobban átfedett utcákon ment, feltételezhetően a legegyenesebb útvonalon.

A legnehezebb pillanat akkor következett el, amikor buszra szállt. Nem messze utaztam tőle, de sikerült elrejtőznöm az újságom mögött, és továbbra is szemmel tartottam. Egyszer csak megszólalt a telefonom, és összerezzentem, de nem én voltam az egyetlen a buszon, akinél csörgött, és Aikam felém se nézett. Dhatt hívott. Kinyomtam a telefont és lenémítottam a mobilt. Tsueh egy lehangoló, totál Ul Qoma-i lakótelepen szállt le, messze a belvárostól, jóval Bisham Ko után. Itt nem magasodtak csinos, dugóhúzószerűen csavarodó tornyok vagy ikonikus buborékkamrák. Az emeletes betontornyok egyáltalán nem voltak elhagyatottak: a szeméthalmok között emberek járkáltak, a falak között lármás zsibongás visszhangzott. A környék Besźel legszegényebb lakótelepeire emlékeztetett, csak még azoknál is szegényebbnek tűnt, és persze más nyelven harsogott az aláfestő zsivaj, és a gyerekek meg a különböző kétes figurák másfajta ruhákat viseltek. Egészen addig, amíg Tsueh el nem tűnt az egyik málladozó toronyházban, nem kellett különösebben óvatoskodnom, de amint elindult felfelé a telegraffitizett lépcsőházban, kénytelen voltam lábujjhegyen követni a betonlépcsőn heverő kutyaszarkupacok között. Tisztán hallottam, hogy csattogva robog felfelé, és azt is, amikor finoman bekopogtatott egy ajtón. Lelassítottam.

– Én vagyok az – hallottam Tsueh hangját. – Megjöttem.

A válasz riadtnak tűnt, de lehet, hogy csak azért, mert erre a reakcióra számítottam. Óvatosan és halkan folytattam az utat felfelé. Nagyon nem bántam volna, ha nálam van a fegyverem.

– De hiszen te kértél meg rá! – tiltakozott Tsueh. – Te írtál! Mi történt?

Az ajtó megnyikordult, és a másik hang suttogva mondott valamit, éppen csak hangosabban, mint előtte. Mostanra mindössze egy koszos oszlop választott el tőlük. Még a lélegzetemet is visszafojtottam.

– De hát azt írtad… – Az ajtó még szélesebbre nyílt, és hallottam, hogy Aikam megindul előre, mire villámgyorsan kirontottam az oszlop mögül, és pár lépéssel átszeltem a lépcsőfordulót. Aikamnak arra sem volt ideje, hogy észrevegyen, nemhogy reagáljon. Durván megtaszítottam, mire belecsapódott a már félig kinyitott ajtóba, amely nekivágódott a falnak, és félretaszította az előszobában álló alakot. A biztonsági őr végül egész testében végigvágódott a padlón. Valaki felsikoltott, de ezzel mit sem törődve benyomakodtam az ajtón, és becsaptam a hátam mögött, majd nekidőltem, és testemmel álltam el az útját bárkinek, aki menekülni próbált volna. Végignéztem a félhomályos, szűk előszobán, a zihálva feltápászkodni próbáló Aikamon és a továbbra is sikoltozó fiatal nőn, aki rettegve meredt rám, és fokozatosan hátrált az egyik szoba felé.

Egy kézmozdulattal csendre intettem, és valószínűleg teljesen véletlenül éppen addigra fogyhatott ki a levegőből, mert lassan, fokozatosan elhalt a hangja.

– Nem, Aikam – mondtam – nem üzent semmit. A levelet én írtam.

– Aikam… – nyögte ki a lány sírós hangon.

– Hallgasson – mondtam, és ismét csendre intettem. – Nem akarom bántani. Nem ezért jöttem, de mindketten jól tudjuk, hogy vannak, akiknek szándékában áll ártani magának. Segíteni akarok, Yolanda.

A lány ismét elsírta magát, és nem tudtam volna megmondani, félelmében-e, vagy megkönnyebbülésében.

19

Amikor Aikam feltápászkodott a padlóról, rögtön nekem ugrott. Izmos fickó volt, és úgy tartotta maga előtt az öklét, mint aki tanult bokszolni, csak sohasem vitte igazán sokra benne. Kirúgtam alóla a lábát, a koszos szőnyegbe nyomtam a fejét, és hátracsavartam a karját. Yolanda a férfi nevét kiabálta. Aikamnak úgy is sikerült félig felemelkednie a földről, hogy lefogtam, ezért nyomatékul még egyszer belecsaptam a fejét a padlóba. Eleredt az orrából a vér. Mindvégig elálltam az ajtóhoz vezető utat.

– Most már elég legyen! – förmedtem Aikamra. – Hajlandó végre megnyugodni? Nem akarom bántani Yolandát! – Tudtam, hogy puszta erővel ő jönne ki győztesen a dulakodásból, hacsak el nem töröm a karját. Egyik megoldást sem találtam vonzónak. – Yolanda, az isten szerelmére! – A lány a vergődő férfit nézte, de elcsíptem a pillantását. – Fegyver van nálam… ha bántani akarnám, már régen lelőhettem volna! – A hazugságot már angolul kiáltottam.

– Kam! – szólalt meg végre, és ettől a férfi szinte azonnal megnyugodott. Yolanda a folyosó végéhez hátrált, a falnak vetette a hátát és a tapétára tapasztotta a tenyerét.

– Fáj a karom! – sziszegte Aikam a padlóról.

– Sajnálattal hallom. Ha eleresztem, hajlandó lesz viselkedni? – Ezt már megint angolul kérdeztem a lánytól. – Segíteni akarok. Tudom, hogy fél. Figyel rám, Aikam? – Ekkora adrenalinlökettel nem is volt nehéz két nyelv között váltogatni. – Ha elengedem, segít Yolandának?

A férfi meg sem próbálta letörölgetni az orrából csöpögő vért. A karját dajkálva Yolandához lépett, de így nem tudta átölelni, ezért szerelmesen fölé tornyosult. Úgy helyezkedett, hogy kettőnk közé álljon. A lány óvatosan pislogott felém mögüle, de már nem rettegett.

– Mit akar? – kérdezte.

– Tudom, hogy nagyon fél. Nem az Ul Qoma-i militsyának dolgozom. Én sem bízom bennük, akárcsak maga. Hadd segítsek!

Yolanda Rodriguez a nappalinak nevezett szobában kucorgott egy ósdi széken, amelyet valószínűleg a lépcsőház valamelyik üresen álló lakásából szerezhetett. Nem ez volt itt az egyetlen hasonló – rozoga, de tiszta – bútordarab. Az ablakok a házak közötti térre néztek, ahol a zajok alapján a helyi fiúk a rögbi rögtönzött változatát játszották éppen. Látni nem lehetett őket, mert az ablaküveget fehér festékkel mázolták le. Könyvek és egyéb holmik álltak dobozokban, köztük olcsó laptop, olcsó tintasugaras nyomtató. Viszont gyanítottam, hogy a lakásban nincsen áram. A falak csupaszon festettek. A nyitott ajtónak támaszkodtam, és a padlón heverő két fényképet néztem: az egyik Aikamot ábrázolta, a másikon, a szebb keretbe foglalt fotón a koktélokat szorongató Yolanda és Mahalia mosolygott.

Yolanda felállt, visszaült. Kerülte a tekintetemet. Meg sem próbálta leplezni a félelmét, ami most sem csitult, pedig már nem én voltam a közvetlen kiváltó oka. Nem merte elhinni, sem kimutatni a reményt. Ismertem ezt az arckifejezést. Sokan vannak, akik megváltás után sóvárognak.

– Aikam jó munkát végzett – közöltem vele, továbbra is angolul. A férfi nem beszélte a nyelvet, de nem kérte, hogy tolmácsoljak neki. Yolanda széke mellől bámult felém. – Ha nem csalódom, arra kérte, hogy derítse ki, miként juthatna ki észrevétlenül Ul Qomából. Mire jutott?

– Honnan tudta, hogy itt vagyok?

– A fiúja pontosan azt tette, amire megkérte. Próbálta kideríteni, mi folyik itt. Mi másért érdekelte volna ennyire Mahalia Geary? Életükben nem beszéltek. Maga azonban fontos neki. Szóval kissé furán vette ki magát, amikor hirtelen nekiállt Mahaliáról kérdezősködni. Ez azért szöget üt az ember fejébe. Miért tenne ilyet? Mert magának viszont fontos volt Mahalia, akárcsak a saját biztonsága.

A lány ismét felállt, és arccal a fal felé fordult. Vártam egy kicsit, hátha megszólal, de amikor nem mondott semmit, folytattam.

– Hízelgő, hogy hozzám küldte a fiúját. Az egyetlen rendőrhöz, akiről el tudta képzelni, hogy esetleg nincsen benne az ügyben. A kívülállóhoz.

– Ezt nem tudhatja! – Yolanda végre felém fordult. – Nem bízom magában!

– Jól van, jól van, tényleg nem állított ilyesmit soha. – Furcsa megerősítésnek találtam ezt. Aikam szótlanul hallgatta a karattyolásunkat. – Mit eszik egyébként? Konzerveket? Gondolom, Aikam jön, amikor tud, de ritkán…

– Nem gyakran tud elszabadulni. De hogyan talált rám?

– A fiúja majd megmagyarázza. Kapott egy üzenetet magától, hogy azonnal jöjjön ide. Ha ez vigasztalja, csak segíteni akart.

– Igen, ő ilyen.

– Azt látom. – A zajok alapján odalent kutyák ugrottak egymásnak. Hamarosan a gazdáik is követték a példájukat. A zsebemben vibrálni kezdett a telefonom. Hiába némítottam el, így is hallani lehetett. Yolanda összerándult, és úgy hátrált el onnan, mintha fegyver lenne nálam. A kijelzőn Dhatt neve virított.

– Ne! – mondtam. – Látja? Kikapcsolom. Már kapcsolom is ki. – Ha Dhatt odafigyelt, akkor feltűnhetett neki, hogy a hívás már akkor hangpostára kapcsolt, mielőtt kellő ideig kicsengett volna. – Mi történt? Kitől ijedt meg ennyire? Miért menekült el?

– Esélyt sem akartam hagyni nekik. Látta, mi történt Mahaliával. A barátom volt! Próbáltam meggyőzni magamat, hogy nem ez lesz a vége, mégis meghalt. – A hangja majdhogynem ámultan csengett. Aztán elkomorult az arca, és lehajtotta a fejét. – Megölték!

– Még a szüleinek sem szólt…

– Mert nem lehet! Nem tehetem! Előbb… – A körmét rágcsálta, majd felnézett. – Majd ha kijutok.

– Rögtön a következő ország nagykövetségére akar menni? Át a hegyeken? Miért nem az ittenibe? Vagy Besźelbe?

– Tudja jól, miért.

– Mondjuk, hogy nem.

– Mert itt és ott is figyelnek. Ők irányítanak mindent. Most engem keresnek. Csak azért nem kaptak el, mert időben elmenekültem. Meg akarnak ölni, ugyanúgy, ahogyan a barátomat is megölték! Mert tudom, hogy itt vannak. Mert tudom, hogy léteznek. – Ezt olyan hangsúllyal jelentette ki, hogy Aikam azonnal átölelte, pedig nem is értette, miről beszél.

– Kik? – Halljuk hangosan.

– A harmadik város, a város és a város között. Orciny.

Nagyjából egy héttel ezelőtt még közöltem volna Yolandával, hogy őrült vagy üldözési mániája van. A tétovázásom – amikor a nagy konspirációról beszélt, volt az a pár másodperc, amikor hallgatólagosan arra biztatott, cáfoljam meg, én viszont hallgattam – megerősítette a lányt abban, hogy igaza van, és azt hihette, egyetértek vele.

Most úgy nézett rám, mintha társak lennék valamiféle összeesküvésben, és mivel nem tudtam, pontosan mi történik, úgy is viselkedtem. Nem mondhattam neki, hogy nincsen veszélyben. Sem magamról, sem Bowdenről nem állíthattam ezt – sőt Bowden talán már nem is élt –, és azt sem ígérhettem neki, hogy meg tudom védeni. Yolanda eddig sikeresen rejtőzött a búvóhelyén, amit hűséges Aikamja talált neki a városnak abban a részében, ahova magától az életben nem ment volna, sőt még a nevét sem ismerte, amíg kimerítő, tekervényes és titkos éjszakai menekülőútja végén meg nem érkezett ide. Mindent megtettek, hogy élhetővé tegyék a lakást, de Yolanda mégis csak egy nyomornegyed elhagyatott patkányfészkében húzta meg magát, ahonnan kilépni sem mert, nehogy észrevegyék a halálát kívánó, láthatatlan hatalmak. Feltételezhetném, hogy most először látott ilyen lakótelepet, de ez nem biztos, hogy igaz. Talán párszor végignézte valamelyik témába vágó dokumentumfilmet – Ul Qoma sötét oldala vagy A Tengerparti Farkas beteg! címekkel szokták leadni ezeket. A szomszédunkkal foglalkozó filmek Besźelben nem örvendtek nagy népszerűségnek, nem is igazán vetítettek nálunk ilyesmit, de nem lepett volna meg, ha készült volna nagyobb költségvetésű produkció az Ul Qoma-i nyomornegyedek bandáiról – mondjuk, egy még nem menthetetlen drogfutár megváltástörténete, ahol látványosan erőszakosan halnak meg a drogkereskedők. Talán Yolanda mégis látott felvételeket Ul Qoma jobb napokat látott lakótelepeiről, de az biztos, hogy személyesen egyiket sem akarta felkeresni.

– Ismeri a szomszédait?

– Csak hangról – mondta, de nem mosolygott.

– Yolanda, tudom, mennyire fél…

– Elintézték Mahaliát, elkapták dr. Bowdent, és én leszek a következő!

– Látom, hogy fél, de szükségem van a segítségére. Ki fogom juttatni innen, de ehhez tudnom kell, mi történt. Máskülönben nem segíthetek.

– Segíteni akar? – Yolanda körülnézett a szobában. – Meséljem el, mi folyik itt? Persze, persze. De hajlandó beköltözni mellém? Mert muszáj lesz. Ha megtudja az igazat, magára is vadászni fognak.

– Rendben.

Yolanda felsóhajtott és lehajtotta a fejét.

– Jól vagy? – kérdezte Aikam illitánul, mire a lány csak vállat vont: Talán.

– Hogyan találta meg Mahalia Orcinyt?

– Nem tudom.

– Hol van Orciny?

– Fogalmam sincs, és nem is akarom tudni. Mahalia azt állította, hogy vannak belépési pontok. Többet nem árult el, és ez nekem teljesen meg is felelt.

– Miért csak magának beszélt erről? – Yolanda láthatóan nem tudott Jarisról.

– Mahalia nem volt őrült. Tudja, mi történt dr. Bowdennel, nem? Senki sem vallaná be, hogy érdekli Orciny. Mahalia valójában ezért jött ide, de nem szólt róla senkinek. Ők is így akarják. Orciny lakói. Nekik az az ideális, ha mindenki azt hiszi, hogy a képzelet teremtményei. Csak ez érdekli őket. Így irányíthatnak mindent.

– A doktori disszertációja…

– Mahaliát egyáltalán nem érdekelte. Mindig csak annyi munkát ölt bele, hogy a prof ne nyaggassa. Mahalia Orciny miatt jött ide. Azt tudta, hogy felvették vele a kapcsolatot? – kérdezte, és áthatóan végigmért. – Komolyan. Mahalia kicsit… Amikor először járt Besźelben, egy konferencián, akkor sok mindent közreadott nyilvánosan. És volt ott egy halom politikus meg a sleppjük, tudósok is, és az egész eléggé…

– Mahalia sokakat magára haragított akkor. Hallottam róla.

– Ó, azt mindannyian tudtuk, hogy a nacionalisták kipécézték maguknak, ráadásul mindkét oldalon, de nem ez volt az igazi gond. Hanem az, hogy Orciny is felfigyelt rá. És ők mindenhol ott vannak.

Mahalia tagadhatatlanul felhívta magára a figyelmet azon a konferencián. Shura Katrinya biztosan tudta, ki ő – eszembe jutott, milyen arcot vágott a Felügyelőbizottság ülésén, amikor megemlítettem az incidenst. De most, hogy felidéztem az esetet, ugyanezt elmondhattam Mikhel Buricról és még néhány más résztvevőről is. Talán Syedr is látta Mahaliát. És ki tudja, még hány ismeretlen alak érdeklődését keltette fel?

– Amikor írt róluk… miután elolvasta A várost és rendszerezni, kutatni kezdte a témát, és mindent teleírt az őrült jegyzeteivel… – Yolanda kapkodó kézírást imitált. – Kapott egy levelet.

– Megmutatta?

Yolanda bólintott.

– Egy szót sem értettem belőle. Az ősi alapnyelven íródott. Elődök kora előtti, régi ábécével, még mielőtt kialakult volna a besź vagy az illitán.

– És mit írtak a levélben?

– Mahalia lefordította nekem. Olyasmi állt benne, hogy… Figyelünk. Te érted. Szeretnél többet tudni? És nem ez volt az egyetlen levél.

– Azokat is megmutatta?

– Nem azonnal.

– Mit akartak közölni vele? És miért?

– Mert Mahalia lassan megértette őket. Láthatták, hogy közéjük akar tartozni. Ezért bevették maguk közé. Az elején, próbaképpen, mindenféle kisebb feladatokat teljesített nekik. Információkat adott át, szállított ezt-azt. – Az egész teljes képtelenségnek hangzott. Yolanda kihívó pillantása szinte bátorított, hogy gúnyolódjak csak, és inkább nem szóltam semmit. – Címeket kapott tőlük, ahova leveleket meg apróságokat kellett elvinnie. A dissensusokba. Folyamatosan mentek az üzenetek oda meg vissza. Mahalia is írt nekik, ők meg sok mindenbe beavatták. Orcinyről. Nekem is elárult ezt-azt, a történelmükről meg ilyesmikről, és… Mesélt azokról a helyekről, amiket senki sem lát, mert azt hiszik, a másik városban vannak. A besźeliek nem látják, mert itt van, az Ul Qoma-iak szerint meg Besźelben. Orciny lakói nem olyanok, mint mi. Olyasmit is megtehetnek, ami…

– Mahalia találkozott is velük?

Yolanda az ablaknál állt, és olyan szögből nézett kifelé, hogy még a fehér festékrétegen beszűrődő fény is elkerülje. Végül megfordult, de nem válaszolt. Mire megnyugodott, teljes reménytelenség lett rajta úrrá. Aikam közelebb húzódott hozzá. A tekintete úgy cikázott kettőnk között, mintha egy teniszmérkőzést nézne. Yolanda végül vállat vont.

– Nem tudom.

– Bővebben?

– Találkozni akart velük. De csak ennyi. Először nemet mondtak neki. – Még nem, üzenték Mahaliának. – Csomó mindenről meséltek neki, a történelmükről, arról, mivel foglalkoznak. A leletek, a régiségek az Elődök korából… az mind az övék. Amikor Ul Qomában kiásnak egyet, de említhetném Besźelt is, mindig elkezdődik a vita, kit illet, hol találták, ugye? De ezek a tárgyak nem Ul Qoma és nem Besźel tulajdonai. Ezek mind Orcinyt illetik, és mindig is őket illették. Csupa olyan részletet árultak el a kiásott holmikról, amit csak azok tudhatnak, akik azokat a tárgyakat eltemették. Ezek az ő történelmi emlékeik. Ők már azelőtt itt éltek, hogy Ul Qoma és Besźel szétvált vagy összenőtt körülöttük. Sohasem mentek el.

– És a rengeteg műkincs csak hevert itt, amíg egy csapat kanadai régész…

– Ők tartották itt az emlékeiket! Nem vesztek azok el soha. A talaj Ul Qoma és Besźel alatt valójában Orciny raktára. Minden az övék. Mi csak… Szerintem Mahalia elmesélte nekik, hol ásunk és miket találunk.

– Szóval Mahalia Orcinynek lopott.

– Mi loptunk tőlük! Azt tudja, hogy Mahalia sohasem követett el áthágást?

– Hogyhogy? Azt hittem, maguk mind…

– A kis játékainkra gondol? Mahalia sosem vett részt ezekben. Nem kockáztathatott. Túl sok vesztenivalója volt. Úgy vélte, túl nagy az esélye annak, hogy valaki figyel. Sohasem követett el áthágást, még olyat sem, ahol az ember csak áll, és igazából meg sem lehet mondani, hogy bármit tett, tudja? Esélyt sem akart adni a Kontrollnak, hogy elvigyék – tette hozzá, és ismét megborzongott. Leguggoltam és körülnéztem. – Aikam – fordult felé a lány. – Hoznál valamit inni? – A férfi nem igazán akart kimenni a szobából, de látta, hogy Yolanda már nem fél tőlem.

– Mahalia rendszeresen felkereste azokat a helyeket – mondta Yolanda –, ahol üzeneteket hagytak neki. A dissensusok átjárók Orcinybe. Nagyon közel került ahhoz, hogy befogadják. Legalábbis ezt hitte. Kezdetben. – Elhallgatott, én pedig megvártam, amíg némi szünet után folytatja. – Folyamatosan nyaggattam, mi a baj. Mert az utolsó pár hétben valami nagyon nem volt rendben. Mahalia nem járt sehová, se az ásatásra, se találkozókra, sehova.

– Erről hallottam.

– „Mi a gond?” Ezzel nyúztam állandóan, és az elején csak azt mondogatta, „semmi”, de végül bevallotta, hogy rettenetesen fél. „Valami nem stimmel”, mondta. Szerintem kiakasztotta, hogy Orciny nem engedte be, és teljesen beleőrült a munkába. Sohasem láttam még ennyire keményen tanulni. Továbbra sem hagytam békén, de utána is csak annyit ismételgetett, hogy fél, és újra meg újra átolvasta a jegyzeteit, és kezdett rájönni valamire. Valamire, ami rossz. Azt mondta, lehet, hogy a tudtunkon kívül tolvajok lettünk.

Visszajött Aikam, és egy-egy doboz meleg Qora-Oranját nyomott a kezünkbe.

– Szerintem valamivel magára haragította Orcinyt. Tudta, hogy bajban van, akárcsak Bowden. Ezt ő maga mesélte, mielőtt…

– Miért ölték volna meg Bowdent? – kérdeztem. – Nem is hisz Orcinyben.

– Ó, istenem, dehogynem, Bowden természetesen tudja, hogy Orciny létezik. Nyilvánvaló. Éveken át tagadta, különben sohasem kapott volna munkát. Olvasta a könyvét? Ezek mindenkit levadásznak, aki tud róluk. Mahalia úgy érezte, nagy bajban van. Pont az eltűnése előtt. Bowden is túl sokat tudott, akárcsak én. És most már maga is.

– Mi a terve?

– Itt maradok, rejtőzködök, aztán elmenekülök.

– És hogy áll eddig a megvalósítással? – kérdeztem. Yolanda válaszul elkeseredett pillantást vetett rám. – A fiúja minden tőle telhetőt megtett. Még tőlem is megtudakolta, hogyan juthat ki egy bűnöző a városból. – A lány erre még el is mosolyodott. – Hadd segítsek.

– Nem tud. Mindenhol ott vannak.

– Ezt nem tudhatja biztosan.

– Hogyan védelmezhetne meg? Mostantól maga is célpont!

A lépcsőházban szinte állandó volt a zaj, léptek kopogtak az ajtó előtt, valaki kiabált, egy hordozható MP3-lejátszóból rap vagy Ul Qoma-i techno szólt, már pont akkora hangerővel, hogy zavaró legyen. De ez a mindennapi lárma lehetett álca is. Eszembe jutott Corwi egy várossal arrébb. Hirtelen egészen sokszor éreztem úgy, mintha több ártalmatlan nesz is pont a lakás ajtaja előtt halt volna el.

– Nem tudjuk, mi az igazság – kezdtem, de amikor rájöttem, hogy nem tudom, valójában kit akarok meggyőzni, és miről, elhallgattam, Yolanda pedig azonnal közbevágott.

– Mahalia tudta! Hé, mit művel? – Közben előhúztam a telefonomat. A mobilt szorongatva égnek emeltem mindkét kezemet.

– Semmi pánik – mondtam. – Csak arra gondoltam… Szóval meg kell beszélnünk, hogyan tovább. Vannak ismerőseim, akik segíthetnek…

– Nem! – szakított félbe a lány. Aikam úgy nézett rám, mintha megint nekem akarna ugrani. Felkészültem, hogy ha kell, akkor vetődök a padlóra, de azért feléjük fordítottam a telefont, amely be sem volt még kapcsolva.

– Van egy megoldás, ami eddig eszébe sem jutott – vetettem fel. – Ha kimegy a házból, és nem messze innen átvág az úton, akkor egyenesen a YahudStrászra jut. Ami Besźelben van. – Yolanda úgy nézett rám, mintha elment volna az eszem. – Ott megáll, és integet egy kicsit. Kövessen el áthágást. – Erre még jobban elkerekedett a szeme.

A lépcsőházban újabb hangoskodó alak robogott felfelé, és mindhárman csendben vártunk egy ideig.

– Gondolkodott már azon, hogy megpróbálja? – kérdeztem. – Ki merészelne ujjat húzni a Kontroll-lal? Ha Orciny tényleg magára vadászik… – Yolanda a ládákban heverő könyveket, az egész bedobozolt életét nézte. – Akkor így talán nagyobb biztonságban lenne.

– Mahalia szerint ezek ketten régi ellenségek – szólalt meg végül Yolanda halkan. – Egyszer azt mondta, Besźel és Ul Qoma teljes történelme valójában az Orciny és a Kontroll közötti háború története. Besźel és Ul Qoma csak sakkfigurák ebben a háborúban. Ki tudja, mit művelnének velem?

– Ugyan már! – vágtam közbe. – Tudja jól, hogy az áthágást elkövető külföldiek nagy részét csak kiutasítják… – De Yolanda nem hagyta, hogy befejezzem a mondatot.

– Még ha pontosan tudnánk is, mit tennének velem, amit mellesleg egyikünk sem állíthat, gondolkozzon egy kicsit! Több mint ezer éve létezik Besźel és Ul Qoma között egy titkos város, ahonnan folyamatosan szemmel tartanak minket, akár tudtunkkal, akár tudtunk nélkül. Külön város, saját célokkal. Tényleg azt hiszi, nagyobb biztonságban lennék a Kontrollnál? Pont a Kontrollnál? Én nem Mahalia vagyok, és egyáltalán nem hiszem, hogy Orciny és a Kontroll valóban ellenségek. – Végre hajlandó volt a szemembe nézni, én pedig meg sem próbáltam cáfolni. – Talán már régóta együttműködnek. Vagy minden alkalommal, amikor maguk behívják a Kontrollt, valójában évszázadok óta pont Orcinyre ruházzák át a hatalmat, pedig rég elhitették magukkal, hogy ez csak tündérmese. Szerintem a Kontroll igazi neve Orciny.

20

Ahhoz képest, hogy Yolanda be sem akart engedni a lakásba, most nem akart elengedni.

– Észre fogják venni! Meg fogják találni! És ha elfogták, utána én jövök!

– Nem maradhatok itt.

– El fogják kapni!

– Akkor sem maradhatok.

Az ajtó és az ablak közötti sávban sétáltam fel és alá. Yolanda le sem vette rólam a szemét.

– Ne! Innen nem telefonálhat!

– Túlzásba viszi az aggódást – mondtam, de végül nem folytattam, mert nem voltam biztos benne, hogy ez baj lenne-e. – Aikam, van az épületnek más kijárata?

– Mármint azonkívül, ahol bejöttünk? – A férfi egy pillanatra mélyen elgondolkodva meredt maga elé. – A földszinti lakások egy része üres, ott talán ki lehet jutni…

– Oké. – Közben eleredt az eső, szapora cseppek kopogtak a bemázolt üvegen. Abból ítélve, hogy a fehérre festett ablakok csak tessék-lássék sötétedtek be, nagyon nem borulhatott be az ég. Talán csak kifakult a világ. De az időjárás még így is alkalmasabbnak tűnt a szökésre, mint a délelőtti tiszta, hideg verőfény.

Fel-alá járkáltam a szobában.

– Egyedül van Ul Qomában – suttogta Yolanda. – Ugyan mit tud tenni? – Most végre ránéztem.

– Megbízik bennem? – kérdeztem.

– Nem.

– Az baj, mert nincsen más választása. Ki fogom juttatni innen. Ez nem hazai terep, de…

– Mit akar csinálni?

– Kimenekítem innen, és magammal viszem oda, ahol ismerem a dörgést, és van ráhatásom a dolgokra. Átjuttatom Besźelbe.

Yolanda hangosan tiltakozott. Még sohasem járt Besźelben. Amúgy is mindkét várost Orciny irányította és a Kontroll felügyelte. Ezen a ponton félbeszakítottam.

– Mi máshoz kezdenék? Besźel az otthonom. Itt nem ismerem a rendszert, nincsenek kapcsolataim. Idegen vagyok a városban. Besźelből viszont ki tudom juttatni, maga pedig segíthet nekem.

– Ezt nem…

– Yolanda, hallgasson már el. Aikam, egy lépést se! – Nem volt időnk erre a patthelyzetre. A lány igazat beszélt. A legtöbb, amit ígérhettem neki, hogy megpróbálom. – Még egyszer mondom, meg tudom szöktetni, de nem innen. Még egy napot maradjon itt. Várjon. Aikam, mostantól fogva nem az ásatáson dolgozik. Az új feladata, hogy itt marad, és vigyáz Yolandára. – Nem mintha egyedül meg tudta volna védeni, de ha továbbra is mindenbe beleártja magát Bol Ye’anban, akkor mások is felfigyelnek rá. – Visszajövök. Hisz nekem? Visszajövök és kijuttatom innen.

A nőnek pár napra elegendő konzerve volt otthon. Egy parányi nappaliban lakott, amelyet hálóként használt, mert a kisszobában állt a dohszag, és akadt egy konyha, gáz meg áram nélkül. A fürdőszoba sem ért túl sokat, de néhány napot kihúzhattak benne: Aikam egy utcai csapról felhordott pár vödörnyi vizet öblíteni. A hatalmas kupac légfrissítővel annyit értek el, hogy csupán másként kellemetlen szag ülte meg a helyiséget.

– Maradjanak itt – közöltem velük. – Visszatérek. – Angolul mondtam („I’ll be back”), és Aikam felismerte a filmes utalást. Láttam, hogy elmosolyodik, és a kedvéért megismételtem, csak erős osztrák akcentussal. Yolanda semmit sem értett az egészből.

– Ki fogom innen juttatni – ismételtem el neki.

A földszinten végigpróbálgattam pár ajtót, és végül néhány erőteljesebb mozdulattal sikerült bejutnom egy üres, kiégett lakásba. A tűz nem mostanában pusztíthatott, de még mindig fanyar füstszag terjengett. Megálltam a konyhában, és a törött ablakon keresztül néztem az igazán edzett fiúkat és lányokat, akik nem voltak hajlandóak fedél alá menni az eső elől. Nagyon sokáig álltam ott, és minden árnyékos sarokba bekukkantottam, de a kölykökön kívül senkit sem láttam. Végül a kézfejemre rángattam a ruhám ujját, nehogy megvágjam magamat a keretben maradt szilánkokkal, és kiugrottam az ablakon. Ha a fiatalok észre is vettek, nem adták tanújelét. Tudom, mire kell figyelni, ha nem szeretném, hogy kövessenek. Gyors léptekkel átvágtam a lakótelep labirintusán, kukák és autók, telesprézett falak és játszóterek között, míg egy zsákutca végéből ki nem keveredtem Ul Qoma és Besźel rendes utcáira. Miután fellélegezve nyugtáztam, hogy itt már van gyalogosforgalom, ezért nem én vagyok az egyetlen céltudatosan igyekvő alak közel és távol, megkönnyebbült sóhajjal felvettem ugyanazt az esős időre jellemző, görnyedt testtartást, mint mindenki más, és végre bekapcsoltam a telefonomat. A készülék szemrehányóan emlékeztetett rá, milyen sok hívást mulasztottam el. Mind Dhatt-tól jött. Ráadásul majdnem éhen haltam, és fogalmam sem volt, hogyan juthatok vissza a belvárosba. Nekiindultam az utcának, hátha találok egy metróállomást, de végül beértem egy nyilvános telefonfülkével is. Dhatt számát tárcsáztam.

– Dhatt.

– Itt Borlú.

– Hol a faszban kódorog? Merre járt? – Dühösnek tűnt, de nem emelte fel a hangját, éppen ellenkezőleg, egyértelműen eltakarta a telefont, és sokkal halkabban beszélt. Ezt kedvező jelnek vettem. – A kurva életbe, órák óta próbálom elérni! Minden rendben? Jól van? Mi a tököm folyik itt?

– Jól vagyok, de…

– Történt valami? – A hangjából most főleg haragot hallottam ki, de volt benne más is.

– Igen, történt valami. Nem beszélhetek róla.

– A lófaszt nem beszélhet róla!

– Figyeljen, Dhatt! Hallgasson meg! Igen, beszélnem kell magával, de erre most nincs időm! Ha meg akarja tudni, mi történt velem, akkor találkozzunk, nem is tudom… – Gyorsan átpörgettem a térképes utcajegyzéket. – Legyen a Kaing Shé, a pályaudvar melletti téren, két óra múlva, és Dhatt, mindenképpen egyedül jöjjön. Eldurvult a helyzet. Sokkal több mindenről van itt szó, mint eddig hitte volna. Fogalmam sincs, ki mással beszélhetnék erről. Szóval hajlandó segíteni?

Egy órán át várattam Dhattot, és közben az egyik utcasarokról figyeltem, amire nyilván jó előre számított. A Kaing Shé pályaudvar a város fontos vasúti gócpontja, így a kijárat előtti téren nyüzsögnek a helyiek, akik a kávézókban ülnek, az utcai előadókat bámulják, vagy a kitelepült árusok standjainál válogatnak a DVD-k és a műszaki eszközök között. A tér besźeli hasonmása nem teljesen üres, ezért a láttalanított besźeliek is itt voltak valótávban. Egy trafikosbódé árnyékában húztam meg magamat. A kioszk formája azokat az ősi, ideiglenes kunyhókat idézte meg, amelyeket valaha az árterületeken emeltek maguknak az átfedett, süppedős sárban kutakodó gyűjtögetők. Láttam, hogy Dhatt engem keres, de egészen addig nem bújtam elő, amíg sötétedni nem kezdett. Közben azt figyeltem telefonál-e (nem tette), vagy jelez-e bárkinek (szintén nem). Csak az arca lett egyre komorabb, miközben egymás után itta a teákat, és sötét tekintettel fürkészte a tér árnyékosabb zugait. Végül kiléptem a kioszk mögül, úgy, hogy észrevegyen, és feltűnésmentes kézmozdulattal magamhoz intettem.

– Mi a kurva élet? – kérdezte Dhatt. – Már a főnökével is beszéltem telefonon. Meg Corwival. Ő ki a fene egyébként? Mi történt?

– Nem hibáztathatom, amiért haragszik rám, de az is feltűnt, hogy suttog, vagyis óvatos, és tudni akarja, mi történik itt. A megérzése jó. Valami nincs rendben. Megtaláltam Yolandát.

Amikor nem voltam hajlandó elárulni, hol rejtőzködik a lány, Dhatt annyira feldühödött, hogy nemzetközi botránnyal kezdett fenyegetőzni.

– Ez nem a maga városa, bassza meg! – sziszegte. – Idejön, visszaél a tőlünk kapott segítséggel, ráadásul akadályozza a nyomozásunkat… – És csak mondta és mondta, de közben egyszer sem emelte fel a hangját, kitartóan jött velem, ezért megvártam, amíg kicsit kieresztette a gőzt, majd elkezdtem elmagyarázni neki, mitől is fél Yolanda.

– Úgysem bírjuk megnyugtatni – állapítottam meg. – Maga is tudja jól. Fogalmunk sincsen, mi a nyavalya folyik itt, mi van az unikkal, a nacionalistákkal, a bombával, Orcinyvel. Basszus, Dhatt, az alapján, amit tudunk… – Szúrós tekintettel meredt rám, ezért a lényegre tértem. – Bármi is legyen ez… – Körülnéztem, ezzel érzékeltetve, hogy ebbe mindent beleértek. – Nagyon baljós történések állnak a háttérben.

Egy ideig egyikünk sem szólt semmit.

– Akkor mi a faszért velem beszélget? – kérdezte végül Dhatt.

– Mert szükségem van valakire. De igen, jól mondja, talán éppen hibát követek el. Viszont maga az egyetlen, aki megértheti… milyen méreteket ölthet ez az ügy. Meg akarom szöktetni Yolandát. Figyeljen ide… ez nem Ul Qomáról szól. A saját kollégáimban sem bízom. Egyszerűen ki akarom juttatni innen a lányt, el Ul Qomából és Besźelből. De ezt innen nem tudom elintézni, ez idegen terep nekem. Itt folyamatosan figyelik.

– Lehet, hogy nekem sikerülne.

– Ezt vegyem felajánlásnak? – Nem szólt semmit. – Hát jó. Én jelentkezem a feladatra. Otthon megvannak a kapcsolataim. Éppen elég ideje vagyok zsaru ahhoz, hogy szerezzek pár hamis jegyet és iratot. El is tudom rejteni, és legalább rendesen elbeszélgethetek vele Besźelben, mielőtt távozna, hátha többet megértek az ügyből. Nem akarok én feladni semmit… éppen ellenkezőleg. Ha biztonságba helyezzük a lányt, sokkal nagyobb esélyünk van rá, hogy akadályok nélkül dolgozhassunk tovább. Talán még az ügy végére is járhatunk.

– Éppen maga említette, hogy Mahalia sok ellenséget szerzett Besźelben. Azt hittem, őket gyanúsítja a gyilkossággal.

– A nacionalistákat? Ez már nem válna be. Egyrészt a dolog rég túlmutat Syedr meg a haverjai képességein, másrészt Yolanda nem haragított magára senkit odahaza. Még csak nem is járt Besźelben. Otthon rendesen végezhetem a munkámat. – Ami valójában azt jelentette, hogy sokkal többet is tehetek: szívességeket kérhetek, vagy bevethetem a befolyásomat. – Eszem ágában sincsen lerázni magát, Dhatt. Ha bármi újat kiszedek Yolandából, azt maga is azonnal tudni fogja. Még az is lehet, hogy visszajövök ide, és együtt vadászunk bűnözőkre, de most csak ki akarom juttatni innen ezt a lányt. Yolanda halálosan retteg, Dhatt, és milyen alapon állíthatnánk, hogy semmi oka rá?

Miközben beszéltem, Dhatt folyamatosan ingatta a fejét. Nem helyeselt és nem is tiltakozott. Amikor kisvártatva megszólalt, nagyon kurtán-furcsán fogalmazott.

– Visszaküldtem az embereimet az unikhoz. Jarisnak nyoma veszett. Még csak a valódi nevét sem tudjuk a kis pöcsnek. Ha bármelyik haverja tudja egyáltalán, hol lehet, vagy volt-e viszonya Gearyvel, nem árulta el.

– Hisz nekik?

Dhatt vállat vont.

– Mindegyiknek utánanéztünk. Eredménytelenül. Úgy fest, hogy lószart sem tudnak. Néhányan egyértelműen hallottak erről a „Maryáról”, de a legtöbben sohasem találkoztak vele.

– Túlságosan kis halak ők ehhez.

– Ó, ne izguljon, nyakig benne vannak mindenféle komoly szarságban. A tégláink szerint tervezgetnek ezt-azt, le akarják omlasztani a határokat, forradalmakat szeretnének kirobbantani…

– De most nem erről van szó. Egyébként meg ilyesmiről mindig pusmognak.

Dhatt szótlanul ballagott mellettem, amíg ismét összefoglaltam neki a történteket. Az utca sötétebb részein lelassítottunk, a lámpák fénytócsáiban megszaporáztuk a lépteinket. Amikor beszámoltam arról, hogy Yolanda szerint Bowden is veszélyben van, megtorpant. Másodpercekig mozdulatlanul ácsorogtunk a fagyos csendben.

– Miközben maga az üldözési mániás kisasszonnyal baszakodott, mi átkutattuk Bowden lakását. Semmi jele erőszakos behatolásnak vagy dulakodásnak. Semmi. Ételmaradékok az asztalon, nyitott könyvek az egyik széken. Találtunk egy levelet a dolgozószobában.

– Kitől jött?

– Yallya szerint maga jó nyomon járt. A levélből nem derül ki semmi. Nem illitánul írták. Egyetlen szó az egész. Először azt hittem, furán írt besź szó, de nem. Az Elődök kora előtti nyelven van.

– Micsoda? És mit jelent?

– Megmutattam Nancynek. Azt mondta, ez annak az írásnak egy régebbi változata, amit már látott korábban is, és megesküdni nem merne rá meg blablabla, de egészen biztosan figyelmeztetés.

– És mire figyelmeztet?

– Figyelmeztetés, nagy általánosságban. Mintha egy koponya lenne lábszárcsontokkal. Egy szó, ami maga a figyelmeztetés. – Itt olyan sötét volt, hogy egymás arcát sem láttuk. Most jöttem rá, egészen eddig – abszolút nem szándékosan – egy olyan kereszteződés felé tartottam, ami egy totál besźeli utcán haladt át. Gyorsan láttalanítottam a sárgásbarna fényben úszó zömök téglaépületeket és a szélben lengedező, szépiaszínű reklámfeliratok alatt elhaladó, hosszú kabátos járókelőket, az egész utcát, ami vénséges, de örök szalagként vágta félbe az üveg irodaházak és szállítmányozási cégek nátriumfényben úszó sugárútját.

– De ki lehet az, aki ezt az írást…

– A kurva életbe, hagyjon már a titkos városokkal! Ne. – Dhatt nyúzottnak és idegesnek tűnt. Mintha beteg lett volna. Megfordult, és behúzódott egy kapualjba, és agresszíven többször az egyik tenyerébe öklözött. – Mi a faszom folyik itt? – kérdezte a sötétségtől.

Ha feltételeztük, hogy Yolanda és Mahalia igazat beszélt, akkor felmerül a kérdés, vajon milyen létformához hasonlítható Orciny? Parányi, nagyon erős organizmusként lapul egy másik szervezet üregeiben. Bármikor hajlandó ölni. Parazita. Könyörtelen kullancsváros.

– De még akkor is… tegyük fel, hogy mind a maga emberei meg az enyémek egyaránt megbízhatatlanok – szólalt meg végül Dhatt.

– Valakik manipulálják vagy lefizetik őket.

– Mindegy. De akkor is.

Suttogó beszélgetésünket elnyomta az idegenből behallatszó fülsértő lárma. Egy besźeli ablakszárnyat csapkodott a szél.

– Yolanda meggyőződése szerint a Kontroll és Orciny ugyanaz – folytattam. – Nem állítanám, hogy egyetértek vele… Jelenleg azt sem tudom, egyáltalán mit mondjak… de ígéretet tettem neki, és ki fogom juttatni.

– Ezt a Kontroll is megteheti.

– És hajlandó erre akár megesküdni is? Mérget venne rá, hogy Yolandának semmi félnivalója tőlük? – Ezt már alig hallhatóan suttogtam. Nagyon veszélyes beszéd volt ez. – Egyelőre még nem férhetnek hozzá… Rohadtul nem történt semmilyen áthágás… és Yolanda szándékai szerint ez így is marad.

– Akkor mit akar tenni?

– Kijuttatni innen a lányt. Nem azt mondom, hogy valaki vadászik rá, azt sem, hogy igaz, amit beszél, de valaki megölte Mahaliát és Bowden közelébe férkőzött. Valami nincsen rendben Ul Qomában. Dhatt, szükségem van a segítségére. Jöjjön velem. Hivatalosan nem tudunk mit tenni, mert a lány nem hajlandó együttműködni a hivatalos szervekkel. Megígértem neki, hogy vigyázok rá, de ez nem az én városom. Hajlandó segíteni? Ha mindent az előírások szerint teszünk, azzal az életét tesszük kockára, ezért ez szóba sem jöhet. Így is segítene? Át kell juttatnom Yolandát Besźelbe.

Sem a hotelbe, sem Dhatt lakásába nem mentünk vissza. Ahelyett, hogy megnyugtatóan kibeszéltük volna az aggodalmainkat, úgy viselkedtünk, mintha az összes elméleti lehetőség tényleg igaz lenne. Inkább sétáltunk egész éjjel.

– A kurva életbe, el sem hiszem, hogy belementem – hajtogatta Dhatt. Sokkal gyakrabban pillantott a háta mögé, mint én.

– Ha kell, el tudom vinni a balhét – ajánlottam. Habár sokat kockáztattam, amikor a bizalmamba fogadtam, igazából nem számítottam rá, hogy részt vesz a dologban, ráadásul teljes mellszélességgel.

– Maradjunk a népesebb utcákon – javasoltam. – És keressük az átfedett részeket. – Ahol sokan járnak, és közel van egymáshoz a két város, nagyobb az interferencia, és nehezebb pontosan megmondani vagy előre megjósolni, ki mit fog tenni. Az itteni emberek összessége nem egy város plusz egy város, hanem annál jóval több: ez az alapvető urbánus számtan törvénye.

– A vízumommal bármikor távozhatok – folytattam. – Tud szerezni Yolandának engedélyt?

– Magamnak tudok szerezni, persze. És igen, bármilyen zsarunak is, Borlú, az ég szerelmére már.

– Átfogalmazom a kérdést. Tud vízumot szerezni Yolanda Rodriguez rendőrnek? – Dhatt szúrós pillantást vetett rám. Még mindig suttogva beszélgettünk.

– A lánynak még Ul Qoma-i útlevele sincsen!

– Ki tudja juttatni, vagy sem? Nem tudom, a maguk határőrei milyenek.

– A kurva életbe! – ismételte Dhatt. Lassan ritkulni kezdtek körülöttünk a járókelők, így viszont céltalan sétálgatásunk egyre feltűnőbbé vált, az eredeti célunkkal ellentétben. – Ismerek egy helyet.

A szóban forgó hely egy alagsori bár volt, az Ul Qoma-i belváros szélén, egy banképülettel szemben, ahol a tulajdonos már-már őszintének tűnő örömmel fogadott minket. A bárban vastagon állt a füst, a vendégek pedig le sem vették a szemüket Dhattról, akiben civil öltözete ellenére is felismerték a zsarut. Egy pillanatig úgy tűnt, mintha attól tartanának, mindenkit azonnal bevitet, de Dhatt intett, hogy nyugalom. Aztán egy kézmozdulattal elkérte a tulajdonostól a vonalas telefont. A férfi összeszorított ajkakkal átcsúsztatta a bárpulton a készüléket, amelyet Dhatt rögtön tovább is tolt elém.

– A Szent Fényre, essünk túl rajta! – mondta. – Igen, ki tudom juttatni a lányt. – A bárban üvöltött a zene, és az alapzaj is szörnyen hangos volt. Amennyire a telefonzsinór engedte, lekuporodtam a bárpult mellé, a körülöttem tolongó vendégek derékmagasságában. Itt mintha valóban kicsit csendesebb lett volna. Először egy kezelő jelentkezett, akitől nemzetközi kapcsolást kellett kérnem, amit elég kelletlenül tettem meg.

– Corwi? Itt Borlú.

– Jézusom! Egy pillanat… Jézusom.

– Corwi, elnézést, amiért ilyen későn telefonálok. Hallja, amit beszélek?

– Jézusom… mennyi az idő? Hol van? Egy kurva szót sem hallok…

– Egy bárból telefonálok. Nézze, tényleg sajnálom, amiért most hívom. Szeretném, ha elintézne valamit.

– Jesszusom, főnök, most szórakozik velem, ugye?

– Nem. Corwi, szükségem van a segítségére. – Szinte láttam magam előtt, amint az arcát dörgöli, esetleg a telefonnal a kezében, félálomban a konyhába megy, és iszik egy pohár vizet. Amikor újra megszólalt, sokkal éberebbnek tűnt a hangja.

– Mi történt?

– Megyek haza.

– Komolyan? Mikor?

– Pontosan ezért hívtam. Dhatt, a pasas, akivel itt dolgozom, velem jön Besźelbe. Szeretném, ha maga várna minket. Össze tudja hozni? A lehető legnagyobb titokban. Komolyan beszélek, Corwi. Teljes hírzárlat. Nem vicc. A falnak is füle van.

Hosszú csend támadt.

– Miért én, főnök? És miért hajnali fél háromkor?

– Mert maga jó zsaru és a diszkréció eleven szobra. Semmi sem szivároghat ki. Szerezzen egy autót, hozza a fegyverét, ha lehet, akkor nekem is kerítsen, és ennyi. Ó, és vegyen ki egy szállodai szobát. Ne azok közül, amelyeket általában kiutalunk. – Ezt újabb hosszas csend követte. – Még valami… Dhatt hoz magával egy kolléganőt.

– Micsoda? Kit?

– Egy beépített zsarut. Mit gondol? Az illető szeretett volna egy ingyenfuvart. – Bocsánatkérően Dhattra pillantottam, bár úgysem hallott semmit a ricsajban. – Tényleg maradjon köztünk, Corwi. Egy kis kitérő, semmi több, oké? És szükségem lesz majd a segítségére, mert ki kell juttatni Besźelből egy csomagot. Ez így érthető?

– Azt hiszem. Főnök, valaki kereste telefonon. Arról kérdezett, hol tart a nyomozással.

– Kicsoda? És mi az, hogy hol tartok a nyomozással?

– Nem tudom, ki lehetett, nem adta meg a nevét. Sokat kérdezett magáról. Letartóztatott valakit? Mikor jön vissza? Megtalálta az eltűnt lányt? Mik a tervei? Fogalmam sincsen, honnan szerezte meg az irodai számomat, de nyilvánvalóan sokat tudott.

Csettintéssel próbáltam felhívni Dhatt figyelmét.

– Valaki kérdezősködik felőlem – súgtam neki. – Szóval a nevét nem árulta el?

– Nem, és a hangja sem tűnt ismerősnek. Vacak volt a vonal.

– Valami ötlet?

– Külföldinek gondoltam. Amerikainak. És félt. – Egy külföldi, aki rossz minőségű, nemzetközi vonalon telefonál.

– Az istenit! – kommentáltam Dhattnak, miután a tenyeremmel letakartam a kagylót. – Megvan Bowden. Engem próbál megtalálni. Gondolom, nem meri felhívni az itteni számokat, hátha visszajutnak hozzá. Corwi, az illető kanadai. Mikor hívott?

– Mindennap. Tegnap is, és ma is, de nem adott meg elérhetőséget.

– Jól van. Figyeljen ide! Ha megint telefonál, adjon át neki egy üzenetet. Egyetlen esélye maradt. Várjon egy kicsit… gondolkodom. Tolmácsolja neki, hogy kezeskedem a biztonságáért. Ki tudom juttatni. Ki kell juttatnunk. Tudom, mennyire fél a történtek után, de egyedül semmi esélye. Erről egy szót se senkinek, Corwi.

– Jézusom, maga komolyan szét akarja kúrni a karrieremet. – Corwi hangja nagyon fáradtan csengett. Nem szóltam semmit, csak vártam, amíg biztosra nem vehettem, hogy teljesíti a kérésemet.

– Köszönöm. Higgye el, az illető érteni fogja, és szeretném, ha maga sem kérdezősködne. Igen, közölje vele, hogy kiderítettünk még pár dolgot. A francba, nem mondhatok többet. – Váratlanul összerezzentem, mert pont mellettem kapott dührohamot egy flitteres ruhába bújtatott Ute Lemper-hasonmás.

– Csak közölje vele, hogy már többet tudunk, és hívjon fel minket. – Körülnéztem, hátha beugrik egy váratlan ötletszikra. És így is történt. – Mi Yallya mobilszáma? – kérdeztem Dhatt-tól.

– Hogy?

– Bowden egyikünket sem hajlandó felhívni, szóval… – Dhatt elhadarta a számot, amit lediktáltam Corwinak. – Közölje a titokzatos telefonálóval, hogy ezt hívja, és akkor segíthetünk. És maga is ezen keressen, oké? Holnaptól.

– Mi a tököm? – kérdezte Dhatt. – Mi a faszt művel?

– Kérje el Yallya mobilját. Kell egy telefon, különben Bowden nem tud elérni minket… Ő túlságosan meg van ijedve, mi meg nem tudjuk, ki hallgat le minket. Ha kapcsolatba lép velünk, akkor lehet, hogy magának… – Elharaptam a mondatot.

– Mi lesz akkor?

– Jézusom, Dhatt, ne most, jó? Corwi?

De Corwi már elnémult. Megszakadt a vonal. Vagy ő tette le, vagy az ósdi telefonközpont bontotta a hívást.

21

Másnap még Dhattot is elkísértem a rendőrségre.

– Minél kevésbé van szem előtt, annál többen agyalnak majd azon, mi a fasz folyik itt, és annál jobban felhívja magára a figyelmet – mondta. Nem mintha így nem bámultak volna meg a kollégái. Biccentettem annak a kettőnek, akik a múltkor tessék-lássék megpróbáltak kötözködni velem.

– Kezd üldözési mániám lenni – jegyeztem meg.

– Feleslegesen. Most tényleg mindenki magát nézi. Tessék. – A kezembe nyomta Yallya mobilját. – Azt hiszem, többet nem hívjuk meg vacsorázni.

– Mit mondott?

– Mire tippel? Ez Yallya telefonja, basszus! Nagyon kiakadt. Közöltem vele, hogy szükségünk van rá, mire azt felelte, hogy kapjam be, azután könyörögtem, de még mindig ellenkezett, végül elvettem ezt a vackot, és magára kentem az egészet.

– Tud szerezni egy rendőregyenruhát? Yolandának… – Dhatt számítógépe előtt görnyedezve beszélgettünk. – Úgy talán könnyebben átjuthatunk vele. – Néztem, amint a Windowsban kattintgat, ami már az újabb változata volt annak, amit mi használtunk otthon. Amikor megcsörrent Yallya telefonja, először mindketten mozdulatlanul bámultunk egymásra. A kijelzőn megjelenő számot egyikünk sem ismerte. Végül némán megnyomtam a gombot, és közben továbbra is Dhattot néztem.

– Yall? Yall? – Női hang szólt a telefonba, és illitánul beszélt. – Mai vagyok, Yall…?

– Halló, én nem Yallya vagyok…

– Ó, helló… Qussim? – kezdte a nő, de elbizonytalanodott. – Kivel beszélek?

Dhatt kivette a kezemből a telefont.

– Halló? Szia, Mai. Igen, egy barátom. Nem, nem, jól kiszúrtad. Kölcsön kellett kérnem pár napra Yall mobilját. Próbáltad otthon? Jól van akkor, vigyázz magadra! – A képernyő elsötétült, és Dhatt visszaadta a telefont. – Ez amúgy a másik ok, amiért maga intézi ezt a szart. Kurva sokat fogják hívogatni a barátnők, mikor megy arcmasszázsra, vagy látta-e már az új Tom Hanks-filmet.

A második vagy harmadik hasonló hívás után már nem rezzentünk össze, amikor megszólalt a mobil. Dhatt intelmei ellenére nem is csörgött olyan sokszor, és egyik említett téma sem került szóba. Gondolom, Yallya eközben számolatlan dühös hívást bonyolított le az irodai telefonján, hogy mindennek elmondhassa a férjét meg annak a haverját ezért a sok kellemetlenségért.

– Egyenruhát akar adni rá? – Dhatt alig hallhatóan suttogott.

– Maga is abban lesz, igaz? A legjobb álca a nyilvánosság, nem?

– Szerezzek még egyet? Kéri?

– Nem jó ötlet?

Dhatt lassan ingatta a fejét.

– Az átkelés egyik részét biztosan megkönnyíti… Szerintem ezen az oldalon az igazolványommal és némi rábeszéléssel át tudok jutni. – A militsya, a magasabb beosztású nyomozókról nem is beszélve, magasan az Ul Qoma-i határőrség felett állt hierarchiában. – Legyen.

– A besźeli kapunál majd beszélek én.

– Yolanda jól van?

– Aikamra bíztam. Én nem mehetek vissza… Minden alkalom… – Még mindig nem tudtuk, ki tart szemmel minket, ha egyáltalán figyelt minket bárki.

Dhatt nem tudott megmaradni egy helyben, és miután harmadszorra vagy negyedszerre teremtette le a kollégáit valamilyen vélt mulasztás miatt, a korai időpont dacára elcipeltem magammal ebédelni. Mogorván, szótlanul ballagott mellettem, és minden szembejövőt megbámult.

– Befejezné végre? – kérdeztem.

– Milyen kurvára boldog leszek, ha végre eltűnik innen – jegyezte meg. Megcsörrent Yallya telefonja, és szó nélkül felvettem.

– Borlú? – Megkopogtattam az asztal szélét, hogy felhívjam Dhatt figyelmét, és a mobilra mutattam.

– Hol van, Bowden?

– Biztonságban, Borlú. – Besź nyelven beszéltünk.

– A hangja alapján meg nem arra tippelnék, hogy biztonságban érzi magát.

– Mert nyilván nem is vagyok biztonságban, nem? Inkább az a kérdés, pontosan mekkora bajba keveredtem. – Rendkívül feszülten csengett a hangja.

– Ki tudom juttatni. – Valóban? Dhatt eltúlzott mozdulattal vállat vont: Mi a fasz? – Vannak lehetőségeink. Árulja el, hol van.

Bowden reakcióját akár nevetésnek is lehetett értelmezni.

– Persze – felelte végül. – Mert csak úgy elárulom, hol vagyok.

– Van jobb ötlete? Nem bujkálhat élete végéig. Ha kijut Ul Qomából, talán segíthetek. Besźel hazai terep.

– Azt sem tudja, mi folyik itt…

– Ez az egyetlen esélye van.

– Nekem is úgy akar segíteni, mint Yolandának?

– Yolanda nem ostoba – mondtam. – Ő hagyja, hogy segítsek neki.

– Micsoda? Megtalálta? Hogyan…

– Neki is ugyanezt ajánlottam. Itt egyiküknek sem tudok segíteni. Besźelben talán sikerülhet. Akármi is megy itt, bárki is van a nyomában… – Közbe akart szúrni valamit, de nem hagytam szóhoz jutni. – Ott vannak kapcsolataim. Itt semmit sem tudok csinálni. Hol van most?

– Sehol. Lényegtelen. Majd… Miért, maga hol van? Nem akarok…

– Eddig ügyesen eltűnt szem elől, de ezt nem csinálhatja a végtelenségig.

– Nem. Valóban nem. Megkeresem magát. Most… akar átkelni?

Önkéntelenül is körülnéztem, és lehalkítottam a hangomat.

– Hamarosan.

– Mikor?

– Nemsokára. Amint kiderül, szólok. Hogyan érem el?

– Sehogyan, Borlú. Majd én jelentkezem. Tartsa magánál ezt a telefont.

– És ha éppen nem ér el?

– Akkor pár óránként megpróbálom felhívni. Tartok tőle, hogy az agyára fogok menni. – Letette. Egy ideig szótlanul meredtem Yallya telefonjára, majd végül Dhattra néztem.

– Van róla bármi fogalma, mennyire mocskosul utálom, ha nem tudom, mihez kezdjek? – suttogta. – Ha fogalmam sincs, kiben bízhatok? – Zörögve iratokat rendezgetett. – Kinek és mit mondhatok?

– Pontosan tudom.

– Mi volt az az egész? – kérdezte. – Ő is ki akar jutni?

– Ő is, igen. Retteg. Nem bízik bennünk.

– Egyáltalán nem hibáztatom érte.

– Én sem.

– Neki viszont nem tudok iratokat adni. – Dhatt szemébe néztem, de nem szóltam semmit. – A Szent Fényre, Borlú, ne basszon már ki velem… – Felindulásában félhangosan suttogott. – Jól van, oké, meglátom, mit tehetek.

– Szóljon, mit segítsek – mondtam, és még mindig nem vettem le róla a tekintetemet. – Kit hívjak fel, milyen egérutakat válasszak, egyébként meg kurvára kenjen rám mindent. Leszek én a bűnbak, Dhatt. De hozzon még egy egyenruhát, hátha ő is eljön. – Láttam, mennyire szenved szegény.

Aznap este, hét után felhívott Corwi.

– Minden oké – mondta. – Elintéztem a papírokat.

– Ezer hálám, Corwi. Jövök eggyel.

– Naná, hogy jön, főnök. Szóval maga, ez a Dhatt nevű pasas meg a, khmm, kollégája, igaz? Ott leszek.

– Ne felejtse otthon az igazolványát, és készüljön fel rá, hogy valószínűleg kezeskednie kell értem a bevándorlásiaknál. Ki tud még a dologról?

– Senki. Szóval megint én leszek a sofőrje. Mikor jönnek?

Ez a legfontosabb kérdés: mikor lehet leghatékonyabban eltűnni? Biztosan létezik erre is egy grafikon, egy gondosan megtervezett görbe. Vajon mikor tűnik fel kevésbé valaki, ha amúgy sincsen senki körülötte, vagy ha eltűnik a tömegben?

– Nem túl későn. Nem hajnali kettőkor.

– Ennek kurvára örülök.

– Csak mi leszünk ott. De nem délben, az is biztos. Túl nagy a rizikó, hogy ismerősbe botlunk. – Sötétedés után. – Nyolckor – mondtam. – Holnap este. – Tél volt, korán sötétedett. Még tömeg lesz az átkelőnél, de az este tompa derengésében mindenki figyelmetlenebb. Könnyű nem látni.

Nem csak a szemfényvesztés megtervezésével töltöttük az időt. Akadtak elvégzendő feladatok, amelyeknek a végére is jártunk. Jelentéseket kellett véglegesíteni, családokat értesíteni. Elsősorban megfigyelőként vettem részt a munkában, de Dhatt válla felett tettem pár segítőkész javaslatot, amikor udvarias és sajnálkozóan semmitmondó levelet kellett fogalmaznia a Geary szülőknek, akik mostantól az Ul Qoma-i militsyával tartották a kapcsolatot. Nem volt kellemes érzés kísértetként részt venni az üzenet megírásában, hiszen ismertem őket: mintha a szavak egyirányú ablakok lennének: én kinézhettem rájuk, de ők nem tudhatták, hogy én is ott vagyok abban a levélben szerzőként.

Részletesen leírtam Dhattnak azt a helyet, ahova a másnap esti találkozót terveztem – a címet nem tudtam, ezért a környékbeli tájékozódási pontok alapján próbáltam neki elmagyarázni, hol lehet, végül sikerrel –, egy kis parkot Yolanda búvóhelyétől nem messze.

– Ha bárki kérdezősködne rólam, mondja, hogy a szállodában dolgozom, mert jó besźeli szokás szerint rettenetes mennyiségű papírmunkát sóztak a nyakamba az üggyel, és nem tudok mással foglalkozni.

– Nyilván csak magáról beszélünk minden kurva pillanatban, Tyad. – Dhatt nem tudott megmaradni egy helyben, túlságosan ideges volt, megőrjítette, hogy nem bízhat senkiben és semmiben. Azt sem tudta, merre nézzen. – Ha magát hibáztatom mindenért, akkor is életem végig kerületi megbízott leszek egy iskolában, bassza meg.

Abban mindketten egyetértettünk, hogy Bowden felől jó eséllyel nem hallunk többet, de éjfél után fél órával megcsörrent szegény Yallya mobilja. Csak Bowden lehetett, bár nem szólt bele a telefonba. Másnap reggel, éppen csak hét óra előtt, ismét felhívott.

– Elég meggyötört a hangja, doktor úr.

– Mi lesz?

– Mihez akar kezdeni?

– Mennek? Yolandával? Ő is jön?

– Doktor úr, egyetlen lehetősége van. – Időpontokat firkáltam a jegyzettömbömre. – Ha ennyire nem akarja elárulni, hol van, hova menjek… Akkor legyen a Kopulacsarnok központi autós bejárata előtt este hétkor.

Letettem. Próbáltam írásban összefoglalni az elképzeléseimet, papíron tervezgetni, de nem ment. Bowden nem hívott vissza. Amíg korai reggelimet fogyasztottam, végig a kezem ügyében tartottam a telefont. Nem jelentkeztem ki a szállodából – azzal csak elárultam volna magamat. Átnéztem a ruháimat, hátha valamit egyáltalán nem hagyhatok itt, de nem akadt ilyen. Csak Bowden betiltott könyvét vittem magammal, semmi mást. Majdnem az egész napot rászántam, hogy eljussak Yolanda és Aikam búvóhelyére. Az utolsó napom Ul Qomában. Több taxival, szakaszokban haladtam a város széle felé.

– Meddig marad? – kérdezte az utolsó sofőr.

– Pár hétig.

– Nagyon jó! – lelkendezett a férfi, aki még a kezdők hibáival, de nagyon lelkesen beszélte az illitánt. – Legjobb város világban! – Kurd volt egyébként.

– Akkor mutassa meg nekem a kedvenc helyeit. Nehezen ment a beilleszkedés? – kérdeztem. – Úgy hallottam, nem mindenki kedveli az idegeneket errefelé…

Ciccegett.

– Mindenhol van ostobák, de ez legjobb város!

– Mióta van itt?

– Négy év meg kicsi. Egy év tábor…

– Menekülttábor?

– Aha, tábor, aztán három év tanulás, hogy legyen Ul Qoma polgárság. Oktattak illitán beszéd, és tanultam, hogyan kell, érti, nem látni a másik helyet, hogy ne legyen áthágás.

– Gondolt rá valaha, hogy Besźelbe menjen?

Újabb horkantás érkezett válaszul.

– Mi van Besźelben? Ul Qoma legjobb hely!

A taxis először elvitt az Orchideáriumhoz, onnan pedig a Xhincis Kann stadionhoz mentünk. Ez a klasszikus turistaútvonalnak számított, ahol láthatóan nem először járt, és kicsit noszogatnom kellett, hogy mutassa meg a személyes kedvenceit, mire végre elkanyarodott a közösségi parkok felé, ahol az Ul Qoma-i bennszülöttek mellett a szigorú belépési feltételeket teljesítő kurdok, pakisztániak, szomáliaiak és Sierra Leonéról érkezett bevándorlók sakkoztak, a különböző csoportok pedig udvarias távolságtartással méregették egymást. A vontatócsatornák kereszteződésénél a sofőröm óvatosan – nehogy valami törvényelleneset mondjon – csak intett abba az irányba, ahol a két város vízi járművei kerülgették egymást, pár sétahajó Ul Qomában és néhány láttalanított szállítóbárka Besźelben.

– Látja? – kérdezte.

Az egyik közeli zsilip túlpartján egy férfi bámult minket a gyér tömeg és a csenevész városi fák elégtelen takarásából. Farkasszemet néztem vele – egy pillanatra nem tudtam eldönteni, vajon Ul Qoma-i volt-e, de végül úgy találtam, igen, ennélfogva nem követtem el áthágást –, és a végén ő kapta el a fejét. Próbáltam követni a tekintetemmel, de eltűnt. Amikor a taxis felsorolta a kedvenc látványosságait, igyekeztem úgy választani, hogy az útvonalunk az egész várost keresztül-kasul behálózza. Miközben a fuvardíj ígéretétől felvidult sofőr vezetett, én a tükrökből tartottam szemmel a környéket. Ha valakik követtek is, akkor nagyon ügyes és óvatos ügynökök lehettek. A háromórás városnézés végén valóban képtelenül hatalmas összeget fizettem neki, sokkal erősebb pénznemben, mint amelyben a fizetésemet kaptam, és megkértem, hogy ott tegyen ki, ahol a használtruha-boltok előtt már gyanús utcai árusok lődörögtek, Yolanda és Aikam lakótelepétől egy sarokra.

Amikor megérkeztem a lakás elé, volt egy pillanat, amikor azt hittem, megléptek, és kétségbeesetten, lehunyt szemmel súgtam az ajtóhoz simulva, hogy „Én vagyok az, Borlú, én vagyok”, mire végre kinyílt, és Aikam kapkodva beterelt.

– Szedje össze magát – közöltem Yolandával. A lány sokkal elhanyagoltabbnak és soványabbnak tűnt, mint a múltkor, és ijedten pislogott, mint egy rémült állat. – Hozza az iratait. Ha a határhoz érünk, mindenre bólogasson, amit vagy én, vagy a kollégáim mondanak. És értesse meg Don Juannal, hogy ő nem jön velünk, mert senkinek sem hiányzik egy érzelmes jelenet a Kopulacsarnok közepén. Kivisszük innen.

Yolanda meggyőzte Aikamot, hogy maradjon a lakásban. Eleinte úgy tűnt, hogy a férfi nem fogja teljesíteni a kérést, de sikerült rábeszélnie. Nem hittem, hogy képes lenne diszkréten viselkedni.

Aikam folyamatosan azt kérdezgette, miért nem tarthat velünk. Yolanda megmutatta neki, hova írta fel a telefonszámát, és megesküdött, hogy felhívja Besźelből, aztán Kanadából, és majd odakint találkoznak. Még kellett pár hasonló ígéret, mire Aikam végre megállt a szoba közepén, és végig olyan nyomorultan nézett utánunk, mint egy kihajított játék mackó, amíg be nem csuktuk magunk mögött az ajtót. Szaporán átvágtunk a parkon a sűrűsödő fényben a sarokig, ahol Dhatt vár ránk egy jelzés nélküli rendőrautóban.

– Yolanda. – Kurtán biccentett a lánynak a kormány mögül. – A púp a hátamon. – Felém is odabökött, aztán elindultunk. – Mi a lófasz történt itt, Miss Rodriguez? Egészen pontosan kit húzott fel ennyire? Mindenesetre sikerült elérnie, hogy elkúrjam az egész életemet, és ezzel a külföldi futóbolonddal szervezkedjek. Hátul talál váltóruhát – tette hozzá. – Innentől fogva valószínűleg munkanélküli vagyok. – Nagy eséllyel nem túlzott.

Yolanda nem mozdult, és olyan áthatóan bámult a férfira, hogy Dhatt végül a visszapillantóba nézett, és ráförmedt:

– A kurva életbe, azt hiszi, hogy leselkedni akarok?

Yolanda erre már lehúzódott a hátsó ülésen, és elkezdte lehámozni magáról a ruháit, aztán belebújt a Dhatt-tól kapott militsya-egyenruhába, amely majdnem jó is volt rá.

– Rodriguez kisasszony, tegye, amit mondok, és maradjon mellettem. Van még egy jelmezünk az esetlegesen felbukkanó másik vendégünknek is. Ezt meg magának hoztam, Borlú. Talán megkönnyíti a dolgunkat. – Egy zubbony volt, lehajtható hajtókáján a militsya emblémájával. – Kicsit bánom, hogy nincsen rajta rangjelzés. Most úgy lefokoztam volna, mint a kurvaélet.

Dhatt céltudatosan vezetett, és nem követte el az ideges bűnelkövetők leggyakoribb hibáját, és nem haladt sokkal lassabban, óvatosabban a többieknél. A főbb utakon mentünk, és a többi Ul Qoma-i sofőrhöz hasonlóan nem restellte villogtatni a fényszóróját, ha valaki szabálytalankodni mert, és agresszív morzejelekkel tudatta vele, mennyire elege van belőle, klikk, klakk, ne szoríts már le, klikk, klakk, döntsd már el, mit akarsz.

– Ma is telefonált – közöltem Dhatt-tal csendesen. – Lehet, hogy ő is ott lesz. Akkor…

– Nem csak idegesít, hanem motyog is! Mondja még egyszer! Akkor ő is átmegy, igaz?

– Muszáj eltűnnie innen. Sikerült szereznie plusziratokat?

Dhatt káromkodva rácsapott a kormánykerékre.

– A szentségit, bárcsak időben kimásztam volna ebből az ordas faszságból! Remélem, mégsem jön. Hátha tényleg elkapta az a kibaszott Orciny. – Yolanda elhűlve meredt rá. – Először kipuhatolom, ki van éppen szolgálatban. Készítse elő a tárcáját. Ha nagyon-nagyon nincsen más megoldás, megkapja tőlem a saját irataimat.

A Kopulacsarnokot már messziről láttuk a tetők ívein, a telefonközpontok kábelkötegein és a buborékkamrák körvonalain túl. Ebből az irányból először elhajtottunk az Ul Qoma-i hátsó bejárat és egyben besźeli kapu mellett, amelyet rögtön láttalanítottunk is a türelmesen kígyózó besźeli járművek meg a hazatérő Ul Qomai-ak látványával együtt. Besźeli rendőrautó megkülönböztető fényei villogtak. Törvényileg nem láthattunk ebből semmit, és nem is láttunk, de attól még tudatában voltunk az egésznek. Hamarosan mi is azon az oldalon leszünk. Megkerültük a roppant épületet, és az Ul Maidin-bejárathoz kanyarodtunk, a Mindent Megvilágító Fény Templomával átellenben, ahol lassan vánszorgott előre a Besźelbe igyekvő sor. Dhatt leparkolt – csak úgy flegmán odacsapta a kocsit a járda mellé, és meg sem próbálta kiigazítani, majd a militsya tipikus lezser mozgásával, kulcscsomót csörgetve becsapta az ajtót –, és megindultunk az éjszakai tömegen át a nagy udvar és a Kopulacsarnok határai felé. A militsya kint posztoló őrei egy szót sem szóltak hozzánk, semmit sem kérdeztek, miközben átvágtunk a várakozó sorokon és kikerülgettük az álló autókat. Szapora kézmozdulatokkal terelgettek minket a forgalom elől elzárt kapukon át a Kopulacsarnok közigazgatási területére, ahol a hatalmas, tátongó űr várt ránk, hogy felfaljon minket. Menet közben megállás nélkül figyeltem a környezetünket. Nem csak az én tekintetem cikázott folyamatosan ide-oda. Yolanda mögött mentem, aki kényelmetlenül feszengett álruhájában. Elnéztem a lacikonyhások és a szőttesárusok felett, a határőrökön, turistákon, hajléktalanokon és a militsya egyenruhásain túl. A sok bejárat közül a legtágasabbat és legszabadabban járhatót választottuk, az egyik ódon téglaboltív alatt, ahol akadálytalanul át lehetett látni a túloldalon tátongó köztes térre és az átkelő két oldalán tolongó tömegre a hatalmas csarnokban – habár a besźeli oldalon észrevehetően többen várakoztak.

Ebből a szögből és pozícióból hosszú idő után először nem kellett láttalanítanunk a szomszéd várost: nyugodtan végignézhettünk az Ul Qomából kivezető úton, a határsávon, a senkiföldjén felfestett jelzéseken és a másik határzónán, egyenesen át Besźelbe. Nyílegyenesen. Kék fények vártak ránk odaát. A két ország között, a leeresztett kapun túl éppen csak látszott egy besźeli járőrautó – ennek a villódzó fényeit láttalanítottuk percekkel ezelőtt. Amint átléptünk a csarnok belső peremén, a túloldalon, ahol egy emelvényről a besźeli határőrök nézték a tömeget, feltűnt, hogy egy policzaiegyenruhás alak ácsorog mellettük. Egy női alak – de még nagyon messze volt, a másik ország átkelőjén is túl.

– Corwi. – Csak akkor tudatosult bennem, hogy ezt hangosan ki is mondtam, amikor Dhatt megszólalt mellettem:

– Ő lenne az? – Már éppen válaszoltam volna, hogy ilyen messziről még nem tudom eldönteni, de elfordult. – Egy pillanat.

Visszafelé nézett, ahonnan jöttünk. A Besźelbe igyekvő tömeg szélén álltunk, az utazóktól kicsit félrehúzódva, az araszoló járművek melletti vékony sávban. Dhatt jól érezte, az egyik mögöttünk haladó férfiban volt valami zavaró. Nem a külsejében, mert semmiben sem lógott ki a tömegből: kopottas Ul Qoma-i köpönyegbe burkolózott a hideg miatt. Viszont a sor mellett és nem a sorral együtt jött, vagy inkább csoszogott, és túl sok bosszús arcot láttam a háta mögött. Egyértelműen tolakodva követett minket. Yolanda is észrevette, mit nézünk, és halkan felnyögött.

– Gyerünk! – szólt rá Dhatt, és a hátára tette a kezét. Fürge léptekkel a folyosó bejárata felé terelgette. Amikor megláttam, hogy a gyanús férfi szintén szaporázni próbálja, már amennyire a körülötte állók gyűrűjében ezt lehetett, hogy elénk vágjon, megfordultam és elindultam felé.

– Vigye át a lányt! – vetettem hátra a vállam felett Dhattnak. – Mozgás, kísérje a határhoz! Yolanda, ha megérkezett, fusson a policzaiegyenruhás nőhöz! – Megszaporáztam a lépteimet. – Gyerünk már!

– Várjon! – kiáltotta utánam Yolanda, de hallottam, hogy Dhatt rögtön leteremti. A közeledő alakra összpontosítottam. Amikor meglátta, hogy felé tartok, megállt, és a kabátzsebéhez nyúlt, mire az oldalamhoz kaptam, mert elfelejtettem, hogy ebben a városban nincsen fegyverem. A férfi pár lépést hátrált, aztán az égnek emelte az egyik kezét és lerántotta az arca elől a sálat. A nevemet kiáltotta. Bowden volt.

A kezében pisztolyt tartott, de olyan óvatosan fogta az ujjai között, mintha allergiás lenne rá. Meglódultam felé. A hátam mögött mintha valaki köhintett volna, valaki más mintha hangosan kifújta volna a levegőt, egy harmadik hang pedig felsikoltott. Dhatt a nevemet kiáltotta, egymás után többször.

Bowden meredten bámult a vállam fölött. Hátranéztem. Dhatt pár méterre görnyedezett két autó között. Furcsa testtartásban ölelte magát, és ordított. Az autósok a járművekben kucorogtak. Rémült kiabálásuk futótűzként terjedt tovább a besźeli és Ul Qoma-i gyalogosok között. Dhatt Yolanda fölé hajolt. A lány úgy hevert a betonon, mint akit odadobtak. Nem láttam tisztán, de véres volt az arca. Dhatt a saját vállát szorongatta.

– Eltaláltak! – kiáltotta. – Yolanda… A Fényre, Tyad, meglőtték… súlyos…

A messzi távolból felfordulás zaja szűrődött idáig. Átpillantottam a csigalassan mozgó járművek felett, és láttam, hogy a gigászi csarnok túlsó végében megmozdul a besźeli tömeg, mint amikor riadt állatok igyekeznek menekülni. Próbáltak minél messzebbre kerülni attól a magányos alaktól, aki valamire támaszkodott, nem is, két kézzel magasba tartotta azt a valamit. Egy puska volt nála, és éppen célzásra emelte.

22

Ismét hallatszott az a váratlan, pattanó hang, bár majdnem elnyomta a folyosó teljes hosszán végigsöprő ordítozás. A lövést vagy hangtompítóval adták le, vagy a csarnok akusztikája torzította el, de mire egyáltalán meghallottam, addigra már Bowdenre vetettem magamat, és lerántottam a betonra. A háta mögötti falba csapódó lövedék csattanása hangosabb volt a puskalövésnél. Törmelék záporozott ránk. Bowden rémülten kapkodta a levegőt. Megmarkoltam a csuklóját és addig szorítottam, amíg ki nem hullott a kezéből a pisztoly. Nem hagytam felállni, nehogy a mesterlövész meglássa.

– Földre! Mindenki a földre! – harsogtam. A tömeg olyan lassan engedelmeskedett, hogy egészen meglepett, mire végre valóban elkezdtek letérdelni. Amikor egyre hangosabban kiabáltak, és minél jobban próbálták összehúzni magukat, már azt is tudtam, hogy felmérték a veszély nagyságát. Újabb pattanó hang hallatszott, aztán még egy. Egy autó csikorogva fékezett, megszólalt egy riasztó, a lövedék tompa koppanással csapódott a téglafalba.

Továbbra sem hagytam, hogy Bowden felálljon.

– Tyad! – kiáltotta Dhatt.

– Mi történt? – harsogtam. Mindenhol határőrök nyüzsögtek: a fegyverüket szorongatták, a fejüket kapkodták, és teljesen értelmetlen parancsokat ordibáltak egymásnak.

– Eltaláltak, de megvagyok! – kiáltotta vissza Dhatt. – Yolandát fejbe lőtték!

Felnéztem, de nem dördült újabb lövés. Felemeltem a fejemet, és így már láttam a földön fetrengő, sebét markolászó Dhattot és Yolanda holttesttét. Amikor óvatosan feltérdeltem, a militsya megérkezett Dhatt mellé, aki még sérülten is a halott lányt védelmezte. A messzi távolban a policzai egyenruhásai loholtak arrafelé, ahonnan a lövéseket leadták. A besźeli oldalon a rendőröket feltartotta és folyamatosan akadályozta a megvadult tömeg. Corwi forogva nézelődött minden irányba – vajon észrevett? Kiabálni próbáltam. Az orvlövész közben futásnak eredt.

Őt is akadályozta a tömeg, viszont nem félt bunkósbotként használni a fegyverét, ha kellett, és az emberek villámgyorsan utat adtak neki. Nyilván mindjárt lezáratják a kijáratokat, de vajon sikerül időben megtenni? A gyilkos a csarnok távolabbi része felé tartott, ahol senki sem látta, hogy ő lőtt, és amint eltűnik a tömegben, könnyedén eldobhatja vagy elrejtheti a fegyverét.

– Az isten verje meg! – Alig bírtam szemmel tartani a férfit. Senki sem próbálta feltartóztatni. Már nem volt túl messze a kijárattól. Tetőtől talpig alaposan szemügyre vettem: rövid haj, szürke melegítőfelső, hátát verdeső kapucnival, fekete nadrág. Teljesen jellegtelen alaknak tűnt. Vajon eldobta közben a fegyverét? Ezt nem láttam a tömeg miatt. Bowden pisztolyát szorongatva felálltam a földről. Nevetséges P38-as volt, de jó állapotban és megtöltve. Megindultam az átkelőpont felé, de rádöbbentem, hogy nem fogok átjutni ebben a káoszban – amúgy is problémás lett volna, viszont most, miközben mindkét oldalon fegyverekkel hadonásztak, biztosan lehetetlen. Még ha az egyenruhámnak hála, át is jutnék az Ul Qoma-i sávon, a besźeliek azonnal megállítanának, és a mesterlövész így is nagyon messze járt már. Egy pillanatig tétováztam csak.

– Dhatt, kérjen rádión segítséget, és vigyázzon Bowdenre! – kiáltottam, aztán sarkon fordultam, és futásnak eredtem az ellenkező irányba, ki Ul Qomába, Dhatt kocsija felé.

A tömeg azonnal utat nyitott – csak egy pillantást vetettek a militsya emblémájára a zubbonyomon és a kezemben szorongatott pisztolyra, és máris félreugrottak. A militsya emberei azt hitték, közéjük tartozom és üldözök valakit, ők ezért nem állítottak meg. Bevágódtam a kocsiba, bekapcsoltam a vészvillogót, és indítottam.

Nyaktörő sebességgel, helyi és külföldi járműveket kerülgetve süvítettem végig a Kopulacsarnok mellett. A sziréna megzavart, mert nem szoktam hozzá az Ul Qoma-i rendőrautók hangjához. Sokkal hangosabban jajgatott, mint a mieink. A mesterlövész valószínűleg – nem is, nyilvánvalóan – éppen a rémült és zavart utazók áradatán verekedte át magát. A sziréna és a fények megtisztították előttem az utat. Ul Qomában egyértelmű igyekezettel húzódtak félre előlem, az utca besźeli hasonmásán pedig azzal a tipikus, elfojtott pánikkal történt ugyanez, ami minden külföldi dráma velejárója. Oldalra rántottam a kormányt, mire az autó meredeken jobbra vágódott, és huppant egy nagyot a besźeli villamossíneken.

Hol maradt a Kontroll? De nem történt áthágás.

Nem történt áthágás, pedig valaki nyíltan és arcátlanul megölt egy lányt a határsávon át. Fegyveres támadás, gyilkosság és gyilkossági kísérlet, viszont a puskagolyók az átkelőponton süvítettek keresztül, a Kopulacsarnok közös területén. Velejéig romlott, alaposan kitervelt, gonosz bűntény volt ez, hiszen az orgyilkos végtelen alapossággal úgy helyezkedett, hogy nyíltan beláthassa Besźel utolsó métereit, és a határ fölött átnézhessen Ul Qomába, precízen célozhasson a városok közötti egyetlen átjáró hosszában – ezt a gyilkosságot a városok határainak, az Ul Qoma és Besźel közötti membrán teljes – majdhogynem túlzott – tiszteletben tartásával hajtották végre. Nem történt áthágás, ezért a Kontroll nem intézkedhetett az ügyben, és egyelőre csak a besźeli rendőrség tartózkodott egy városban a gyilkossal.

Ismét jobbra kanyarodtam. Visszaértem ugyanoda, ahol egy órával korábban jártunk, az Ul Qoma-i Weipay utcára, amely szélességi és hosszúsági fok szerint átfedésben volt a Kopulacsarnok besźeli bejáratával. Csikorgó fékkel álltam meg, olyan közel a kapuhoz, amennyire a tömeg engedte. Kiugrottam az autóból és felkapaszkodtam a tetejére. Hamarosan megjelenik az Ul Qoma-i rendőrség, hogy megérdeklődje állítólagos kollégájuktól, azaz tőlem, mégis mit művelek, de most még felugrottam a tetőre. Pillanatnyi habozás után leküzdöttem a késztetést, és nem bámultam bele az alagútba, ahol elméletileg a kifelé igyekvő besźelieknek kellett riadtan tülekedniük. Helyette alaposan körülnéztem Ul Qomában, majd a Kopulacsarnok felé fordultam, és ügyeltem rá, hogy fikarcnyit se változzon az arckifejezésem, egyetlen apró mozdulat se árulja el, valójában nem csak Ul Qomát bámulom. Látszólag feddhetetlen voltam. A rendőrautó villódzó fénye kékre és vörösre festette a lábszáramat. Közben engedélyeztem magamnak annyit, hogy feltűnés nélkül szemügyre vegyem, mi történik Besźelben. Még mindig több utazó próbált bejutni a csarnokba, mint amennyien kifelé igyekeztek, az épület belsejében azonban már a terjedő pánik veszélyes ellenáramlatát lehetett érezni. Terjedt a nyugtalanság, egész sorok torpantak meg, a leghátul toporgók, akik nem tudták, mit hallanak vagy látnak, elállták azoknak az útját, akik viszont tisztában voltak a helyzettel, és próbáltak kimenekülni. Az Ul Qoma-i járókelők láttalanították a besźeli zűrzavart, elkapták a tekintetüket, és gyorsan átsiettek az út túloldalára a külföldi zűrzavar elől.

– Kifelé! Kifelé!

– Hadd menjünk már be! Mi ez itt?

A riadtan menekülő emberek csoportjai között megpillantottam egy sietve közeledő férfit. Azért figyeltem fel rá, mert nagyon gondosan próbálta megállni, hogy túl gyorsan szaladjon, kimagasodjon a tömegből, vagy egyáltalán felszegje a fejét. Először biztosra vettem, hogy ő a gyilkos, aztán elbizonytalanodtam, majd megint egyértelműnek tűnt. Átnyomakodott a sorban utolsóként ácsorgó, kiabáló család mellett, és átvergődött a besźeli rendőrök kaotikus sorai között, akik úgy próbáltak rendet tenni, hogy fogalmuk sem volt róla, mit kellene csinálniuk. Amint kijutott közülük, és kifordult az utcára, ugyanabban a gondosan visszafogott, gyors tempóban távozott.

Valószínűleg önkéntelenül is zajt csaphattam. Bármi is történt, a tőlem alig pár tucat méterre haladó gyilkos hátranézett. Láttam, hogy meglátott, majd gyorsan láttalanított az egyenruhám miatt, és mert láthatóan Ul Qomában voltam, de amint lesütötte a szemét, már gyanút foghatott, és még szaporábban igyekezett el onnan. Láttam már valahol, csak azt nem tudtam, hol. Kétségbeesetten körülnéztem, de a besźeli rendőrök nem tudhatták, hogy követniük kellene, én pedig Ul Qomában tartózkodtam. Leugrottam az autó tetejéről, és fürgén a gyilkos után eredtem. Az utamba kerülő Ul Qoma-i járókelőket egyszerűen ellöktem, a besź gyalogosok pedig hiába próbáltak láttalanítani, szabályosan félre kellett ugraniuk előlem. Láttam a döbbent arcukat. Gyorsabban futottam, mint a gyilkos. Szemmel tartottam, bár végig Ul Qomában néztem ki magamnak egy-egy pontot, és ügyeltem, hogy a perifériás látásomba még pont beleférjen. Éppen csak a törvényesség határán belül követtem, hiszen nem fókuszáltam rá. Átvágtam a téren és elhaladtam a militsya két egyenruhása mellett, akik tétován kérdeztek valamit tőlem, de tudomást sem vettem róluk.

A férfi valószínűleg meghallotta a lépteimet. Nem járhattam már messze, amikor megfordult. Amikor meglátott, elkerekedett a szeme a döbbenettől, de az óvatossága kitartott, és azonnal elkapta a tekintetét. Felismert. Visszanézett Besźelbe, majd még gyorsabban szedte a lábát, és átlósan átvágott a téren az ErmannStrász nevű főút felé, közvetlenül a Kolyub felé zötyögő villamos mögött. Ul Qomában ezt az utcát Saq Umir útnak hívták. Én is megszaporáztam a lépteimet.

A férfi még egyszer hátrapillantott, majd még gyorsabban folytatta az útját. Kocogva áthaladt a besźeli tömegen, miközben gyors pillantásokat vetett mindkét oldalra, a színes gyertyákkal megvilágított kávéházakra és a besźeli könyvesboltokra – Ul Qomában ezek mind csendesebb mellékutcák voltak. Jobban járt volna, ha beugrik egy boltba. Talán azért nem tette, mert az átfedett tömegben egyszerre két különböző járdán kellett volna átküzdenie magát, vagy ösztönösen irtózott a gondolattól, hogy az üldözőjével a sarkában zsákutcába meneküljön. Inkább futásnak eredt.

A gyilkos bal kéz felé szaladt, berontott egy kisebb sikátorba, én pedig követtem. Nagyon gyorsnak bizonyult, jóval gyorsabban futott, mint én. Fokozatosan nőtt közöttünk a távolság. A besźeli kofák és járókelők a gyilkost bámulták, Ul Qoma-i megfelelőik pedig engem. Az üldözött átvetette magát egy szemeteskukán – sokkal könnyedebben, mint amire én valaha képes lettem volna. Tudtam, merre tart. Besźel és Ul Qoma belvárosai szoros átfedésben vannak: ha valaki eléri a peremüket, onnantól megkezdődik a szeparáció, és jönnek az alter meg a totál területek. A szó rendes értelmében ez nem volt és nem is lehetett hajsza. Csak két külön vektoron gyorsuló pont suhant előre. Mindketten lélekszakadva rohantunk, a gyilkos a saját városában, én pedig szörnyű haragtól hajtva az enyémben.

Hangtalanul üvöltöttem. Egy öregasszony megbámult. Rá sem pillantottam a gyilkosra, még mindig nem néztem rá, csak Ul Qomát bámultam törvényesen és mereven, a neonfényeit, a telefirkált falait, a gyalogosait, mindig csak Ul Qomát néztem. A gyilkos a klasszikus besźeli vaskorlátok mellett szaladt. Túlságosan messze járt már. Most ért egy totál utca bejáratához, egy olyan utca elé, amely kizárólag Besźelben létezett. Megtorpant, és nagyjából arrafelé pillantott, ahonnan zihálva közeledtem.

Egyetlen töredékpillanatra, túlságosan rövid ideig ahhoz, hogy törvénysértésnek minősüljön, egyenesen rám nézett. Ismertem ezt az embert, csak azt nem tudtam, honnan. Rám nézett a százszázalékosan külföldi utca szájából, és apró, győzedelmes mosoly suhant át az arcán. Aztán előrelépett, oda, ahova egyetlen Ul Qoma-i sem mehetett utána.

Felemeltem a pisztolyomat, és lelőttem.

Mellbe lőttem a gyilkost. Felbukott, és láttam az arcán a megrökönyödést. Sikolyok harsantak: először azok üvöltöttek, akik meghallották a lövést, aztán azok ordítottak fel, akik meglátták a lehanyatló testet és a vért, majd szinte ugyanabban a pillanatban felkiáltottak azok is, akik felfogták, micsoda szörnyűséges törvényszegés történt.

– Áthágás.

– Kontroll.

Először azt hittem, a szemtanúk döbbent kinyilatkoztatását hallom. De nem – homályos körvonalú alakok bukkantak elő olyan helyekről, ahol pillanatokkal ezelőtt még semmilyen tudatos mozgást nem érzékeltem, csak a senkik, a céltalanok és a zavarodottak bóklásztak ott, és ezek a semmiből előkerülő jövevények olyan merev arccal meredtek rám, hogy először azt hittem, tévedek, és nem tőlük hallom ezt a két szót. Egyszerű állítás hangzott el, két egymást kiegészítő fogalom, a bűntény és az eljáró hatóság megnevezése.

– Kontroll. – Komor arcú valami ragadott meg, de olyan erővel, hogy akkor sem lett volna esélyem menekülni, ha megpróbálom. Egy pillanatra sötét alakokat láttam összehajolni a gyilkos holtteste felett. – Kontroll – súgta egy hang közvetlen közelről a fülembe. Valaki könnyedén megtaszított és elragadott onnan, ahol álltam, és gyorsan, nagyon gyorsan vitt magával Besźel gyertyái és Ul Qoma neonjai között, olyan irányokba, amelyeknek egyik városban sem volt értelmük.

– Kontroll. – És valami megérintett, és a szó hallatán mindent elöntött a sötétség, és messzire sodort az éber, tudatos világból.

Harmadik rész

KONTROLL

23

A sötétség nem volt néma. Néha zavar támadt a csendben, és azok, akik megjelentek benne, kérdéseket tettek fel nekem, amelyekre nem tudtam válaszolni, bár úgy éreztem, ezzel kudarcot vallottam egy fontos helyzetben. A hangok újra meg újra elismételték ugyanazt, amit már hallottam tőlük: Kontroll. Ami korábban megérintett és tudattalan némaságba taszított, ezúttal álombéli arénába száműzött, ahol én lettem a préda.

Ezek az emlékek csak jóval később tértek vissza. Az ébredésem pillanatában azt sem tudtam, mennyi idő telt el. Amikor lecsukódott a szemem, a belvárosok átfedett utcáin álltam – amikor felnéztem, először zihálva kapkodtam levegő után, majd megláttam a szobát.

Szürke szoba volt, minden díszítés nélkül. Kicsi. Egy ágyban feküdtem, jobban mondva egy ágyon. A takarón, idegen ruhákban. Felültem.

Szürke, kopott linóleumpadló, egy ablak, ahonnan fény áradt be, magas, szürke falak, helyenként foltos vagy repedezett vakolattal. Egy asztal és két szék. Mintha egy leharcolt irodában lettem volna. A mennyezetből üveg félgömb meredt elő, sötéten. Egyetlen nesz sem hallatszott.

Pislogva feltápászkodtam, és kiderült, hogy egyáltalán nem vagyok olyan kótyagos, mint hittem. Az ajtót kulcsra zárták. Az ablakot nem értem fel, és nem láttam ki rajta. Megpróbáltam felugrani, de csak az ég egy szeletét láttam, és enyhén meg is szédültem. A ruháim tiszták és jellegtelenek voltak. Egészen jól illettek rám. Ekkor hirtelen eszembe jutott, mi történt velem korábban ott a sötétben, és máris szaporábban dobogott a szívem, és kapkodva szedtem a levegőt.

A süket csend kiszívta belőlem az erőt. Megkapaszkodtam az ablak alsó keretében, és remegő izmokkal felhúzódzkodtam. Mivel nem tudtam megtámasztani a lábamat, nem sokáig bírtam ebben a testhelyzetben. Tetők nyújtóztak alattam a mélyben. Palalemezek, műholdvevők tányérjai, lapos betonplaccok, antennák és acélgerendák, a hagymakupolák és a csavarmenetben tekeredő tornyok, buborékkamrák és nekem háttal kuporgó szobrok, talán vízköpők. Nem is sejtettem, hol lehetek, vagy mi hallgatózhat az ablaküveg mögött, mi őrizhet odakintről.

– Üljön le.

A hang annyira meglepett, hogy elengedtem a keretet, és hatalmasat estem. Feltápászkodtam a földről, és megfordultam.

Valaki állt az ajtóban. A fény a háta mögül jött, ezért sötét emberalaknak tűnt, esetleg egy ember formájú hiánynak. Amikor előrelépett, láttam, hogy egy férfi az, tizenöt, esetleg húsz évvel idősebb nálam. Szívós, zömök termetű, és ugyanolyan megfoghatatlanul jellegtelen ruhát visel, mint én. Nem egyedül érkezett: a háta mögött egy velem egykorú nőt láttam és egy kicsit idősebb férfit. Az arcukon semmi sem látszott, amit akár megközelítőleg érzelmeknek nevezhettem volna. Az embert formázó agyagszobrok lehettek ilyenek, mielőtt Isten lelket lehelt volna beléjük.

– Üljön le. – Az idősebb férfi az egyik székre mutatott. – És jöjjön elő a sarokból.

Igaza volt. A sarokban kucorogtam, de ez csak most tudatosult bennem. Magamra parancsoltam, hogy lassabban szedjem a levegőt, és kiegyenesedjek. Elengedtem a falat. Úgy álltam ott, mint egy normális ember.

Nagy sokára sikerült csak megszólalnom.

– Ez nagyon kínos – mondtam. – Elnézést kérek – tettem hozzá. Leültem a székre, ahova a férfi mutatott. Amikor végre ura lettem a hangszálaimnak, folytattam: – Tyador Borlú vagyok. Ön kicsoda?

A férfi leült, és végignézett rajtam oldalra hajtott fejjel, merev, kíváncsi mozdulattal, mint egy madár.

– Kontroll – felelte.

– Kontroll – ismételtem. Reszketeg sóhajjal nagy levegőt vettem. – Igen, Kontroll.

Egy ideig nem szólt semmit.

– Mit várt? – kérdezte végül. – Mit vár?

Rájátszott volna? Más helyzetben talán meg tudtam volna mondani. Tekintetem idegbeteg módon cikázott ide-oda, mintha sarkokban lapuló, alig látható alakokat keresgélnék. A férfi V alakot formázott két ujjával, és vízszintesen először a szememre, majd a sajátjára bökött: Ide nézzen. Engedelmeskedtem. A férfi lehajtotta a fejét, és lapos pillantást vetett rám.

– A helyzet komoly – jegyezte meg. Most jöttem rá, hogy mindketten besźül beszélünk. Az akcentusa egyáltalán nem tűnt besźelinek, sem Ul Qoma-inak, de európai vagy észak-amerikai sem lehetett. Teljesen jellegtelen akcentusnak tűnt.

– Áthágást követett el, Tyador Borlú. Erőszakosan. Megölt egy embert. – Most ismét felnézett rám. – Ul Qomából lőtt át Besźelbe. Innentől a Kontroll fennhatósága alá tartozik. – Összekulcsolta a kezét. A bőre alatt vékonyka csontok mozdultak: pont úgy, mint nekem. – Yorjavicnak hívták. A férfit, akit megölt. Emlékszik rá?

– Nem tu…

– Ismerte korábbról.

– Ezt honnan tudja?

– Maga mondta. Csak rajtunk múlik, hogyan altatjuk el, meddig marad eszméletlen, mit lát és mit beszél eközben, és az is, mikor ébred fel. Ha egyáltalán felébred valaha. Honnan ismerte azt az embert?

Ösztönösen megcsóváltam a fejemet, de…

– Az Igaz Hazafiak – szaladt ki hirtelen a számon. – Ott volt, amikor kihallgattam őket.

Ő hívta fel Goszt, az ügyvédet. Az egyik arrogáns, keménykedő nacionalista.

– Katonaként szolgált – közölte a férfi. – Hat évet húzott le a besźeli fegyveres erőknél. Mint mesterlövész.

Nem lepett meg. Döbbenetesen jól célzott.

– Yolanda! – kiáltottam fel hirtelen. – Jézusom… Dhatt! Mi lett velük?

– Van rá esély, hogy Dhatt főnyomozó soha többé nem tudja majd mozgatni a jobb karját, de már lábadozik. Yolanda Rodriguez halott. – A férfi nem vette le rólam a szemét. – Neki szánták azt a lövedéket is, ami Dhattot leterítette. Ami a fején találta el Yolandát, már a második lövés volt.

– Az istenit! – Pár másodpercig csak a padlót bámultam. – A családja már tudja?

– Igen.

– Megsérült még valaki?

– Nem. Tyador Borlú, maga áthágást követett el.

– Az a férfi megölte Yolandát! Ki tudja, még mi mindent…

A férfi hátradőlt a széken. Mielőtt megszólalhatott volna, máris bocsánatkérően és beletörődően intettem.

– Yorjavic nem követett el áthágást, Borlú – mondta. – A határsávon át lőtt, a Kopulacsarnokban. Ez nem áthágás. Az ügyvédeknek persze hálás téma lehetne… vajon a bűntény Besźelben történt, ahol a gyilkos meghúzta a ravaszt? Vagy Ul Qomában, ahol az áldozat tartózkodott? Esetleg mindkét városban? – Lezser mozdulattal széttárta a karját: kit érdekel? – Attól még nem követett el áthágást. Maga viszont igen. És most itt van, a Kontroll fennhatósága alatt.

Miután távoztak, kaptam enni. Kenyeret, húst, gyümölcsöt, sajtot, vizet. Amikor jóllaktam, megpróbáltam kinyitni az ajtót, de hiába rángattam, meg sem moccant. Végighúztam az ujjamat a fafelület megrepedezett festékrétegén, de vagy csak málladozó festék volt, vagy ha mégis üzenetnek szánta valaki a kusza vonalakat, akkor sokkal misztikusabb kódot faragott oda, mint amit felfoghattam.

Nem Yorjavic volt az első ember, akit meglőttem, és még csak nem is az első, akit megöltem, de nem sokszor történt velem ilyen. Viszont még egyszer sem lőttem olyan emberre, aki nem fogott rám fegyvert. Már vártam a reszketést, a sokk utóhatását. A szívem vadul vert, de ezt az aktuális helyzetemnek tudtam be, nem a bűntudatnak.

Nagyon sokáig egyedül maradtam. Keresztül-kasul bejártam a helyiséget, a félgömb mögé rejtett kamerával szemeztem. Ismét felhúzódzkodtam az ablakba, hogy megbámulhassam a tetőket. Már esteledett, mire újra kinyílt az ajtó, és belépett ugyanaz a három ember.

– Yorjavic – mondta az idősebb férfi, továbbra is besźül. – Bizonyos értelemben ő is áthágást követett el. Amikor lelőtte, azzal áthágásra kényszerítette. Az áthágás áldozatai mindig áthágást követnek el. Yorjavic látványosan kapcsolatba került Ul Qomával. Pontosan ezért róla is tudunk. Utasításokat követett. Nem az Igazi Hazafiak parancsoltak neki. A helyzet egyszerű – folytatta. – Maga áthágást követett el, ezért innentől a miénk.

– És most mi lesz velem?

– Amit csak akarunk. A bűne áthágás, és mi rendelkezünk magával.

Minden nehézség nélkül elintézhették, hogy örökre eltűnjek. Arról legfeljebb pletykák léteztek, ez mit jelent pontosan. Azokról nincsenek történetek, akiket elvitt a Kontroll és – mi lehet erre a jó kifejezés? – letöltötték a büntetésüket. Ha léteztek is ilyen emberek, vagy döbbenetesen jól tudtak titkot tartani, vagy sohasem engedték őket szabadon.

– Csak azért, mert nem fogja fel, hogy a munkánk igazságos, Borlú, attól még nem igazságtalan. Fogja fel úgy ezeket a beszélgetéseket, mintha a bírósági tárgyalásán ülne.

– Mondja el nekünk, mit és miért tett – folytatta a férfi –, és meglátjuk, hogyan járjunk el. Helyre kell hoznunk egy áthágást. Ehhez különböző vizsgálatokat kell lefolytatnunk, és beszélhetünk olyan személyekkel is, akik nem követtek el bűnt… ha ez bizonyíthatóan idevág az ügy szempontjából. Érti? Vannak komolyabb és kevésbé komoly szankciók. Elolvastuk a dossziéját. Maga rendőr.

Vajon mit akart ezzel mondani? Akkor most kollégáknak számítunk? Nem szóltam semmit.

– Miért tette? Indokolja meg. Meséljen nekünk Yolanda Rodriguezről, és mindent mondjon el Mahalia Gearyről.

Továbbra is némán ültem ott egy ideig, de rájöttem, hogy nincsen semmilyen tervem.

– Tudnak róluk? Mit tudnak róluk?

– Borlú.

– Mi van odakint? – Az ajtóra mutattam. Résnyire nyitva hagyták, amikor bejöttek.

– Tudja jól, hol van – felelte a férfi. – Az, hogy odakint mi van, majd meglátja. Hogy ez milyen körülmények között történik, az attól függ, mit mond és dönt itt és most. Foglalja össze, miként került ide. Hosszú idő után ismét felütötte a fejét ez az idióta összeesküvés-elmélet. Borlú, meséljen nekünk Orcinyről.

Szándékosan úgy intézték, hogy csak a folyosóról beszűrődő szépiaszínű derengés világítson be a szobába, és ez az elégtelen fényforrás is csak vékony csíkban jutott el hozzám. Kihallgatóim végig sötétben maradtak. Órákig tartott, mire beszámoltam nekik az esetről. Nem hallgattam el semmit, mert nyilván töviről hegyire ismerték az egészet.

– Miért követett el áthágást? – kérdezte a férfi.

– Nem állt szándékomban. Csak tudni akartam, hova menekült a gyilkos.

– Ami áthágás. Az az ember Besźelben volt.

– Igen, de értik… Maguk is tudják, hogy az ilyesmi mindennapos. Amikor a fickó elmosolyodott, és megláttam az arckifejezését… nem tudtam másra gondolni, csak Mahaliára és Yolandára… – Felálltam, és tettem pár lépést az ajtó felé.

– Honnan tudhatta az illető, hogy az átkelőnél lesznek?

– Fogalmam sincsen – válaszoltam. – A pasas szélsőséges nacionalista és nem teljesen normális, de a jelek szerint jók a kapcsolatai.

– És hol jön a képbe Orciny?

Farkasszemet néztünk.

– Mindent elmondtam, amit tudok – feleltem végül. A tenyerembe temettem az arcomat, és az ujjaim között meredtem magam elé. Az ajtóban álló férfi és nő szemmel láthatóan ránk sem hederített. Gondolkodás nélkül felpattantam és nekik rontottam. Az egyikük – azt nem tudom, melyikük – még mozgás közben elkapott, és áthajított a szobán, neki a falnak. Lecsúsztam a padlóra. Valaki megütött – csak a nő lehetett, mert amikor hátravágódott a fejem, láttam, hogy a társa az ajtóban áll. Az idősebb férfi mozdulatlanul ült az asztalnál, és várt.

A nő hátulról átkarolt, és fojtófogásba szorította a nyakamat.

– Borlú, ez itt a Kontroll – jelentette ki az idősebb férfi. – Ebben a szobában zajlik a tárgyalása. Lehet, hogy itt is ér véget. Magára már nem vonatkoznak a törvények. A döntés itt születik meg, és mi fogjuk meghozni. Vegyük át még egyszer. Árulja el, hogyan kapcsolódik ez az ügy, a résztvevői, a gyilkosságok Orciny történetéhez.

Jó néhány másodpercnyi csendet követően a nőre nézett.

– Te meg mit művelsz?

– Miért? Kap levegőt – válaszolta a nő.

Felnevettem, már amennyire a szorítása engedte.

– Ez nem is rólam szól – mondtam, amikor végre tudtam beszélni. – Te jó ég… maguk Orciny után nyomoznak.

– Orciny nem létezik – válaszolta a férfi.

– Igen, mindenkitől ezt hallom. Mégis mindenféle váratlan események történnek, emberek tűnnek el vagy halnak meg, és minden egyes alkalommal előkerül ugyanaz a szó… Orciny. – A nő végre elengedte a nyakamat. Lerogytam a padlóra, és csóváltam fejemet.

– Tudják, miért nem hívta elő magukat soha? – kérdeztem. – Yolanda? Mert azt hitte, maguk Orciny. Ha azzal jönnek neki, Hogyan létezhet egy titkos hely a két város között?, ő azt felelte volna, Miért, hisznek a Kontrollban? Na, az hol van? De tévedett, igaz? Maguk nem Orciny.

– Orciny nem létezik.

– Akkor miért kérdezgetnek róla? Mi elől menekültem napokig? Láttam Orcinyt vagy valamit, ami nagyon olyannak tűnt, mint állítólag Orciny, és lelőtte a társamat. Tudják jól, hogy áthágást követtem el… miért akarják tudni a többit? Miért nem büntetnek meg, és kész?

– Mint már említettük…

– Irgalomból? Az igazság miatt? Ne csinálják már!

– Ha valóban létezik valami más Besźel és Ul Qoma között, akkor mihez kezdenek? – folytattam. – Maguk éppen vadásznak. Mert hirtelen visszatért. Fogalmuk sincsen róla, hol van Orciny, vagy mi folyik itt egyáltalán. És ezért… – A pokolba is, kimondom. – Félnek.

A fiatalabb férfi és a nő kiment, majd egy régimódi filmvetítővel tértek vissza. A kábel a masina mögött kanyargott kifelé a folyosóra. Némi kapcsolgatás után a filmvetítő zümmögve életre kelt, és fehér fénynégyszöget vetített a falra, majd felvillantak egy kihallgatás képei. Nem álltam fel a padlóról, de hátrébb csúsztam, hogy jobban lássak. A felvételen Bowdent hallgatták ki éppen. Statikus zörej sistergett fel, aztán meghallottam a hangját. Illitánul beszélt, a kérdezők pedig a militsya emberei voltak.

– Nem tudom, mi történt! Igen, igen, rejtőzködtem, mert valaki vadászott rám. Meg akart ölni! És amikor hallottam, hogy Borlú meg Dhatt át akarnak jutni a határon, nem tudtam, mennyire bízhatok bennük, de arra jutottam, talán engem is átjuttatnak.

– …viselt fegyvert? – A kihallgatótiszt hangját alig lehetett érteni.

– Mert valaki meg akart ölni, azért! Igen, fegyver volt nálam. Nagyon jól tudja, hogy Kelet-Qoma legtöbb utcasarkán be lehet szerezni. Évek óta itt élek!

Érthetetlen szófoszlányok.

– Nem.

– Miért nem? – Ez érthető volt.

– Mert Orciny nem létezik! – válaszolta Bowden.

Újabb szófoszlányok.

– Nos, én bizony tojok rá, mit gondolnak, vagy Mahalia mit gondolt. Nem érdekel, mit mondott Yolanda vagy mire célozgatott Dhatt, és nem, fogalmam sincs, ki hívott fel telefonon. De az a hely nem létezik!

Hangos, reccsenő zajjal váltott a kép, és Aikamot láttam. Vigasztalhatatlanul zokogott. Bármit kérdeztek tőle, nem válaszolt, csak bőgött.

Ismét váltott a kép, és Aikam helyén Dhatt ül. Nem viselte az egyenruháját, a karja fel volt kötve.

– Kurvára nem tudom! – ordította. – Mi a faszért tőlem kérdezik? Kerítsék elő Borlút, mert nekem úgy tűnik, neki több fogalma van arról, mi a lófasz is folyik itt. Orciny? Mocskosul nem hiszek benne, mert nem vagyok már szaros kölyök, de egy dolog biztos, hiába kurvára logikus, hogy az Orciny-elmélet egy nagy rakás szar, attól valami még nagyon nincsen rendben, mert vannak, akik még mindig olyan információkhoz férnek hozzá, amihez nagyon nem kellene, másokat meg ugyanilyen könnyedén lövöldöznek fejbe ismeretlen erők. Kibaszott kölykök. Ezért akartam segíteni Borlúnak, és leszarom, hogy ez törvénysértő, szóval, ha fel akarnak függeszteni, akkor baszódjanak meg, és hajrá. És tagadják Orciny létezését, amennyire csak akarják, mert én kurvára nem hiszek benne. De azért óvatosan sétálgassanak az utcán, hátha ez a nem is létező, elkúrt város egyszer csak pofán löveti magukat. Hol van Tyador? Mit műveltek vele?

A falra vetített kép megmerevedett. Kihallgatóim Dhatt túlmérezett, fekete-fehér grimaszán át néztek rám.

– Nos – szólalt meg az idősebb férfi, és a fal felé bökött. – Hallotta Bowdent. Tudja, mi a helyzet velük. Mit tud Orcinyről?

A Kontroll nincs, és nem is létezett. Ez banális, egyszerű tény. A Kontrollnak nincsen konzulátusa, hadserege, turistalátványossága. A Kontrollnak nincsen valutája. Ha valaki áthágást követ el, elnyeli a Kontroll. A Kontroll a felbőszült rendőri erők minden elképzelhető haragjától sistergő semmi.

A nyomok, amelyek újra meg újra Orcinyhez vezettek, rendszeres törvénysértéseket, szabályokon túli titkos szabályokat és egy parazitaváros létezését sejtették, ahol a semmin kívül semmi másnak nem szabadna léteznie, semmi másnak, csak a Kontrollnak. Ha a Kontroll nem azonos Orcinyvel, akkor nem saját magából csinál bohócot, ha mindezt évszázadokon át megtorlás nélkül hagyja? Pontosan ez volt az oka annak, hogy amikor kihallgatóm azt kérdezte, Létezik Orciny?, akkor azt így fogalmazta meg: – Tehát háborúban állunk?

Úgy döntöttem, megpendítem nekik az együttműködés lehetőségét. Merészen alkudozni próbáltam velük.

– Szívesen segítek… – mondogattam, és egyszer sem fejeztem be a mondatot, hangsúlyommal pedig azt érzékeltettem, hogy itt most következne egy ha. El akartam fogni Mahalia Geary és Yolanda Rodriguez gyilkosait, és ezt nyilvánvalóan ők is tudták, de a büszkeségembe belefért, hogy ne szégyelljek könyörögni. Lett némi lehetőségem az alkudozásra, egy morzsányi esélyem, hogy esetleg kiszabadulhassak a Kontroll hatalmából, és ez teljesen megrészegített.

– Egyszer már majdnem eljöttek értem – mondtam. Ők tartottak szemmel, amikor valótávban megközelítettem a házamat. – Szóval leszünk társak?

– Áthágást követett el. De ha segít, könnyebben megúszhatja.

– Tényleg azt hiszi, Orciny végzett a két lánnyal? – kérdezte a másik férfi. Vajon sorsomra hagynának, amíg akár a legkisebb esély mutatkozik Orciny létezésére, és arra, hogy a láthatatlan város újra erőre kap? És ha a lakói most is az utcákat járják, és sem Ul Qoma, sem Besźel polgárai nem látják őket, mert azt hiszik, a másik városhoz tartoznak? Mint a könyvtárban elrejtett könyvek, észrevétlenül?

– Mi az? – kérdezte a nő az arckifejezésem láttán.

– Mindent elmondtam, amit tudok, és az nem sok. Mahalia az egyetlen, aki valóban tisztában volt azzal, mi folyik itt, ő pedig meghalt. Valamit azonban hátrahagyott. Beszélt egy barátjával. Elmesélte Yolandának, hogy amikor átolvasta a jegyzeteit, hirtelen megvilágosodott előtte az igazság. Sohasem találtuk meg a jegyzeteit. Én viszont tanulmányoztam a munkamódszereit. Tudom, hol vannak ezek a jegyzetek.

24

Reggel, amikor a Kontroll felügyeletében, az idősebb férfi társaságában kiléptem az épületből – nevezzük őrsnek –, rájöttem, hogy fogalmam sincsen, melyik városban vagyunk.

Nagyon sokáig fent voltam, és egész éjjel a különböző kihallgatásokról készült felvételeket néztem. A bejátszásokon volt egy besźeli meg egy Ul Qoma-i határőr, járókelők mindkét városból, akik semmit sem tudtak. Egyszer csak elkezdődött a kiabálás, mesélte mindenki. Sofőrök magyarázták, hogyan süvítettek el felettük a lövedékek.

– Corwi! – mondtam, amikor egyszer csak megjelent az arca a falon.

– Szóval hol van? – A hangrögzítés nem lehetett tökéletes, ezért úgy tűnt, mintha nagyon messziről beszélt volna. Láthatóan dühös volt, de uralkodott magán. – Miféle baromságba keveredett a főnök? Igen, felhívott, hogy segítsek neki átjutni valakinek a határon. – A besźeli kihallgatást vezető rendőröknek ennyit sikerült eddig kiszedniük belőle, de ezt többször is elismételte. Az állásával fenyegették. Corwi ugyanolyan megvetően válaszolgatott, mint Dhatt, de sokkal óvatosabban fogalmazott. Semmit sem tudott. A Kontroll mutatott néhány részletet Biszaya és Sariska kihallgatásáról. Biszaya zokogott.

– Ez nagyon nem tetszik – közöltem. – Ez kegyetlenség.

A legérdekesebbek a besźeli ultranacionalistákkal, Yorjavic bajtársaival készült felvételek voltak. Mogorván bámulták a policzai kihallgatótisztjeit. Néhányan kizárólag az ügyvédeik jelenlétében beszéltek. Akadt, aki nem úszta meg ennyivel: az egyik rendőr áthajolt az asztal felett, és ököllel az arcába vágott.

– A kurva életbe! – üvöltötte a vérző orrú férfi. – Ugyanazon az oldalon állunk, te pöcs! Te is besź vagy, mint én, nem egy geci Ul Qoma-i vagy a kibaszott Kontroll!

A nacionalisták néha arrogánsan, semlegesen, lemondóan, többnyire viszont egészen együttműködően vagy alázatosan válaszolgattak, de mindannyian tagadták, hogy bármit is tudtak volna arról, mire készült Yorjavic.

– Soha a kurva életben nem hallottam erről a külföldi nőről! Yorjavic egyszer sem említette. Egyetemista volt? – kérdezte az egyik. – Mi mindig Besźelért cselekszünk, érti? És nem kell tudnia, miért tesszük. De… – A felvételen szereplő férfi kétségbeesett kézmozdulatokkal próbálta megértetni magát anélkül, hogy bármi terhelőt mondott volna. – Katonák vagyunk, a szentségit! Mint maguk! Ha azt halljuk, hogy valamit el kell intézni, ha parancsot kapunk, hogy valakit figyelmeztetni kell, legyen az komcsi, uni, vagy áruló, vagy qomai, vagy a Kontroll seggét nyalogató kis féreg, vagy bárki, akkor letudjuk, és kész. De fogalmam sincs, ez a Rodriguez nevű lány miért… Nem hiszem el, hogy Yorjavic ilyet tett volna, és ha mégis, akkor meg nem… – Most már dühösnek tűnt. – Nem tudom, miért.

– Természetesen vannak kapcsolataik az árnyékkormánnyal – jegyezte meg a Kontroll embere mellettem. – De egy ennyire kusza helyzetben nem lehet elvetni annak a lehetőségét, hogy Yorjavic talán nem is volt Igaz Hazafi. Vagy nem csak az volt, és egy sokkal titkosabb szervezetnek is dolgozott.

– Egy sokkal titkosabb helynek – jegyeztem meg. – Azt hittem, maguk mindent megfigyelnek.

– Senki sem követett el áthágást. – A férfi iratcsomót csúsztatott elém. – Itt van minden, amit a besźeli policzai talált Yorjavic lakásában. Semmi sem kapcsolja Orcinyhez. Holnap korán indulunk.

– Ezt honnan szerezték? – kérdeztem. Az idősebb férfi felállt – két társa követte –, és rezzenéstelen, de eléggé lesújtó arccal végigmért.

A kurtára sikerült éjszaka végén az idősebb férfi visszatért, ezúttal egyedül. Már vártam rá.

Üdvözlésképpen meglengettem felé az iratköteget.

– Ha feltételezzük, hogy a kollégáim jól végezték a munkájukat, akkor itt nincsen semmi. Időről időre érkezett pénz a számlájára, de nem túl nagy összegek, ami bármit jelenthet. Pár évvel ezelőtt sikeresen letette a vizsgát, és közlekedhetett a két város között… ez sem túl szokatlan, bár ha a politikai nézeteit nézzük… – Vállat vontam. – Az újság-előfizetései, a könyvespolca, az ismerősei, a katonai pályafutása, a büntetett előélete, törzshelyei és egyebek alapján teljesen tipikus nacionalistának tűnik.

– A Kontroll megfigyelése alatt állt, mint minden szakadár. Semmi sem utalt rá, hogy szokatlan kapcsolatai lennének.

– Mármint Orcinyre gondol.

– Ennek semmi jele.

A férfi végül kiterelt a szobából. A folyosó faláról is málladozott a festék, a padlót ugyanolyan kifakult szőnyeg takarta, és az egymást követő ajtók is teljesen egyformák voltak. Valahonnan lépteket hallottam, és amikor a sarkon befordulva egy lépcsőházba jutottunk, egy nő ballagott el mellettünk, aki kurtán bólintott a kísérőm felé. Nem sokkal később egy férfi hagyott le minket, majd egy folyosóra értünk, ahol már többen jártak. Öltözékük Besźelben és Ul Qomában egyaránt törvényesnek számított volna. A hangfoszlányokból ítélve a társalgás mindkét nyelven zajlott, sőt egy harmadikat is hallottam, egy nagyon régi vagy nagyon korcs dialektust, amely ötvözte a kettőt. Valahol billentyűzet kopogott. Eszembe sem jutott futásnak eredni vagy megtámadni kísérőmet. Bevallom, nem próbáltam menekülni. Szemmel tartottak.

Elhaladtunk egy iroda előtt, ahol a falon emlékeztetőkkel teletűzdelt parafa táblák lógtak, a polcokat pedig megtöltötték a dossziék. Egy nő leporellót tépett le egy nyomtatóról. Telefon csörgött.

– Jöjjön – szólt rám a férfi. – Azt állította, tudja, hol van az igazság.

Kétszárnyú ajtóhoz értünk. Az ajtó a külvilágba nyílt. Kiléptünk, és ekkor történt – amikor elemésztett a fény –, hogy rájöttem, fogalmam sincsen, melyik városban vagyunk.

Miután leküzdöttem az átfedett utcán feltámadó pánikot, tudatosult bennem, hogy csak Ul Qomában lehetünk: abban a városban volt az úti célunk. Elindultam kísérőm után a járdán.

Nagyokat szippantottam a levegőből. Lármás, zsibongó reggelre virradt, az eget felhők takarták, de nem esett. Még a lélegzetem is elakadt a hidegtől. Kellemesen kábított a tömeg látványa, a nagykabátos Ul Qoma-i járókelők nyüzsgése, a főleg gyalogosokkal teli utcán araszoló autók duruzsolása, a ruhákat, könyveket, ételt kínálgató árusok kiáltozása. Minden mást láttalanítottam. A fejünk felett acélsodronyok pendültek, és egy Ul Qoma-i felfújható légballon nekifeszült a szélnek.

– Talán felesleges figyelmeztetnem, hogy ne próbáljon megszökni – szólalt meg kísérőm. – És kiabálni sem érdemes. Jól tudja, meddig jutna. És azt is, hogy nem csak én tartom szemmel. A Kontroll fennhatósága alatt áll. Hívjon Ashilnak.

– Nekem már nem kell bemutatkoznom.

– Amíg velem van, Tye a neve.

A Tye az Ashilhoz hasonlóan sem Besźelben, sem Ul Qomában nem számított hagyományos névnek, ezért bárhonnan származhattam. Ashil nyomában átvágtam egy belső udvaron, ahol szobordíszes homlokzatok és mozdulatlan harangok figyeltek a magasból, egy képernyőn pedig részvényárfolyamok váltották egymást. Nem tudtam, hol járunk.

– Éhes. – Ashil nem kérdezett, hanem kijelentett.

– Kibírom. – Egy mellékutcába irányított, újabb átfedett területre, ahol egy szupermarket előtt Ul Qoma-i standokon szoftvereket és mütyüröket árultak. Ashil váratlanul megfogta a karomat, és onnantól ő vezetett, bár eleinte kissé tétováztam, mert sehol sem láttam ennivalót. Amikor egy pillanatra közelebb húzódtam hozzá, megpillantottam a knédliskocsikat meg a kenyeresbódékat, de azok Besźelben voltak.

Mindezt próbáltam láttalanítani, de kétség sem férhetett hozzá, hogy pontosan oda tartunk, ahonnan az a finom illat áradt, amit következesen kizártam a tudatomból.

– Mozogjon – sürgetett Ashil, és áthúzott a két város közötti membránon. A lábamat Ul Qomában emeltem fel, de a talpamat Besźelben tettem le, ahol a reggelim várt.

Mögöttünk egy pipacsvörösre festett punktarajat viselő nő állt egy standnál, ahol mobilokat kártyafüggetlenítettek. Először meglepetten, azután aggodalmasan pillantott ránk, majd láttam, hogy villámgyorsan láttalanít minket, amikor Ashil ennivalót rendelt Besźelben.

Kísérőm besźmárkával fizetett. A kezembe nyomta a papírtányért, és magával húzott, át az úton, a szupermarket elé. Ami Ul Qomában volt. Dínárral fizetett egy doboz narancsléért, amelyet szintén a markomba tuszkolt. Némán szorongattam az enni-és innivalót. Karonfogva kikísért az átfedett út közepére. Meglódult előttem a világ, mintha egy hitchcocki jelenetbe csöppentem volna, ahol felgyorsuló kamerakocsival és a mélységélesség állítgatásával érik el ugyanezt. Minden, amit eddig láttalanítottam, most váratlanul kiélesedett és közel került.

Mindezt azonnal követték a hangok és a szagok: a besź nyelvű kiabálás, a város óratornyainak kongása, a villamosok csörömpölése, a kerekek zakatolása az elöregedett síneken, a kéményszag, a dohszag – mindez szökőárként zúdult Ul Qoma fűszerillatába és illitán zajongásába, a militsya helikoptereinek zúgásába és a német autók felmorduló dübörgésébe. Ul Qoma fényei és a kirakataiban sorakozó díszek már nem takarták ki a szomszéd város okkersárga árnyalatait és kőfalait – az otthonomat.

– Hol van most? – kérdezte Ashil. Olyan halkan beszélt, hogy csak én hallottam.

– Nem…

– Besźelben van, vagy Ul Qomában?

– Egyikben sem. A Kontroll fennhatósága alatt állok.

– Ahol velem van. – Elindultunk az átfedett reggeli tömegben. – A Kontroll kezében. Senki sem tudja, hogy látnia vagy láttalanítania kell-e magát. Ne húzza össze magát. Nem igaz, hogy egyik városban sincsen. Egyszerre van mind a kettőben.

Megfordult, és megbökte a mellkasomat.

– Lélegezzen!

Ashil vezetésével metróra szálltam Ul Qomában, ahol olyan mozdulatlanul gubbasztottam az ülésen, mintha Besźel nyomai még mindig pókhálóként tapadnának rám, és bármikor halálra rémíthetnék utastársaimat. Ezután felugrottunk egy besźeli villamosra, ami csodálatos érzéssel töltött el, és csalóka módon elhitette velem, hogy ismét otthon vagyok. A besźeli otthonosságot hamarosan átmosta egy mindent elborító, különös hangulat. Az Ul Qoma Egyetemi Könyvtár üveg-és acéltömbje előtt szálltunk le.

– Mit tenne, ha váratlanul elszaladnék? – kérdeztem. Ashil nem válaszolt.

Előhúzott egy jellegtelen bőrtokot, és megmutatta a biztonsági őrnek a Kontroll jelvényét. A férfi másodpercekig csak bámult, majd hirtelen felpattant.

– Istenem! – nyögte. Bevándorló volt, aki az akcentusából ítélve Törökországból jött Ul Qomába, de már elég régóta élt itt, hogy felfogja, mit látott. – Én… ön… miben segíthetek…? – Ashil intett neki, hogy üljön vissza, majd besétáltunk a csarnokba.

A könyvtár modernebb volt, mint besźeli párja.

– Gondolom, könyvtári jelzete nem lesz – jegyezte meg Ashil.

– Pont ez a lényeg – válaszoltam. A falra kiakasztott alaprajzot és a jelmagyarázatot tanulmányoztuk. A Besźel és Ul Qoma történelmével foglalkozó műveket gondosan külön szekciókba rendezték, de azért kellően közeli polcokon kaptak helyet a negyediken. Az olvasófülkékben ülő diákok az elhaladó Ashilt nézték. Olyan tekintély sugárzott belőle, amit sem szüleiktől, sem tanáraiktól nem láttak még.

A keresett részlegen olyan művek sorakoztak, amelyeknek a nagy részét még nem fordították le. Az eredeti, angol vagy francia címeket néztem. Az Elődök korának titkai, Irodalom és tengerbirodalom: Besźel, Ul Qoma és a tenger jeltudománya. Percekig tanulmányoztuk a könyvgerinceket – akadt itt polc bőven. Azt, amit kerestem – és végül meg is találtam fentről a második polcon, három sorral beljebb a főfolyosótól, miután olyan határozottan nyomakodtam be egy értetlen, ifjú egyetemista mellett, mintha én lennék itt az igazgató –, pont a hiányossága tette feltűnővé. A gerincéről hiányzott a nyomtatott könyvtári jelzet.

– Megvan! – Ugyanaz a kiadás volt, amelyet én is beszereztem. A tudatmódosító borítófestményen hosszú hajú férfi sétált két teljesen eltérő (egyébként helytelenül ábrázolt) építészeti stílusban épült házsor között, és az árnyékok közül testetlen szemek figyelték. Ashil elé toltam, és kinyitottam. A város és a város között. A könyvet láthatóan sokszor forgatták.

– Ha mindez igaz – jegyeztem meg csendesen –, akkor szemmel tartanak. Most is, mindkettőnket. – Az egyik szempárra böktem a borítón.

Átpörgettem a könyvet. A legtöbb lap szélén vörös, fekete és kék tollal körmölt, apró firkák sorakoztak. Mahalia a lehető legvékonyabb tollat használta, és hajszálakként gubancolódó kézírásából állt össze a titkos alapmű több éven át gyarapodó, kiegészítő jegyzetanyaga. A hátam mögé néztem, és Ashil is követte a példámat. Egyedül voltunk.

NEM! – olvastam az egyik lap szélén. – LEHETETLEN, mellette pedig: VALÓBAN? VÖ. HARRIS ET AL, alatta ÖRÜLTSÉG!! ESZTELENSÉG!!!, és így tovább. Ashil kivette a kezemből a könyvet.

– Mahalia mindenkinél jobban értette Orcinyt – mondtam. – És ott rejtette el az igazságot.

25

– Mindketten elszántan próbálják kideríteni, mi történt magával – közölte Ashil. – Corwi és Dhatt.

– Mit mondtak nekik?

Csak egy pillantást kaptam válaszul: Egyáltalán nem kommunikálunk velük. Aznap este Ashil áthozta Mahalia itteni Városának színes fénymásolatát: nemcsak az összes lapról, hanem a külső és belső borítókról is készült kópia. Ez volt a lány valódi jegyzetfüzete. Nem kevés erőfeszítéssel és odafigyeléssel sikerült követnem a kusza ákombákomok között megbúvó fő gondolatmenetet és az éppen aktuális olvasmányok listáját.

Ugyanazon az estén Ashil sétára vitt a városba, ami egyszerre volt a két város. Ul Qoma bizánci ívei és kacskaringói Besźel alacsony, mittelkontinentális, pár száz éves téglaépületei körül és fölött türemkedtek ki minden irányba, a besźeli homlokzatokra faragott fejkendős nőalakok meg tüzérkatonák mellett. A besźeli gőzölt ételek és a fekete kenyér illata Ul Qoma kipárolgásaival alkotott orrfacsaró elegyet, színes fények és ruhák világítottak a szürkék és bazaltszínek között, a hangok pedig most már mindkét helyről egyszerre harsogtak a maguk másként szaggatott ritmusában, elnyelt magánhangzókkal, elharapott szóvégekkel, hullámzó dallammal és torokhangú, elnyelt zöngékkel. Azzal, hogy egyszerre jártam mindkét városban, sem Besźelben, sem Ul Qomában nem voltam, hanem egy harmadik helyen, ebben a sehol-mindenholban, a Kontroll világában.

Mindkét helyen feszültnek tűnt a hangulat. A két átfedett városon átvezető utunk végén nem a szürke irodákhoz mentünk vissza, ahol magamhoz tértem – utólag sikerült kikövetkeztetnem, hogy az épület Ul Qomában Rusai Beyben volt, Besźelben meg a TushasProspektán –, hanem egy közepesen rendbe hozott bérházba, nem messze a nagyobb őrstől. Itt még külön házmesterlakás is akadt. A fenti szobák két vagy három, egykor különálló ház egybenyitott felső emeletét foglalták el, és ebben a szűk útvesztőben járt-kelt a Kontroll kedvére. Jellegtelen hálók, konyhafülkék, irodák mellett haladtunk el, elavult számítógépeket, telefonokat, lelakatolt fémszekrényeket láttam. Komor arcú férfiakat és nőket.

Miközben a két város egyszerre nőtt egyre nagyobbra, hézagok nyíltak közöttük, vagy mindig is ott voltak, csak senkinek sem kellettek, esetleg az ellentmondásos dissensusok közé tartoztak. Ezekben a zugokban élt a Kontroll.

– Mi történik, ha valaki betör egy ilyen helyre? Előfordul ilyen egyáltalán?

– Néha igen.

– És akkor…

– Akkor a tettes áthágást követett el, és onnantól a miénk.

A férfiak és nők elfoglaltnak tűntek. Az elcsípett beszélgetések besźül, illitánul és a harmadik nyelvváltozatban zajlottak. Ashil egy jellegtelen szobába kísért. Az ablakot rács fedte, és valahol biztosan volt egy kamera is. A helyiséghez tartozott egy vécéfülke is. Ashil nem hagyott magamra, sőt ketten vagy hárman csatlakoztak hozzá.

– Nézzenek körül! – mondtam. – Maguk a legjobb bizonyítékai annak, hogy az elmélet igaz is lehet. – A köztes létezés ténye, ami Besźel és Ul Qoma lakói számára Orcinynek még a gondolatát is teljesen abszurddá tette, nemcsak lehetséges, hanem ezen a ponton kikerülhetetlen is. Miért ne hinné a Kontroll, hogy létezhet élet a városok közötti szűk hézagban? Nyugtalanságuk oka most már egészen más jellegű lehetett: Hiszen sohasem találkoztunk velük.

– Lehetetlen – jelentette ki Ashil.

– Kérdezze meg a főnökeit. A fejeseket. Nem tudom. – Vajon milyen alacsonyabb és magasabb rangok lehettek a Kontrollon belül? – Tudom, hogy figyelnek minket. Vagy valami, valahol mindenképpen figyelte őket… Mahaliát, Yolandát, Bowdent.

– Semmi sem utal arra, hogy a mesterlövész bárkivel kapcsolatban állt volna. – Ezt már az egyik ismeretlen jegyezte meg, aki illitánul beszélt.

– Legyen. – Vállat vontam. Én maradtam a besź nyelvnél. – Szóval csak egy rendkívül szerencsés szélsőjobbos, aki éppen ott tartózkodott. Ha maguk mondják. Vagy esetleg a beűzöttek műve lenne? – kérdeztem. Egyikük sem fortyant fel, hogy a városok között portyázó, legendás menekültek nem is léteznek. – Felhasználták Mahaliát, és végeztek vele, amikor már nem volt rá szükségük. Aztán megölték Yolandát, pontosan ugyanúgy, hogy maguk ne eredhessenek utánuk. Úgy tűnik, akár Besźelben, Ul Qomában vagy bárhol máshol vannak, mégis a Kontrolltól félnek a legjobban.

– De… – Az egyik nő rám mutatott. – Nézze, mit tett!

– Áthágást követtem el? – Valójában alkalmat adtam nekik, hogy beszálljanak ebbe a háborúba, bármi is legyen ez. – Igen. Mit tudott Mahalia? Valamire rájött abból, mit terveznek. Ezért megölték. – Az éjszakai Ul Qoma és Besźel fényeinek csillámpora beszűrődött az ablakon, és megvilágította az arcomat. Mire ezzel a komor kicsengéssel befejeztem a mondandómat, már egészen sokan lettek idebent: mintha baglyok bámultak volna rám.

Éjszakára rám zárták az ajtót. Mahalia lapszéli jegyzeteit olvasgattam. Lassan kezdtem felismerni a jegyzetelések különböző fázisait, bár ezek nem időrendben követték egymást a lapokon – a jegyzetek rétegekben rakódtak egymásra, mintha a fokozatosan megvilágosodó megértés palimpszesztjét böngésztem volna. Régészkedtem.

A legkorábbi fázisban, a legalsó rétegben Mahalia kézírása még jóval takarosabb volt, maguk a feljegyzések pedig hosszabbak, érthetőbbek, és sokkal többet utalt más szerzőkre vagy saját dolgozataira. Egyedi nyelvhasználata és szabálytalan rövidítései miatt nehezen lehetett bármit biztosra venni. Újabb és újabb papírlapoknak ugrottam neki, hátha sikerül kisilabizálnom a korai gondolatokat. Ami többnyire átjött ezekből, az a harag volt.

Különös hangulat lebegett az éjszakai utcák felett. Olyan szívesen beszéltem volna a besźeli vagy Ul Qoma-i ismerőseimmel, de csak szemlélődhettem.

Bármilyen láthatatlan vezetők lapultak türelmesen a Kontroll mélyén, másnap reggel ismét Ashil jött értem. Még mindig a jegyzeteket bújtam. Egy folyosón át egy irodába vezetett. Felmerült bennem, mi lenne, ha futásnak erednék – nem láttam, hogy bárki figyelt volna. De úgyis megállítanának. Ha pedig mégsem, akkor hova mehetnék mint városok közötti szökevény?

A zsúfolt helyiségben a Kontroll nagyjából tucatnyi embere ült vagy állt, vagy egyensúlyozott az íróasztalok szélén, és két vagy három nyelven zümmögött a halk pusmogás. Egy megbeszélés közepén tarthattak. Miért hoztak ide?

– …Gosharian azt mondja, nem is, éppen most hívott…

– Mi a helyzet a SusurStrászon? Nem arról volt szó, hogy…

– De igen, viszont mindenki előkerült.

Éppen válságértekezlet zajlott. Emberek motyogtak a telefonjaikba, listákon pipálgattak ki tételeket. Ashil felém fordult.

– Mozgásba lendültek a dolgok. – Még többen érkeztek, és csatlakoztak a diskurzushoz.

– És most? – Egy fiatal nő szólalt meg, aki a férjezett asszonyok fejkendőjét viselte, mint a hagyománytisztelő besźeli családokban szokás, és a kérdést egyenesen nekem címezte, a fogolynak, a bűnösnek, a tanácsadónak. Felismertem: előző éjjel már találkoztunk. A csend hullámként terjedt a szobában, és amikor leülepedett, mindenki engem nézett. – Foglalja össze ismét, mi történt, amikor Mahaliát elrabolták – mondta.

– Próbálják felszámolni Orcinyt? – kérdeztem. Semmi sem jutott eszembe, amivel segíthettem volna neki, bár valami haloványan motoszkált a fejemben.

A jelenlévők folytatták a pergő beszélgetést, és ugyan számomra ismeretlen rövidítéseket és szlenget használtak, annyit azért megértettem, hogy vitatkoznak, csak azt nem, pontosan miről – a követendő stratégiáról, az irányról, amerre haladni kellett volna. Aztán sorban mindenki susmorgott valamit, amellyel a maga részéről lezárta a témát, és némi tétovázás után felemelte vagy nem emelte fel a kezét, és körülnézett, ki miképpen döntött.

– Muszáj megértenünk, hogyan jutottunk idáig – jelentette ki Ashil. – Mire lennétek hajlandók, hogy kiderüljön, mit tudott Mahalia? – A társai felhördültek, és mindenki egymás szavába vágva mondta a magáét. Eszembe jutott, hogy Jaris és Yolanda szerint Mahalia nem sokkal a halála előtt nagyon dühös volt. Felkaptam a fejemet.

– Mi az? – kérdezte Ashil.

– Ki kell mennünk az ásatáshoz – feleltem. A férfi végigmért, elfordult.

– Tye ügyét lezártam – jelentette ki. – Velem jön. – A helyiségben tartózkodók háromnegyede egy pillanatra felemelte a kezét.

– Már kifejtettem, mit gondolok róla – mondta a fejkendős nő, aki nem emelte égnek a kezét.

– Hallottam – felelte Ashil. – Viszont… – A nőre nézett, majd körbemutatott a szobában. A nő alulmaradt a szavazásban.

Ashillal együtt távoztam. Az utcát is belengte a furcsa, vészterhes hangulat.

– Érzi? – kérdeztem. Ashil meglepő módon bólintott. – Fel kellene… Telefonálhatok Dhattnak?

– Nem. A főnyomozó még mindig fel van függesztve. És ha látja is…

– Akkor mi lesz?

– Most maga is Kontroll. Könnyebb lesz neki, ha békén hagyja. Más ismerőseivel is találkozni fog. Ne hozza őket kellemetlen helyzetbe. Tudniuk kell, hova tartozik.

– Bowden…

– A militsya megfigyelése alatt áll. A saját védelme érdekében. Se a besźeliek, se az Ul Qoma-iak nem találtak semmilyen kapcsolatot Yorjavic és Bowden között. Bárki is akart végezni vele…

– Még mindig az az elképzelés, hogy ez nem Orciny műve? Mert Orciny nincs is?

– …lehet, hogy újra megpróbálja. Az Igaz Hazafiak vezetői a policzai őrizetében vannak. Ha viszont Yorj vagy bármelyik másik tag egy titkos sejthez tartozott, akkor arról nem tudtak. Eléggé dühösnek is tűntek. De látta a felvételeket.

– Hol járunk? Merre van az ásatás?

Ashil vezetésével, áthágások elképesztő sorozatával furakodtunk keresztül a két városon, a Kontroll hatalma tajtékként örvénylett a nyomunkban. Vajon Ashil visel fegyvert? – tűnődtem. És ha igen, hol tartja? Amikor megérkeztünk Bol Ye’an bejáratához, a kapuőr azonnal felismert, de hamar lehervadt a mosoly az arcáról. Valószínűleg hallott már az eltűnésemről.

– Nem beszélünk a tudósokkal, nem faggatjuk a diákokat – közölte velem Ashil. – Tisztában van vele, hogy most a saját áthágásának a hátterét vizsgáljuk, igaz? – Nyomozó voltam az általam elkövetett bűntényben.

– Egyszerűbb lenne, ha beszélhetnénk Nancyvel.

– Sem a tudósokkal, sem a hallgatókkal. Kezdjük. Tudja, ki vagyok? – Ezt már a biztonsági őrtől kérdezte.

Buidze irodájába mentünk. A férfi a falnak vetette a hátát, és látványos, leplezetlen rettegéssel bámult ránk, de legfőképp Ashilra, mert engem inkább ijedséggel vegyes félelemmel méregetett: Vajon beszámolhatok arról, amiről már beszéltünk? – Az arcából ítélve csak erre gondolhatott, meg arra, hogy: Ki ez az ember? Ashil finoman az iroda hátsó sarkába terelgetett minket, az egyik árnyékos foltba.

– Nem követtem el áthágást! – suttogta Buidze többször egymás után.

– Akarja, hogy vizsgálatot indítsunk az ügyben? – kérdezte Ashil.

– A maga feladata megakadályozni a csempészést, igaz? – kérdeztem. Buidze bólintott. Mi voltam én? Nem csak ő, én sem tudtam. – Mekkora sikerrel?

– A Szent Fényre… Ne csinálják ezt velem. Az egyetlen módszer, amivel ezek a gyerekek bármit kicsempészhetnének, ha közvetlenül a földről a zsebükbe rejtenek egy régiséget, azt meg nem tehetik, mert mindenkit megmotozunk távozáskor. És amúgy sem tudnák eladni sehol. Mint már említettem, a diákok mindenhol ott vannak az ásatáson, és talán már akkor áthágást követnek el, ha meg sem mozdulnak. Mit tehetünk? Bizonyítani nem tudjuk. Attól még nem tolvajok.

– Mahalia azt mondta Yolandának, hogy úgy is lehet valaki tolvaj, ha nem is tud róla – szóltam oda Ashilnak. – A halála előtt. Mi tűnt el? – kérdeztem Buidzét.

– Semmi!

Buidze a leleteknek otthont adó raktárba kísért minket. Olyan lelkesen próbált segíteni, hogy többször megbotlott a lábában. Amikor elhaladtunk két hallgató mellett, akikre halványan emlékeztem korábbról, mindkettő megtorpant – Ashil járása tűnhetett fel nekik, amit én is utánozni kezdtem –, majd elhátrált. A raktárban sorakozó fiókos szekrényekben kaptak helyet a legutóbbi leletek, a földből kiásott és letisztogatott holmik. Egész sorokat töltöttek meg az Elődök korának lehetetlenül változatos törmelékei, a palackok, forgatható naprendszermodellek, baltafejek és pergamenfoszlányok bámulatos és makacsul értelmezhetetlen kupaca.

– A dolog menete egyszerű, az illető besétál ide, és miután az esti szolgálatosnak megmutatta, hogy mindent leadott, amit aznap talált, bezárja a raktárat és leadja a kulcsot. Csak csomagvizsgálat után hagyhatja el a területet. Még csak nem is hisztiznek miatta, tudják, hogy ez van, el kell fogadni.

Intettem Buidze-nek, hogy nyissa ki a fiókos szekrényt. A gyűjtemény minden darabja saját kis hungarocell-fészkében lapult a fiókban. A legfelső fiókokban még nem volt semmi. A lentiek zsúfolásig megteltek. A törékenyebb darabokat puha kendőkbe pólyázva rejtették el a kíváncsi tekintetek elől. Egymás után húzogattam ki a fiókokat és néztem végig a sorba rendezett leleteket. Ashil odasétált mellém, és úgy pillantott végig az utolsó fiók tartalmán, mintha az egy teáscsésze lenne, a műkincsek pedig az alján maradt tealevelek, amelyekből megjósolhatja a jövőt.

– Esténként kinél van a kulcs? – kérdezte.

– Attól… attól függ. – Buidze rettegése kezdett alábbhagyni, de hazudni valószínűleg még nem mert nekünk. – Bárkinél lehet. Nem fontos. Mindenkinél járt már. Attól függ, ki marad legtovább. Van ugyan beosztás, de senkit sem érdekel…

– Miután leadták a kulcsot az őrnek, távoznak?

– Aha.

– Rögtön?

– Igen. Általában. Lehet, hogy még visszanéznek az irodába vagy tesznek egy kört a területen, de többnyire hazamennek.

– A területen?

– Ez egy park. Nagyon kellemes hely. – Buidze tehetetlenül vonogatta a vállát. – De ott nem lehet kijutni, mert pár méterre kezdődik az alter rész, szóval csak a kapun át távozhatnak. És kilépéskor mindenkit átkutatunk.

– Mikor történt olyan utoljára, hogy Mahalia zárt be?

– Sokszor előfordult. Nem… nem tudom.

– Az utolsó alkalom érdekel.

– Aznap este, amikor eltűnt – nyögte ki Buidze nagy sokára.

– Kérek egy listát arról, ki és mivel foglalkozott aznap este.

– Nem tudok adni! Van beosztás, de mint már mondtam, az esetek felében valaki szívességből beugrik egy társa helyett…

Kinyitottam a legalsó fiókokat. Az apró, kezdetleges bálványok, az Elődök bonyolult faragványokkal díszített lingamjai és ősi pipettái között gézbe csomagolt macskaszobrok hevertek. Gyengéden végigsimítottam a körvonalaikon.

– Ezek nagyon régiek – jegyezte meg Buidze, aki le sem vette rólam a szemét. – Ezer éve itt állnak.

– Igen, látom. – Végignéztem a címkéket. Ezek a leletek még az ásatás legkorábbi időszakában kerültek elő a földből. Ajtó nyikordult, és amikor megfordultam, Nancy professzort pillantottam meg. Azonnal földbe gyökerezett a lába. Először Ashilra nézett, majd rám. Szóra nyitotta a száját, majd becsukta. Régóta élt már Ul Qomában, megtanult odafigyelni az apró részletekre. Azonnal rájött, mit lát.

– Professzor asszony – üdvözöltem. Bólintott. Összenézett Buidzével. A nő végül biccentett, és kihátrált az ajtón.

– Azokon az estéken, amikor Mahaliánál maradt a kulcs, szépen bezárt mindent, aztán elment sétálni, igaz? – kérdeztem. Buidze meglepetten bólintott. – És gondolom, előfordult, hogy önként zárt be mások helyett. Nem is egyszer. – Az összes kis méretű lelet bebugyolálva hevert a helyén. Vigyáztam, hogy ne túrjak szét semmit, de amikor körültapogattam a fiók hátsó részében, valószínűleg nem az elvárt gondossággal jártam el.

Buidze idegesen topogott, de nem szólt rám. A harmadik fiók hátuljában, ahol az egy évnél jóval korábban feltárt műkincseket tartották, az egyik bebugyolált csomag tapintása kifejezetten furcsának tűnt.

– Kesztyű viselése kötelező – jegyezte meg Buidze.

Amikor kibontottam a csomagolást, újságpapírt találtam alatta, az pedig egy belecsavart deszkadarabot rejtett, amelyet még festékfoltok pettyeztek, és látszott a szélén a csavarok helye. Se régi, se faragott nem volt, egy ajtólapból vágták ki, és az égvilágon semmit sem ért.

Buidze elkerekedett szemmel bámult. Felemeltem a fadarabot.

– Ez melyik dinasztia? – kérdeztem.

– Ne – szólalt meg Ashil a háta mögött. Amikor kimentem, követett. Buidze zárta a sort.

– Én vagyok Mahalia – mondtam. – Most zártam be az ajtót. Másnak kellett volna, de önként jelentkeztem. Most sétálok egy kicsit.

A nyílt tér felé vezettem őket, a gondosan rétegzett gödör mellett, ahonnan meglepetten pillantottak fel ránk a hallgatók, ki a senkiföldjére, a történelem lerakódott hordalékán keresztül, át a kapun, amely csak egyetemi igazolványra nyílt volna ki, illetve nekünk, mert azok voltunk, akik, és máris a parkba jutottunk. Ilyen közel az ásatáshoz inkább csak ösvényekkel keresztezett bokrok és csenevész facsoportok összességének tűnt, nem rendes parknak. Láttunk Ul Qoma-i járókelőket, de egyiket sem túl közel. A rendes park és az ásatás között nem volt egységes Ul Qoma-i terület. Besźel rengeteg ponton befurakodott.

A tisztás szélén már másokat is megpillantottunk: besźeliek üldögéltek a sziklákon vagy az átfedett tavacska szélén. A park éppen csak átlógott Besźelbe, pár méter a zöld terület szélén, csermelynyi átfedés az ösvények és a bokrok között, és egy vékony sávnyi totál, ami a két Ul Qoma-i részt elválasztotta egymástól. Kitáblázott térképek mutatták a látogatóknak, merre sétálhatnak. Itt, az átfedett területen könnyen el lehetett képzelni, hogy egy diák kimerészkedik ide, és bármilyen botrányos is, alig karnyújtásnyi távolságra áll egy idegen országtól, pornográf módon kihangsúlyozva saját külhoniságát.

– A Kontroll figyeli ezeket a határszéleket – közölte Ashil. – Kamerákkal. Mindenkit látnánk, aki nem a kijelölt átjárókon bukkan fel Besźelben.

Buidze kicsit lemaradt mögöttünk. Ashil ügyelt rá, hogy semmit se halljon a beszélgetésünkből. Buidze látványosan próbált nem ránk figyelni. Én fel-alá járkáltam.

– Orciny… – mondtam. Semmiképpen nem történhetett meg, hogy valaki itt az ásatáson kívül bármilyen más úton ki-vagy belépett volna Ul Qomába. – Dissensusok? Baromság. Nem, Mahalia nem így dolgozott. Megmutatom, hogyan csinálta. Látta A nagy szökés című filmet? – Kiballagtam az átfedett zóna szélére, ahol pár méterre megszűnt Ul Qoma. Természetesen most, hogy magam is a Kontroll-lal voltam, akár át is sétálhattam volna Besźelbe, ha úgy tartja kedvem, de megálltam, mintha csak Ul Qomában tartózkodhatnék. A Besźellel közös sáv széléig mentem, ahol Besźel egy ideig totálba váltott, és beékelődött Ul Qomába. Visszanéztem, Ashil figyel-e. Úgy tettem, mintha a zsebembe tenném a fadarabot, de valójában az övem mellé csúsztattam, a nadrágom szárába. – Lyukas zsebek.

Tettem pár lépést az átfedett zónában, és a szerencsére szálkamentes deszkadarabot leejtettem a nadrágomon keresztül a földre. Megvártam, amíg leesett. Úgy tettem, mintha a kilátást csodálnám, miközben finom lábmozdulatokkal kiráztam a nadrágszáramból a fadarabot, amelyre a talpammal gyorsan ráhordtam némi gazt és földet. Amikor hátra sem nézve elsétáltam onnan, a deszkaszilánkból semmi sem látszott, csak az találhatta meg, aki tudta, hogy ott van.

– Miután a lány már távozott, valaki Besźelben… vagy valaki, aki besźelinek néz ki, ezért senkinek sem tűnik fel… csak úgy elsétál errefelé – mondtam. – Megáll, felnéz az égre. Szórakozottan rugdalja a port. Valamit kifordít a földből. Egy kicsit leül egy kőre, egy pillanatra megérinti a talajt, valamit a zsebébe tesz.

– Mahalia az aktuális leletekhez nem nyúlt – folytattam –, mert azok túlságosan szem előtt voltak. Amikor viszont ő zárt be éjszakára, gyorsan belenézett a régi fiókokba. Az egész csak egy másodperc.

– Mit vitt el?

– Talán véletlenszerűen válogatott. Talán utasításokat követett. Bol Ye’an személyzete minden este átkutatja őket, ezért senkiben fel sem merült, hogy lopnak. Mahalia soha, semmivel nem bukott le. Persze, hiszen a zsákmány itt hevert, az átfedett részen.

– Ahonnan bárki elvihette. Besźelen át.

Sarkon fordultam, és lassan körülnéztem.

– Úgy érzi, figyelik?

– Miért, maga igen?

A kérdést nagyon hosszú csend követte.

– Nem tudom.

– Orciny. – Ismét megfordultam a tengelyem körül. – Belefáradtam. – Újabb kör. – Nagyon. – Iszonyúan kimerítő.

– Mi jár a fejében? – kérdezte Ashil.

A fák közül felhangzó kutyaugatásra mindketten felkaptuk a fejünket. A kutya Besźelben csaholt. Majdnem töröltem a hang emlékét is, de persze már nem kellett.

Egy labrador volt, barátságos, sötét bundájú jószág. Szimatolva bóklászott az aljnövényzetben, majd vidáman felénk kocogott. Ashil lehajolt, és kinyújtotta a kezét. A következő pillanatban felbukkant a kutya gazdája is, aki először ránk mosolygott, aztán riadtan hátrahőkölt, és zavartan nézelődve visszahívta az ebet. A kutya vissza-visszanézve odaszaladt hozzá. A férfi próbált láttalanítani minket, de nem tudta teljesen elszakítani rólunk a tekintetét. Valószínűleg nem fért a fejébe, miért kockáztatnánk ennyit egy ilyen kiszámíthatatlan városrészben egy kutya kedvéért. Amikor Ashil a szemébe nézett, a férfi elkapta a fejét. Nyilván rájött, hol állunk, és ebből tudta, kik vagyunk.

A katalógus szerint a deszkadarab helyén egy rézcsőnek kellett volna lennie, amelyben évszázadok alatt mozdulatlanná rozsdásodott fogaskerekek lapultak. Még három másik leletnek veszett nyoma, szintén a kezdeti időszakból: a pólyákban egy összetekert papírlapot, egy kődarabot és egy műanyag baba lábát találtuk. Ezek a következőket helyettesítették: egy konzervált rákollót, a belsejében valamiféle protoóraművel, egy parányi szextánsra emlékeztető, szétrozsdállt gépezetet és egy maréknyi szöget meg csavart.

Alaposan átkutattuk a talajt a határsávban. Találtunk egy csomó gödröt, pár eldobott mamuszt és hervadt, deres virágokat, de az Elődök korának felbecsülhetetlen értékű kincsei nem kerültek elő a föld alól. Réges-régen elvitték már innen az eladhatatlan tárgyakat.

– Ez bizony áthágás – mondtam végül. – Bárhonnan is jöttek és bárhova is mentek ezek az orcinyták, Ul Qomában nem szedhették fel a földről a lopott holmikat, tehát mindez Besźelben történt. Értem én, hogy az ő szempontjukból egy pillanatra sem hagyták el Orcinyt. Viszont a többség szemében ezeket a tárgyakat Ul Qomában ejtették el és Besźelben szedték össze, vagyis áthágás történt.

Már visszafelé tartottunk, amikor Ashil betelefonált az irodába, és mire odaértünk, a Kontroll emberei már a maguk pergő nyelvén számomra teljesen idegen dolgokról vitatkoztak. A különös vita javában zajlott, amikor besorjáztak az ajtón, mások elszántan telefonáltak vagy éppen egymás szavába vágtak. A hangulat feszültnek tűnt, igaz, a Kontrollra jellemzően, kifejezéstelenül.

Mindkét városból folyamatosan érkeztek a jelentések, amelyeket a telefonokat szorongató emberek motyogó közbevetései egészítettek ki, akik a Kontroll többi egységének üzeneteit tolmácsolták.

– Mindenki álljon készen! – mondogatta Ashil. – Ez még csak a kezdet.

Újabb fejlövésektől és áthágásos rablógyilkosságoktól tartottak. Megugrott az apró áthágások száma. Amennyire a Kontroll lehetőségei engedték, a lehető legtöbb helyen ott volt, de így is sokat elmulasztottak. Valaki azt jelentette, hogy Ul Qomában valószínűleg besźeli graffitisektől származó falfirkák jelentek meg.

– Nem volt ilyen rossz a helyzet… nem is tudom, mióta – jegyezte meg Ashil. Miközben körülöttünk folytatódott a vita, suttogva magyarázott a fülembe: – Ő Raina. Hajthatatlan az ügyben. Samun szerint Orciny puszta említése is meghátrálás. Byon szerint ez nem így van.

– Mindenre fel kell készülnünk – jelentette ki éppen a fő szószóló. – Rábukkantunk valamire.

– Mahalia bukkant rá, nem mi – mondta Ashil.

– Rendben, akkor ő. Most csak készülődik valami, de ki tudja, mikor robban ki? Sötétben tapogatózunk, és csak azt tudjuk, hogy küszöbön a háború, de azt már nem, milyen irányból számítsunk rá.

– Ezt nem bírom tovább – jegyeztem meg halkan Ashilnak.

Visszakísért a szobámba. Amikor tudatosult bennem, hogy rám fogja zárni az ajtót, felháborodottan ordítozni kezdtem vele.

– Ne felejtse el, miért van itt – közölte velem az ajtó túloldaláról.

Leültem az ágyra, és megpróbáltam teljesen más szemszögből értelmezni Mahalia jegyzeteit. Most nem az azonos színű tollakkal írott szálakat követtem, nem adott időszakok árnyalatából rekonstruáltam egykori gondolatmenetét. Ehelyett minden oldalon elolvastam az összes megjegyzést, több év felgyülemlett véleményét fogadtam be egyszerre. Korábban a lapszéli firkák régészeként választottam szét a különböző rétegeket. Ezúttal mellőztem az időrendet, és nem kronologikusan olvastam végig az oldalakat, és közben vadul vitáztam magammal.

A hátsó borító belső részén, a különböző ingerült elmélkedések között nyomtatott betűk ékelődtek a korábbi kisbetűs jegyzetek közé: DE VÖ. SHERMAN. A szemközti oldal egyik sorára válaszolt: ROSEN ELLENÉRVEI. A nyomozás korábbi fázisából ismerősen köszöntek vissza a nevek. Visszalapoztam pár oldalt. Ott ugyanezzel a tollal és a későbbi időszakok kapkodós kézírásával egy régebbi állítást felülíró beszúrás fogadott: NEM – ROSEN, VIJNIC.

Egymás után fedeztem fel a kritikai megjegyzésekkel felülírt korábbi megerősítéseket, a szaporodó felkiáltójelekkel ellátott félmondatokat. NEM! – írta Mahalia több helyre is, és a kurta szóból induló nyíl nem a nyomtatott szövegre mutatott, hanem saját korábbi, még lelkes jegyzeteire. Saját magával vitatkozott. MI SZÜKSÉG A PRÓBATÉTELRE? KINEK?

– Hé! – kiáltottam. Nem tudtam, hol lehet a kamera. – Ashil, hé! Hívják ide Ashilt! – Addig nem voltam hajlandó elhallgatni, amíg meg nem érkezett. – Szükségem van egy netes gépre!

Ashil átkísért a gépterembe, és leültetett egy első pillantásra 486-osnak látszó vagy hasonlóan ósdi masinához, amelyen számomra ismeretlen operációs rendszer futott, első ránézésre egy házibarkács Windows-klón, de maga a processzor és a netkapcsolat villámgyorsan működött. Rajtunk kívül még néhányan ültek a teremben. Ashil a hátam mögül nézte, mit gépelek. Nemcsak a kereséseimet figyelte, hanem nyilván azt is, nem próbálok-e e-mailt küldeni valakinek.

– Bármilyen oldalt megnézhet – közölte Ashil, és ez így is volt. A jelszóvédett, fizetős oldalak is egyetlen plusz gombnyomásra beengedtek.

– Miféle rendszer ez? – kérdeztem, de nem vártam választ. Három névre kerestem rá: Sherman, Rosen, Vijnic. A közelmúltban látogatott fórumokon ezt a három szerzőt megveszekedett utálat övezte. – Nézze!

Miután összegyűjtöttem a fontosabb műveik listáját, megnéztem az Amazonon a szakmunkák alatti értékeléseket. Még ez is percekig eltartott. Hátradőltem a székben.

– Látja? Látja? Sherman, Rosen, Vijnic a legutáltabb alakok a hasadt városokkal foglalkozó fórumokban – mondtam. – Miért? Mert csupa olyan könyvet írtak, ami azzal foglalkozik, mekkora hazugság Bowden összes tétele. Azt állítják, Bowden egész érvelése mit sem ér.

– Bowden is ezt állítja.

– De itt nem ez a lényeg, Ashil. Nézze! – Átpörgettem A város és a város között elnyűtt példányát. Először Mahalia korai firkáit mutattam meg neki, ahol már saját magával vitatkozott, aztán a későbbieket. – A lényeg az, hogy Mahalia tőlük idéz. A végén. Az utolsó jegyzeteiben. – Újabb oldalakra lapoztam, és megmutattam Ashilnak, mire gondolok.

– Megváltozott a véleménye – esett le Ashilnak végül. Összenéztünk.

– Ha így nézem azokat a részeket, ahol a parazitákról beszél, meg arról, mekkorát tévedett, és hogy tolvaj lett… – folytattam. – Az isten verje meg! Nem azért gyilkolták meg, mert egyike lett a kiválasztott keveseknek, akik tudtak a harmadik város létezéséről! Nem azért ölték meg, mert rájött, hogy Orciny hazudik neki, és csak kihasználja. Nem erre gondolt, amikor a hazugságokról írt. Mahalia azért halt meg, mert nem hitt többé Orciny létezésében.

26

Hiába könyörögtem egyre dühösebben, sem Ashil, sem a kollégái nem engedték, hogy felhívjam Corwit vagy Dhattot.

– Mi a francért nem? – kiáltottam. – Könnyedén megtehetnék! Jó, akkor legyen a maguk rohadt módszere, bármi is legyen az, csak derítsék ki nekem. Még mindig Yorjavic a legstabilabb nyomunk, ha meg nem ő, akkor valamelyik társa. Róla tudjuk, hogy köze volt az ügyhöz. Próbálják meg kideríteni, pontosan mely napokon zárta Mahalia a raktárat, és azt is tudnunk kellene, Yorjavic hol tartózkodott ezeken az estéken. Ebből kiderülhet, ő szedegette-e össze az ellopott holmikat. A policzai állandó megfigyelés alatt tartja az Igaz Hazafiakat, ők talán tudhatják. Még az is elképzelhető, hogy a vezetőik is megmondják, ha tényleg ennyire kiakadtak rá. És annak is nézzenek utána, hol volt Syedr… mert kell lennie valakinek, akinek kapcsolatai vannak a Kopulacsarnokban.

– Nem fogjuk tudni kideríteni, milyen napokon felelt Mahalia a raktárért. Hallotta, mit mondott Buidze, az esetek felében nem is így tervezték.

– Hadd hívjam fel Corwit és Dhattot! Ők könnyedén kiszűrnék a dátumokat.

– Elfelejti, miért van itt! – csattant fel Ashil. – A Kontroll fennhatósága alatt áll. Tartsa ezt észben. Nincsen abban a helyzetben, hogy követelőzzön. Jelenleg a maga áthágását vizsgáljuk. Megértette?

Nem kaptam számítógépet a cellámba. Végignéztem a napfelkeltét. Az ablakon túl egyre világosabbá vált az ég. Most jöttem csak rá, milyen későre jár. Végül elnyomott az álom, és csak arra ébredtem fel, hogy Ashil visszajött a szobámba. Éppen belekortyolt egy pohárba – ez volt az első alkalom, hogy enni vagy inni láttam. Megdörgöltem a szememet. A világosságból ítélve kora délelőtt lehetett. Ashil cseppet sem tűnt fáradtnak. Papírlapokat hajított az ölembe, és az éjjeliszekrényre kikészített kávéspohárra és tablettára mutatott.

– Annyira azért nem volt nehéz – mondta. – Az ásatáson mindenkinek alá kell írnia egy listát, amikor visszaadják a kulcsokat, így megvannak az időpontok. Itt megnézheti az eredeti beosztást, ami változott, meg az aláírt íveket. De ez hatalmas mennyiség. Túl sok a dátum, nem tudjuk leellenőrizni, merre járt minden adott este Yorjavic vagy valamelyik nacionalista társa, Syedrről nem is beszélve. Több mint két évről beszélünk.

– Várjon egy pillanatra! – Egymás mellé tartottam a két listát. – Hagyjuk azokat az alkalmakat, amikor Mahalia a megfelelő beosztás szerint zárt. Ne felejtsük el, hogy titokzatos kapcsolatának engedelmeskedett. Minket azok az alkalmak érdekelnek, amikor nem neki kellett volna elvinnie a kulcsokat, mégis megtette. Ez nem túl népszerű feladat… késő éjszakáig bent kell maradni… de ezeken a napokon Mahalia mégis odalép a soron következő diákhoz, és azt mondja, „majd én megcsinálom”. Ezeken a napokon üzentek neki. Szóltak, hogy hozza az árut. Lássuk, ki mit csinált ezeken az estéken. És ezekből már nincsen olyan sok.

Ashil bólintott, és az ujjain számolta a lehetséges időpontokat.

– Négy… öt. Három lelet hiányzik.

– Vagyis akad pár nap, amikor semmi sem történt. Lehet, hogy ezek teljesen átlagos beugrók voltak, nem utasításra történtek. Attól még ezeknek is utána kell néznünk. – Ashil ismét bólintott. – Akkor kezdenek majd mozgolódni a nacionalisták.

– Hogyan szervezhették ezt meg? És miért?

– Nem tudom.

– Várjon.

A várakozás újabb percei következtek, bár ezúttal nem üvöltöztem a láthatatlan kamerával, csak az összes falrészt alaposan megnéztem, hogy mindenképpen lássanak.

– Nem talált. – Ashil hangja egy rejtett hangosbeszélőből hallatszott. – Yorjavic a megadott napokból legalább kettőn a policzai megfigyelése alatt állt. A közelében sem járt a parknak.

– És Syedr? – kérdeztem a levegőtől.

– Ő sem. Mind a négy estéjével el tud számolni. Attól még lehet, hogy valamelyik nacionalista nagykutya érintett, de már megnéztük a róluk készült besźeli aktákat, és semmi szokatlant nem találtunk.

– A francba. Mit jelent, hogy Syedr „el tud számolni” az estéivel?

– Tudjuk, hol volt. Nagyon messze a parktól. A szóban forgó estéken és a rákövetkező napokon találkozókon ült.

– Kikkel találkozott?

– Syedr a Kereskedelmi Kamara tagja. Azokra a napokra estek a kereskedelmi megbeszélések. – Amikor nagyon sokáig nem szólaltam meg, Ashil törte meg a csendet. – Miért? Mi az?

– Rossz irányból közelítettünk. – Tétova mozdulatokat tettem, mint aki próbál elkapni valamit a levegőben. – Csak azért, mert Yorjavic adta le a lövést, és mert tudjuk, hogy Mahalia magára haragította a nacionalistákat. De nem tűnik csodálatos véletlennek, hogy ezek a kereskedelmi találkozók pontosan azokra a napokra estek, amikor Mahalia önként az ásatáson marad bezárni? – A kérdést újabb hosszú hallgatás követte. Eszembe jutott, hogy a Felügyelőbizottság ülése pont az egyik ilyen találkozó miatt maradt el. – Az összejövetelek után mindig szerveznek vacsorát a vendégeknek, nem?

– Vendégeknek?

– A nagy cégeknek. Akiket Besźel a városba akar édesgetni… ezért szervezik ezeket az összejöveteleket, ilyenkor megy a vetélkedés a befektetőkért. Ashil, derítse ki, kik voltak ott a szóban forgó estéken.

– A Kereskedelmi Kamaránál…

– Nézzen utána a fogadások vendéglistájának. Ássa elő a sajtóközleményeket pár nappal későbbről, és ki fog derülni, ki és milyen üzletet kötött. Hajrá!

– A kurva életbe! – fakadtam ki pár percnyi némaság után, amikor még mindig egyedül járkáltam fel-alá a szobámban. – Mi a francért nem engednek ki? Az isten verje meg, a polizcai felügyelője vagyok, és ez a munkám! Nagyon jól alakítja a mumust, de nyomozni nagyon szarul tud!

– Áthágást követett el – közölte Ashil, aki éppen benyitott az ajtón. – Maga a nyomozás tárgya.

– Hogyne. Egészen eddig az ajtó előtt várt a megfelelő végszóra?

– Itt a lista. – Elvettem tőle a lapot.

A különböző dátumok mellett cégnevek sorakoztak – kanadai, francia és brit, illetve pár kisebb amerikai. Ötöt pirossal bekarikáztak.

– A többiek csak néhány vásáron vettek részt, de a vörössel jelöltek mindegyik olyan estén megjelentek, amikor Mahalia vitte el a kulcsot – mondta Ashil.

– ReddiTek Software. Burnely… mivel foglalkoznak?

– Tanácsadó cég.

– A CorIntech elektronikai alkatrészeket gyárt. Mi van a nevük mellett? – Ashil közelebb hajolt.

– A küldöttséget vezető férfi, Gorse a cég anyavállalatától, a Sear and Core-tól jött. A CorIntech helyi fejesével akart találkozni, aki a besźeli részleget viszi. Együtt jártak a fogadásokra Nyisemu, Buric meg a kamara többi tagjának a társaságában.

– A fenébe! – kiáltottam. – Ez… Mikor járt itt?

– Az összes érintett időpontban.

– Az összesen? Az anyavállalat vezérizgatója? A Sear and Core-tól? A rohadt életbe…

– Avasson be! – kérte Ashil végül.

– A nacionalisták erre egyedül nem lehettek képesek. Várjon! – Vadul gondolkodtam. – Azt tudjuk, hogy a Kopulacsarnokban van egy beépített ember, de… mit a fenét tud segíteni Syedr ezeknek? Corwinak igaza volt, ez egy bohóc. És mi lenne a motivációja? – A fejemet ingattam. – Ashil, hogy mennek ezek a dolgok? Maguk simán összeszipkázzák a kellő információt mindkét városból, igaz? Viszont… Mi a nemzetközi státusza? Mármint a Kontrollnak.

– A cég az új célpontunk.

A Kontroll avatárja vagyok, közölte Ashil. Ha valahol áthágás történt, bármit megtehetek, jelentette ki. De nagyon sokáig kellett magyaráznom neki. Arca szobormerevvé vált, minden reakcióját teljes kifürkészhetetlenség mögé rejtette, még csak megtippelni sem tudtam, mire gondol – abban sem voltam teljesen biztos, vajon hallotta-e, amit mondtam. Nem vitatkozott, és nem bólintott rá semmire. Csak állt ott, miközben arról magyaráztam neki, mire lenne szükségem.

Nem, eladni nem tudják, magyaráztam, a dolog nem erről szól. Mindannyian ismertük az Elődök furcsa tárgyairól szóló legendákat. Hallottunk a bizarr fizikai anomáliákról. A jellemzőikről. Saját szemükkel akarják látni, mi igaz ebből. Rávették Mahaliát, hogy szerezzen nekik néhányat. De ehhez előtte el kellett hitetniük vele, hogy Orcinyvel került kapcsolatba. A lány azonban rájött az átverésre.

Corwi egyszer említett valamit a szervezett besźeli városnéző túrákról, amelyeket ezeknek a cégeknek a képviselői kénytelenek voltak végigülni. A sofőrjeik bármelyik totál vagy átfedett részre elvihették őket, bármelyik kellemes kis parkban megmozgathatták elgémberedett tagjaikat.

A Sear and Core kutatás-fejlesztéssel foglalkozott.

Ashil hitetlenkedve meredt rám.

– Ennek semmi értelme – mondta. – Ki akarna pénzt költeni ostoba babonaságra?

– Ennyire biztos benne, hogy semmi sem igaz a legendákból? És ha igaza is van, ne feledje, a CIA dollármilliókat szórt el olyan emberekre, akik a puszta tekintetükkel próbáltak kecskéket megölni – feleltem. – Mennyit fizethetett a Sear and Core az egészért? Pár ezer dollárt? Nem szükséges, hogy akár egy szót is elhiggyenek az egészből, ennyi pénzt már annak a minimális esélye is megér, ha valamelyik legendából bármi igaznak bizonyul. Nem nagy ár a kíváncsiságért.

Ashil előhúzta a mobilját, és egymás után több hívást lebonyolított. Fiatal volt még az éjszaka.

– Zárt ülést kell összehívnunk – mondta. – Hatalmas a tét. Igen, csináld!

– Zárt ülés. A szokott helyen. – Nagyjából ugyanazt ismételgette többször.

– Bármit megtehet – jegyeztem meg.

– Igen. Igen… Látványos fellépésre lesz szükség. A Kontroll teljes erejére.

– Tehát hisz nekem? Hisz nekem, Ashil?

– De hogyan vihették ezt végbe? Hogyan léphettek kapcsolatba a lánnyal kívülállóként?

– Nem tudom, ezt kell kiderítenünk. Esélyesen lefizettek pár helybélit… Most már tudjuk, honnan kapta Yorj a pénzt. – Kis összegekről volt szó.

– Lehetetlen… lehetetlen, hogy csak Mahalia kedvéért megteremtették Orcinyt!

– Azért jönne ide az anyacég vezérigazgatója, hogy ezekkel a jelentéktelen funkcikkal jópofizzon? Ráadásul mindig olyankor, amikor Mahalia felel a raktárért? Ugyan már! Besźel egy szemétdomb, és már azzal koncot dobtak nekünk, hogy egyáltalán idehozták a vállalatot. Kell lennie valamilyen kapcsolatnak…

– És ki is fogjuk deríteni. De ezek az emberek nem egyik vagy másik város lakói. Hiányzik belőlük… – Nem folytatta.

– A félelem – fejeztem be helyette. A rettegés, amit a Kontroll neve vált ki bárkiből. A feltétlen engedelmesség ösztöne, ami egyformán működik Ul Qomában és Besźelben.

– Nem úgy reagálnak ránk, mint az itteniek, ezért bármit is teszünk, muszáj látványosan érzékeltetnünk a Kontroll hatalmát. Nagy tömegben, komoly erőnek kell mutatkoznunk. És ha bármi is igaz az elméletéből, akkor ez egy jelentős befektetés végét jelenti Besźelnek. Az egész város meg fogja sínyleni. Valódi katasztrófa lesz. Ennek senki sem fog örülni.

– Nem példátlan eset, hogy az egyik vagy a másik város vitába keveredjen a Kontroll-lal, Tye. Történt már ilyen. Indítottak már háborút is a Kontroll ellen. – Megvárta, amíg ezt megpróbálom elképzelni. – Ebből senki sem kerülhet ki jól. Ezért van szükség erős fellépésre. – Megértettem. A Kontrollnak fenyegetőnek kellett lennie.

– Induljunk! – kiáltottam. – Siessünk!

A Kontroll szétszórt avatárjainak begyűjtése azonban egyáltalán nem ment hatékonyan, és ezt a megfoghatatlan hatalmat legalább olyan nehézkesnek tűnt irányítani, mintha a tomboló káoszt próbálták volna mederbe terelni. A Kontroll emberei felvették ugyan a telefont, helyeseltek, tiltakoztak, azt mondták, meghallgatják Ashilt, kijelentették, hogy jönnek, vagy közölték, hogy nem. Legalábbis ezt szűrtem le abból, amit ezekből a beszélgetésekből hallottam.

– Hány ember kell ehhez? – kérdeztem. – Mire vár még?

– Mondtam, hogy erős fellépésre van szükségünk.

– Tudja, mi készül odakint? – tiltakoztam. – Biztosan érezte a levegőben.

Több mint két óra telt el ezzel. Lehetett valami az ételemben vagy az italomban, ami felpörgetett, mert folyamatosan járkáltam fel-alá, és a bezártság miatt panaszkodtam. Ashil telefonja egyre gyakrabban csörgött. Többször, mint ahányszor üzenetet hagyott másoknak – kezdett híre menni a fejleményeknek. A folyosóról felfordulás zaja szűrődött be, sietős léptek kopogása, beszédfoszlányok, kiáltások és válaszként érkező kurjantások.

– Mi az? – Ashil a fülére szorította a telefonját. Nem a kinti lármáról beszélt.

– Nem – mondta. A hangja semmit sem árult el. Ezt az egy szót még néhányszor elismételte, majd összecsattintotta a mobilját, és felém fordult. Kifejezéstelen arckifejezése láttán most először éreztem úgy, hogy azért néz rám így, mert nem tudja, hogyan közölje a hírt.

– Mi történt? – A folyosón felerősödött a zajongás, és most már az utcáról is hangos lárma szűrődött be.

– Közlekedési baleset.

– Autó?

– Busz. Két busz.

– Áthágás?

Ashil bólintott.

– Besźelben vannak. A Finn téren sodródott ki mindkettő. – Ismertem a helyet, tágas, árkádokkal szegélyezett tér volt. – Ul Qomában csapódtak neki a falnak. – Erre nem válaszoltam semmit. Minden baleset, ami áthágással végződött, nyilvánvalóan a Kontroll közbenjárását igényelte: felbukkan a semmiből néhány avatár, lezárja és biztosítja a területet, eltereli az ártatlanokat, és feltartja azokat, akik áthágást követtek el, majd amilyen gyorsan csak lehet, visszaadja az irányítást a két város rendőrségének. Egy közlekedési áthágás semmiképpen nem okozhatott akkora felfordulást, mint amire a beszűrődő hangok alapján gondoltam, ezért valami másnak is kellett történnie.

– A buszok a táborokba szállítottak menekülteket, akik most szabadon kószálnak, az égvilágon semmilyen felkészítés nélkül. Folyamatosan áthágásokat követnek el, és minden fogalmi elképzelés nélkül kószálnak a két város között.

Teljesen el tudtam képzelni a járókelőket és a bámészkodókat elöntő pánikot, nem is beszélve az ártatlan járművezetőkről Besźelben és Ul Qomában, amint kétségbeesetten tekerik a kormányt, hogy kikerüljék a többi kacsázó autót, amelyek kényszerűségből sodródnak városuk hasonmásába meg vissza, miközben elkeseredetten próbálják odarángatni a járművet, ahova törvényesen tartozik. A következő pillanatban pedig több tucat rémült, sérült betolakodóval kerülnek szembe, akik nem akarnak törvényt sérteni, de nincsen más választásuk, hiszen a nyelvet sem beszélik, csak szédelegve bóklásznak a ronccsá tört buszok körül síró gyerekekkel a karjukban, és a vérük a határvonalakat nem tisztelve csöpög a betonra. Mivel fogalmuk sincsen a nemzetek közötti árnyalatnyi eltérésekről – nem tudnak különbséget tenni öltözékek, színek, frizurák és testtartások között –, bárkihez odalépnek, akit meglátnak, és folyamatosan ingáznak a két ország között.

– Zárlatot rendeltünk el – mondta Ashil. – Teljesen lezárjuk a területet. Mindkét utcát megtisztítjuk. A Kontroll teljes erővel vonul ki, mindenhol ott leszünk, amíg ennek nincsen vége.

– Micsoda?

A Kontroll szükségállapotot hirdetett. Amióta élek, nem történt még ilyen. Egyik városba sem lehet belépni, megszűnik az átjárás Besźel és Ul Qoma között, a Kontroll összes előírását a lehető legkeményebben betartatják. Mindkét város rendőrsége készültségben áll, hogy a Kontroll felügyeletével elvégezze a szükséges kármentesítést, és addig másodhegedűsök maradnak, amíg a határok zárva maradnak. Szóval ezt hallottam odakintről, ez volt a szirénák vonítását túlharsogó, fémes hang: a hangosbeszélők mindkét nyelven a teljes zárlatra figyelmeztettek. Mindenki hagyja el a közterületeket!

– Mindezt egy buszbaleset miatt…?

– Szándékosan előidézett baleset – jelentette ki Ashil. – Merénylet történt. Az unionisták műve. Hát csak megcsinálták. Mindenhol ott vannak. Folyamatosan érkeznek a jelentések az áthágásokról. – Lassan kezdte visszanyerni a nyugalmát.

– Melyik városban…? – kezdtem, de be sem fejeztem a kérdést, mert magamtól is rájöttem a válaszra.

– Mindkettőben. A két város unionistái összehangoltan dolgoznak. Még azt sem tudjuk, egyáltalán a besźeliek műve-e a buszbaleset. – Nyilvánvalóan összedolgoztak, ezt eddig is sejtettük. De ezek szerint a csillogó szemű idealisták kis csoportjai valóban képesek voltak erre? Sikerült kikényszeríteni a teljes leállást? – Szinte nyüzsögnek mindkét városban. Ez az unionisták forradalma. Megpróbálnak összeolvasztani minket.

Ashil láthatóan nem tudott dönteni. Csak azért beszélhettem vele hosszabban, mert percekkel tovább maradt a szobámban a kelleténél. Folyamatosan a zsebét tapogatta, készült, akár egy katona. Az egész Kontrollt riadóztatták. Neki is indulnia kellett. Odakint tovább vonítottak a szirénák, és folytatódott a kiabálás.

– Ashil, az isten szerelmére, hallgasson már ide! Figyeljen! Azt hiszi, ez véletlen? Ne vicceljünk már! Ashil, ne nyissa ki azt az ajtót. Végre eljutunk idáig, rájövünk, mi történt, és hirtelen, mit tesz isten, kirobban egy kibaszott felkelés? Ezt valaki megtervezte. Így akarja elterelni a maga figyelmét, a teljes Kontroll figyelmét.

– Hogyan derítette ki, melyik cég emberei mikor és hol tartózkodtak? – folytattam. – Azokon az estéken, amikor Mahalia leadta az árut.

Ashil mozdulatlanul meredt rám.

– Mi vagyunk a Kontroll – válaszolta végül. – Azt csinálunk, amit csak akarunk.

– A szentségit, Ashil! Nem egy kis senki vagyok, akire rá kell hozni a frászt! Tudnom kell. Milyen módszerekkel nyomoznak?

– Lehallgatunk – felelte nagy sokára. – Informátorokat használunk. – Futólag az ablakra pillantott, ahonnan egyre hangosabban szűrődtek be a krízis hangjai. Az ajtóban állt, de még várta, mit mondok.

– Szóval vannak ügynökök vagy hálózatok Besźelben és Ul Qomában, akik begyűjtik a szükséges információkat, igaz? Tehát valahol, valaki nekiállt átfésülni egy csomó adatbázist, hogy kiderítse, ki és mikor, merre járt a besźeli Kereskedelmi Kamara tagjai közül.

– Megszólaltatták a riadót, Ashil – mondtam. – Elküldött valakit szimatolni, aki lebukott, amikor hozzáfért bizonyos fájlokhoz. Mi bizonyíthatja jobban, hogy jó úton járunk? Látta az unikat. Senkik. Akár besźeliek, akár Ul Qoma-iak, csak egy csapat csillogó szemű balfácán. Több közöttük az ügynök, mint a lázító. Valakitől parancsot kaptak. Valaki mozgásba lendítette az eseményeket, mert rájött, hogy a nyomában vagyunk.

– Várjunk csak… – tettem hozzá pillanatnyi gondolkodás után. – A határzár… Nem csak a Kopulacsarnokra vonatkozik, igaz? Minden határt lezártak, beleértve a légi közlekedést is, igaz?

– A BesźAir és az Illitania nem indít járatot, a repülőterek nem fogadnak gépeket.

– Mi a helyzet a magángépekkel?

– Rájuk is ugyanez vonatkozik… de a nemzeti légitársaságokkal ellentétben felettük nincsen hatalmunk, ezért ez kissé…

– Erről van szó! Azokat nem állíthatják le, vagyis igen, de időbe telik. Valaki szökni próbál. Azonnal a Sear and Core irodájához kell mennünk!

– Ahol…

– Ahol a valódi bűnösök vannak. Ez… – Az ablakra mutattam. Kintről üvegcsörömpölés, kiabálás, pánikszerűen menekülő járművek kerékcsikorgása, rendbontás zajai szűrődtek be. – Ez csak elterelő hadművelet.

27

Mire átvágtunk az utcákon, már csak az aprócska forradalom végvonaglását, a haldokló idegek utolsó rándulását láttuk. A felkelés halva született, de még nem fogta fel. A haláltusa rángásai azonban veszélyesek lehetettek, és felkészültünk a konfliktusra. Ezt a pánikot nem tudta féken tartani a kijárási tilalom.

Előttünk az utcán emberek szaladgáltak fejvesztve, mindkét város lakói, miközben a hangosbeszélők ugatva figyelmeztettek mindenkit besźül és illitánul, hogy a Kontroll lezárta a várost. Csörömpölve törtek az ablakok. Láttam olyanokat is, akik inkább mámorosan, mint megfélemlítve rohantak előre. Nem unik voltak, ahhoz túl fiataloknak és céltalanoknak tűntek: kamaszok lehettek, akik életük eddigi legkomolyabb lázadásaként köveket hajigálva követték el a legcsekélyebb áthágások egyikét, amikor a másik város ablakait törték ripityára. Szirénázó Ul Qoma-i tűzoltóautó süvített el mellettünk abba az irányba, ahol az utca végében fényesen izzott az égbolt. Alig néhány másodperccel lemaradva követte egy besźeli tűzoltókocsi: továbbra is próbáltak ügyelni arra, hogy két külön városban legyenek, és a lángokban álló közös homlokzat két felén oltották a tüzet.

A kődobálók jobban tették volna, ha mihamarabb eltűnnek az utcáról, mert a Kontroll mindenhol ott volt. Egyelőre a maguk rejtett módján, ezért a legtöbben még mindig nem vették észre őket. Futás közben észrevettem a Kontroll több ügynökét, akik elsőre belesimultak a mindkét városban pánikoló tömegbe, de valójában másként mozogtak, sokkal céltudatosabban, akár egy ragadozó, valahogy úgy, mint Ashil vagy én. Én még tanultam ezt a járást, ezért is vettem észre őket, és ők is rögtön tudták, ki vagyok.

Láttunk egy unionista csapatot. Hiába töltöttem napokat a városok közötti létezésben, továbbra is megrázott a látvány, a tudat, hogy a két város külön páholyai közösen mozogtak, mert hiába a nemzethatárokra fittyet hányó punk-és rockerdzsekik meg felvarrók, a lázadó szándékuk ellenére a városi szemiózis ismerőinek a ruhák mindenképpen elárulják, kik besźeliek és kik jöttek Ul Qomából. Most egyetlen nagy csoportként haladtak előre, mint a legnyilvánvalóbb áthágás élő példái, faltól falig, hogy kifejezetten művészien elegyített besź és illitán jelszavakat fessenek a házak oldalára. A sok kacskaringós meg nyomtatott betű keveredése ellenére mindkét nyelven tökéletesen olvasható volt a KÖZÖSSÉG! és az EGYSÉG!.

Ashil felemelte a kezét. Fegyvert szorongatott, amelyet még indulás előtt megtöltött. Akkor nem tudtam közelebbről megnézni.

– Erre nincs időnk… – kezdtem, de a következő pillanatban a lázongók kis csapata körül alakok jelentek meg: nem is előléptek az árnyékokból, hanem mintha váratlanul fókuszba kerültek volna. A Kontroll. – Hogyan képesek így mozogni? – kérdeztem. Az avatárok alulmaradtak létszámban, de félelem nélkül nyomultak be a csoportosulás közepébe, ahol hirtelen, teljesen hétköznapi, mégis rendkívül brutális szorításokkal és dobásokkal cselekvésképtelenné tettek három lázongót. A többiek közül néhányan rohamra indultak, mire a Kontrollnál előkerültek a fegyverek. Nem hallottam semmit, két uni mégis elvágódott a földön.

– Jézusom! – kiáltottam, de már mentünk is tovább.

Ashil egy kulccsal és egy jól begyakorolt, kurta kézmozdulattal kinyitotta egy számomra ismeretlen szempont alapján kiválasztott autó ajtaját.

– Szálljon be – közölte, és hátranézett. – Jobb, ha a felfüggesztést nem nyilvánosan intézik. Hamarosan elszállítják őket. Vészhelyzet van. Mindkét város a Kontroll fennhatósága alatt áll.

– Jézusom…

– Csak ott kerül sor ilyesmire, ahol feltétlenül szükséges. És kizárólag a két város és a Kontroll biztonsága miatt.

– Mi lesz a menekültekkel?

– Vannak más megoldások is. – Ashil gyújtást adott.

Kevés járművet láttunk az utakon. A zűrösebb események mintha mindig a következő sarkon túl zajlottak volna. A Kontroll kisebb egységei is járőröztek. Többször előfordult, hogy a káoszból egyszer csak előbukkant valaki a Kontrolltól, és már majdnem leintett minket, de Ashilnak az összes ilyen alkalommal elég volt csak szúrósan ránéznie, az ablaküveghez nyomnia a jelvényét, vagy ledobolnia a titkos morzekódot a kormánykeréken, máris igazolta, hogy ő is avatár, és mehettünk tovább.

Indulás előtt hosszasan kérleltem, hogy vigyünk magunkkal több embert.

– Nem jönnének – felelte. – Nem hinnének nekem. Velük kellene lennem.

– Ezt hogy érti?

– Mindenkit lefoglal a válságkezelés. Nincs időm meggyőzni őket.

Ezt akkor mondta, de számomra most vált csak hirtelen világossá, milyen kis létszámmal dolgozik a Kontroll. Módszereik döcögős demokráciája és a decentralizált önvezérlés azt jelentette, hogy miután Ashilt sikerült meggyőznöm a feladat fontosságáról, egyedül belevághatott, a válsághelyzet miatt viszont nem kaptunk támogatást.

Széles elkerülőutak sávjain, pattanásig feszült országhatárokon hajtottunk át, folyamatosan kerülgettük a kisebb anarchiákat. Az utcasarkokon a militsya és a policzai egységei gyülekeztek. Az éjszakából időről időre előbukkant a Kontroll a maga tökéletesre fejlesztett, hátborzongató módján, és utasításokat osztogatott a helyi rendőröknek – szállítsanak el egy unionistát vagy egy testet, őrizzenek valamit –, majd megint eltűnt. Kétszer szemtanúja voltam, amint ezek az avatárok halálra rémült észak-afrikai férfiakat és nőket, a teljes összeomlás kirobbantóivá tett menekülteket kísértek valahonnan valamerre.

– Ez lehetetlen… ez… mi… – Ashil nem fejezte be a mondatot, hanem megnyomta a headsetjén a gombot. Újabb jelentések futottak be.

A következő időszakban több tábort fognak megtölteni az unionisták. Az események végkimenetele már régen eldőlt, az unik viszont még mindig mozgósítani próbálták a céljaikkal egyáltalán nem szimpatizáló lakosságot mindkét városban. Talán az összefogás emléke segít átvészelni a nehéz időket azoknak, akik holnapra még szabadlábon maradnak. Mámorító lehetett átlépni a határokon és a hirtelen egyetlen egységes utcává változtatott területen köszönteni külhoni bajtársaikat, saját országot teremteni maguknak, még ha csak másodpercekre is, egy bezúzott ablak és egy falra festett jelmondat háttere előtt. Mostanra nyilván ők is rájöttek, hogy a lakosság nem tart velük, mégsem menekültek vissza különálló városaikba. Hogyan is mehetnének haza ezután? Becsület, elkeseredés vagy bátorság hajtotta őket előre.

– Szóval ez lehetetlen – szólalt meg Ashil ismét. – Nem létezik, hogy a Sear and Core, egy kívülálló ezt megszervezhette volna… Ez… – Ismét a beérkező hívásra figyelt. – Több avatárt elveszítettünk. – Micsoda háború! Egy hirtelen véressé vált konfliktus két hatalom között: az egyik eltökélten próbálta összehozni a két várost, a másik pedig feladatának tartotta elválasztani őket.

Az Ungir-csarnok – ami egyúttal a Sul Kibai-palota is volt – oldalára félig sikerült csak felfújni az EGYSÉG szót, így a lassan csordogáló festék képtelen jelszót harsogott. Besźel pénzügyi központja a közelébe sem érhetett Ul Qoma-i megfelelőjének. A Sear and Core a Colinin partján állt, amely egyike volt a haldokló besźeli kikötő újraélesztésére tett kísérletek gyér számú sikertörténeteinek. Sötéten csillogó víz mellett autóztunk.

Mindketten egyszerre kaptuk fel a fejünket a forgalom elől lezárt égbolt felől hallatszó csattogásra. Magányos helikopter szállt el felettünk, saját reflektorfénye vont köré glóriát.

– Ők azok! – kiáltottam. – Elkéstünk! – A helikopter azonban nyugati irányból jött, és a folyópart felé tartott. Nem menekült, hanem most érkezett. – Gyerünk!

Ashil vezetési tudása még ezen a gyötrelmekkel teli éjszakán is lenyűgözött. Keresztben átvágott a sötét hídon, behajtott egy egyirányú utcába Besźelben, a rossz végén, ezért az éppen hazafelé menekülő embereknek még előlünk is félre kellett ugraniuk, átszáguldott egy átfedett téren, és behajtott egy totál Ul Qoma-i utcába. A nyakamat nyújtogatva fürkésztem a tetők felett ereszkedő helikoptert a folyó felett, nyolcszáz méternyire tőlünk.

– Leszállt! – kiáltottam. – Igyekezzünk!

Egy felújított raktárépület felé tartottunk, amelyet mindkét oldalról Ul Qoma-i épületekhez tartozó, felfújt buborékkamrák vettek körül. A téren egy lélek sem járt, azonban a kései időpont ellenére a Sear and Core több ablakában is fény világított, a bejáratnál pedig őrök strázsáltak. Alig léptünk be az ajtón, azonnal megindultak felénk. A neonfényes, csupa márvány előcsarnok falain úgy díszelegtek a rozsdamentes acélból készült S&C logók, mintha modern műalkotások lennének, a kanapék melletti asztalkákon színes képes újságok és szándékosan magazinokra hajazó cégjelentések hevertek.

– Tűnés innen a picsába! – kiáltott felénk az egyik férfi. Besźeli veteránnak tűnt. Pisztolytáskájára simított kézzel, embereivel a háta mögött közeledett felénk, de a következő pillanatban megtorpant: most vette észre, hogyan mozog Ashil.

– Pihenj! – szólt rá Ashil fenyegető arccal. – Ma éjszaka Besźel egésze a Kontroll irányítása alatt áll. – Meg sem kellett mutatnia a jelvényét, az őrök máris elhátráltak. – Azonnal nyissák ki a liftet, kérem a kulcsot, amellyel feljuthatunk a helikopterleszállóhoz, és ne csináljanak semmit. Ne engedjenek be mást.

Ha a biztonsági őröket külföldről, például a Sear and Core hazájából hozták volna, vagy valamelyik európai, észak-amerikai cégtől bérlik, akkor lehet, hogy nem engedelmeskedtek volna. Viszont Besźelben jártunk, és az őrök is mind itt születtek, ezért pontosan azt tették, amit parancsoltak nekik. Már a liftben álltunk, amikor Ashil előhúzta a fegyverét. Méretes, ismeretlen gyártmányú pisztoly volt. A csövén teátrálisan nagy hangtompító éktelenkedett. A panelbe csúsztatta a biztonságiaktól elkért kulcsot, amellyel a lift feljuthatott az igazgatóságnak fenntartott szintekre és a tetőre.

A nyíló liftajtó beengedte a tetőkupolák és antennák között tomboló jéghideg szelet. Láttam az Ul Qoma-i buborékkamrákat rögzítő pányvákat, a pár utcával távolabb magasodó Ul Qoma-i irodaépületek csupa üveg falát, mindkét város templomtornyait, közvetlenül előttünk pedig, a sötétben és a szélben, a biztonsági korlátok mögött a leszállóhelyet. A várakozó helikopter árnyékszerű foltját, a nagyon lassan, szinte hangtalanul forgó lapátokat. A jármű előtt kis csoport gyülekezett.

A helikopter mély zúgása és az egyesítési törekvésekre érkező szirénasikolyok majdnem minden más zajt elnyomtak. A tetőn várakozó férfiak nem hallották, hogy közeledünk. Végig igyekeztünk fedezékben maradni. Ashil vezetésével egyenesen a helikopter felé tartottunk. A csoport tagjai még mindig nem vettek észre minket. Négyen voltak. Két nagydarab és kopasz. Ultranacionalistáknak tűntek: Igaz Hazafiak titkos bevetésen. Egy számomra ismeretlen öltönyös férfi állt mögöttük, aki élénk beszélgetést folytatott valakivel, akit nem láttam az előtte magasodó széles vállak miatt.

Semmit sem hallottam a beszélgetésükből, viszont az egyik férfi észrevett. A csoport felbolydult és mindannyian megfordultak. A pilóta felénk fordította a reflektort. Mielőtt a fénycsóva megállapodott volna rajtunk, az összeverődött férfiak megmozdultak, és megpillantottam az eddig láthatatlan utolsó embert, aki egyenesen engem bámult.

Mikhel Buric volt. A szociáldemokrata, az ellenzéki frakció, a Kereskedelmi Kamara másik tagja.

A reflektor teljesen elvakított, de éreztem, hogy Ashil megragadja a karomat, és beránt az egyik szellőzőcső vastag fémhengere mögé. Egy hosszú pillanatra feszült csend támadt. Vártam, mikor dördül el egy lövés, de senki sem lőtt.

– Buric! – súgtam Ashilnak. – Buric. Mondtam én, hogy Syedr erre nem lehetett képes.

Buric volt a kapcsolattartó, a szervező. Pontosan tudta, mi érdekli Mahaliát, ott volt a lány első besźeli látogatásakor, amikor egyetemista lelkesedéssel előadott nézeteivel mindenkit magára haragított. Buric, a bábjátékos. Ismerte Mahalia munkásságát, tudta, mire vágyik – áltörténelemre, a paranoia puha melegségére, egy függöny mögött megbúvó titokzatos alak csalogató szavaira. A Kereskedelmi Kamara egyik vezetőjeként minderről gondoskodni is tudott. És könnyen megtalálta a keresletet mindarra, amit Mahalia neki lopott az ásatásról, Orciny állítólagos javára.

– Az összes eltulajdonított műkincs egy-egy része a rejtélynek – mondtam. – A Sear and Core adott leleteket tanulmányoz. Ez egy tudományos kísérlet.

Buricnak az informátorai szóltak – az összes besźeli politikushoz hasonlóan neki is megvolt a hálózata –, hogy a Sear and Core a vizsgálatok fókuszába került, és elszántan hajszoljuk az igazságot. Talán azt hitte, jóval többet értettünk meg a helyzetből, és valószínűleg megdöbbentette volna, ha tudja, milyen keveset láttunk előre. Egy ilyen pozíciójú politikusnak nem okozhatott különösebb nehézséget mozgósítani a szerencsétlen, ostoba unionisták közé beépített provokatőröket, akik szépen feltartják a Kontrollt, amíg ő a cinkosaival együtt elmenekül.

– Van fegyverük? – Ashil kilesett, majd bólintott.

– Mikhel Buric! – kiáltottam. – Buric! Mit akarnak az Igaz Hazafiak a liberálisok köpönyegforgatójától? Aki olyan hazafias katonákat gyilkoltat meg, mint Yorj. Aki diákokat ölet meg csak azért, mert túl sok mindenre jöttek rá a szemétségeiből.

– Ne legyen barom, Borlú! – felelte Buric. Még csak dühösnek sem tűnt. – Mindannyian hazafiak vagyunk. Pontosan tudják, mit tettem. – Az éjszakát kitöltő lárma újabb zajforrással bővült: a helikopter felzúgott, egyre gyorsabban pörögtek a lapátok.

Ashil végigmért, majd kilépett a fedezékből.

– Mikhel Buric! – szólalt meg félelmetes hangján. Felemelt kezében meg sem rezzent a fegyvere, és úgy ballagott előre, mintha a pisztoly húzná a helikopter felé. – Mostantól a Kontrollnak felel. Jöjjön velem. – Követtem Ashilt, aki a Buric mellett álló férfira pillantott.

– Ian Croft, a CorIntech területi igazgatója – közölte a politikus Ashillal, majd karba fonta a kezét. – Aki vendég az országban. Intézze csak hozzám a megjegyzéseit. És menjen a picsába. – Most már az Igaz Hazafiak is pisztolyokat szorongattak. Buric megindult a helikopter felé.

– Ne mozduljon! – szólt rá Ashil. – Vissza! Mondom, vissza! – förmedt rá az Igaz Hazafiakra. – Én vagyok a Kontroll!

– És akkor mi van? – vágott vissza Buric. – Évekig vezettem ezt a várost! Kordában tartottam az unikat, üzletet hoztam Besźelbe, az Ul Qoma-iak orra előtt csempésztettem ki az átkozott vackaikat, és mit műveltek közben maguk? A gerinctelen Kontroll. Ul Qomát védelmezték!

Ashil szája egy pillanatra tényleg elkerekedett a kijelentés hallatán.

– Csak szerepet játszik – súgtam neki. – Az Igaz Hazafiaknak szól az egész.

– Az uniknak egyetlen dologban igazuk van – folytatta Buric. – Mert tényleg csak egy város létezik, és ha nem lenne a nép gyávasága és babonasága, akiket az istenverte Kontroll tart elnyomás alatt, akkor ez közismert tény lehetne. Azt a várost Besźelnek hívják! És éppen a Kontrollnak van pofája engedelmességet várni az Igaz Hazafiaktól? Előre szóltam, figyelmeztettem a bajtársaimat, hogy valószínűleg maguk is előkerülnek, pedig nyilvánvalóvá tettük, hogy semmi keresnivalójuk itt!

– Ezért szivárogtatta ki a felvételt a furgonról – jegyeztem meg. – Hogy a Kontroll ne vehesse át az ügyet, és inkább a militsya nyakába zúdítsák az egész katyvaszt.

– A Kontroll érdeke nem Besźel érdeke – felelte Buric. – A picsába a Kontroll-lal – tette hozzá óvatosan. – Mi itt kizárólag egyetlen hatalmat ismerünk el, érti, maga sehova sem tartozó senkiházi, és az Besźel!

Intett Croftnak, hogy induljon a helikopter felé. Az Igaz Hazafiak csak bámultak. Ahhoz még nem voltak elég merészek, hogy tüzet nyissanak Ashilra, és kirobbantsanak egy háborút a Kontroll-lal – a tekintetükben már látszott a részeg istenkáromláshoz hasonló mámoros dacosság, amit csak táplált, hogy már valamennyire ellenálltak a Kontrollnak –, viszont a fegyvereiket sem engedték le. Ha Ashil rájuk lő, akkor visszalőnek, és ők ketten voltak. Olyan engedelmesen szolgálták Buricot, hogy nem is kellett tudniuk, hova vagy miért megy éppen. Soviniszta bátorság tüzelte őket.

– Semmi közöm a Kontrollhoz – jelentettem ki.

Buric felém fordult. Az Igaz Hazafiak értetlenül bámultak rám. Éreztem Ashil bizonytalanságát. Ő sem eresztette le a fegyverét.

– Nem vagyok a Kontroll ügynöke. – Nagy levegőt vettem. – Tyador Borlú felügyelő vagyok. A besźeli gyilkossági csoporttól. Nem a Kontroll miatt vagyok itt, Buric. A besźeli rendőrséget és a besźeli törvényeket képviselem. Mert megszegte a törvényeinket.

– A csempészet nem tartozik a hatáskörömbe. Felőlem vihet bármit bárhova. Nem érint a politika… nem érdekel, ha keresztbe tesz Ul Qomának. Azért vagyok itt, mert maga gyilkos.

– Mahalia nem volt Ul Qoma-i, nem számított Besźel ellenségének. Ha annak is tűnt, az csak azért történhetett, mert elhitte azt a sok sületlenséget, amivel maga etette meg, hogy eladhassa a lánytól kapott műkincseket ennek a külföldinek, kutatási célokból. Besźelért tette volna? A nagy lószart! Maga csak egy orgazda, aki valutáért dolgozik.

Az Igaz Hazafiak mintha elbizonytalanodtak volna.

– Mahalia azonban kiderítette, hogy hazudott neki, mert nem ezeréves igazságtalanságok jóvátételén dolgozik, és nem fog megtudni semmilyen rejtett igazságot. Rájött, hogy tolvajjá tette. Ezért maga szépen átküldte Yorjavicot, aki megszabadult Mahaliától. Ezzel Ul Qoma-i bűntény lett a dologból, ezért ha fel is fedezzük a kapcsolatukat, akkor sem tehetünk semmit. De ez még nem a vége. Amikor Yolanda elrejtőzött, azt hitte, Mahalia elárult neki valamit. Nem kockáztathatta, hogy esetleg beszélni kezd.

– Okosan megbízta Yorjot azzal, hogy a besźeli oldalról lője le Yolandát, mert így a Kontroll nem tehetett semmit. Viszont így Yorj, a gyilkos, és maga, a megbízó, egyértelműen besźeliek. Vagyis maga innentől fogva az enyém.

– Miniszter úr, Mikhel Buric, az állam és a Besźeli Nemzetközösség által rám ruházott hatalomnál fogva letartóztatom Yolanda Rodriguez meggyilkolására történő felbujtás vádjával. Azonnal velem jön.

A döbbent csend minden egyes másodperccel hosszabbra nyúlt. Lassan elsétáltam Ashil mellett, és Mikhel Buric felé indultam.

Tudtam, hogy a patthelyzet nem tart sokáig. Az Igaz Hazafiak többnyire ugyanúgy lenéztek minket, a szerintük erőtlen rendfenntartókat, mint a nyájként kezelt besźeli tömegeket. Ezek viszont csúnya vádak voltak, ráadásul Besźel nevében, és egyik sem illett az elveikhez, sem a gyilkosságok állítólagos okához, már ha Buric egyáltalán hajlandónak mutatkozik magyarázkodni nekik. A két férfi bizonytalanul összenézett.

Ashil megmozdult. Felsóhajtottam.

– A kurva mindenit! – sziszegte Buric. A zsebéből előrántotta kis méretű pisztolyát, és rám szegezte. Talán annyit mondhattam, hogy „Ó!”, vagy valami hasonlót, és suta mozdulattal hátrálni próbáltam. Lövés dördült, de nem erre a hangra számítottam. Nem hangos csattanás volt, inkább olyan, mint amikor valaki erőteljesebben kifújja a levegőt. Ez feltűnt, és arra is emlékszem, milyen meglepőnek találtam, hogy ezt is észreveszem a halálom pillanatában.

Buric nagyot rándulva ugrott egyet hátrafelé, mint egy rongybaba, tagjai vadul kapálóztak, mellkasán színes folt hízott egyre nagyobbra. Nem engem lőtt le, őt lőtték le. A pisztolya messzire repült, mintha szabadulni akart volna tőle. Az előbb hallott pukkanás Ashil hangtompítója volt. Mire Buric elvágódott a földön, már az egész mellkasa vérben úszott.

Ekkor valóban dörögni kezdtek a fegyverek. Két lövés gyors egymásutánban, aztán egy harmadik. Ashil elvágódott. Az Igaz Hazafiak lelőtték.

– Elég! Abbahagyni! – ordítottam. – Ne lőjetek, a szentségit! – Rákszerű pózban Ashil mellé kúsztam. A betonon hevert és vérzett. Elkínzottan felmordult.

– Mindketten le vagytok tartóztatva! – harsogtam. Az Igaz Hazafiak egymásra néztek, rám, a mozdulatlan, halott Buricra. Az egyszerű testőrködés váratlanul erőszakos és teljesen kaotikus helyzetté vált. Az arcukon látszott, hogy most kezdik felfogni, micsoda hálóba keveredtek. Az egyikük motyogott valamit a társának, aztán elhátráltak, majd futásnak eredtek a lift irányába.

– Ne mozduljatok! – üvöltöttem utánuk, de rám se hederítettek. A ziháló Ashil mellett térdeltem. Croft még mindig mozdulatlanul ácsorgott a helikopter mellett. – Egy kurva lépést se tovább! – harsogtam, de az Igaz Hazafiak feltépték az épületbe vezető ajtót, és eltűntek, vissza Besźelbe.

– Megvagyok… megvagyok – motyogta Ashil akadozva. Végigtapogattam, hátha megtalálom a sebet. A ruhái alatt golyóálló mellényre emlékeztető holmit viselt. Ez ugyan felfogta a halálos lövedéket, de a másik a válla alatt találta el. Fájdalmas seb lehetett, és nagyon vérzett. Ashil a Sear and Core embere felé fordult.

– Hé, maga! – kiáltotta látható erőfeszítéssel. – Nem megy sehova! Lehet, hogy Besźelben védettséget élvez, de ha azt mondom, hogy már nem Besźelben tartózkodik, akkor az úgy is van. A Kontroll fennhatósága alatt áll!

Croft behajolt a fülkébe, és súgott valamit a pilótának, aki biccentett. A légcsavar még gyorsabban kezdett forogni.

– Befejezte? – kérdezte Croft.

– Kifelé! A jármű nem szállhat fel! – Habár Ashilnak nem volt már fegyvere, és a fájdalom miatt összeszorított fogakkal sziszegte a parancsot, még így is sikerült fenyegető hatást keltenie.

– Nem vagyok se besźeli, se Ul Qoma-i – felelte Croft. Angolul beszélt ugyan, de egyértelműen értett minket. – Nem érdekel, mit beszél, és nem is félek. Távozom. „Kontroll” – tette hozzá a fejét ingatva. – Bohócok. Tényleg azt hiszi, hogy ezeken a fura városkákon kívül bárkit is érdekelnek? Ezek lehet, hogy megadják maguknak a szükséges anyagiakat, és kérdés nélkül engedelmeskednek, talán még okkal is félnek maguktól, de máshol ilyen nincs. – Croft beült a pilóta mellé, és becsatolta a biztonsági övet. – Valószínűleg nem képesek rá, de azt ajánlom, ne is próbálják megállítani a helikopteremet. „Nem szállhat fel!” Mégis mit hitt, mi történne, ha cseszegetnék a kormányomat? A gondolat is nevetséges, hogy Besźel vagy Ul Qoma háborút indít egy igazi ország ellen, de a Kontroll?

Behúzta az ajtót. Egy jó ideig egyikünk sem mozdult, sem Ashil, sem én. Ashil a betonon hevert, én mögötte térdeltem, miközben a légcsavarok zaja egyre hangosabb lett, majd a hólyagszerű test egyszer csak megrándult, mintha zsinegen rángatták volna, a feltámadó szél pedig vadul a ruháinkba tépett, és megcibálta Buric holttestét. A helikopter meglódult, majd távolodni kezdett a két város alacsony tornyai között, és Besźel, valamint Ul Qoma légterében is megint csak ez volt az egyetlen mozgó jármű.

Hosszan néztem utána. Arra gondoltam, mi történne, ha valaki megtámadná a Kontrollt. Mindkét várost elözönlenék a kommandósok. Megostromolnák a vitatott épületekben megbúvó titkos irodákat. Ha valaki háborút hirdetne a Kontroll ellen, ahhoz áthágást kellene elkövetnie Besźelben és Ul Qomában.

Ashil az adóvevőjét szorongatta.

– Sérült avatár – mondta. Megadta a tartózkodási helyünket. – Orvosi segítséget kérek.

– Úton – felelte egy fémes hang.

Ashil a falnak támasztotta a hátát. Kelet felé haloványan világosodni kezdett az ég. Az utcákról még hallani lehetett a dúlás zaját, de már ritkábban és gyengébben. Szirénaszó harsogott, besźeli és Ul Qoma-i egyaránt: a policzai meg a militsya lassan visszahódította a saját területeit, a Kontroll pedig visszavonult, ahol tudott. Még egy napig biztosan tart a teljes zárlat, amíg az utolsó unionista fészkeket is felszámolják, aztán az élet lassan visszatér a normális kerékvágásba, és a menekülteket is visszaterelik a táborokba. A legrosszabbon túljutottunk. Néztem, amint megindulnak a hajnalfényben fürdő felhők is. Végigtapogattam Buric holttestét, de nem volt nála fegyver.

Ashil mondott valamit. Olyan erőtlenül beszélt, hogy meg kellett kérnem, ismételje meg még egyszer.

– Még mindig el sem hiszem – motyogta. – Hogy képes volt erre.

– Kicsoda?

– Buric. Bármelyikük.

Az egyik kéménynek vetettem a hátam, és Ashilt néztem. Néha pedig a felkelő napkorongot.

– Valóban – feleltem. – Mahalia túl okos volt. Fiatal, de…

– Igen. Végül rájött, mibe keverték, de nehezen hihető, hogy pont Buricnak sikerült volna egyáltalán beugratni.

– Nem is beszélve a módszerről – tettem hozzá lassan. – Ha Buric öletett volna meg valakit, sohasem találjuk meg a tetemet. – Buric bizonyos szempontból tökéletes ember lett volna a feladatra, más szempontból meg teljesen alkalmatlan, ezért az egésznek nem volt semmi értelme. A lassan áradó fényben ültem, és vártam a felmentő csapatokat. – Mahalia a területe szakértőjének számított – tettem hozzá végül. – Mindent tudott a történelemről. Buric okos, de nem ennyire.

– Mire céloz, Tye? – Az egyik tetőre vezető ajtó felől hangok hallatszottak. Valami csattant, majd kivágódott az ajtó, és a nyíláson kiugrott egy nő, aki a Kontroll avatárjának tűnt. Gyors léptekkel megindult felénk, és közben az adóvevőjébe magyarázott.

– Honnan tudták, hol lesz Yolanda?

– Magától, Tye – felelte Ashil. – Valószínűleg lehallgatták Corwi barátnője telefonját… – tette hozzá tűnődve.

– Miért lőttek Bowdenre? – folytattam. Ashil felpillantott. – A Kopulacsarnokban. Azt hittük, Orciny próbálta eltenni láb alól, mert véletlenül rájött az igazságra. De nem Orciny volt, hanem… – Buric holttestére néztem. – Ő adta ki a parancsot. De miért akarta elintézni Bowdent?

Ashil bólintott. Amikor megszólalt, nagyon lassan formálta a szavakat.

– Azt hitték, Mahalia elmesélt Yolandának mindent, de…

– Ashil? – kiáltotta a közeledő nő, és a férfi biccentett. Még fel is tápászkodott, de rögtön vissza is rogyott a földre.

– Ashil! – szóltam rá.

– Oké, oké – morogta. – Csak… – Lehunyta a szemét. A nő megszaporázta a lépteit. Ashil szeme hirtelen felpattant. – Bowden végig azt állította magának, hogy Orciny nem létezik.

– Így igaz.

– Állj fel! – kérte a nő. – Kiviszlek innen.

– Most mihez fog kezdeni? – kérdeztem.

– Gyere már, Ashil! – mondta a nő. – Sok vért veszítettél.

– Igen, sokat. – A férfi nem engedte, hogy befejezze a mondatot. – Viszont… – Köhögött. Farkasszemet néztünk egymással.

– Ki kell vinnünk innen – erősködtem. – Szólni kell a Kontrollnak, hogy… – De a Kontroll egységeit még mindig lefoglalták az éjszaka utórezgései, nekünk pedig nem volt időnk meggyőzni senkit.

– Egy pillanat – suttogta Ashil a nőnek. Előhúzta a zsebéből a jelvényét, és a karikára fűzött kulcsokkal együtt a kezembe nyomta. – Engedélyezem – mondta. A nőnek felszaladt a szemöldöke, de nem vitatkozott. – Azt hiszem, a pisztolyom valahol arrafelé lehet. A Kontroll nagy része még…

– Adja ide a telefonját. Mi a telefonszám? Most pedig indulás. Vigye ki innen, jó? Ashil, ezt bízza rám.

28

Az avatár, aki Ashillal maradt, nem igényelte a segítségemet. Egy kézmozdulattal elhessegetett.

Megtaláltam a fegyvert. Nehéz volt, a hangtompítója pedig furcsán szervesnek tűnt, mintha nyálka lepte volna el a csövet. Kínosan sokáig kellett keresgélnem, mire rájöttem, hol lehet kibiztosítani, de nem mertem kipróbálni, jól tippelem-e. A zsebembe csúsztattam a pisztolyt, és elindultam a lépcsőház felé.

Lefelé menet végiggörgettem a mobil telefonkönyvében tárolt neveket, de csak értelmetlen betűsorokat láttam. Inkább beütöttem a számot én. Váratlan megérzéssel nem írtam be elé a város hívószámát, és jól tettem – a kapcsolat így is létrejött. Mire az előcsarnokba értem, már ki is csengett a telefon. A biztonsági őrök bizonytalanul végigmértek, de amikor felmutattam a Kontroll jelvényét, elhátráltak.

– Mi van? Ki az?

– Dhatt, én vagyok.

– A Szent Fényre! Borlú? Mi a… hol van? Hova tűnt? Mi történt?

– Dhatt, ne kérdezzen, csak hallgasson végig. Tudom, hogy hajnal van, de szükségem van magára. Keljen fel, és segítsen! Figyel?

– A Fényre, Borlú, tényleg azt hiszi, hogy tudok aludni? Azt hittük, a Kontrollnál van… De honnan hív? Tudja, mi történt?

– Valóban a Kontrollnál vagyok. Hallgasson végig. Még nem ment vissza a rendőrséghez, igaz?

– A lófaszt. Még mindig szarban vagyok.

– Szükségem van a segítségére. Hol van Bowden? A kollégái kihallgatták, ugye?

– Bowdent? Aha, de nem tartották bent. Miért?

– Hol van most?

– A Szent Fényre, Borlú! – Hallottam, hogy felül az ágyban, és próbálja összeszedni magát. – A lakásán. Ne féljen, szemmel tartják.

– Küldje be Bowdenhez az embereit. Ne engedjék elmenni. Tartsák ott, amíg odaérek. Ne kérdezősködjön, csak tegye meg. Kérem. Most. Köszönöm. Hívjon vissza, ha sikerült.

– Várjon, várjon. Milyen szám ez? A telefonom nem ír ki semmit.

Lediktáltam neki. A téren az egyre világosabb eget bámultam, néztem a két város felett szárnyaló madarakat. Fel-alá mászkáltam. A korai időpont dacára nem én voltam az egyetlen ember a téren, bár nem sokan jártak még idekint. Titokban alaposan megnéztem mindenkit, aki elsétált mellettem. Láttam, hogy mindannyian elkeseredetten próbálnak hazatérni a városukba, Besźelbe vagy Ul Qomába, hogy végre kikecmeregjenek az apadásnak induló áthágásáradatból.

– Borlú? Eltűnt.

– Ezt hogy érti?

– Megfigyelés alatt tartottuk, ezt mondtam, igaz? A lövöldözés után, a saját érdekében. Amikor viszont az éjjel elszabadult az őrület, és minden kézre szükség volt, a rendőröket átrendelték egy másik helyre. A részleteket nem tudom, de a lényeg, hogy egy ideig nem maradt senki a háznál. Visszaküldtem az egységet, úgyis elkezdtek lenyugodni a kedélyek, és a militsya meg maguk is próbálják rendezni a határvonalakat… persze attól még teljes a káosz az egész kurva városban. Na mindegy, szóval visszaküldtem őket. Az előbb csengettek be hozzá. Bowden nincsen otthon.

– A rohadék!

– Tyad, mi a fasz van?

– Hamarosan ott leszek. Ki tud adni egy… fogalmam sincsen, hogy mondják illitánul. Angolul APB – tettem hozzá, mert erre emlékeztem az amerikai filmekből.

– Igen. Nálunk ez úgy hangzik, hogy kitűzzük rá a glóriát. Intézem. De Tyad, komolyan azt hiszi, hogy ebben a kurva nagy felfordulásban bárkinek feltűnik majd?

– Egy próbát megér. Bowden szökni próbál.

– Semmi gond, mert akkor jól rábaszott. A határ le van zárva, szóval bárhol bukkan fel, ott azonnal meg is állítják. Még ha korábban át is jutott Besźelbe, annyira nem bénák maguknál sem, hogy kiengedjék.

– Oké, de azért kiküldi a glóriát?

– Kitűzzük, nem kiküldjük. Rendben. De nem fogjuk megtalálni.

Az utcákon – mindkét városban – rengeteg tűzoltó-és mentőautó robogott a még nem csituló válsághelyzetek gócpontjai felé. Pár helyen civil járműveket is láttam, akik látványosan jogkövetően navigáltak egymás körül, akárcsak az a kevés gyalogos, aki kimerészkedett, bizonyára nyomós, védhető okkal. Feltűnő gondossággal néztek és láttalanítottak az átfedett zónában. Csípős hajnali hideg volt. Ashil tolvajkulcsával, de az avatár magabiztos fellépését nélkülözve éppen feltörtem egy Ul Qoma-i autót, amikor Dhatt visszahívott. Teljesen megváltozott a hangja, és félreérthetetlen ámulat csendült ki a szavaiból.

– Tévedtem. Megtaláltuk Bowdent.

– Micsoda? Hol?

– A Kopulacsarnokban. A militsya emberei közül egyedül a határőröket nem vezényelték ki az utcára. Felismerték a fényképek alapján. Órák óta ott van, valószínűleg a káosz kirobbanásának első pillanataiban arrafelé vette az irányt. Amikor lezárták a csarnokot, ő is bent ragadt mindenki mással együtt. De figyeljen…

– Mit csinál?

– Csak vár.

– Elfogták?

– Figyeljen ide, Tyad. Nem lehet. Van egy kis probléma.

– Mi történt?

– A határőrök szerint nem Ul Qomában van.

– Átkelt a határon? Akkor a besźeliekkel kell beszélnünk…

– Nem! Hallgasson már végig. Nem tudják megmondani, hol van.

– Mi? Micsoda? De hát mi a fenét művel?

– Csak… csak ácsorgott a kapu előtt, teljesen nyíltan, de amikor megindultak felé, akkor elsétált onnan… de az, ahogyan mozog, lép… meg az öltözéke… nem tudják eldönteni, hogy Besźelben vagy Ul Qomában van!

– Akkor nézzék meg, átkelt-e a határon, mielőtt lezárták volna.

– Tyad, elmondhatatlan káosz van itt. Senki sem foglalkozott a papírmunkával vagy a számítógépes rendszerrel, ezért fogalmunk sincsen, átlépett-e a határon.

– Akkor szóljon nekik, hogy…

– Tyad, figyeljen ide! Ennyit tudtam kiszedni belőlük. Teljesen be vannak szarva, mert lehet, hogy amikor észrevették és szóltak róla, már azzal áthágást követtek el, és kurvára joggal, tudja, miért? Mert simán igazuk lehet. Különösen a mostani éjszaka után. A Kontroll teljesen ellepte az egész várost, alig pár órája még kibaszott kijárási tilalom volt érvényben, Tyad. Nincsen senki, aki csak megkockáztatna egy áthágást. Ennél többet nem fogunk kiszedni a határőreinkből, hacsak Bowden nem tesz valamit, amiből egyértelműen kiderül, hogy Ul Qomában tartózkodik.

– Hol jár most?

– Honnan tudjam? A katonák nem merik szemmel tartani. Mindössze annyit mondtak, hogy elindult valamerre. Csak sétál, de nem tudják, hol van.

– És senki sem állította meg?

– Még azt sem tudják, észrevehetik-e egyáltalán! De áthágást sem követett el. Egyszerűen… nem tudják. – Szünet. – Tyad?

– Jézusom! Hát persze! Bowden arra vár, hogy valaki észrevegye!

Gázt adtam. Még mindig kilométerekre jártam a Kopulacsarnokról. Elmormoltam egy szitkot.

– Mi az? Mi az, Tyad?

– Pontosan ezt akarja. Maga mondta, Dhatt… Bármelyik városban is van, az őrök azonnal visszafordítják a határról. De melyik városban is van?

A kérdést hosszas némaság követte.

– A kurva életbe – szólalt meg végül Dhatt. Ebben a teljesen bizonytalan helyzetben senki sem állítja meg Bowdent. Senki sem állíthatja meg.

– Merre jár? – kérdeztem. – Milyen messze van a Kopulacsarnoktól?

– Tíz percen belül ott leszek, de…

De Dhatt sem tartóztathatta fel Bowdent. Bármennyire is kétségbeesett, nem kockáztatja meg a Kontroll közbelépését azzal, ha megfigyel valakit, aki talán nem is az ő városában tartózkodik. Legszívesebben könyörögtem volna neki, rá akartam szólni, hogy ne aggódjon, de mi van, ha igaza van? Nem tudhattam biztosan, hogy senki sem figyeli. Nem állíthattam, hogy biztonságban lesz, nem?

– A militsya letartóztatná Bowdent, ha megparancsolja nekik? Ha egyértelműen Ul Qomában tartózkodik?

– Persze. Addig viszont nem követik, amíg egyáltalán nem biztos, hogy láthatják.

– Akkor menjen maga. Dhatt, kérem… Hallgasson végig. Azt semmi sem tiltja, hogy sétáljon egyet. Kiballag a Kopulacsarnokhoz, és elindul, amerre tetszik, és ha mit tesz isten, valaki a közvetlen közelében véletlenül elkövet valamit, és kiderül, hogy az illető Ul Qomában van, akkor letartóztathatja, nem? – Senki sem fogja megtudni, és mindenkinek tiszta marad a lelkiismerete. Ha addig nem lép kapcsolatba Bowdennel, amíg tisztázatlan a férfi helyzete, akkor minden más tagadható. – Dhatt! Kérem!

– Jó, legyen. De egy dolog biztos. Hiába sétálgatok én kurva lazán odakint, ha valaki a talán-valótávban vett közelségemben nem adja jelét annak, hogy biztosan Ul Qomában van, akkor nem tartóztathatom le.

– Várjon! Igaza van. – Nem kérhettem meg, hogy áthágást kockáztasson a kedvemért. És Bowden talán tényleg átment Besźelbe, akkor pedig Dhatt semmit sem tehet. – Oké. Menjen, sétáljon egyet. Szóljon, ha a Kopulacsarnoknál van. Még fel kell hívnom valakit.

Bontottam a hívást és újabb számot tárcsáztam, szintén nemzetközi előhívó nélkül, bár a telefon egy másik országban volt. A korai időpont ellenére azonnal felvették, és a megszólaló hang ébernek tűnt.

– Corwi! – mondtam.

– Főnök? Jézusom, főnök, hol van? Mi történt? Minden rendben? Mi a helyzet?

– Corwi, mindent elmagyarázok, de most nincsen rá idő. Azt szeretném, ha azonnal útnak indulna, a lehető leggyorsabban, ne kérdezősködjön, csak tegye pontosan azt, amire kérem. Menjen a Kopulacsarnokba.

Először az órámra néztem, aztán az égre, ami makacsul nem akarta átengedni a reggelt. Dhatt és Corwi saját városukban már javában a határsáv felé tartottak. Dhatt hívott először.

– Itt vagyok, Borlú.

– Látja Bowdent? Megtalálta? Hol van? – Csend. – Oké, Dhatt, figyeljen. – Tudtam, hogy egy pillantást sem vet senkire, aki esetleg nincsen Ul Qomában, de nem hívott volna, ha nincsen apropója. – Hol tartózkodik éppen?

– Az Illya és a Suhash sarkán.

– Jesszusom, de jó lenne, ha tudnám, hogyan lehet ezzel a vacakkal konferenciahívást indítani. Van egy bejövő hívásom, viszont le ne tegye azt a rohadt telefont! – Fogadtam Corwit. – Corwi? Figyeljen ide! – Le kellett húzódnom az út szélére, hogy a kesztyűtartóban talált Ul Qoma-térképet összevessem Besźel utcahálózatával. Az óvárosok többségükben átfedett területek voltak. – Corwi, menjen a ByulaStrász és… és a WarszaStrász sarkára. Látta a Bowdenről készült fotókat, igaz?

– Aha…

– Tudom, tudom. – Visszasoroltam a forgalomba. – Ha nem biztos benne, Bowden Besźelben van-e, hozzá ne érjen. Mint mondtam, csak annyit kérek, induljon el, és készüljön fel arra, hogy le kell tartóztatnia valakit, ha valóban Besźelben van. És szóljon majd, merre jár. Oké? És vigyázzon.

– Mire, főnök?

Ebben volt valami. Bowden valószínűleg nem támadná meg sem Corwit, sem Dhattot: ha megteszi, azonnal bűnözővé válik valamelyik városban. Ha pedig mindkettőjüket megtámadja, az már áthágás, amit eddig hihetetlen, de sikerült elkerülnie. Tökéletes precizitással egyensúlyozott a két város között: Schrödinger gyalogosa.

– Hol van most, Dhatt?

– A Teipei utca közepén. – A Teipei valótávban a besźeli MirandiStrásszal osztozott az utcán. Gyorsan szóltam Corwinak, hova menjen. – Mindjárt ott leszek – mondtam. Már a folyó felett jártam, az egyre sűrűsödő forgalomban.

– Dhatt, hol van Bowden? Vagyis maga hol van? – Megmondta. Bowden kénytelen volt az átfedett utcákon maradni. Ha totál területre lép, azonnal átkerül az egyik városba, ahol a helyi rendőrség lecsaphat rá. A belvárosok vén sikátorai túlságosan tekervényesek és szűkek ahhoz, hogy autóval be lehessen hajtani, ezért kiszálltam, és futva folytattam az utamat a besźeli óváros macskaköves utcái fölé hajoló faereszek alatt és az Ul Qoma-i óváros színpompás mozaikjai és bolthajtásai között.

– Félre! – harsogtam a gyér számú járókelőnek. Egyik kezemben a Kontroll jelvényét, a másikban a telefont szorongattam.

– Főnök, a MirandiStrász végén vagyok. – Corwi hangja megváltozott. Nem ismerte volna el, hogy látja Bowdent – nem látta, de nem is láttalanította, az igazság valahol a kettő között lehetett –, de már nem kizárólag az instrukcióimat követte. Közel járhatott Bowdenhez. Talán már meg is pillantotta. Még egyszer szemügyre vettem Ashil fegyverét, de még mindig nem igazán értettem, hogyan működik. Visszacsúsztattam a zsebembe, majd elindultam arrafelé, ahol Besźelben Corwi várt, Ul Qomában Dhatt, Bowden pedig ki tudja, hol folytatta az útját.

Dhattot láttam meg elsőként. A hivatalos egyenruháját viselte, a karja hevederben volt, és éppen a füléhez szorította a mobilját. Elsétáltam mellette, és megveregettem a vállát. Összerezzent, körülnézett, és eltátotta a száját, amikor meglátott. Lassan becsukta a mobilját, és egyetlen töredékmásodpercre, alig láthatóan az egyik irányba vágott a szemével. Az arckifejezését nem teljesen tudtam értelmezni.

Nem is kellett volna jeleznie. Habár akadtak páran, akik merészen az egymásba mosódó, átfedett utcákon jártak, Bowden azonnal kitűnt közülük. A járása tehetett róla. Különös, lehetetlen léptekkel haladt. Nem igazán lehetett volna rendesen leírni, de annak, aki hozzászokott a besźeli és Ul Qoma-i testbeszédhez, mozgáskultúrához, azonnal szabadosnak, gyökértelennek és céltalan járásnak tűnt, amely egyik országba sem illett. Bowden háttal volt nekem. Nem ténfergett, sőt kórosan precíz semlegességgel tartotta magát távol mindkét város középpontjától, miközben a határ és a hegyvidék felé tartott, ahol végül kijuthat a kontinensre.

Bowden előtt néhány kíváncsi helybéli ballagott, akik először észrevették, majd látható bizonytalansággal félig elfordították a fejüket, és nem tudták, merre nézzenek. Sorban rámutattam mindegyikre, és intettem nekik, hogy tűnjenek el. Engedelmeskedtek. Talán akadtak, akik az ablakukból lestek, az viszont könnyen tagadható. Besźel összehajoló emeletei és Ul Qoma vadul tekergőző ereszcsatornái alatt egyre közelebb értem Bowdenhez.

Pár méterrel a férfi háta mögött Corwi állt, és engem nézett. Eltette a mobilját és előhúzta a fegyverét, de még most sem pillantott közvetlenül Bowdenre, hátha nincsen Besźelben. Talán valahonnan szemmel tartott minket a Kontroll. Bowden egyetlen olyan törvényt sem sértett meg, amelyet a Kontrollnak kell betartatnia: egyelőre hozzá sem nyúlhattak. Nem álltam meg, még csak nem is lassítottam, de kinyújtottam a kezemet, amit Corwi megragadott, és egy pillanatra farkasszemet néztünk. Amikor visszanéztem, Corwi és Dhatt egymástól alig pár méterre, két különböző városból bámult utánam. Végre rendesen hajnalodott.

– Bowden!

A férfi megfordult. Az arca eltökélt volt. Feszült. Valamit szorongatott a kezében, de nem láttam, mit.

– Borlú felügyelő! Nem hittem volna, hogy… pont itt találkozunk majd. – Vigyorogni próbált, nem sok sikerrel.

– Hol van az az itt? – kérdeztem. Vállat vont. – Figyelemre méltó vállalkozás ez – folytattam. Megint vállat vont, de a mozdulat a besźeli és az Ul Qoma-i manírokat is nélkülözte. Bowden tervezett gyalogútja a határig legalább egy napig is eltarthatott, de valójában egyik ország sem túl nagy. Meg lehetett tenni: kisétálhatott volna innen. Micsoda mintapolgár, milyen tökéletes városlakó és megfigyelő, akinek sikerült egyensúlyba hoznia azt a milliónyi apró manírt, amely egy adott városba sorol valakit, és elkerülte, hogy bármelyik viselkedéshalmaz túlsúlyba kerüljön. Bármi is volt a kezében, éppen rám célzott vele.

– Ha lelő, a Kontroll azonnal beviszi.

– Ha figyelnek egyáltalán – válaszolta. – De szerintem maga itt az egyetlen közülük. A mai éjszaka után több évszázados határvonalakat kell megerősíteniük. És ha itt vannak, akkor is vitatott egy helyzet ez. Miféle bűntény lenne ez? Maga hol tartózkodik éppen?

– Megpróbálta lenyúzni Mahalia arcát! – Még mindig élénken emlékeztem a lány álla alatti tépett vágásra. – Vitt egy… Nem, Mahalia kése volt. De nem bírta megtenni. Ezért inkább vastagon kisminkelte az arcát. – A férfi pislogott, de nem szólt semmit. – Mintha ennyivel el lehetne fedni valakinek a személyazonosságát. Mi az a kezében? – Bowden egy pillanatra megmutatta a tárgyat, aztán megint marokra fogta, és újra rám célzott vele. Patinától megzöldült, kortól eldeformálódott, csúnya fémtárgynak látszott. Kattogott. Helyenként újnak tűnő fémpántokkal toldozták meg.

– Eltört. Amikor fogtam és… – Nem a szavakat keresgélte: egyszerűen nem tudott ennél többet mondani.

– Jézusom… ezzel ölte meg Mahaliát! Amikor rájött, hogy a lány átlátott a hazugságain. – Hirtelen dührohamában hadonászni és csapkodni kezdett. Bowden bármit beismerhetett. Amíg ebben a szuperpozícióban marad, melyik ország törvénye szerint ítélhetnék el? Most vettem észre a fémeszköz markolatát, és azt is, hogy az a része, amelyet maga felé fordított, hegyes tüskében végződött. – Felkapja ezt a valamit, lesújt a lányra, aki elvágódik a földön. – Szúró mozdulatokat tettem a levegőbe. – A pillanat hevében – tettem hozzá. – Nem igaz?

– Szóval fogalma sem volt, hogyan kellene elsütni ezt az izét, igaz? – folytattam. – Mégis igazak a legendák? A „fizikai anomáliákról”? Ez lenne az egyik lelet, ami annyira érdekelte a Sear and Core-t? Amiért még az egyik vezetőjüket is elküldték, hadd rugdalja a port az egyik parkban? Csak turistáskodott, mi?

– Pisztolynak nem nevezném – mondta Bowden. – De… kíváncsi, mire képes? – És felém intett a fémtárggyal.

– Nem esett kísértésbe, hogy eladja? – Bowden láthatóan már a kérdést is sértőnek találta. – Honnan tudja, mire jó?

– Régész vagyok, és történész – felelte erre. – Ráadásul hihetetlenül jó szakember. Most pedig elmegyek.

– Kisétál a városból? – Finoman bólintott. – Melyik városból? – Erre csak a fegyverével intett felém: hagyjuk.

– Nem akartam… Érti? – dadogta. – Mahalia… – Ezúttal tényleg a szavak hagyták cserben. Nagyot nyelt.

– Mahalia nagyon dühös lehetett. Amikor rájött, hogy végig hazudott neki.

– Mindig az igazat mondtam. Maga is hallotta, felügyelő. Számtalanszor elismételtem. Orciny nem létezik.

– Mennyire hízelgett neki? Elhitette Mahaliával, hogy ő az egyetlen, akivel megoszthatja az igazságot?

– Borlú, ha akarnám, végezhetnék magával ott, ahol áll. Felfogta, hogy ha megteszem, senki sem fogja tudni, hol történt? Ha egyik vagy másik városban lenne, akkor talán elfognának, de egyik városban sem tartózkodik. A lényeg… és tudom, meg maga is tudja, hogy erre valójában nem kerülne sor, de csak azért, mert itt senki, de még a Kontroll sem tartja be a szabályokat, a saját szabályaikat… Ha viszont betartanák, és Borlú felügyelőt lelőné valaki, akiről senki sem tudja biztosan, melyik városban van, azt sem tudnák megmondani, melyik városban van az áldozat, maga, és a holtteste örökre itt rohadna. A járókelőknek mindennap át kellene lépniük felette. Mert senki sem követett el áthágást. Sem Besźel, sem Ul Qoma nem kockáztatna, és inkább nem takarítanák el a tetemet. Addig bűzlene mindkét városban, amíg cseppfolyóssá nem válik. Távozom, Borlú. Azt hiszi, Besźel majd eljön magáért, ha lelövöm? Vagy Ul Qoma? – Corwi és Dhatt biztosan hallotta mindezt, még akkor is, ha úgy tettek, mintha mindent azonnal elfelejtettek volna. Bowden kizárólag engem nézett, és nem mozdult.

– A társamnak, a Kontrolltól érkező társamnak igaza volt – mondtam. – Még ha Buric képes is lett volna ilyen tervet kieszelni, mind a szakértelme, mind a türelme hiányzott ahhoz, hogy Mahaliát meggyőzően át tudja verni vele. Okos lány volt. Ehhez olyan ember kellett, aki nemcsak érintőlegesen, hanem alaposan ismerte a levéltári anyagokat, a titkokat és az Orcinyt övező legendákat. Minden apróságot. Mint az előbb megjegyezte, végig igazat mondott: Orciny nem létezik. Ezt újra meg újra elismételte nekünk. De pont ez volt a lényeg, nem?

– Nem Burictól jött az ötlet, igaz? – folytattam. – A konferencia után merült fel a lehetőség, ahol Mahalia bolondot csinált magából? Az biztos, hogy nem a Sear and Core találta ki, mert ők felbéreltek volna egy hozzáértő csempészt, aki sokkal hatékonyabb ennél a kisstílű bohóckodásnál. Egyszerűen csak rábólintottak a javaslatra. Magának persze szüksége volt Buric anyagi támogatására, különben nem lett volna miből finanszírozni a tervet, ő pedig nem tudott nemet mondani arra, hogy lopjon Ul Qomától, bagóért kiárusítsa Besźelt… mekkora befeketést jelentett amúgy ez az egész?… és eközben hatalmas pénzeket vágjon zsebre. De az ötlet magától jött, és valójában sohasem a pénzről szólt.

– Az egész azért születhetett meg – tettem hozzá –, mert magának hiányzott Orciny. Az, hogy egyszerre létezzen két egymásnak ellentmondó világ. Való igaz, valaha tévedett Orcinyvel kapcsolatban, de hatalmában állt úgy tenni, hogy egyszer igaza is legyen.

Aztán egyszer csak válogatott műkincsek kerültek elő a föld alól, és minden olyan apróság stimmelt velük kapcsolatban, amiről csak a régészek tudhattak – vagy azok, akik eredetileg elásták őket, mint ahogy szegény Yolanda gondolta. Az állítólagos Orciny sürgős utasításokat küldött állítólagos ügynökének, hogy ne legyen ideje gondolkodni vagy bármit is átgondolni – gyorsan szerezd meg és add át.

– Azzal áltatta Mahaliát, hogy egyedül őt avatta be az igazságba. Mit hazudott neki, politikai okokból tagadta meg a saját könyvét? Vagy azt állította, hogy gyávaságból tette? Ez biztosan meggyőző lehetett. Lefogadom, hogy ezzel jött neki. – Tettem egy lépést Bowden felé, és láttam, hogy megváltozik az arckifejezése. – „Szörnyen szégyellem, Mahalia, de túl nagy volt a nyomás. Te sokkal bátrabb vagy nálam, legalább te ne add fel! Nagyon közel jársz az igazsághoz, rá fogsz bukkanni!” Maga sikeresen elszúrta a tudományos karrierjét a hülyeségével, és ezt már nem lehetett visszacsinálni. De nem baj, mert legfeljebb úgy intézi, hogy kiderüljön, végig igaz volt az egész. Biztosan jól jött a pénz is… Csak azt ne mondja, nem fizettek… Buricnak is megvoltak a maga indokai, akárcsak a Sear and Core-nak, a nacionalisták meg két tál bablevesért elintéznek bárkit. De magának Orciny miatt lett igazán fontos az egész, igaz?

– Csak hát Mahalia rájött, hogy az egész képtelenség, dr. Bowden.

Mennyivel tökéletesebb lett volna ez az áltörténelem így másodszorra, amikor Bowden már nemcsak levéltárakban talált anyagok töredékeiből és félreértett írások jegyzeteiből gyárthatta volna a bizonyítékokat, hanem hozzácsaphatja a szándékosan elhelyezett forrásokat, javasolhat mélységesen elfogult szövegeket, még üzeneteket is hamisíthat, mintha a nem is létező városból érkeztek volna – akár saját szórakoztatására, először Mahaliának, később nekünk, miközben végig jogosan legyinthetett volna, hogy az egész butaság.

– Ez minden bizonnyal nagyon kellemetlenül érintette – mondtam.

Bowden pillantása egyszer sem kalandozott el a köztes térről.

– A helyzet… Igen, ez volt az oka.

A lány közölte vele, hogy a csempészésnek – és ezzel a titkos bevételi forrásnak – vége. De nem ez váltotta ki a dührohamát.

– Mire gondolhatott Mahalia? Azt hitte, magát is megtévesztették? Vagy rájött, hogy a nagy dr. Bowden ötlete volt az egész? – Döbbenetes, de egy ilyen fontos részlet ebben a helyzetben szinte sokadrangúnak tűnt. – Szerintem nem tudta. A gúnyolódás nem illett volna a személyiségéhez. Úgy gondolom, Mahalia azt hitte, valójában éppen magát védelmezi. Ezért ő javasolta a találkozót. Figyelmeztetni akarta, hogy mindkettőjüket átverték, és mindketten veszélyben vannak.

Az esztelen dühre gondoltam, amivel Bowden gyilkolt. Darabokra hullott a terve, és soha többé nem igazolhatta – visszamenőleg sem – az egyszer már kudarcba fúlt kutatását. Felhergelte a puszta tény, hogy Mahalia túljárt az eszén, ráadásul mindezt észre sem vette. Rájött, hogy a kitaláció valóban csak kitaláció, pedig Bowden kibogozhatatlanná, megfejthetetlenné akarta bűvölni a rejtélyt. Mahalia elintézte Bowdent, és még csak nem is haragból vagy rosszindulatból tette. Ezzel ismét semmivé vált a nagy terv, a fejlesztett változat, Orciny 2.0, akárcsak a legelső alkalommal, amikor Bowden még hitt is benne. Mahaliának azért kellett meghalnia, mert bebizonyította, hogy Bowden valójában mindig is rettenetesen ostoba volt, hiszen elhitte a mesét, amelyet ő maga teremtett.

– Mi ez az izé a kezében? Ezt is Mahalia… – Nem, ezt biztosan nem a lány csempészte ki, és ha mégis így történt volna, akkor nem kerül a férfi kezébe, és nem az lesz a gyilkos fegyver.

– Hosszú évek óta megvan – felelte Bowden. – Ezt magam találtam. Amikor én kezdtem ásni. Nem voltak mindig ilyen szigorúak az előírások.

– És hol találkoztak? Valamelyik kamu dissensusban? Egy öreg, elfeledett épületben, ahol elhitette a lánnyal, hogy itt űzi Orciny a varázslatos praktikáit? – Nem mintha számított volna. Ha meg is találjuk a tetthelyet, legfeljebb egy üres helyiséget vizsgálgathattunk volna.

– Ha azt mondom, nem emlékszem a pillanatra, elhinné? – kérdezte Bowden lassan.

– Igen.

– Csak erre, erre itt… – Az érvek elpusztították Bowden teremtett világát. Talán a lány elé tartotta a bizarr leletet, mintha bizonyíték lenne. Ez nem Orciny! – vágott vissza valószínűleg Mahalia. Gondolkozz! Kinek lehet szüksége ezekre a holmikra? – És Bowdenben felcsapott a rettenetes harag.

– Eltörte – folytattam.

– Javítható. Kemény anyagból van. Ezek a leletek nem rongálódnak könnyen. – Még akkor sem, ha halálra vernek velük valakit.

– Okos ötletnek bizonyult átvinni a testet a határ túloldalára.

– Amikor felhívtam Buricot, hogy küldjön egy sofőrt, nem volt túl boldog, de megértette. Sohasem a militsya vagy a policzai miatt aggódtunk. Azt akartuk elkerülni, hogy a Kontroll felfigyeljen ránk.

– Viszont elavult térképeket használtak. Láttam az asztalán, amikor meglátogattuk. Az a sok vasszemét, amelyet a holttest mellé pakoltak… Onnan szedték, ahol megölte?… Semmit sem ért.

– Mikor építettek oda gördeszkaparkot? – Bowdennek egy pillanatra sikerült elhitetnie velem, hogy valóban humorosnak találja a helyzetet. – Az a terület elméletileg a folyótorkolathoz vezetett! – Ahol a sok ócskavas lehúzta volna a lányt a víz alá.

– Yorjavic nem ismerte a saját városát? Szép kis katona.

– Miért ment volna valaha is Pocostba? Én a konferencia óta nem jártam Besźelben. Évekkel ezelőtt vettem azt a térképet, amelyet odaadtam neki, és utoljára minden stimmelt vele.

– Csak közben elindult a rohadt városfejlesztési projekt, mi? Yorjavic meg ott állt a megpakolt furgonnal, de nem jutott le a vízhez a betonrámpáktól meg félcsövektől, és lassan kezdett megvirradni. Elszúrta a tervet, és ekkor romlott meg a viszony maga meg Buric között.

– Nem teljesen. Eléggé összevesztünk, de végül azt hittük, elsikkad az ügy. Nem, Buric akkor kezdett idegeskedni, amikor maga átjött Ul Qomába – közölte Bowden. – Akkor jött rá, hogy komoly baj van.

– Ez esetben… azt hiszem, bocsánatkéréssel tartozom. – Bowden próbált vállat vonni, de még ez a mozdulat sem kötelezte el egyik város iránt sem. Folyamatosan nyeldekelt, de a tikkelések sem árultak el semmit abból, hol tartózkodik éppen.

– Ahogy gondolja – hagyta rám végül. – Buric ekkor mozgósította az Igaz Hazafiakat. Azzal a bombával még a Mindörökké Qomát is megpróbálta gyanúba keverni. És azt hitte, ennek még én is bedőltem. – Bowden utálkozó képet vágott. – Nyilván tudott a korábbi hasonló esetről.

– Szórakozik velem? Az összes fenyegető levelet maga írta az Elődök nyelvén, hátha akkor elaltatja a gyanúnkat. Nem is beszélve a megrendezett betörésekről. Mindenért a maga Orcinyje felelt. – A tekintetét látva megálltam, hogy Orciny helyett a „maga kártékony aljassága” kifejezést használjam. – Yolandának miért kellett meghalnia?

– Őt… őt nagyon sajnálom. Buric valószínűleg azt hitte, hogy Yolanda meg én… hátha Mahaliától vagy tőlem megtudott valamit.

– Pedig egy szót sem szólt neki. Mahalia sem… A lány mindentől megvédte a barátnőjét. Ami azt illeti, Yolanda volt az egyetlen, aki végig következetesen hitt Orciny létezésében. Mint dr. Bowden legnagyobb rajongója. Ő meg Aikam. – A férfi hidegen meredt rám. Ő is jól tudta, hogy egyikük sem volt az a kifejezett észlény. Jó ideig nem szóltam semmit.

– Jézusom, micsoda hazug senkiházi maga, Bowden! – mondtam végül. – Még most is hazudik! Tényleg azt hiszi, hogy nem tudom, maga árulta el Buricnak, hol lesz Yolanda? – Még be sem fejeztem, de már hallottam a reszketeg sóhaját. – Maga küldte őket a lány után, hátha tud valamit. De semmit sem tudott, mint már említettem. Teljesen feleslegesen ölette meg. De maga miért jött? Tudhatta, hogy magával is megpróbálnak végezni. – A kérdést hosszú csend követte.

– Biztosra akart menni, igaz? – kérdeztem. – Akárcsak ők.

Kizárólag Yolanda kedvéért nem indították volna útnak Yorjavicot, és nem szervezték volna meg ezt a rendkívül nehéz orgyilkossági kísérletet. Még abban sem lehettek biztosak, vajon a lány tud-e bármi fontosat. Bowdennel kapcsolatban viszont nem voltak kétségeik. Ő mindent tudott.

Azt hitte, ennek még én is bedőltem. Pont ő mondta az előbb.

– Szólt nekik, hogy Yolanda a Kopulacsarnokban lesz, és maga is vele tart, mert a Mindörökké Qoma meg akarja ölni. Vajon tényleg azt hitték, sikerült átverniük? Viszont erről könnyen meggyőződhettek, nem? – Meg is válaszoltam a saját kérdésemet. – Ha maga megjelenik, akkor bevált a terv. Ha nincs ott, akkor tudni fogják, hogy rászedte őket. Ha Yorjavic nem látja, akkor rögtön gyanakodni kezd, hátha tervez valamit. Mindkét célpontnak ott kellett lennie. – Eszembe jutott, milyen fura járással és testtartással közeledett Bowden a csarnokban. – Szóval muszáj volt megjelennie, de lehetőleg úgy, hogy valaki legyen maga és Yorjavic között… – Elharaptam a mondatot. – Három célpont volt? – kérdeztem. Végül is miattam csúszott félre az egész gyilkossági kísérlet. A fejemet ingattam.

– Tudta jól, hogy megpróbálják majd megölni, de ennyit hajlandó volt kockáztatni, mert így megszabadulhatott Yolandától. – Egyébként is, ki gyanakodna rá, ha Orciny végezni akar vele?

Bowden egyre savanyúbb arccal bámult rám.

– Hol van Buric? – kérdezte.

– Buric meghalt.

– Jó. Jó…

Közelebb léptem hozzá, mire úgy szegezte rám a fémtárgyat, mint valami göcsörtös bronzkori varázspálcát.

– Miért érdekli? – kérdeztem. – Mihez akar kezdeni ezután? Mióta él a városokban? Mi lesz ezután?

– Mindennek vége. Orciny romokban. – Újabb lépés. Bowden még mindig rám célzott. A száján át kapkodta a levegőt, és tágra nyílt szemmel meredt rám.

– Egyetlen lehetősége maradt. Besźelben már járt. Ul Qomában élt. Egyetlen helyre mehet csak. Ugyan már! Komolyan a névtelenség mögé bújva éldegélne Isztambulban? Szevasztopolban? Vagy eljut valahogy Párizsba? Azt hiszi, az elég?

– Orciny baromság. Tényleg tudni akarja, mi van a városok között? – kérdeztem.

Egy egész másodperc telt el némán. Bowden pontosan annyit tétovázott, amennyit a látszat kedvéért szükségesnek gondolt.

Micsoda kellemetlen, megtört kis ember. Egyetlen dolog volt csak megvetendőbb a tetténél, a rosszul leplezett mohóság, amellyel az ajánlatomat fogadta. Nem bátorságból akart velem tartani. Felém nyújtotta a nehéz, fegyverszerű tárgyat, és elvettem tőle. Valami zörgött benne. A fogaskerekekkel teli gumószerű kitüremkedés, az ősrégi óraműszerkezet, amely összevagdosta Mahaliát, amikor a fémburkolat felhasadt.

Bowden egész testében megrogyott, és halkan felnyögött: a bocsánatkérés, könyörgés, megkönnyebbülés hangja volt ez. Nem tartóztattam le – nem voltam policzai, itt nem, a Kontroll pedig nem tartóztat le senkit –, de elfogtam a gyilkost, és hirtelen felsóhajtottam, mert ezzel vége volt.

Bowden még mindig egyetlen gesztusával vagy szavával sem árulta el, hol tartózkodik éppen.

– Melyik városban van? – kérdeztem. Dhatt és Corwi a közelben állt, ugrásra készen, és tudtam, hogy amint kiderül, melyikükkel osztozik a területen Bowden, az illető azonnal ott terem majd.

– Valamelyikben – felelte Bowden.

Így aztán megragadtam a gallérját, megfordítottam, és elvezettem onnan. A rám ruházott hatalomnál fogva a Kontroll képviseletében folyamatosan magammal vonszoltam, köpönyegként takartam be a fennhatóságommal Bowdent, aki hirtelen nem valamelyik városban volt, hanem egyikben sem, a Kontroll fennhatósága alatt. Corwi és Dhatt szótlanul nézte, amint elragadom előlük a tettest. Hálásan biccentettem feléjük, a határokon túl. Nem néztek egymásra, de visszabólintottak. Miközben a csoszogó Bowdent vezettem, arra gondoltam, hogy az áthágás, amelynek kivizsgálására felhatalmaztak, amelyet még mindig nem zártam le, és amelyben Bowden lesz a bizonyíték, még mindig ugyanaz, amit én magam követtem el.

Utóhang

KONTROLL

29

Soha többé nem láttam azt a fémszerkezetet, elnyelte a Kontroll bürokráciája. Azt sem tudtam meg soha, mire volt képes, miért kellett annyira a Sear and Core-nak, vagy egyáltalán működött-e. A forrongás éjszakáját követően Ul Qomában pattanásig fokozódtak a feszültségek. A militsya teljes készültségben maradt és többször kifejezetten erőszakosan lépett fel, még azután is, hogy az unik maradékát is letartóztatták, már akik nem tépték le kitűzőiket és vonultak vissza búvóhelyeikre. A civil szervezetek folyamatosan panaszkodtak. Ul Qoma kormánya új kampányt indított „éber szomszédok” néven, ahol a szomszédság fogalma nemcsak a környező házak lakóira vonatkozott (mit csinálnak éppen?), hanem a kapcsolódó városra is (látják, milyen fontosak a határok?).

Besźelben a lázadás éjjelét inkább túlzott hallgatás követte. Mintha már a puszta említése is balszerencsét hozott volna. A napilapok döbbenetesen elkenték a történteket. A politikusok – már ha egyáltalán nyilatkoztak a témáról – körülményesen az aktuális nehézségekként vagy hasonló módon hivatkoztak rá. De nyomasztó hangulat ülte meg az utcákat. A város leverten hallgatott. A besźeli unik hasonlóképpen megfogyatkoztak, a maradékuk pedig ugyanúgy rejtőzködött, mint Ul Qomában.

Mindkét városban gyorsan lezajlott a tisztogatás. A Kontroll zárlata harminchat órán át tartott, és soha többé nem került szóba. Az éjszaka mérlege huszonkét halálos áldozat Ul Qomában, tizenhárom Besźelben, és ehhez még hozzá kell venni a külföldieket, akik a konfliktus kirobbanása után veszítették életüket, az eltűntekről nem is beszélve. Azóta mindkét város utcáin megszaporodtak a külföldi újságírók, akik többé-kevésbé visszafogott cikkekben dolgozták fel a káosz utóéletét. Rendszeresen próbáltak összehozni egy – „természetesen névtelen” – interjút a Kontroll valamelyik képviselőjével.

– Követett már el a Kontroll bármelyik tagja fegyelemsértést? – kérdeztem.

– Persze – felelte Ashil. – Az viszont olyan áthágás, amitől beűzöttekké válnak, tehát hozzánk tartoznak. – Még mindig nagyon óvatosan sétált, és kötéseket viselt a ruhája meg a rejtett páncélja alatt.

A lázongást követő napon, amikor a kelletlenül engedelmeskedő Bowdent rángatva felbukkantam a főhadiszálláson, rögtön a cellámba kísértek. Azóta viszont már nem zárják a szobám ajtaját. Ashilt kiengedték a titkos kórházból, vagy bárhol is ápolták a Kontroll súlyos sérültjeit, és a következő három napot vele töltöttem. A városokban járőröztünk mint Kontroll. Kezdtem eltanulni tőle, hogyan kell a két város között járni, egy lépés az egyikben, egy lépés a másikban, de nem olyan hivalkodóan, mint Bowden tette – sokkal burkoltabban volt ez kétértelmű.

– Hogyan tudta ezt Bowden megcsinálni? Hol tanult meg így mozogni?

– Hosszú ideig tanulmányozta a két várost – mondta Ashil. – Talán csak egy kívülálló látja igazán, hogyan különböztetik meg magukat egymástól a két város lakói, és onnantól már képes a kettő között jönni-menni.

– Hol van Bowden? – Ezt a kérdést többször feltettem Ashilnak. Mindig máshogyan kerülte ki a választ. Ezúttal azt felelte, amit már hallottam tőle: – Megvannak a megfelelő eljárások. Gondoskodtak róla.

Felhők borították az eget, és finoman szitált az eső. Felhajtottam a kabátom gallérját. A folyó nyugati partján voltunk, az átfedett sínpár mellett, amelyet egy kurta sávban mindkét város szerelvényei használtak a nemzetközi menetrend szerint.

– Viszont Bowden egyszer sem követett el áthágást. – Erről az aggodalmamról még nem beszéltem eddig Ashilnak. Rám nézett, és megdörgölte a sebét. – Milyen hatáskörben lehetett őt… Milyen alapon tarthatjuk fogva?

Ashil vezetésével körbejártuk Bol Ye’an környékét. Vonatok zörögtek a közelben, északra, Besźelben és délre, Ul Qomában. Nem mentünk be az ásatásra, még csak látótávolságban sem közelítettük meg Bol Ye’ant. Ashil valójában az ügy különböző fázisain vitt át minket, kimondatlanul.

– Értem, hogy a Kontroll nem felel senkinek – folytattam –, de… jelentéseket kell készíteniük. Az összes esetükről. A Felügyelőbizottságnak. – Ashil erre felhúzta a szemöldökét. – Igen, tudom, Buric miatt hitelét veszítette a testület, de azzal védekeznek, hogy a gondot a tagság összetétele okozta, nem a bizottság létezése. A fékek és ellensúlyok rendszere a városok meg a Kontroll között továbbra sem változott, igaz? Van értelme a rendszernek, nem gondolja? Szóval meg kell indokolniuk, miért maguknál van Bowden.

– Senkit sem érdekel Bowden – felelte Ashil nagy sokára. – Sem Ul Qomát, sem Besźelt, sem Kanadát, sem Orcinyt. De igen, valóban beadjuk nekik a hivatalos jegyzőkönyvet. Lehet, hogy miután Bowden megszabadult Mahalia holttestétől, áthágással tért vissza Besźelből Ul Qomába.

– Nem Bowden vitte a holttestet, hanem Yorj… – kezdtem.

– Talán mégis így történt – folytatta Ashil. – Majd kiderül. Vagy esetleg átlökjük Besźelbe, és visszahúzzuk Ul Qomába. Ha azt állítjuk, áthágást követett el, akkor áthágást követett el. – Hosszan néztem utána.

Mahalia már nem volt a városban. Végre hazaszállították a holttestét. Ashil ezt aznap mondta el nekem, amikor a szülei eltemették otthon.

A Sear and Core viszont maradt Besźelben. Túlságosan sokat kockáztattak volna, ha a Buricról szóló zavaros, kósza híreszteléseket követően kivonulnak. A cég és a technológiai kutatásokkal foglalkozó részleg neve párszor felmerült az ügyben, de a kapcsolatot semmi sem támasztotta alá. A cég munkatársának, akivel Buric kizárólagosan érintkezett, sajnálatos módon nem sikerült kideríteni a személyazonosságát, és igen, valakik, valahol hibát követtek el, de az új intézkedések mostantól majd elejét veszik a hasonló eseteknek. Sokan a CorIntech eladásáról pletykáltak.

Villamosoztunk, metróztunk, buszoztunk, taxiztunk és sétáltunk. Ashil választott útvonala kanyargós varrat volt a két város között.

– Mi lesz az én áthágásommal? – kérdeztem végül. Mindketten napok óta vártunk már. Nem úgy tettem fel a kérdést, hogy: Mikor mehetek végre haza? Beszálltunk a fogaskerekűbe, és felmentünk a fogaskerekűről elnevezett parkba – Besźelben legalábbis így hívták.

– Ha Bowdennek friss térképe lett volna Besźelről, soha nem találják meg Mahaliát – mondta Ashil. – Orciny. – És megcsóválta a fejét.

– A Kontrollnál vannak gyerekek? – kérdeztem. – Ez hogyan működik… ha gyerekek születnek?

– És nyilván születnek – tettem hozzá szinte azonnal, de Ashil velem együtt válaszolt: – Hogyan élhetnének itt? – A városok felett drámaian fortyogtak a felhők, és inkább a vonulásukat néztem Ashil helyett, miközben a gondozásba adott gyerekekre gondoltam.

– Tudja, hogyan lettem a Kontroll része? – kérdezte hirtelen.

– Mikor mehetek haza? – vetettem fel, teljesen értelmetlenül. Ashil még el is mosolyodott.

– Kiváló munkát végzett. Látta, hogyan dolgozunk. Nincs még egy olyan hely, ahol úgy dolgozhatna, mint a városokban – magyarázta. – Nemcsak mi választjuk el a két várost egymástól. Hanem Besźel és Ul Qoma minden egyes lakója. Minden egyes nap minden egyes percében. Mi csak az utolsó védvonal vagyunk… a munka oroszlánrészét a városok lakói végzik el. A rendszer azért működik, mert senki sem hiszi, hogy nem működik. Ezért olyan fontos látni és láttalanítani. Senki sem ismerheti be, hogy a rendszer működésképtelen. Ha viszont valaki áthágást követ el, még akkor is, ha önhibáján kívül vagy egyetlen töredékpillanatra teszi… onnan nincsen visszaút.

– Történnek balesetek. Karambolok, tüzek, akaratlanul elkövetett áthágások…

– Igen. Természetesen. Ha az illető villámgyorsan kimenekül a helyzetből… ha így reagál a Kontrollra, akkor ki tudja, talán van egy kis esélye. De akkor is bajban lesz. Mert ha az áthágás egyetlen pillanatnál is tovább tartott, akkor már nem szabadulhat. Soha többé nem lesz képes nem látni. A legtöbben, akik áthágást követnek el… nos, hamarosan maga is megtudja, mik a következmények. De létezik egy másik lehetőség is, és néha, nagyon ritkán alkalmazni is szokták.

– Mennyit tud a brit haditengerészetről? – kérdezte Ashil. – Arról, hogyan működött pár évszázaddal ezelőtt? – Értetlen pillantást vetettem rá. – Engem is ugyanúgy verbuváltak a Kontrollhoz, mint mindenki mást. Egyikünk sem itt született. Valaha mindannyian itt vagy ott éltünk. Mindannyian elkövettünk egy-egy áthágást.

A csend hosszú percekre nyúlt.

– Szeretnék felhívni néhány embert – mondtam végül.

Ashilnak igaza volt. Elképzeltem, milyen lenne ismét Besźelben lenni, és láttalanítani az átfedett utcák Ul Qoma-i járókelőit. A rendelkezésre álló tér felében élni. Láttalanítani az embereket, épületeket, járműveket és minden mást, ahol valaha laktam. Talán képes lennék tettetni, és még ez a legjobb forgatókönyv, de valami úgyis történne, és erről a Kontroll is tudna.

– Nagyon fontos ügy volt ez – mondta Ashil. – Az eddigi legmeghatározóbb. Soha többé nem lesz ilyen horderejű ügye.

– Nyomozó vagyok – feleltem erre. – Jesszusom! Van bármi választásom?

– Természetesen – jelentette ki Ashil. – Maga itt van. Létezik a Kontroll és azok, akik áthágást követnek el. Nekik velünk gyűlik meg a bajuk. – Nem pillantott rám, hanem az egymásba mosódó városokat nézte.

– Vannak önként jelentkezők?

– Az önként jelentkezés az egyik korai és nagyon egyértelmű jele annak, hogy valaki nem alkalmas a feladatra.

Kényszersorozóm éppen a régi lakásom felé vezetett.

– Elbúcsúzhatok? – kérdeztem. – Vannak néhányan, akik…

– Nem – felelte. Sétáltunk tovább.

– Nyomozó vagyok – szólaltam meg kicsit később. – Nem egy… nem tudom, mi. Nem úgy dolgozom, mint maguk.

– És nekünk erre van szükségünk. Ezért örültünk annak, hogy áthágást követett el. Változnak az idők.

Szóval, talán mégsem annyira idegenek a módszereik, mint gondoltam. Létezhetnek olyanok, akik a Kontroll hagyományos útját járják, és megfélemlítéssel dolgoznak, önjelölt módon alkalmazzák a csengőfrász bevált intézményét, miközben én pontosan ugyanúgy nyomozok tovább, mint tettem egész életemben – a netről összevadászott információkat, a két városban lehallgatott telefonhívásokat megszűrve, informátorok hálózatával, a törvények feletti hatalom eszközével, és igen, az évszázados rettegést kihasználva, néha pedig azzal, hogy csak célzunk a felettünk álló erők, megfoghatatlan formák létezésére, amelyeknek csak avatárjai vagyunk. Én leszek az új seprű. Minden hivatalnak szüksége van egy új seprűre. A helyzetből nem hiányzott a humor sem.

– Látni akarom Sariskát. Gondolom, tudja, kicsoda. És Biszayát. Beszélni akarok Corwival és Dhatt-tal. Legalább hadd búcsúzzak el tőlük.

Ashil sokáig nem szólt semmit.

– Nem beszélhet velük – felelte végül. – Ez az alapszabály. Ha ezt megszegjük, mindent elveszítünk. De látni láthatja őket. Ha észrevétlen marad.

Végül kompromisszumot kötöttünk. Egykori szeretőimnek levelet írtam. Kézzel vetettem papírra, és személyesen is kézbesítették Sariskának és Biszkayának, de én nem adhattam át. Csak annyit írtam nekik, hogy hiányozni fognak, semmi mást. Nem üres frázis volt.

Egykori kollégáimat az utcán közelítettem meg, és nem szóltam ugyan hozzájuk, de mindketten látták, hogy ott vagyok. Dhatt azonban, aki Ul Qomában volt, és Corwi, aki pedig Besźelben, azonnal tudta, hogy nem a városukban tartózkodom, vagy nem csak ott, vagy nem teljesen. Nem szólítottak meg. Nem merték megkockáztatni.

Dhatt a rendőrség épületéből lépett ki, és azonnal sóbálvánnyá dermedt, amikor megpillantott. Egy hirdetőoszlop mellett álltam Ul Qomában, és úgy néztem a földet, hogy rögtön felismerjen, de az arcomat már ne lássa. Lassan intettem neki. Dhatt hosszas tétovázás után széttárta az ujjait, és így, mozdulatlanul viszonozta az üdvözlést. Visszahúzódtam az árnyékba. Dhatt távozott elsőnek.

Corwi egy kávézóban ült, Besźel Kis-Ul Qomájában. Ettől elmosolyodtam. Krémes Ul Qomai-i teát ivott, pontosan ott, ahova én vittem el először. Néhány másodpercig egy sikátor mélyéből figyeltem, mire észrevettem, hogy egyenesen engem néz, és pontosan tudja, hogy ott vagyok. Ezúttal ő volt az, aki búcsút intett nekem: felém bökött a szájához emelt csészével. Hangtalanul köszönetet mondtam neki, bár úgysem láthatta némán mozgó ajkaimat, és ugyanígy búcsúztam el tőle.

Rengeteget kell még tanulnom, és nincs más választásom, vagy megszokok, vagy megszökök, és semmi sem fogható ahhoz az eltökéltséghez, amellyel a Kontroll a renegátjai nyomába ered. Mivel sem erre, sem új közösségem városokon túli, csupasz entitásainak bosszújára nem állok még készen, választok a két lehetetlen döntés közül. Most már más a feladatom: nem ezt vagy azt a törvényt kell fenntartanom, hanem a kereteket, amely a törvényt mederben tartja. Valójában két külön törvényt, két külön helyen. Így végződik hát Orciny és a régész aktája, Tyador Borlú, a besźeli gyilkossági csoport felügyelőjének utolsó ügye. Tyador Borlú felügyelő nincsen többé. A jelentésemet Tye néven zárom le mint a Kontroll avatárja, és mentoromat követve megkezdem a próbaidőmet Besźelben és Ul Qomában. Itt mindannyian filozófusok is vagyunk, és egyebek mellett rendszeresen vitázunk arról, pontosan hol is lakunk. Ebben a kérdésben liberálisnak számítok. Igen, a köztes térben élek, de a lakóhelyem egyszerre a város és a város.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Szeretnék hatalmas köszönetet mondani mindenkinek, aki segítségemre volt a regény megírásában. Köszönöm, Stefanie Bierwerth, Mark Bould, Christine Cabello, Mic Cheetham, Julie Crisp, Simon Kavanagh, Penny Haynes, Chloe Healy, Deanna Hoak, Peter Lavery, Farah Mendelsohn, Jemima Miéville, David Moench, Sue Moe, Sandy Rankin, Maria Rejt, Rebecca Saunders, Max Schaefer, Jane Soodalter, Jesse Soodalter, Dave Stevenson, Paul Taunton. Köszönöm szerkesztőimnek, Chris Schluepnek és Jeremy Trevathannak, és mindenkinek a Del Rey-nél és a Macmillannél. Hatalmas hálám John Curran Davisnek, aki csodálatos fordításban ültette át angolra Bruno Schulz történeteit.

A rengeteg szerző közül pedig, akik különösen nagy szerepet játszottak a könyv létrejöttében, szeretném kiemelni Raymond Chandlert, Franz Kafkát, Alfred Kubint, Jan Morrist és Bruno Schulzot.

{@}

A SZERZŐRŐL

China Miéville az angliai Norwich-ben született 1972. szeptember 6-án. 18 évesen egy évet Egyiptomban töltött, és angol nyelvet tanított, majd amikor visszatért a hazájába, az arab kultúra és a közel-keleti politika minél részletesebb megismerését tűzte ki céljául. 1994-ben szociálantropológus diplomát szerzett a cambridge-i Clare College-ban, később pedig a London School Of Economicsot végezte el nemzetközi tanulmányok szakon. A Harvard Egyetem Frank Knox-ösztöndíját is elnyerte, a doktori disszertációja pedig megjelent könyvben Between Equal Rights: A Marxist Theory of International Law címmel. Aktívan politizál, több mint egy évtizedig volt tagja a brit szocialista munkáspártnak, jelenleg az International Socialist Organisation tagja.

Mindezek ellenére Miéville mégis fantasy íróként vált igazán híressé, sokan őt tekintik a 2000-es évek legfontosabb és legnagyobb hatású alakjának a műfajban. Számos elismeréssel tüntették ki: három regényéért kapta meg az Arthur C. Clarke-díjat (Perdido pályaudvar, végállomás, Vastanács, A város és a város között), ugyancsak háromszor vihette haza a Locus-díjat (Armada, Un Lun Dun, Konzulváros), kétszeres British Fantasy Society-díj nyertes (Perdido pályaudvar, végállomás, Armada), illetve a A város és a város között-ért egy Hugo-díjjal is jutalmazták. Minden egyes új művét hatalmas nemzetközi várakozás előzi meg már jóval a megjelenés előtt, ezek irodalmi jelentőségét pedig Neil Gaiman életművéhez hasonlítják.

Saját elmondása szerint Miéville-t számos szerző ihlette és ihleti mindmáig. Legfontosabb útmutatóinak M. John Harrisont, Michael Moorcockot, Tim Powerst, H. P. Lovecraftet, Mervyn Peake-et és Ursula K. Le Guint tartja, valamint nagy hatással voltak rá a Dungeons & Dragons szerepjátékok. Céljául tűzte ki a fantasy J. R. R. Tolkien-i örökségen való túllépését – akinek egyébként nagy kritikusa –, illetve többször kijelentette, hogy minden egyes regényét más műfajban szeretné megírni, elkerülve az önismétlést. Szerzett már epikus fantasyt (Perdido pályaudvar, végállomás), bizarr tengeri kalandregényt (Armada), westernt (Vastanács), noir detektívregényt (A város és a város között) és sci-fit is (Konzulváros). A munkásságára előszeretettel aggatja a “weird fiction” jelzőt, H. P. Lovecraft előtt tisztelegve.

Miéville a folyamatos alkotás mellett jelenleg kreatív írást tanít a warwicki egyetemen.

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN

Konzulváros

Kraken

Patkánykirály

Az Agave Könyvek megvásárolható e-könyveit megtalálja a DiBookon.

Table of Contents

Első részBESŹEL

Második részUL QOMA

Harmadik részKONTROLL

UtóhangKONTROLL

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN

Table of Contents

Első részBESŹEL

Második részUL QOMA

Harmadik részKONTROLL

UtóhangKONTROLL

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN