N.K. JEMISIN

AZ

ÖTÖDIK

ÉVSZAK

agave

könyvek

N. K. Jemisin: The Fifth Season

Copyright © 2015 by N. K. Jemisin

Map Copyright © Tim Paul

Hungarian translation © Ballai Mária

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

N. K. Jemisin: The Fifth Season

Orbit, Hachette Book Group, New York, 2015

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978 96 3419 106 3

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

A borítót tervezte: Kóbor Mátyás

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Ács Eleonóra

Korrektor: Horváth Krisztina

Készült: az Aduprint Kft. nyomdájában, Budapesten, 2016-ban

Felelős vezető: Tóth Béláné ügyvezető igazgató

Műfaj: fantasy

Mindazoknak, akiknek harcolniuk kell azért a tiszteletért,

mely mindenki másnak kérés nélkül megadatik.

ELŐSZÓ

Itt állsz

Kezdjük a világvégével. Essünk túl rajta, aztán térjünk át érdekesebb dolgokra. Először is itt az ember saját világának vége. Van valami, amit újra és újra átgondol majd az elkövetkezendő napokban, amikor felidézi, hogyan halt meg a fia, és próbál majd értelmet keresni egy eredendően értelmetlen történésben. Takarót terít Uche összetört, kicsiny testére – a fejét szabadon hagyja, mert Uche fél a sötétben –, és dermedten ül majd mellette, és nem törődik majd azzal, hogy kint éppen véget ér a világ. Benne már vége a világnak, és egyikre sem most kerül sor először. Számára ez már nem jelent újdonságot.

Arra gondol, hogy Uche legalább szabad volt.

És valahányszor összezavarodott és rémült énje képes előállni ezzel a valójában kérdésnek számító kijelentéssel, megkeseredett és kimerült énje válaszol neki:

Nem volt az. Nem igazán. De most már az lesz.

*

De összefüggésében kell látnod a dolgokat. Induljunk el megint a végtől, mely az egész kontinenst sújtja.

Adott egy föld.

Olyan, mint a többi. Vannak rajta hegyek, fennsíkok, szurdokok, folyótorkolatok, a szokásos. A méretét és a dinamizmusát leszámítva semmi különös. Ez a föld sokat mozgolódik. Zihál, sóhajtozik, meggyűrődik, szellent, ásít és nyel, mint egy ágyban hánykolódó öregember. Az itt élők természetesen Rezdületlennek nevezték el. Ez itt a csendes és keserű irónia földje.

Rezdületlennek voltak más nevei is. Valaha több földdarabból állt. Jelenleg egyetlen hatalmas, összefüggő kontinenst alkot, de a jövőben valamikor újra több részre szakad majd.

Valójában igen rövid időn belül.

A vég először egy nagyvárosra, a világ legrégibb, legnagyobb és legpompásabb városára sújt le. A neve Jumenész, és korábban egy birodalom szíve volt. Még ma is a sok mindennek a központja, bár a birodalom az első virágzása óta némileg meggyengült, mint ahogy az a birodalmakkal történni szokott.

Jumenészt nem a mérete teszi egyedülállóvá. A világnak ezen a részén sok a nagyváros, melyek láncszemekként kapcsolódnak össze, olyanok, mint egy, az Egyenlítő mentén körbefutó koszorú. A világ más részein csak ritkán nőnek városokká a falvak, a városok ritkán fejlődnek nagyvárossá, mert az efféle közösségeket nehéz életben tartani úgy, hogy a föld közben a vesztükre tör… Ám fennállásának huszonhét évszázada során Jumenészben szinte soha nem rengett meg a föld.

Jumenész azért különleges, mert ez az egyetlen hely, ahol az emberek nem a biztonságot tartották szem előtt, amikor építkeztek, nem a kényelem, de még csak nem is a szépség iránti vágy hajtotta őket, hanem a merészség. A város falait mesterien aprólékos mozaikok és domborművek díszítik, melyek az itt élők hosszú és kegyetlen történelmét mesélik el. Az egymáshoz tapadó épületek sorát hatalmas, magas kőtornyok törik meg, melyek felemelt ujjakként merednek az égre. A kézműves lámpásokat a vízenergia modern csodája működteti, kecses hídjait mintha üvegből és vakmerőségből szőtték volna, a házak falára pedig erkélynek nevezett építészeti elemek tapadnak, olyan egyszerű és egyben lélegzetelállító esztelenségek, hogy az írott történelem során korábban még senki sem épített ilyesmit. (De a történelem nagy része íratlan. Ezt ne feledd.) Az utcákat nem a könnyen pótolható macskakő borítja, hanem egy sima, egybefüggő és csodálatos anyag, melyet a helyiek aszfaltnak neveznek. Jumenészben még a kunyhók is merészek, mert csak vékony falú kalyibák, melyeket akár egy nagyobb szélvihar is össze tudna dönteni. Ennek ellenére nemzedékek óta ugyanúgy állnak.

Sok magas épület áll a város közepén, ezért talán nem meglepő, hogy közülük az egyik nagyobb és merészebb, mint az összes többi együttvéve: egy hatalmas építmény, melynek alapja egy precízen vésett obszidiántéglákból épült csillagpiramis. A piramis a legstabilabb építészeti alakzat, és ez egy ötszörös piramis, mert miért is ne. És mivel ez itt Jumenész, a csúcsán egy földgömb díszeleg, melynek csiszolt lapjai mintha átlátszó borostyánból készültek volna. Látszólag egyensúlyoz a piramis tetején, holott a szerkezet minden egyes darabja azt a célt szolgálja, hogy a helyén tartsa. Ingatagnak tűnik, és ez a lényeg.

A Fekete Csillagnál gyűlnek össze a birodalom vezetői, hogy ellássák vezetői teendőiket. A borostyángömbben tartják az uralkodót, gondos és tökéletes őrizetben. Az uralkodó előkelő kétségbeeséssel rója aranyszínű termeit, teszi, amit mondanak neki, és rettegi a napot, amikor az urai úgy döntenek majd, hogy a lánya jobban mutatna a kirakatban, mint ő.

Amúgy ezek közül a helyek és emberek közül egyik sem számít. Csak azért beszélek róluk, hogy legyen hol elhelyezni a történetet.

Ám van itt egy férfi, aki nagyon is számít.

Magad elé képzelheted, hogy néz ki. Még azt is kitalálhatod, mire gondol. Lehet, hogy tévedsz, hogy mindez puszta feltételezés, mégis van benne némi valószínűség. Annak alapján, amit később tesz majd, ebben a pillanatban csupán néhány dolog járhat a fejében.

Egy dombon áll, nem messze a Fekete Csillag obszidiánfalaitól. Innen szinte az egész városra rálát, érzi a füstjének szagát, elmerül a zsivajában. Egy csapat fiatal nő sétál odalent, az egyik aszfaltúton, a domb ugyanis a város népszerű parkjában emelkedik. (Legyen zöldföld, a falakon belül, tanácsolja a kőkrónika, de a legtöbb közösségben hüvelyeseket és más talajgazdagító növényeket ültetnek az ugaron hagyott földbe. Jumenész az egyetlen hely, ahol a zöldföld a szépség szolgálatában áll.) Az egyik nő mond valamit, mire a többiek felnevetnek, hangjukat egy lenge szellő a férfihoz sodorja. Behunyja a szemét, megízleli a nevetés elmosódó tremolóját és a lépteik elhaló rezgéseit, melyek úgy verődnek vissza a szenziájáról, mint a pillangó szárnycsapásai. A város mind a hétmillió lakosát nem képes szenzelni – ezt ne feledd; tehetséges, de nem ennyire. Ám a többségüket igen, ők ott vannak. Itt vannak. Nagy levegőt vesz, és eggyé válik a földdel. Ők pedig rálépnek az idegszálaira, hangjuktól az égnek merednek a bőrén lévő apró pihék, lélegzetük hullámokat ver a levegőben, melyet a tüdejébe szív. Rajta léteznek. Benne léteznek.

De ő tudja, hogy nem tartozik közéjük, és nem is fog soha.

– Tudtad, hogy az első kőkrónikát szó szerint kőbe vésték? – teszi fel a kérdést mellékesen. – Tehát nem lehet az aktuális politikai áramlatok vagy az épp uralkodó gondolkodásmód szerint megváltoztatni. És nem is kopik el.

– Tudtam – felel a társa.

– Hát persze. Mindig elfelejtem, talán még ott is voltál, amikor készült – sóhajt fel, és szemével addig követi a nőket, amíg eltűnnek. – Téged bátran szerethetlek. Nem fogsz becsapni. Nem fogsz meghalni. ÉS előre tudom, mindez mibe kerül majd.

A társa nem felel. A férfi nem igazán várt választ, de valahol mégis reménykedett benne. Olyan magányos.

De a reménynek semmi jelentősége, mint ahogy sok más érzésnek sincs, melyekről tudja, hogy csak kétségbe ejtenék, ha újra eltűnődne rajtuk. Ezt jól átgondolta. Túl van már azon, hogy elbizonytalanodjon.

– A parancsokat kőbe vésik – mondja széttárt karokkal.

Képzeld el, hogy az arca már fáj a mosolygástól. Órák óta mosolyog: összeszorított fogakkal, felhúzott ajkakkal, szemeit összeráncolva, hogy a szarkalábait is látni lehessen. Külön művészet úgy mosolyogni, hogy mások számára hihetőnek tűnjön. Soha nem szabad kihagyni a szemeket, máskülönben az emberek tudni fogják, hogy utálod őket.

– A kőbe vésett szavak megmásíthatatlanok.

Szavait különösebben nem címezte senkinek, de áll mellette egy nő – vagyis afféle. A női nemhez való hasonlatossága csak felszínes, puszta udvariasság. A rajta lévő bő ruha valójában nem szövetből készült. Egyszerűen úgy formálta merev lényének egy részét, hogy az megfeleljen azon törékeny, halandó lények ízlésének, akik között most jár. Az érzékcsalódásnak köszönhetően messziről nézve egészen úgy fest, mint egy mozdulatlanul álló nő. Legalábbis egy pillanatig. Közelebbről azonban bárki észrevenné, hogy a bőre fehér porcelán, és ez nem hasonlat. Csodaszép szobor lenne belőle, még ha a helyi ízlés könyörtelenül élethűnek ítélné is. A legtöbb jumenészi jobb szereti a nyers valóságot a finomkodó absztrakt műveknél.

Ahogy a férfi felé fordul – lassan, mert a kőfalók általában lassan mozognak a föld fölött –, mozdulata a művészi szépségen túlra, valami egészen más világba helyezi őt. A férfi már hozzászokott ehhez, ennek ellenére nem néz a nőre. Nem szeretné, ha látható ellenszenve megmérgezné ezt a pillanatot.

– Mihez fogsz kezdeni – kérdezi a nőt –, ha vége? Előjön a fajtád a kőtörmelék közül, és átveszi tőlünk a világot?

– Nem.

– Miért nem?

– Nemigen érdekel bennünket az ilyesmi. Egyébként is itt lesztek még.

A férfi tudja, hogy a nő az összes emberre utal. Ti. A te fajtád. Az emberiség.

Gyakran kezeli úgy a férfit, mintha az az egész faját képviselné. A férfi is így bánik ővele.

– Nagyon biztos vagy a dolgodban.

A nő nem felel. A kőfalók többnyire nem veszik a fáradságot arra, hogy a nyilvánvalóról beszéljenek. A férfi örül, mert a nő beszéde irritálja, nem rezgeti meg úgy a levegőt, mint az emberi hang. Nem tudja, ez hogyan lehetséges. Nem érdekli, hogy lehetséges, de azt akarja, hogy most csendben maradjon.

Azt akarja, hogy minden elcsendesedjen.

– Legyen vége – mondja. – Kérlek.

Aztán előre nyúl. Tökéletes pontossággal irányítja a mozdulatait, hála mindannak az agymosásnak, hátba szúrásnak és kegyetlenségnek, melyet a világtól kapott. És hála az összes érzéknek, melyet a mesterei oltottak belé az erőszak, a kényszer és az egyáltalán nem természetes kiválasztódás nemzedékei során. Ujjai széttárulnak és rángatóznak, miközben pár visszaverődő pontot érez a tudatának térképén: a rabszolgatársait. Nem tudja felszabadítani őket, a szó szoros értelmében nem. Korábban már megpróbálta, de kudarcot vallott. Ám szenvedésüket egy város önhittségének táplálásánál és egy birodalom megfélemlítésénél nagyobb ügy szolgálatába állíthatja.

Ezért mélyre nyúl, és megragadja a város zümmögő, kopogó, nyüzsgő, rezonáló és fodrozódó mérhetetlenségét, az ez alatt lévő csendesebb kőzetréteget és a még mélyebben fekvő háborgó, felkavarodó hőséget és nyomást. Aztán még nagyobb területet fog át, és megmarkolja a hatalmas földköpenyt, azt az elcsúsztatható kirakót, melyen a kontinens nyugszik.

Végül felfelé nyújtózkodik. Erőért.

Képzeletben mindent a kezébe vesz: a kőzetréteget, a magmát, az embereket és az erőt. Mindent. Mindent a kezében tart. Nincs egyedül. A Föld vele van.

Aztán összetöri az egészet.

*

Itt van Rezdületlen, mely még a jobb napokon sem hű a nevéhez.

Most pedig hullámzik és reng a kataklizma nyomán. Egy vonal szeli ketté, mely durván kelet-nyugat irányban húzódik, és túl egyenes, már-már tetszetős a maga leplezetlen természetellenességében. A Föld egyenlítőjét kettéhasító vonal kiindulópontja Jumenész városa.

A törés mély és nyers, a bolygó elevenébe vág. Magma bugyog fel a nyomában frissen, ragyogóan, vöröslőn. A Föld ért az öngyógyításhoz. Földtani szempontból nézve ez a seb gyorsan behegesedik, majd a megtisztító óceán tör be a repedésbe, és kettévágja Rezdületlent. De amíg ez tart, addig a seb nemcsak hőséggel, hanem gázokkal és szemcsés, sötét hamuval gennyedzik, ami pár héten belül elég lesz ahhoz, hogy Rezdületlen nagy részén ne lehessen látni az eget. Mindenhol kipusztulnak a növények, emiatt éhen halnak a növényevő állatok, majd végül a húsevők is. Korán és kemény hideggel köszönt be a tél, és hosszú-hosszú ideig tart. Véget fog érni, természetesen, mint az összes tél, és akkor a Föld visszatér majd régi önmagához. A végén.

A végén.

Rezdületlen emberei állandó készültségben élik az életüket. Falakat építettek, kutakat ástak, elraktározták az élelmet – könnyedén átvészelnek öt, tíz vagy akár huszonöt évet is egy nap nélküli világban.

A végén ebben az esetben pár ezer évet fog jelenteni.

Nézd, már kezdenek is szétterjedni a hamufelhők.

*

Miközben a kontinens, a bolygó szintjén mozgunk, figyelembe kell vennünk az obeliszkeket is, melyek minden földi dolog fölött lebegnek.

Kezdetben, amikor megépítették és használták az obeliszkeket, akkor még más nevük volt, de ma senki sem emlékszik már sem erre, sem e hatalmas oszlopok rendeltetésére. Rezdületlenben nagyon törékenyek az emlékek. Manapság valójában már nemigen törődik senki az obeliszkekkel, bár óriásiak, csodaszépek és kissé rémisztőek is: hatalmas kristályszilánkok a felhők között, melyek lassan forognak, megfoghatatlan útvonalak mentén sodródnak, és olykor elhomályosodnak, mintha nem is lennének igazán valóságosak – bár az is lehet, hogy ez csak a fény játéka. (Nem az.) Nyilvánvaló, hogy az obeliszkek egyáltalán nem természetes képződmények.

Ugyanennyire nyilvánvaló az is, hogy jelentéktelenek. Félelmetesek, de hiábavalóak: csak a Földapa fáradhatatlan erőfeszítései által sikeresen elpusztított egyik civilizáció sírköveként szolgálnak. Sok hasonló kőhalom létezik szerte a világban: pár tucat semmibe vezető híd, ezernyi romváros, milliónyi emlékmű olyan hősök vagy istenek tiszteletére, akikre már senki sem emlékszik. A Rezdületlenre manapság jellemző szemlélet szerint az efféle dolgokban nincs semmi csodálatra méltó. A régi építmények alkotói gyengék voltak, és mint ilyenek, sorsuk az elkerülhetetlen halál lett. Még terhelőbb rájuk nézve az, hogy kudarcot vallottak. Azok a leginkább, akik az obeliszkeket építették.

Ám az obeliszkek léteznek, és szerepet játszanak a világ végében, ezért fontos róluk szót ejteni.

*

Térjünk vissza a személyes világvégéhez. Muszáj követni az eredeti tervet, haha. Említettem egy nőt, akinek meghalt a fia. Szerencsére nem volt ott Jumenészben, különben ez egy nagyon rövid történet lenne. És te sem léteznél.

Egy Tirimónak nevezett városban él. Rezdületlenben a városok a köz, avagy a közösség egy formáját jelentik, de ami a közöket illeti, Tirimó aligha számít olyan nagynak, hogy méltó lehetne a városi címre. A hasonló völgyben helyezkedik el a Tirimasz-hegység lábánál. A legközelebbi vízforrást egy időszakos patak jelenti, melyet a helyiek Kis-Tirikának neveznek. Egy olyan nyelven, mely már csak nyelvi töredékekben él, az eatiri „csendes”-t jelent. Tirimó az Egyenlítő csillogó, rengésmentes városaitól messze található, ezért az itteni emberek az elkerülhetetlen földmozgásokat szem előtt tartva építkeznek. Itt nincsenek művészien kidolgozott tornyok vagy párkányok, csak fából és olcsó helyi barna téglából épített falak, melyek faragott kőből készült alapon állnak. Nincsenek aszfaltutak, csak földutakkal átszelt füves lejtők, és mindössze néhány ilyen ösvényt fedtek le fapallóval, vagy burkoltak macskakővel. Tirimó békés hely, bár a jumenészi világkatasztrófa hamarosan szeizmikus hullámokat indít el dél felé, hogy a földdel tegye egyenlővé az egész régiót.

Van ebben a városban egy ház, ugyanolyan, mint bármelyik másik. Az egyik lejtőn áll, és alig több egy földbe ásott lyuknál, melyet agyaggal és téglával erősítettek meg, hogy a falai ellenálljanak a nedvességnek, a teteje pedig cédrusfából és gyeptéglából készült. Jumenész finnyás lakói csak nevetnek (nevettek) az efféle primitív lyukakon, ha egyáltalán méltóztatnak (méltóztattak) beszélni ilyesmiről, de a tirimóiak számára a földben élni egyszerre ésszerű és egyszerű. Nyáron hűt, télen fűt, és egyaránt ellenáll a rengéseknek és viharoknak is.

A nőt Essunnak hívják. Negyvenkét éves. Épp olyan, mint a középvidéki nők többsége: magas, egyenes hátú és hosszú nyakú, csípője elég széles, hogy könnyedén világra hozzon két gyereket, mellei pedig elég nagyok, hogy szoptatni is tudja őket, emellett nagy és fürge kezei vannak. Látszatra erős és jól táplált. Az efféle dolgok sokat számítanak Rezdületlenben. Haja összetekeredett, kötélszerű tincsekben öleli körül az arcát. A fekete, ám a végüknél barnába hajló loknik körülbelül olyan vastagok lehetnek, mint a kisujja. Bőre egyes vélemények szerint ronda okkersárga, mások szerint pedig az olajzöld egy csúf, halvány árnyalatában játszik. A jumenésziek korcs középvidékinek nevezik (nevezték) a hozzá hasonló embereket, akikben elegendő sanza vér csordogál ahhoz, hogy látsszon is rajtuk, de kevés ahhoz, hogy büszkélkedhessenek vele.

A fiú az ő fia volt. Uchénak hívták, nemsokára hároméves lett volna. A viszonylag aprócska termetű, de koraérett fiúnak nagy szeme és turcsi orra volt, mindig édes mosoly ült az arcán. Nem szűkölködött azokban a vonásokban, melyekkel az embergyerekek becsempészik magukat a szüleik szívébe, elvégre ez a faj a célszerűség irányába fejlődött tovább. Egészséges és értelmes volt, és még ma is élnie kellene.

Ez a földbe vájt odú volt az otthonuk. Meghitt és csendes, itt gyűlt össze az egész család beszélgetni, enni, játszani, összebújni vagy csiklandozni egymást. A nő szerette itt szoptatni Uchét. Úgy gondolja, talán itt is fogant meg a fia.

És itt verte őt halálra az apja.

*

És most az utolsó részlet, hogy legyen hova helyezned a történetet: egy nappal később járunk, a Tirimót körbeölelő völgyben. Ekkorra a világkatasztrófa első lökéshullámai már áthaladtak ezen a területen, bár később lesznek még utórengések.

A völgy legészakibb pontján minden romokban hever: kettéhasadt fák, ledőlt sziklafalak és egybefüggő porfüggöny, melyet nem oszlatott szét a Rezdületlen, kissé kénes levegő. Semmi sem maradt meg ott, ahonnan a kezdeti rezgéshullám kiindult: az a fajta rengés volt, mely mindent darabjaira ráz, majd a darabokat apró kövekké őrli. Tetemek is vannak: kis állatok, melyek nem tudtak elszaladni, szarvasok és más nagyobb vadak, melyek haboztak menekülni, és összezúzta őket a kőtörmelék. Pár ember is áldozatul esett, akiknek szerencsétlenségükre épp azon a napon kellett a kereskedelmi úton haladniuk.

Idáig jutottak a tirimói felderítők, hogy számba vegyék a pusztítást, de nem másztak át a törmeléken. Csak az út épen maradt részéről, hosszúszemen keresztül vették szemügyre a környéket. Csodálkoztak azon, hogy a völgy többi része – a Tirimót minden irányban körülvevő szinte tökéletes kör, melynek vonala a városhatártól pár kilométerre húzódik – sértetlen maradt. Vagyis igazából nem is csodálkoztak, nem ez a pontos kifejezés. Zord nyugtalansággal néztek egymásra, mert mindenki tudja, mit jelent az ilyen nyilvánvaló szerencse. Keressétek a kör közepét, figyelmeztet a kőkrónika. Tirimóban van valahol egy rogga.

Rémisztő gondolat. De még rémisztőbbek az északról érkező jelek és a tény, hogy Tirimó közfőnöke arra utasította őket, hogy visszafelé hozzanak magukkal annyit a frissebb elhullott állatok közül, amennyit csak tudnak. A még nem rothadó húst ki lehet szárítani, a bundát és az irhát le lehet nyúzni, és ki lehet készíteni. Jobb mindenre felkészülni.

A felderítők végül továbbállnak, gondolataikat lekötötte, hogy mindenre felkészüljenek. Ha nem ezen tűnődnek, talán észrevették volna azt a tárgyat, mely egy frissiben lehasadt szikla lábánál, feltűnés nélkül bújik meg egy oldalra dőlt bütykösfenyő és a szétrepedt sziklafalak között. Mérete és formája miatt igazán szemet szúrhatott volna: hosszúkás, vese alakú, márványos kalcedon, sötét szürkészöld színű, és határozottan eltér a körülötte szétszóródott, halványabb homokkőtől. Ha a felderítők a közelébe mennek, észrevették volna, hogy mellmagasságig ér, és csaknem olyan hosszú, mint az emberi test. Ha megérintik, talán elkápráztatta volna őket a tárgy tömörsége. Látszatra is nagy súllyal bír, a szaga vasra emlékeztet, de rozsda és vér is keveredik belé. Meglepődtek volna azon, hogy meleg tapintása van.

Ám senki sincs ott, amikor a tárgy halkan felnyög, majd, mintha csak elfűrészelték volna, szépen kettéhasad a hosszabb tengelye mentén. Eközben hangos szisszenéssel szökik ki belőle a hő és a sok nagy nyomású gáz, ami miatt a közelben lévő, életben maradt erdei állatok azonnal elrejtőzködnek. Egy röpke pillanatig tartó villanással fény áramlik ki a repedésből. Kissé olyan, mintha láng, kissé mintha folyadék lenne. Nyomában égett üveg keletkezik a kő talpazata körül. Ezután a tárgy sokáig mozdulatlan marad. Hűl.

Eltelik pár nap.

Egy idő után belülről széttolja valami, pár lépést botorkál, aztán a földre rogy.

Eltelik egy újabb nap.

Most, hogy lehűlt és széthasadt, szabálytalan, tejfehér és vérvörös kristályokból álló kéreg látható a tárgy belső felületén. Halvány kis tócsák csillognak a két fél üregének alján, bár a geódában összegyűlt folyadék nagy része már beszivárgott a talajba.

A test arccal lefelé, mezítelenül fekszik a kövek között. Bőre száraz, és még mindig zihál a nagy erőlködéstől. Ám fokozatosan sikerül feltápászkodnia. Minden mozdulata jól megfontolt és nagyon-nagyon lassú. Sokáig tart ez a művelet. Miután felállt, odatámolyog (lassan) a geódához, és nekidől, hogy össze ne essen. Ekképpen megtámasztva magát lehajol (lassan), és benyúl az üregbe. Hirtelen, éles mozdulattal letöri egy piros kristály hegyét. Kis darab, akkora lehet, mint egy szőlőszem, és egyenetlen, mint a törött üveg.

A fiú – valami olyasforma – a szájába veszi a kristályt, és rágni kezd. Mindez nagy zajjal jár: csikorgás és zörgés visszhangzik a tisztáson. Pár perccel később nyel egyet. Majd fékezhetetlenül remegni kezd. Két karjával átöleli magát, és csendesen nyöszörög, mintha csak most döbbent volna rá arra, milyen szörnyű, hogy nincs rajta ruha és fázik.

Erőt vesz magán, és visszanyeri az önuralmát. Benyúl a geódába – most már gyorsabban mozog –, és még több kristályt tör le belőle, amit aztán kis halomba rak a tárgy tetején. A vaskos, tompa kristálydarabok úgy morzsolódnak az ujjai között, mint a cukor, holott igazából annál sokkal-sokkal keményebbek. De valójában ő nem is gyerek, tehát ez nem okoz számára nehézséget.

Végül imbolyogva talpra áll, a keze tele van tejszínű, véres kövekkel. Libabőrős lesz egy hirtelen jött, erős széllökéstől. Megborzong, ezúttal gyorsan és szaggatottan, mint egy felhúzható bábu. Ezután végignéz magán, a homlokát ráncolja. Egyre egyenletesebbek, egyre ritmusosabbak lesznek a mozdulatai, miközben összpontosít. Egyre emberibb lesz. És mintegy nyomatékosítva ezt, bólint egyet, talán elégedettségében.

Ezután megfordul, és elindul Tirimó felé.

*

Emlékezned kell arra, hogy egy történet vége csupán egy másik kezdetét jelenti. Végül is megesett már ilyesmi korábban is. Az emberek meghalnak. A régi rend megszűnik. Új társadalmak születnek. Hazugság, ha azt mondjuk, vége a világnak, hisz a bolygónak semmi baja.

De így lesz vége a világnak. Így lesz vége a világnak.

Így lesz vége a világnak.

Utoljára.

1

Végül te

Te vagy ő. Ő pedig te. Te vagy Essun. Emlékszel? A nő, akinek meghalt a fia. Egy orogén vagy, aki már tíz éve él a Tirimó nevű jelentéktelen kisvárosban. Itt mindössze három ember tudja, hogy mi vagy, és ebből kettőnek te adtál életet.

Vagyis most már csak egy van, aki tudja.

Az utóbbi tíz évben, amennyire csak lehetett, átlagos életet éltél. Máshonnan jöttél Tirimóba, és az embereket nem nagyon érdekli, honnan és miért. Mivel nyilvánvaló volt, hogy tanult ember vagy, te lettél a tíz és tizenhárom év közötti gyerekek tanára a helyi skólában. Nem vagy a legjobb tanár, de a legrosszabb sem; a gyerekek elfelejtenek, amikor kikerülnek a kezeid közül, de tanulnak tőled. A hentes talán tudja a neved, mert szívesen flörtöl veled. A pék viszont már nem, mert csendes vagy, és mert mint a városban mindenki, Ő is csak úgy tekint rád, mint Jija feleségére. Jija Tirimóban született és nevelkedett, az Ellenállók kasztjába tartozik, kőpattintással foglalkozik, mindenki ismeri és kedveli, ezért valamelyest téged is kedvelnek. A közös életetek festményének Ő van az előterében. Te a hátteret alkotod. Neked ez így jó.

Két gyerek anyja vagy, de most az egyik halott, a másik pedig eltűnt. Lehet, hogy Ő sem él már. Mindezt akkor tudod meg, amikor egy nap hazamész a munkából. A ház üres, túl csendes, és egy aprócska kisfiú fekszik vérbe fagyva és összeverve az odú padlóján.

És te… magadba zárkózol. Nem szándékosan. De ez egy kicsit sok, nem? Túl sok. Sok mindenen mentél keresztül, nagyon erős vagy, de vannak határai annak, amit még el tudsz viselni.

Két nap telik el úgy, hogy bárki is rád nyitná az ajtót.

Ezt a két napot a házban töltötted, a halott fiad mellett. Felkeltél, vécére mentél, ettél valamit a hidegtárból, kiittad az utolsó csepp vizet a csapból.

Ezek a dolgok anélkül is mentek, hogy gondolkoznod kellett volna, gépiesen. Utána visszatértél Uche mellé.

(Az egyik ilyen alkalommal kerestél neki egy takarót. Ráterítetted és felhúztad egészen az összezúzott álláig. A szokás hatalma. A gőzcsövek már nem zörögnek, hideg van bent. Még megfázik.)

Másnap késő délután valaki kopog a bejárati ajtón. Nem kelsz fel, hogy odamenj. Ahhoz az kellene, hogy elgondolkozz, ki lehet az, és hogy vajon beengedheted-e. Ha pedig ezeken gondolkozol, akkor eszedbe jut a fiad holtteste a takaró alatt, és mire lenne az jó?

Nem törődsz a kopogással.

Valaki az elülső szoba ablakát veri. Kitartóan. Ezzel sem törődsz.

Végül valaki betöri a hátsó ajtó üvegét. Lépteket hallasz a folyosón Uche és Nassun, a lányod szobája között.

(Nassun, a lányod.)

A léptek elérik az odút, majd elhallgatnak.

– Essun?

Ismered ezt a hangot. Egy fiatal férfié. Ismerős hang, és megnyugtató, mint mindig. Lerna az, Makenba fia, aki az utca végén lakik, és aki pár évre elment a kisvárosból, majd orvosként tért vissza. Már nem kisfiú, jó ideje nem az, ezért ismét emlékezteted magad arra, hogy férfiként gondolj rá.

Hoppá, a gondolkozás. Óvatosan leállsz vele.

A férfi levegőt vesz, te pedig a bőrödön érzed a belőle áramló rettenetet, amikor elég közel jön ahhoz, hogy meglássa Uchét. Különös módon nem kiált fel. Téged sem érint meg, pedig átmegy Uche másik oldalára, és téged fürkész. Talán azt próbálja kitalálni, mi megy végbe benned? Semmi, semmi. Aztán lehúzza a takarót, hogy jobban lássa Uche testét. Semmi, semmi. Visszahúzza a takarót, és ezúttal letakarja a fiad arcát is.

– Azt nem szereti – mondod. Két nap óta most először szólalsz meg. Furcsa érzés. – Fél a sötéttől.

Egypercnyi csend után Lerna lejjebb húzza a takarót, hogy Uche szeme még épp kilátszódjon.

– Köszönöm.

Lerna bólint.

– Aludtál?

– Nem.

Lerna megkerüli a testet, és megfogja a karod, hogy felhúzzon. Gyengéd, de a keze erős, és nem adja fel, amikor meg nem mozdulsz. Csak erősebben húz, és nem tágít, amíg fel nem állsz, vagy el nem esel. Rád bízza a választást. Felállsz. Aztán ugyanilyen gyengéd határozottsággal a bejárati ajtó felé vezet.

– Nálam pihenhetsz – mondja.

Nem akarsz gondolkozni, ezért nem tiltakozol, hogy van neked saját, kifogástalan ágyad. Azt sem jelented ki, hogy jól vagy, és nincs szükséged a segítségére, ami nem is lenne igaz. Kikísér, és végigsétál veled az utcán, közben végig fogja a könyököd. Kint gyülekeznek páran. Néhányan közelebb lépnek, mondanak valamit, amire Lerna válaszol, de te nem igazán hallasz belőle semmit. Az emberek hangja elmosódott zaj csupán, melyet az elméd nem kíván értelmezni. Lerna helyetted is beszél, amiért hálás lennél, ha rá tudnád venni magad arra, hogy érdekeljen.

Bevisz a házába, melynek gyógynövény-, vegyszer-és könyvszaga van, és lefektet egy hosszú ágyra, melyen egy kövér, szürke macska lustálkodik. A macska kissé megmozdul, hogy neked is legyen helyed, majd mikor már elhelyezkedtél, melléd gömbölyödik. Megvigasztalna, ha a melegsége és a súlya nem emlékeztetne kicsit Uchéra, amikor elszundít melletted.

Elszundított. Nem, az igeidő megváltoztatásához gondolkozni kell.

Elszundít.

– Aludj – utasít Lerna, és oly könnyű eleget tenni a parancsának.

*

Sokáig alszol. Egy idő után felébredsz. Lerna egy étellel teli tálcát tett le az ágy mellé: egyszerű húsleves, szeletelt gyümölcsök és egy bögre tea, már mind rég kihűlt. Eszel, iszol, majd kimész a fürdőszobába. A vécét nem lehet leöblíteni. Egy vízzel teli vödör áll mellette, biztosan Lerna tette oda, pont emiatt. Ezen eltűnődsz, majd érzed a gondolatok fenyegető közelségét, és küzdesz, küzdesz, küzdesz, hogy a gondolatok nélküli világ puha, meleg csendjében maradj. Öntesz egy kis vizet a vécébe, visszateszed a fedelet, és visszafekszel az ágyba.

*

Azt álmodod, hogy a szobában vagy, amikor Jija megteszi, amit tett. Ő és Uche ugyanolyanok, amilyennek utoljára láttad őket: Jija nevet, Uche pedig a térdén ül. Földrengésest játszanak, közben a kisfiú kuncog, rákulcsolja lábát apja lábára, és a karjával egyensúlyoz. Aztán Jija hirtelen abbahagyja a nevetést, feláll – Uche a padlóra zuhan –, és rugdosni kezdi a kicsit. Tudod, hogy nem így történt. Láttad Jija öklének lenyomatát, a négy párhuzamos zúzódásnyomot Uche hasán és arcán. Álmodban Jija rugdossa őt, mert az álmok nem logikusak.

Uche tovább nevet és csapkod a karjával, mintha még mindig játszanának, bár az arca már véres.

Sikoltozva ébredsz fel, ami zokogássá csendesül, ezt már nem tudod abbahagyni. Lerna odamegy hozzád, mondani próbál valamit, próbál átölelni, majd végül készít neked egy erős, rossz ízű teát. Újra elalszol.

*

– Történt valami fenn északon – meséli Lerna.

Az ágy szélén ülsz. Ő pedig veled szemben, egy széken. Iszol még egy kicsit a borzalmas teából, a fejed jobban fáj, mintha másnapos lennél. Éjszaka van, de a szobában félhomály uralkodik. Lerna csak a lámpások felét gyújtotta meg. Most először tűnik fel a furcsa szag a levegőben. Nem nyomja el teljesen a lámpás füstje: kénes, szúrós és maró szag. Egész nap ott lebegett körülötted, és egyre erősebb lett. Akkor a legerősebb, amikor Lerna kintről jön.

– A város mellett vezető út már két napja zsúfolva van az onnan érkező emberekkel.

Lerna felsóhajt, és megdörzsöli az arcát. Tizenöt évvel fiatalabb nálad, de ez már nem látszik rajta. A haja természetes szürke, mint sok cebakinak – az arcán megjelenő új vonalak miatt tűnik idősebbnek. Ezek és a szemében megbúvó új árnyak miatt.

– Volt valami rengés. Hatalmas, pár nappal ezelőtt. Mi itt semmit sem éreztünk belőle, de Szúmban… – Szúm a szomszédos völgyben, egynapi lovaglásra található. – Az egész város. – Lerna megrázza a fejét.

Bólintasz, bár már azelőtt is tudtál erről, hogy elmondta volna, vagy legalább is ki tudod találni. Két nappal ezelőtt, miközben az odúban ültél a gyermeked maradványaira meredve, elindult valami a város felé: olyan erővel vonaglott meg a föld, amilyet még soha nem szenzeltél. Nem is volt rengésnek mondható. De bármi is volt, rádöntötte volna Uchéra a házat, ezért az útjába tettél valamit – egyfajta hullámtörőt, melyet összpontosított akaratodból és magától a gáttól kölcsönzött kinetikus energiából állítottál. Ehhez gondolkoznod sem kellett, egy újszülött is képes lett volna rá, bár talán nem ilyen szépen. A rengés megtört, körbefutott a völgyön, és továbbhaladt.

Lerna megnyalja a száját. Felnéz rád, majd leveszi rólad a tekintetét. A gyerekeiden kívül Ő az, aki tudja, mi vagy. Tudja már egy ideje, de ez az első alkalom, hogy szembesül ennek realitásával. Most ebbe sem gondolhatsz bele.

– Rask senkit nem enged sem be, sem ki. – Rask, azaz Tirimói Innovátor Rask a kisváros megválasztott közfőnöke. – Azt mondta, hogy nincs teljes kijárási tilalom, egyelőre, de amikor át akartam menni Szúmba, hátha tudok segíteni, nem engedett. Aztán a falra küldte azokat az átkozott bányászokat, hogy helyettesítsék az erőshátúakat, amíg azok felderítőúton vannak. Kifejezetten arra utasította őket, hogy tartsanak engem a kapun belül. – Lerna keze ökölbe rándul, arca elkomorul. – Emberek vannak kint, a birodalmi úton. Sokan betegek és sebesültek, és az a földszomorító gazember nem engedi, hogy segítsek nekik.

– Elsőként a kapukat őrizzétek – suttogod. Reszelős a hangod. A rémálmodból felébredve sokáig sikoltoztál.

– Hogy mondod?

Kortyolsz a teából, hogy enyhítse a torokfájásodat.

– Kőkrónika.

Lerna rád mered. Ő is ismeri ezeket a szakaszokat, minden gyerek megtanulja őket a skólában. Mindenki a bölcs krónikások és okos geomérek tábortűz mellett elmondott meséin nő fel, ők figyelmeztetik a kétkedőket a jelekre, de akkor még nem figyelnek rájuk. Később viszont életeket mentenek meg, amikor a krónika igaznak bizonyul.

– Szóval szerinted erről van szó – mondja borúsan. – A földfáját, Essun, nem gondolhatod komolyan!

Komolyan gondolod. Erről van szó. De tudod, hogy nem hinne neked, ha megpróbálnád megmagyarázni, ezért csak megrázod a fejed.

Fájdalmas, rezzenetlen csend száll rátok. Egy hosszúra nyúlt pillanat után Lerna gyöngéden szól hozzád.

– Visszahoztam ide Uchét. A betegszobában van, vagyis a hidegpolcon. Majd intézkedem a… tennivalókkal kapcsolatban.

Lassan bólintasz.

– Jija tette? – kérdezi Lerna habozva.

Ismét bólintasz.

– Te, te láttad, amikor…?

– A skólából jöttem haza.

– Ó. – Újabb kínos csönd áll be. – Az emberek mondták, hogy a rengés előtt kihagytál egy napot. Haza kellett küldeniük a gyerekeket, mert nem találtak helyettest. Senki sem tudta, hogy betegen fekszel-e otthon, vagy valami más történt. – Nos, igen. Valószínűleg kirúgtak. Lerna nagy levegőt vesz, majd kifújja. – A rengés nem ért el minket, Essun. Megkerülte a várost. Megrázott pár fát, és ledöntött egy sziklafalat fent a szurdoknál. – A szurdok a völgy legészakibb végén van, ahol senki nem vette észre a gőzölgő kalcedon geódát. – A városban és a város környékén ugyanakkor minden rendben. Egy szinte tökéletes körön belül. Minden rendben van.

Volt idő, amikor ártatlannak tettetted volna magad. Amikor még volt okod bujkálni, mert oltalmaznod kellett egy életet.

– Énmiattam – mondod.

Lerna állkapcsa megfeszül, de bólint.

– Soha nem mondtam el senkinek… – kezdi, majd tétován elhallgat. – Hogy te… hm, orogén vagy.

Annyira udvarias és finom. Hallottad már a legmocskosabb kifejezéseket arra, ami vagy. Ő is, de soha nem mondaná ki őket. Jija sem. Ha valaki száján a jelenlétében kicsúszott a rogga, mindig azt mondta, nem akarja, hogy a gyerekei ilyen beszédet halljanak.

Hirtelen tör rád. Gyorsan előredőlsz, és öklendezel. Lerna felugrik, hogy keressen valamit a közelben – egy ágytálat talál, melyet nem használtál. De semmi sincs a gyomrodban, és egy perc után abbamaradnak a görcsök. Óvatosan levegőt veszel, majd az egészet még egyszer megismétled. Lerna szótlanul nyújt egy pohár vizet. Leinted, majd meggondolod magad, és elveszed tőle. Az epe keserű ízét érzed a szádban.

– Nem én voltam – mondod végül. Lerna értetlenül vonja össze a szemöldökét, majd rájössz, hogy azt hiszi, még mindig a rengésről beszélsz. – Jija. Nem jött rá, mi vagyok. – Gondolkozol. Nem lenne szabad gondolkoznod. – Nem tudom, hogyan és mi történt, de Uche… még kicsi, nincs elég önuralma. Biztos csinált valamit, Jija rájött.

Vagyis a gyerekeid olyanok, mint te. Ez az első alkalom, hogy ezt így megfogalmaztad.

Lerna lehunyja a szemét, és hosszan fújja ki a levegőt.

– Szóval emiatt.

Nem emiatt. Nem lehet, hogy emiatt egy apa kioltsa a saját gyereke életét. Erre semmi nem vihetné rá.

Lerna megnyalja a száját.

– Szeretnéd látni Uchét?

Minek? Két napig őt nézted.

– Nem.

Lerna sóhajtva feláll, beletúr a hajába.

– El fogod mondani Rasknak? – kérded. De elszégyelled magad Lerna pillantásától. Dühös. Olyan nyugodt, figyelmes fiú, nem gondoltad volna, hogy képes dühbe gurulni.

– Semmit sem fogok elmondani Rasknak – csattan fel. – Eddig sem mondtam semmit, és eztán sem fogok.

– Akkor mit…

– Megyek, megkeresem Erant. – Eran az ellenállók kasztjának képviselője. Lerna erőshátúnak született, de amikor orvosként tért vissza Tirimóba, az ellenállók maguk közé fogadták. Volt már elég erőshátú a városban, az innovátorok pedig vesztettek a cserépfeldobáson. Te is ellenállónak vallottad magad. – Megmondom neki, hogy jól vagy, és hogy tájékoztassa erről Raskot is. Te pedig pihenni fogsz.

– Ha megkérdezi, hogy Jija miért…

Lerna megrázza a fejét.

– Arra már mindenki rájött, Essun. Tudnak térképet olvasni. Tiszta, mint a gyémánt, hogy ez a környék volt a kör közepe. Mivel tudják, mit tett Jija, senkinek nem okozott nehézséget kitalálni, miért tehette. Az időzítés nem stimmel, de ezt senki sem fogja alaposabban végiggondolni. – Miközben figyeled, és lassan felfogod, mit mond, Lerna szája keserűen legörbül. – Az emberek felét elborzasztja a dolog, de a többiek örülnek, hogy Jija megtette. Mert persze egy háromévesnek hatalmában áll az ezerhatszáz kilométerre lévő Jumenészben rengést kelteni!

Rázod a fejed; egyrészt mert meglep Lerna felháborodása, másrészt pedig mert képtelen vagy békét teremteni az okos, mosolygós fiad és azok között, akik úgy gondolták, hogy képes lenne. képes volt. De a lényeg, hogy Jija így gondolta.

Megint émelyegni kezdesz.

Lerna ismét nagy levegőt vesz. Egyfolytában ezt csinálja, miközben beszélgettek, máskor is észrevetted már. Így nyugtatja meg magát.

– Maradj itt, és pihenj. Nemsokára visszajövök.

Kimegy a szobából. Hallod, ahogy céltudatosan tesz-vesz a ház elejében. Pár perc után elindul a találkozóra. Fontolgatod, pihenje, de végül máshogy döntesz. Inkább felkelsz, kimész Lerna fürdőszobájába, megmosod az arcod, de nem tudod befejezni, mert a csapból folyó meleg víz akadozni kezd, hirtelen vörösesbarna és büdös lesz, majd folyása csepegéssé lassul. Valahol eltört a cső.

Lerna azt mondta, hogy történt valami fent északon.

A gyerekek okozzák a vesztünket, mondta egyszer, nagyon régen valaki.

– Nassun – suttogod a tükörképednek. A tükörben a lányod szeme, melyet tőled örökölt; szürke, mint a pala, és kissé sóvárgó. – Az odúban hagyta Uchét. De téged hova vitt?

Nincs felelet. Elzárod a csapot.

– Mennem kell – suttogod, csak úgy magad elé.

Mert így is van. Meg kell keresned Jiját, és egyébként is tudod, jobb, ha nem késlekedsz. A város lakói nemsokára eljönnek érted.

*

Az elvonuló rengés visszhangzik majd.

A hátráló hullámok visszatérnek.

A morajló hegy dörög.

ELSŐ TÁBLA, „A túlélésről”, ötödik versszak –

2

Damaya egy régmúlt télen

Olyan meleg a széna, hogy Damayának semmi kedve kibújni belőle. Olyan, mint egy takaró, gondolja, félig még álomba merülve. Mint az a takaró, melyet a dédanyja varrt neki az egyenruhákból kimaradt darabkákból. Évekkel ezelőtt, amikor még élt, a dédanyja a brevardi őrség varrónője volt, és megtarthatta a hulladék anyagokat, ha olyan egyenruhát kellett javítania, melyhez új szövetre volt szükség. A takaró, melyet Damayának készített, komor színekből állt: sötétkék, barnás, szürke és zöld sávok váltották rajta egymást, mintha csak menetelő férfiak oszlopai lennének. De Mamuska készítette neki, ezért Damayát soha nem zavarta, hogy milyen csúf. A takarónak mindig édes, régi és kissé áporodott illata volt, ezért most nagyon könnyű azt képzelni, hogy a szalma – melynek penészszaga volt, mint a régi trágyának, csipetnyi dús gombaillattal fűszerezve – valójában mamuska takarója. A szóban forgó takaró Damaya szobájában hever az ágyon, ahol hagyta. Az ágyon, melyben soha többé nem fogja álomra hajtani a fejét.

Most hangokat hall kintről: anya beszélget valakivel, és egyre közelednek. Zörögnek a pajta ajtaján lévő lakattal, aztán belépnek. Újabb zörgés, ahogy az ajtó becsukódik mögöttük. Aztán anya szólongatni kezdi.

– DamaDama?

Damaya összegömbölyödik, és összeszorítja a fogát. Utálja ezt az idétlen becenevet. Utálja, hogy anya ilyen könnyedén és édesen ejti ki, mintha tényleg kedveskedni akarna, holott nem így van.

Amikor Damaya nem felel, anya újra megszólal.

– Nem juthatott ki innen. A férjem maga ellenőrizte az összes lakatot.

– Sajnos az ő fajtájának nem jelentenek akadályt a lakatok.

EZ a hang egy férfihoz tartozik. Nem az apjához vagy a bátyjához vagy a város közfőnökéhez vagy bárki máshoz, akit ismer. Ennek a férfinak mély hangja van, és úgy beszél, ahogy senki más, akit eddig hallott: élesen és keményen, hosszú elnyújtott o-kal és a-kal, hirtelen kezd és zár le minden szót. Okos ember benyomását kelti. Halkan csilingelnek a léptei, ezért Damaya azon tűnődik, vajon kulcscsomót cipel-e magával. Vagy lehet, hogy sok pénz van a zsebében? Hallott arról, hogy a világ egyes részein fémpénzt használnak az emberek.

A kulcsok és a pénz gondolatára Damaya még jobban összehúzza magát, mert Ő is ott volt, amikor a skólában páran arról sugdolóztak, hogy a messzi városokban gyerekpiacokat szoktak tartani. A világnak nem minden része olyan civilizált, mint a Felközépvidék. Akkor csak kuncogott ezen, de most már minden megváltozott.

– Ott, arra – szólal meg a férfi a közelében. – Azt hiszem, azok friss lábnyomok.

Anya undorodva horkant fel, Damayát pedig elönti a szégyen, amikor rájön, hogy azt a sarkot figyelik, melyet árnyékszéknek használ. Hiába dob mindig szalmát a székletére, borzalmas bűz terjeng arrafelé.

– A földre piszkít, mint egy állat. Én nem így neveltem.

– Van itt mosdó? – kérdezi a gyerekkereskedő udvarias kíváncsisággal. – Adott neki vödröt?

Anya hallgat, a csend egyre hosszabb. Damaya késve jön rá, hogy ezekkel a csendes kérdésekkel a férfi szemrehányást tett anyának. Damaya nincs hozzászokva az ilyen rendreutasításokhoz. A férfi nem emelte fel a hangját, és nem sértegetett senkit. Ennek ellenére anya mozdulatlanul és megdöbbenten áll, mintha a kérdéseket követően a férfi arcon is csapta volna.

Kuncogás tör fel Damayából, de azonnal belegyömöszöli az öklét a szájába, hogy elfojtsa. Még meghallanák, hogy a megszégyenített anyján nevet, és akkor a férfi rájönne, milyen tűzrevaló gyerek is Ő igazából. Tényleg olyan rossz dolog az? Talán akkor kevesebbet kapnának érte a szülei. Ettől a gondolattól majdnem hangosan felnevet, mert utálja a szüleit, utálja őket, és bármi, ami nekik szenvedést okoz, őt örömmel tölti el.

Aztán erősen ráharap a kezére, és utálja magát, mert persze hogy anya és apa el akarják őt adni, ha ilyesmiket gondol.

Léptek közelednek felé.

– Hideg van itt – jegyzi meg a férfi.

– Annyira nem, hogy meg is fagyjon, máskülönben a házban tartottuk volna – mentegetőzik anya, és Damaya megint majdnem felnyerít ezen a sértődött, védekező hangnemen.

De a gyerekkereskedő nem foglalkozik anyával. Még közelebbről hallatszanak a léptei, és… olyan furcsák. Damaya szenzelni tudja a lépteket is. A legtöbb ember nem, ők csak a nagy dolgokat, rengéseket és hasonlókat, de a léptekhez hasonló finom dolgokat nem. (Egész életében tudta ezt magáról, de csak nemrég jött rá arra, hogy ez intő jel.) Nehezebben megy az érzékelés, amikor nincs közvetlen kapcsolatban a földdel. Az istálló vázát alkotó fagerendákon és az ezeket összefogó fémszegeken keresztül jut el hozzá minden, de még egy szinttel fentebbről is tudja, mire számítson. Dübb, dübb, azaz a lépés, majd ennek a mélyben való visszaverődése, dübb, dübb, dübb, dübb. Ám a gyerekkereskedő léptei nem tartanak sehová, és nem visszhangoznak. Csak hallja, de nem szenzeli őket. Soha nem tapasztalt még ilyet.

És most felfelé tart a létrán a padlás felé, ahol Damaya a széna alatt kuporog.

– Á – mondja, mikor felér. – Itt fent melegebb van.

– DamaDama! – Anya most már tombol. – Azonnal gyere le!

Damaya olyan kicsire húzza össze magát a széna alatt, amilyenre csak tudja, és nem felel. A gyerekkereskedő léptei közelednek.

– Nem kell félned – biztatja dörmögve a férfi. Egyre közelebb. Damaya érzi a hangja rezgéseinek visszaverődéseit a fán keresztül és le a föld felé, a kövekbe, majd vissza. Közelebb. – Azért jöttem, hogy segítsek neked, Erőshátú Damaya.

Egy másik dolog, amit utál, az a kasztneve. Sem neki, sem anyának nincs erős háta. Az erőshátú mindössze annyit jelent, hogy női ősei elég szerencsések voltak ahhoz, hogy csatlakozzanak egy közhöz, de túl középszerűek ahhoz, hogy azon belül biztosabb helyet érdemeljenek ki. Ha nehéz idők jönnek, ugyanúgy megszabadulnak az erőshátúaktól, mint a köztelenektől, ugratta egyszer a bátyja, Chaga. Aztán nevetett, mintha ez vicces lett volna. Mintha nem lett volna igaz. Chaga természetesen az ellenállók közé tartozik, mint az apja. Őket a körülményektől függetlenül, akár járványok, éhínség és hasonlók esetén is szívesen látja minden köz.

A férfi léptei épp a szalmaboglya előtt halnak el.

– Nem kell félned – mondja ismét, ezúttal szelídebben. Anya még mindig lent van, és talán nem is hallja őt. – Nem hagyom, hogy bántson az anyád.

Damaya levegőt vesz.

Nem ostoba ő. A férfi gyerekkereskedő, és a gyerekkereskedők szörnyű dolgokra képesek. De mivel ezt mondta, és mert Damaya már belefáradt a félelembe és dühbe, kinyújtózik. Kiemelkedik a puha, meleg halom alól, és felül. Feltekeredő hajtincsein és a koszos szalmán keresztül kémleli a férfit.

A férfi épp olyan furcsán néz ki, amilyen furcsa a hangja, és biztos, hogy nem Palela környékéről származik. Sápadt bőre már-már fehér, erős napfényben bizonyára füstölni kezd és felkunkorodik, mint a papír. Hosszú, egyenes haja van, ami a bőrével együtt arktikai benyomást kelt, de a színe – sötét és súlyos fekete, mint a talaj egy régi feltörés közelében – nem illik a képbe. A keleti-partvidéki emberek haja ilyen fekete, csakhogy nem egyenes, hanem gyapjas, és ehhez illő, fekete bőrük van. És a férfi hatalmas – még az apáénál is magasabb, és szélesebb a válla. De míg apa széles válla széles mellkasban és nagy pocakban folytatódik, ez a férfi fokozatosan elvékonyodik. Minden karcsúnak és keskenynek tűnik rajta. Faji értelemben semmi sincs vele rendben.

Ám Damayát a gyerekkereskedő szeme ragadja meg leginkább. Fehér vagy majdnem az. Látja a szeme fehérjét és egy ezüstszürke korongot, melyet közelről is csak nagy nehezen tud megkülönböztetni az ezt körülvevő fehérségtől. Az istálló félhomályában a férfi pupillája kitágult, és ez a színtelenség sivatagjában ijesztően hat Damayára. Hallott már ilyen szemről, a történetekben és a kőkrónikában jégfehérnek nevezik. Ritka, és mindig rossz előjelként értelmezik.

De a gyerekkereskedő rámosolyog Damayára, Ő pedig rögtön visszamosolyog. Egyből megbízik benne. Tudja, hogy nem lenne szabad, de mégis.

– Hát itt volnánk – mondja a férfi még mindig halkan, hogy anya ne hallja. – Erőshátú DamaDama, ugyebár?

– Csak Damaya – hangzik az automatikus felelet.

A férfi finoman biccent, majd kinyújtja kezét a lány felé.

– Értem. Akkor velünk tartasz, Damaya?

Damaya nem mozdul, a férfi pedig nem ragadja meg őt. Csak áll ott, végtelenül türelmesen, keze ajánl, nem pedig elvesz. Tíz lélegzetvételnyi idő telik el. Húsz. Damaya tudja, hogy vele kell majd mennie, de tetszik neki, hogy a férfi úgy állítja be, mintha lenne választása. Így végül megfogja a kezét, és hagyja, hogy felhúzza a földről. A férfi nem engedi el akkor sem, amikor megpróbálja lesöpörni magáról a szalma nagy részét.

– Egy perc – mondja neki, és kissé közelebb húzza magához.

– Miért?

De a gyerekkereskedő másik keze már ott is van a feje mögött, és két ujját a tarkójához nyomja. Olyan gyorsan és ügyesen, hogy Damaya össze sem rezzen. A férfi egy pillanatra behunyja a szemét, kissé megremeg, majd kifújja a levegőt, és elengedi a lányt.

– Első a kötelesség – jelenti ki rejtélyesen. Damaya megérinti a tarkóját, nem érti, mi történt, de még mindig érzi az ujjak nyomását. – Most menjünk le.

– Mit csináltál?

– Ez csak egyfajta kis rituálé. Valami, ami segít, hogy megtaláljalak, ha elvesznél. – Damayának fogalma sincs arról, mit ért ez alatt. – Most gyere, meg kell mondanom az anyádnak, hogy velem jössz.

Tehát csakugyan igaz. Damaya az ajkába harap, és amikor a férfi elindul a létra felé, Damaya egy-két lépéssel lemaradva követi őt.

– Nos, ezzel megvolnánk – szólal meg a gyerekkereskedő, amikor leérnek. (Anya felsóhajt, amikor meglátja őt, talán bosszankodik.) – Ha össze tudna pakolni neki – egy-két váltás ruhát, egy kabátot és bármilyen élelmet az útra –, már mehetnénk is.

– Másnak adtuk a kabátját – ismeri be anya meglepődve.

– Másnak adták? Télen?

A férfi szelíden beszél, de anya azonnal kényelmetlenül érzi magát.

– Van egy unokatestvére, akinek kellett. Nálunk nem mindenkinek van teli szép ruhákkal a szekrénye. És… – Itt anya megakad, és Damayára pillant. Damaya elfordítja a tekintetét. Nem akarja megtudni, hogy anya sajnálja-e, hogy elajándékozta a kabátját. Kiváltképp azt nem szeretné látni, hogy nem sajnálja.

– És gondolom, úgy hallotta, hogy az orogének nem érzik úgy a hideget, mint mások – mondja a férfi egy fáradt sóhaj kíséretében. – Ez csak egy mese. Biztos tapasztalta már, hogy a lánya is meg tud fázni.

– Ó, én… – Anya idegesnek tűnik. – Igen, de úgy gondoltam, hogy…

Hogy Damaya korábban csak színlelte. Pontosan ezt mondta neki azon az első napon, amikor Damaya hazament a skólából, és kitették az istállóba. Anya dühöngött, könnyek szántották az arcát, miközben apa csak ült ott csendben, elfehéredett ajkakkal. Anya azt állította, hogy Damaya eltitkolta előlük a képességeit, mindent eltitkolt, úgy tett, mintha rendes gyerek lenne, holott valójában egy szörny, mert pont így viselkednek a szörnyek, és ő mindig tudta, hogy valami baj van Damayával, mindig is egy kis hazug volt.

A férfi megrázza a fejét.

– Az a lényeg, hogy szüksége van valamire a hideg ellen. Ahogy egyre közelebb érünk az Egyenlítői-vidékhez, melegszik majd az idő, de addig még több hétig úton leszünk.

Anya elámul.

– Szóval tényleg Jumenészbe viszi.

– Természetesen… – A férfi anya szemébe néz. – Ó. – Damayára pillant. Mindketten Damayát nézik, pillantásuk szinte égeti a bőrét. Damaya fészkelődni kezd. – Tehát képes volt annak ellenére iderendeltetni engem a közfőnökkel, hogy azt gondolta, meg fogom ölni a lányát.

Anya kővé dermed.

– Nem. Ez nem, én nem…

Kezei megfeszülnek. Aztán leszegezi a fejét, mintha szégyellné magát, de Damaya tudja, hogy ez nem igaz. Anya semmit nem szégyell, amit tett. Ellenkező esetben miért tette volna meg?

– Az egyszerű emberek nem tudnak gondoskodni… a hozzá hasonló gyerekekről – böki ki anya nagyon halkan. Gyorsan Damayára pillant, majd ugyanilyen gyorsan le is veszi róla a tekintetét. – Majdnem megölt egy fiút az iskolában. Van egy másik gyerekünk is, szomszédjaink, és… – Hirtelen felegyenesedik, és felszegi az állát. – És ez minden ember kötelessége, nem?

– Így igaz, pontosan így igaz. Az önök áldozata mindenki számára jobbá teszi a világot.

Jól begyakorolt szavak. Csak a hangnem hamis. Damaya ismét a férfira néz, össze van zavarodva, mivel a gyerekkereskedők egyébként sem ölnek gyerekeket. Azzal maguk ellen dolgoznának. És hogy jön ide az Egyenlítői-vidék? Az nagyon-nagyon messze van, délen.

A gyerekkereskedő Damayára pillant, és valahogy rájön, hogy a lány nem ért semmit. Meglágyul az arca, ami képtelenség egy olyan ember esetében, akinek ilyen félelmetes szeme van.

– Jumenészbe megyünk – magyarázza anyának és Damayának. – Igen. Elég fiatal még, ezért elviszem a Fulkrumba. Ott majd megtanítják neki, hogyan használja a képességét, amit átoknak gondol. Az Ő áldozata is jobbá fogja tenni a világot.

Damaya a férfira mered, rádöbben, mennyire nem volt igaza. Anya nem adta el Damayát. Ő és apa másnak adták őt. És anya nem utálja őt, hanem valójában fél tőle. Van különbség? Talán. Damaya nem tudja, mit érezzen az új felfedezések birtokában.

És a férfi, a férfi egyáltalán nem gyerekkereskedő. Ő egy…

– Te őrző vagy? – kérdezi, bár mostanra már tudja a választ.

A férfi újra elmosolyodik. Damaya nem így képzelte el az őrzőket. Azt hitte, magasak, ridegek, fegyverük van, és sugárzik róluk, hogy titkos tanok tudói. De legalább az előtte álló férfi is magas.

– Igen – feleli az, és megfogja a lány kezét. Damaya arra gondol, hogy a férfi szeret megérinteni másokat. – A te őrződ vagyok.

Anya felsóhajt.

– Tudok neki adni egy takarót.

– Az jó lesz, köszönöm.

Ezután a férfi várakozva elhallgat. Pár pillanat múlva anya rájön, hogy arra vár, hogy odahozza neki a takarót. Nehézkesen bólint, és elmegy. Mereven tartja a hátát, amíg ki nem ér az istállóból. Így a férfi és Damaya egyedül maradnak.

– Tessék – mondja a férfi, és a válla felé nyúl. Valamiféle egyenruhát visel, a tömött vállrész, a hosszú, merev kabátujj és nadrágszár erre enged következtetni. Mind burgundi vörös szövetből készült, strapabírónak és szúrósnak tűnik. Mint mamuska takarója. Rövid köpeny tartozik hozzá, inkább szép, mint hasznos, most a férfi leveszi magáról, és bebugyolálja vele Damayát. Elég hosszú ahhoz, hogy ruha lehessen, és melegíti is a testét.

– Köszönöm. Ki vagy te?

– A nevem Garanti Őrző Schaffa.

Damaya nem hallott még Garant nevű helyről, de bizonyára létezik ilyen, különben mi értelme lenne ennek a névnek.

– Az őrző egy kasztnév?

– Ez az őrzők neve – felel Schaffa vontatottan, és a lány zavarában elpirul. – Ám nem sok hasznára lennénk a közöknek, ha minden úgy megy, ahogy mennie kell.

– Vagyis kirúgnak benneteket, ha eljön az Évszak? – Damaya összezavarodva ráncolja a homlokát. – De…

A történetekből tudja, hogy az őrzők sok dologra képesek: nagyszerű harcosok, vadászok és néha – nem ritkán – orgyilkosok is. A nehéz időkben a közöknek szükségük van a hozzájuk hasonlókra.

Schaffa megvonja a vállát, arrébb megy, és leül egy szénaboglyára. Damaya mögött is van egy rakás, de Ő állva marad, mert szeret egy szinten lenni a férfival. Még így is alacsonyabb, hogy a másik ül, de legalább már nem olyan sokkal.

– A Fulkrum orogénjei a világot szolgálják – folytatja az őrző. – Ezentúl nem lesz kasztneved, mert a hasznosságod abban rejlik, ami vagy, nem pusztán valami családi adottságon alapul. Egy orogén gyerek a születésétől kezdve meg tudja állítani a rengéseket. Te mindenféle képzés nélkül is orogén vagy. Akár tartozol valamelyik közhöz, akár nem, te orogén vagy. Ugyanakkor, ha tanulsz, és követed a Fulkrumban lévő tehetséges orogének iránymutatásait, nemcsak egyetlen köz számára lehetsz hasznos, hanem egész Rezdületlen számára is. – A férfi széttárja a karját. – Őrzőként a gondomra bízott orogéneken keresztül én is hasonló célt szolgálok, hasonló hatáskörrel. Ezért úgy a helyénvaló, hogy én is osztozzam a hozzám tartozó orogének sorsában.

Damaya olyan kíváncsi, olyan sok kérdés tör fel belőle, hogy azt sem tudja, melyiket tegye fel először.

– Neked vannak… – Megtorpanásra készteti az ötlet, a szavak és önmaga elfogadása. – Mások, o-olyanok, mint én. – Elfogynak a szavak.

Schaffa felnevet, mintha érezné a lány lelkesedését, és az tetszene neki.

– Jelenleg hat orogén őrzője vagyok – felel, és közben bólint, hogy Damaya tudja, így kell helyesen mondani. – Téged is beleértve.

– És mindegyiket Jumenészbe vitted? Őket is így találtad meg, mint engem.

– Nem egészen. Voltak, akiket a gondjaimra bíztak, és olyanok is, akik a Fulkrumban születtek, vagy más őrzőktől örököltem őket. Voltak, akikre én magam találtam rá, amióta Felközépvidéknek ezt a részét járom. – Megint széttárja a karját. – Amikor a szüleid jelentették Palela közfőnökének, hogy a gyerekük orogén, a közfőnök táviratozott Brevardba, Brevard üzenetet küldött Geddóba, onnan pedig értesítették Jumenészt… ahonnan táviratot küldtek nekem. – Schaffa felsóhajt. – Kész szerencse, hogy egy nappal az üzenet megérkezése után jelentkeztem be egy csomópontra Brevard közelében. Máskülönben csak két hét múlva értesültem volna rólad.

Damaya ismeri Brevardot, bár Jumenész csak egy legenda a számára, a Schaffa által említett többi hely pedig mindössze pár név a skólában olvasott tankönyvekből. Brevard a legközelebbi város Palelához, és annál sokkal nagyobb. Ide szokott elmenni apa és Chaga telkeket árulni minden termelési idény elején. Aztán Damaya felfogja Schaffa szavainak értelmét. Még két hétig fagyoskodhatott volna az istállóban, és végezhette volna a dolgát a sarokban. Ő is örül, hogy a férfi megkapta Brevardban az üzenetet.

– Nagyon szerencsés vagy – mondja a férfi, mert talán olvas az arckifejezéséből. Ő maga ismét elkomolyodott. – Nem minden szülő cselekszik helyesen. Néha nem különítik el a gyereküket, ahogy azt a Fulkrum és mi, az őrzők ajánljuk. Olyan is van, hogy bár sor kerül erre, túl későn kapjuk meg az üzenetet, és mire az őrző a helyszínre ér, a csőcselék már elhurcolta onnan a gyereket, és agyonverte. Ne gondolj rosszat a szüleidről, Dama. Élsz és egészséges vagy, ami nem kis dolog.

Damaya kicsit feszeng, nem akaródzik neki elfogadni a hallottakat. Schaffa felsóhajt.

– És néha – folytatja –, a szülők megpróbálják elrejteni az orogén gyereküket. Maguknál tartják őket oktatás és őrző nélkül. Annak mindig rossz vége lesz.

Épp ez járt az utóbbi két hétben Damaya fejében, mióta történt az a dolog a skólában. Ha a szülei szeretnék őt, nem zárták volna be az istállóba. Nem hívták volna ide ezt az embert. Anya nem mondta volna neki azokat a szörnyűséges dolgokat.

– Miért nem tudtak… – tör fel belőle, mielőtt felfogná, hogy Schaffa direkt mondta ezt el neki. Hogy kiderítse, megfordult-e a fejében, miért nem tudták őt is elrejteni, és otthon tartani. És a férfi most már tudja az igazságot. Damaya összehúzza magán a köpenyt, Schaffa pedig alig észrevehetően bólint.

– Először is azért, mert van még egy gyerekük, és bárkit, akit rajtakapnak, hogy egy nem nyilvántartott orogént rejteget, azt a legjobb esetben is a közből való kizárással büntetik. – Damaya is tudja ezt, bár nehezményezi, hogy így van. Ha tényleg fontos lenne a szüleinek, akkor vállalnák a kockázatot, nem? – A szüleid nem akarták elveszteni az otthonukat, a megélhetésüket és mindkét gyereküket. Úgy döntöttek, hogy inkább megtartanak valamit, semhogy mindent elveszítsenek. De az jelenti a legnagyobb veszélyt, ami vagy, Dama. Épp úgy nem tudod már eltitkolni ezt, mint azt, hogy nőnek születtél, vagy hogy milyen éles eszű vagy.

Damaya elpirul, nem biztos abban, hogy Schaffa dicséretnek szánta ezeket a szavakat. A férfi mosolyog, ezért most már tudja, hogy annak.

– Minden egyes alkalommal, amikor megmozdul a föld – folytatja –, hallod majd a hívó szavát. Veszély esetén ösztönösen a legközelebbi melegség vagy mozgás forrása felé fogsz nyúlni. Ez a képesség a te esetedben olyan, mint az erős embernek az ökle. Természetesen mindent megteszel majd, hogy megvédd magad, ha ez elkerülhetetlen. És amikor így teszel, emberek fognak meghalni.

Damaya összerándul. Schaffa elmosolyodik, kedvesen, mint mindig. Aztán Damaya arra a napra gondol.

Ebéd után történt, az udvaron, ahol játszani szoktak. Szokása szerint Limivel és Shantaréval üldögélt a tó partján, a babos tekercsét ette. A többi gyerek játszott, vagy étellel dobálta egymást. Az udvar egyik végében páran összedugták a fejűket, mert aznap délután geomériadolgozatot írtak. Aztán Zab odament hozzájuk, ránézett Damayára, és így szólt:

– Engedd meg, hogy rólad másoljak.

Limi felvihogott. Meg volt győződve arról, hogy a barátnője tetszik a fiúnak. Damaya viszont nem kedvelte őt, mert utálatosan viselkedett – mindig piszkálta, csúfolta és bökdöste őt, amíg a lány rá nem kiáltott, hogy hagyja abba, ezzel viszont magára haragította a tanárukat.

– Nem fogok miattad bajba kerülni – mondta.

– Nem is fogsz, ha jól csinálod. Csak told át a lapodat…

– Nem – ismételte Damaya. – Nem fogom jól csinálni. Egyáltalán nem fogom megcsinálni. Hagyj békén.

Ezzel visszafordult Shantare felé, mert vele beszélgetett, mielőtt Zab félbeszakította őket.

A következő dolog, amire emlékszik, hogy a földön fekszik. Zab letaszította a szikláról. Damaya szó szerint fejre állt, majd a hátára esett. Később – mert a két hét alatt volt ideje ezen gondolkozni az istállóban – felidézte magában, milyen nagy döbbenet ült ki ekkor Zab arcára, mintha váratlanul érte volna, hogy Ő ilyen könnyen leesett. De abban a pillanatban Damaya csak azt az egyet tudta, hogy a földön hever. A sárban. Csuromvizes, hideg és büdös lett a hátán a ruha. Mindene bűzlött a poshadó sártól és az összetört fűtől. Olyan volt a haja is, ráadásul aznap a legjobb egyenruháját vette fel, és tudta, hogy anya dühöngeni fog emiatt, de akkor már ő maga is dühöngött, ezért megragadta a levegőt, és…

Damaya megborzong. Emberek fognak meghalni. Schaffa bólint, mintha tudná, mi jár a lány fejében.

– Damaya, te tűzhegyüveg vagy. – Schaffa nagyon gyöngéden beszél. – A föld ajándéka vagy, de a Földapa gyűlöl minket – ezt sose feledd –, ezért nagy árat kell fizetnünk az ajándékaiért, melyek még így sem biztonságosak. Ha magunkhoz veszünk, élesre csiszolunk, gondoskodunk rólad, és megadjuk a neked járó tiszteletet, akkor értékes leszel. De ha csak hagyunk itt heverni, kioltod az első ember életét, aki felbosszant. Vagy ami még rosszabb, összetörsz, és sokakat bántasz majd.

Damaya emlékszik arra, hogy nézett rá Zab. A levegő egy röpke pillanatra lehűlt, és úgy gomolygott körülötte, mint egy kipukkant léggömb. Ez elég volt ahhoz, hogy jég képződjön a Damaya lába alatt lévő fűszálakon, és Zab bőrén megszilárduljanak az izzadságcseppek. Mindketten mozdulatlanná dermedtek, és csak bámulták egymást.

Damaya emlékszik az arcára. Majdnem megöltél, olvasta le róla.

Schaffa, aki mindeddig le sem vette a szemét Damayáról, egyfolytában mosolyog.

– Nem a te hibád. A legtöbb dolog, amit az orogénekről beszélnek, nem is igaz. Nem tehetsz arról, hogy ilyennek születtél, és a szüleidet sem hibáztathatod emiatt. Ne haragudj se rájuk, se magadra.

Damaya sírva fakad, mert Schaffának igaza van. Mindenben. Minden igaz, amit mond. Utálja anyát, amiért idezárta őt, és utálja apát és Chagát is, amiért hagyták, hogy ezt tegye. Utálja magát, amiért ilyennek született, és ezzel csalódást okozott nekik. És most már Schaffa is tudja, hogy milyen gyenge és szörnyű is Ő valójában.

– Cssss – csitítja Schaffa, miközben feláll, és odamegy hozzá.

Letérdel, és megfogja a lány kezét, mire az még inkább zokogni kezd.

Schaffa viszont erősen megszorítja a kezét, elég erősen ahhoz, hogy fájdalmat okozzon. Erre a lány összerezzen, nagy levegőt vesz, és a könnyein keresztül pislog a férfira.

– Nem szabad, kicsi lány. Nemsokára visszatér az anyád. Soha ne sírj ott, ahol megláthatják.

– M-micsoda?

Schaffa nagyon szomorúnak tűnik – Damaya miatt? –, miközben emeli a kezét, hogy a tenyerébe vegye a lány arcát.

– Nem biztonságos.

Damayának fogalma sincs arról, hogy ez mit jelent.

Ettől függetlenül abbahagyja a sírást. Megtörli az arcát, majd Schaffa elsimít rajta egy könnycseppet, amely ott maradt. Az őrző gyorsan szemügyre veszi az eredményt, és bólint.

– Lehet, hogy az anyád látni fogja, de rajta kívül más valószínűleg nem veszi majd észre.

Nyikorog az istálló ajtaja, amikor anya visszatér, ezúttal apával a nyomában. Apa arca kemény, mint a kő, és rá sem néz Damayára, holott nem látta azóta, hogy anya az istállóba száműzte. Mindketten Schaffát figyelik, aki feláll, és Damaya elé lép. Hálája jeléül bólint, miközben átveszi anyától az összehajtott takarót és a zsinórral átkötött csomagot.

– Megitattuk a lovait – mondja apa ridegen. – Kér takarmányt az útra?

– Nincs rá szükség. Ha sietünk, nem sokkal alkonyat után megérkezünk Brevardba.

– Kemény vágta lesz – vonja össze apa a szemöldökét.

– Igen. De ha már Brevardban leszünk, az itteniek nem állhatnak elő azzal a nagyszerű ötlettel, hogy utánunk jöjjenek, és durvább módon búcsúzzanak el Damayától.

Eltelik kis idő, mire Damaya felfogja a szavak értelmét: a palelaiak meg akarják őt ölni. De azt nem szabad, ugye? Nem tehetik meg, ugye? Azokra az emberekre gondol, akiket ismer. A tanáraira a skólából. A többi gyerekre. A fogadóban lévő idős hölgyekre, akik mamuska barátai voltak, amikor a dédanyja még élt.

Apa is ezen gondolkozik. Látja az arcán. Felvonja a szemöldökét, és kinyitja a száját, hogy kimondja, amit Ő is gondol: Nem tennének ilyesmit. De megáll, mielőtt a szavak elhagynák az ajkait. Egy pillantást vet Damayára, az arcáról süt a gyötrelem, majd eszébe jut, hogy nem szabad ránéznie.

– Tessék – mondja Schaffa Damayának, és odanyújtja neki a takarót. Mamuska takaróját. Damaya csak bámul rá, majd az anyjára néz, de az nem viszonozza a pillantását.

Nem biztonságos sírni. Tökéletesen nyugodt marad hát az arca, miközben leveszi magáról Schaffa köpenyét, és magára teríti az ismerős, dohos, szúrós és tökéletes takarót. Schaffa rávillantja a szemét, majd helyeslően biccent. Ezután megfogja a lány kezét, és elindulnak az istálló ajtaja felé.

Anya és apa némán követik őket. Damaya sem szólal meg. Egyszer ránéz a házra, és észrevesz valakit a függönyök közötti résben, de a függönyök rögtön összezárulnak. Chaga, a bátyja rejtőzik mögöttük, aki megtanította olvasni, szamáron lovagolni és kacsázni a vízen. Chaga még csak búcsút sem int neki… de nem azért, mert utálja őt. Damaya most már tudja ezt.

Schaffa felülteti Damayát a lóra, melynél nagyobbat a lány még sohasem látott. Nagy, fényes, hosszú nyakú pej. Schaffa is nyeregbe pattan, az előtte ülő lány lába köré tekeri a takarót, hogy ne dörzsölődjön ki a bőre, és ne fagyjon meg, majd útnak is indulnak.

– Ne nézz vissza – tanácsolja Schaffa. – Úgy könnyebb.

Így Damaya nem néz vissza. Később ráébred majd, hogy őrzőjének ebben is igaza volt.

Ugyanakkor sokkal később azt fogja kívánni, bár ne fogadta volna meg a tanácsot.

*

[nem olvasható] a jégfehér szemek, a hamuszálas haj,

a szűrésre képes orr, az élesre csiszolt fogak, a só által felhasított nyelv.

MÁSODIK TÁBLA, „A nem teljes igazság”, nyolcadik versszak –

3

Te, aki úton vagy

Továbbra is próbálod eldönteni, milyen légy. Semmi értelme nincs annak maradni, aki eddig voltál, az a nő Uche halálával megszűnt létezni. Most haszontalan, mert visszahúzódó, csendes és átlagos. Ilyen képtelenségek közepette semmire sem jó.

De még mindig nem tudod, hol nyugszik Nassun teste, ha Jija vette egyáltalán a fáradságot, hogy eltemesse. Amíg nem búcsúztál el tőle, addig annak az anyának kell megmaradnod, akit a lányod szeretett.

Ezért úgy döntesz, nem várod meg, amíg érted jön a halál.

Mert érted jön. Talán nem most rögtön, de hamarosan. Bár a nagy északi rengés megkímélte Tirimót, mindenki tudja, hogy nem így kellett volna történnie. A szenzia nem hazudik, legalábbis nem ilyen lármás, idegtépő és velőtrázó módon. Az újszülöttektől a zavarodott elméjű vénekig mindenki szenzelte a rengést. Az utak megteltek a kevésbé szerencsés városokból és falvakból származó menekültekkel, akik mind délre tartanak, így mostanra már Tirimó lakosaihoz is eljutottak a hírek. Érzik a kén szagát a levegőben. Felnéznek az egyre különösebben festő égre, és baljóslatú jelként értelmezik a változást. (Mert az is.) A közfőnök, Rask talán elküldött végre valakit Szúmba, a szomszédos völgyben elterülő városba. A tirimóiak nagy részének élnek ott rokonai, a két város nemzedékek óta kereskedik egymással, és cserélgeti a lakosait. Természetesen a köz a legfontosabb, de amíg senki sem éhezik, a vér és a faj is számít valamit. Rask egyelőre még megteheti, hogy nagylelkűen bánik a szomszédokkal. Talán.

De amint visszatérnek a felderítők, és beszámolnak a pusztításról – melyről te már tudsz – és a túlélőkről – akikről te már tudod, hogy nem léteznek, vagy csak nagyon kevesen vannak –, lehetetlen lesz továbbra is tagadásban élni. Ezután csak a félelem marad. A rémült emberek pedig mindig bűnbakot keresnek.

Tehát ráveszed magad az evésre. Ezúttal gondosan ügyelsz arra, hogy ne jusson eszedbe, milyen volt, amikor még Jijával és a gyerekekkel ültél asztalhoz. (A fékezhetetlen sírás jobb, mint a fékezhetetlen hányás, de hát az ember nem választhatja meg, milyen tünetekkel jelentkezik nála a gyász.) Aztán észrevétlenül kisétálsz Lerna kerti kapuján, és visszamész a házadba. Senkivel sem találkozol odakint. Bizonyára mindenki Rasknál gyülekezik, várják a híreket, vagy azt, hogy megbízzák őket valamilyen feladattal.

A házban a szőnyeg alatti egyik talontárból előveszed a családi vészpakkot. Leülsz a padlóra abban a szobában, ahol Uchét agyonverték. Ott nézed át a csomag tartalmát, és kiveszel belőle mindent, amire nem lesz szükséged. Nassun elnyűtt, de kényelmes utazóruhái túl kicsik, még Uche születése előtt pakoltátok össze neki Jijával, te pedig hanyag módon nem cserélted nagyobbra a holmikat. Az aszalt gyümölcsöt bolyhos fehérpenész borítja, talán még mindig meg lehetne enni, de nem vagy annyira kétségbeesett, hogy megpróbálkozz vele. (Még.) A pakkban papírokra lelsz, melyek azt bizonyítják, hogy a ház a tiéd és Jijáé. Igazolásokra, hogy befizetted a kvartens adót, és hogy mindketten Tirimó közben és az ellenállók kasztjában vagytok nyilvántartva. A bepenészedett gyümölccsel együtt a kis szemétkupacon hagyod az utóbbi tíz év teljes pénzügyi és jogi örökségét is.

A gumierszényben lapuló pénzköteg – vagy egyszerűen csak papír, mert olyan sok van belőle – minden jelentőségét elveszti majd, amint az emberek rájönnek, milyen rosszul állnak a dolgok, ám addig még van értéke. Ha már nem lesz, akkor gyújtósnak még mindig jó lehet. Megtartod az obszidián nyúzókést, melyre Jija annyira vágyott, és melyet te valószínűleg soha nem fogsz használni. Vannak ennél jobb, természetes fegyvereid. Arra jó lesz, hogy elcseréld valami másra, vagy hogy a látványa elriasszon másokat. Jija bakancsát is áruba lehet bocsátani, mert jó állapotban van. Soha nem fogja már hordani, mert hamarosan megtalálod, és akkor végzel vele.

Megtorpansz. Próbálod más mederbe terelni ezt a gondolatot, hogy az jobban megfeleljen annak a nőnek, aki lenni akarsz. Így jobb: megtalálod, és megkérdezed tőle, miért tette, amit tett. Hogyan volt rá képes. És ami a legfontosabb: megkérdezed tőle, hol van a lányod.

Újra összerakod a vészpakkot, aztán beleteszed az egyik ládába, melyet Jija áruszállításra használt. Senkinek nem fog feltűnni, hogy azzal járkálsz a városban, hisz pár nappal ezelőttig gyakran tettél így, hogy besegíts Jijának, aki cserépedényeket és szerszámokat készített. Valakinek végül persze szemet szúr majd, miért viszed ki a rendeléseket, amikor a közfőnök valószínűleg nemsokára kihirdeti a szezonális szükségállapotot. De a legtöbb ember eleinte nem fog elgondolkozni ezen, és ez az, ami számít.

Miközben kimész a házból, elhaladsz a mellett a hely mellett, ahol Uche teste napokig feküdt a padlón. Lerna vitte el onnan, de a takarót otthagyta a földön, így nem látszanak a vérfoltok. Ennek ellenére nem nézel abba az irányba.

A városnak ezen a szélén csupán néhány ház áll, a tiétek az egyik. A fal déli vége és a város zöldföldje között bújik meg. Amikor Jijával úgy döntöttetek, hogy vesztek egy házat, azért esett erre a választásotok, mert egy keskeny, fák övezte úton áll. A zöld út egyenesen a város központjába vitt, ami Jijának mindig is tetszett. Ez olyasvalami volt, amiben soha nem tudtatok megegyezni: te nem szeretsz a szükségesnél többször emberek közelében lenni, Jija pedig társaságkedvelő, nyughatatlan, és idegesíti a csend…

Váratlanul ér a rád törő féktelen, felőrlő, tomboló düh. Meg kell állnod az ajtóban. Az ajtófélfának támaszkodsz, és mélyeket lélegzel, hogy ne kezdj el sikítozni, vagy hogy ne szúrj le senkit (magadat?) azzal az átkozott nyúzókéssel. Vagy ami még rosszabb lenne: hogy ne hűtsd le a levegőt.

Rendben. Tévedtél. Mindent összevetve, mégsem olyan rossz gyászreakció a hányinger.

De erre most nincs időd, nincs erőd, ezért más dolgokra összpontosítasz. Bármi másra. A kezed alatt lévő fára. A levegőre, mely idekint sokkal jobban facsarja az orrod. A kénes szag nem erősödött fel, legalábbis egyelőre, ami talán jó dolog. Szenzeled, hogy nincs nyitott kürtő a közelben – ami azt jelenti, hogy ez északról jön, ahol a seb, vagyis a nagy, gennyedző repedés található, mely parttól partig húzódik. Te már tudod, hogy ott van, bár eddig még csak a híre jutott el Tirimóig a birodalmi út vándoraitól. Reménykedsz abban, hogy nem kerül több kén a levegőbe, mert ha mégis, akkor az emberek öklendezni és fulladozni kezdenek majd, és amikor legközelebb elered az eső, kipusztulnak a patakokból a halak, a föld pedig elsavasodik…

Igen. Most már jobb. Egy perc múlva végre magad mögött tudod hagyni a házat, és a felszínen megint nyugodtnak látszol.

Nincs sok ember az utcán. Rask végül valószínűleg hivatalosan is zárlatot rendelt el. A zárlat alatt a köz kapuit nem lehet kinyitni – a fal egyik őrtornya közelében emberek masíroznak, ezért arra következtetsz, hogy Rask előrelátó módon őröket rendelt oda. Erre nem lett volna szabad sort keríteni az Évszak kihirdetéséig, és csendben szitkozódsz Rask óvatossága miatt. Remélhetőleg nem tett semmi mást, amivel még jobban megnehezíthetné, hogy elosonj.

A piac is le van zárva, legalábbis egyelőre, így a lakosok nem tudnak élelmiszert felhalmozni, az árusok pedig nem vezethetnek be rögzített árat. A kijárási tilalom alkonyatkor kezdődik, és az összes olyan üzletnek zárva kell tartania, mely nem létfontosságú a város védelme vagy ellátása szempontjából. Mindenki tudja, hogy kell ilyenkor viselkednie. Mindenkinek kijelölt feladatai vannak, de ezek közül sokat bent is el lehet végezni: tárolókosarakat szőni, a házban lévő minden romlandó ételt kiszárítani és tartósítani, újrahasznosítani a régi ruhákat és eszközöket. Minden tevékenység hasznos a birodalom szempontjából, és szó szerint követi a krónikákat, megfelel azoknak a szabályoknak és eljárásoknak, melyek egyszerre hasznosak és foglalják le a sok, szorongó embert. Sosem lehet tudni.

Ennek ellenére észreveszel pár lófráló tirimói lakost, miközben a zöldföld mellett vezető ösvényen sétálsz. Zárlat alatt senki sem jár erre, aminek nem valamiféle szabály az oka, hanem az, hogy ilyenkor az emberek arra gondolnak, hogy zöld egy művelésre váró terület, nem csak egy lóherékkel és vadvirágokkal teli, szép parcella. Főként erőshátúakba botlasz. Egy csoport éppen a zöld egyik sarkát keríti, el és pajtát épít a haszonállatoknak. Építeni valamit kemény munkát jelent, és az ezzel foglalatoskodók annyira elmerülnek a feladatban, hogy rá sem hederítenek a ládát cipelő, magányos nőre. Látsz köztük pár ismerős arcot is, akikkel a piacon vagy Jija műhelyében találkoztál. Némelyikük pillantását el is kapod, de ők is azonnal visszatérnek a munkához. Eléggé ismernek már téged ahhoz, hogy tudják, nem vagy idegen. Jelenleg túl elfoglaltak ahhoz, hogy az is eszükbe jusson, talán egy rogga anyja vagy.

Vagy, hogy elgondolkozzanak azon, hogy a rogga gyereked vajon melyik szülőjétől örökölte az átkot.

A központban már több emberrel találkozol. Beolvadsz a sokaságba, ugyanúgy haladsz, mint mindenki más, biccentesz, ha rád biccentenek, próbálsz semmire sem gondolni, hogy arcod unott és mozdulatlan legyen. A közfőnök irodája közelében nagy a forgalom, a háztömbök vezetői és a kasztok képviselői jönnek ide jelentést tenni Rasknak, hogy milyen feladatokat hajtottak végre, majd újakkal térnek vissza. Mások egyértelműen abban a reményben ténferegnek arra, hogy megtudják, mi történt Szúmban és a többi vidéken – de még itt sem törődik veled senki. És miért is törődnének? A levegő bűzlik a megtört föld szagától, és egy harminckét kilométer sugarú körön túl mindent romba döntött egy rengés, mely nagyobb volt mindazoknál, melyeket élő ember valaha is átélt. Az embereket most fontosabb dolgok foglalkoztatják.

Bár ez gyorsan változhat. Nem nyugszol meg.

Rask irodája egy kicsiny ház a cölöpökön álló gabonatároló és a kocsiszín között. Lábujjhegyre állsz, hogy átláss a tömegen, és nem lep meg, hogy Oyamart, Rask helyettesét pillantod meg. Oyamar a verandán áll, két férfival és egy nővel beszélget, akiken több a habarcs és a sár, mint a ruha. Valószínűleg a fal alátámasztásán dolgoztak, rengés esetén ez az egyik dolog, amit a kőkrónika javasol, és a birodalmi zárlat esetén követendő eljárás is ezt szorgalmazza. Ha Oyamar itt van, akkor Rask valahol máshol lesz. Dolgozik, vagy, őt ismerve, alszik, mert az eseményt követő három nap óta egyfolytában intézkedett. Biztos nem ment haza, mert ott könnyen rátalálnának az emberek. Mivel Lerna túl sokat fecseg, tudod, hova szokott rejtőzni Rask, ha nem akarja, hogy zavarják.

Tirimó könyvtára egy szégyen. Az egyetlen ok, amiért létrehozták, az, hogy egy korábbi közfőnöknő férjének nagyapja botrányt csapott, és addig bombázta levelekkel a kvartens kormányzóját, amíg az – hogy végre csend legyen – pénzt nem küldött a könyvtár megalapítására. Alig páran látogattak el ide az idős férfi halála óta, de annak ellenére, hogy minden közgyűlésen indítványozzák a bezárását, valahogy soha nem sikerült hozzá elegendő szavazatot összegyűjteni. Tehát a könyvtár még mindig áll. Egy hitvány, régi viskóról van szó, mely alig nagyobb a házad odújánál, és tele van könyvekkel és tekercsekkel zsúfolt polcokkal. Csupán egy sovány gyerek tud oldalazás nélkül végigsétálni a polcok között. Te nem vagy se sovány, se gyerek, ezért oldalra fordulva és félig hátrálva kell befurakodnod. Fel sem merül, hogy magaddal hozd a ládát, lerakod az ajtó mellé. De ez nem számít, mert senki sincs itt, aki megnézhetné, mi van benne. Raskot kivéve, aki a kunyhó túlsó végében, egy aprócska szalmaágyon hever. Itt épp elég széles helyet hagy ahhoz a legrövidebb polc, hogy elférjen.

Miközben sikerül végigküzdened magad a sorok között, Rask horkant egyet, majd felriad, és rád pislog. Már épp üvöltözni kezdene, amikor gondolkodóba esik. Rask megfontolt ember, ezért esett rá a tirimóiak választása. Látod az arcán azt a pillanatot, amikor rájön, hogy Jija felesége, azaz Uche anya, azaz egy rogga anyja, azaz – ó, Föld – te is egy rogga vagy.

Ez jó. Megkönnyíti a dolgod.

– Senkit sem fogok bántani – mondod sietve, mielőtt Rask hátrahőkölne, felkiáltana vagy bármit is tenne, amire készül. És saját magad is meglepődsz azon, amikor szavaidra Rask csak pislant egyet, és újra gondolkozni kezd, majd eltűnik a kétségbeesés az arcáról. Felül, háttal a fafalnak támaszkodik, és hosszú percekig méreget.

– Gondolom, nem csak azért jöttél, hogy ezt közöld velem – szólal meg.

Megnyalod a szádat, és megpróbálsz leguggolni. Kínos helyzet, mivel alig van hely. Egy polchoz kell támasztanod a fenekedet, a térded pedig túlságosan sok helyet foglal el Rask magánszférájából. A férfi kissé elmosolyodik, amiért ennyire szemmel láthatóan kényelmetlenül érzed magad, majd eltűnik az arcáról a mosoly, amikor eszébe jut, mi vagy, aztán összeszalad a szemöldöke, mintha mindkét reakció bosszantaná őt.

– Van elképzelésed arról, hova mehetett Jija? – kérdezed.

Rask arca megrándul. Épp elég idős ahhoz, hogy akár az apád is lehetne, mégis ő a legkevésbé apaforma férfi, akit ismersz. Mindig is le akartál ülni vele meginni valahol egy sört, még ha ez nem is illik ahhoz a hétköznapi, szerény álarchoz, melyet magad elé szoktál tartani. A legtöbb tirimói is hasonlóan gondolkodik róla, annak ellenére, hogy úgy tudod, nem is iszik. Bár ebben a pillanatban olyan kifejezés ül ki az arcára, hogy most először fordul meg a fejedben, hogy jó apa lenne, ha születtek volna gyerekei.

– Szóval erről van szó – mondja álomittas, rekedt hangon. – Megölte a kölyköt? Ezt gondolják az emberek is, de Lerna azt mondta, nem biztos benne.

Bólintasz. Amikor Lerna kérdezte, te sem tudtál erre igennel felelni.

Rask szemei téged fürkésznek.

– Azért, mert a kölyök…?

Ismét bólintasz, Rask pedig felsóhajt. Észreveszed, hogy ezután nem kérdez rá arra, hogy te mi vagy.

– Senki sem látta, merre ment Jija – mondja, és közben felhúzza a térdeit, hogy tudjon hova könyökölni. – Az emberek sokszor hozzák szóba a gyilkosságot, mert arról egyszerűbb beszélni, mint a… – Rask felemeli, majd tehetetlenül leejti a kezét. – Mármint sok a pletyka, és ennek nagy része inkább iszap, mint kő. Néhányan látták Jiját megpakolni a szekereteket és elmenni Nassunnal…

A gondolataid elakadnak.

– Nassunnal együtt?

– Igen, vele. Miért…? – Aztán Rask megvilágosodik. – Ó, a fenébe, ő is az?

Próbálsz nem remegni. Ökölbe szorítod a kezed, és azon erőlködsz, hogy ne történjen meg. Mélyen alattad egy pillanatra közelebbinek tűnik a föld, a levegő azonnal hűvösebb lesz körülötted, aztán gátat szabsz a kétségbeesésnek, örömnek, rettenetnek és dühnek.

– Nem tudtam, hogy életben van-e még – préseled ki magadból egy nagyon hosszú szünet után.

– Ó. – Rask pislog, és újra visszatér az arcára az együttérzés. – Nos, igen. Vagyis amikor elmentek, akkor még élt. Senki sem tudta, hogy valami baj van, senki nem gondolt semmit. A legtöbben úgy gondolták, hogy egy apa egyszerűen csak meg akarja tanítani az elsőszülöttjét a mesterségére, vagy szeretné, ha nem keveredne galibába, míg otthon unatkozik, ilyesmik. Aztán történt az a szarság fent északon, és mindenki megfeledkezett erről, amíg Lerna meg nem talált téged és… a fiadat. – Rask megtorpan, nyúzott lesz az arca. – Soha nem gondoltam volna, hogy Jija képes ilyesmire. Vert téged?

Megrázod a fejed.

– Soha.

Talán valahogy könnyebben tudtad volna elviselni az egészet, ha Jija már korábban is erőszakoskodott volna. Akkor magadat hibáztathatnád azért, mert rosszul ítélted meg őt, vagy mert ámítottad magad, és nem csak a szaporodás bűne terhelne.

Rask lassan szívja tele a tüdejét levegővel.

– Francba. Hát ez… szar. – Rázza a fejét, és erősen beletúr gyapjas, ősz hajába. Nem születésétől ősz a haja, mint Lernának és a többi hamuszál hajú embernek; emlékszel még arra, amikor barnán kunkorodtak a tincsei. – Utánamész? – Tekintete folyton vándorol közted és a semmi között. Túl tapintatos ahhoz, hogy elmondja, miben reménykedik, mégis érted. Mihelyt tudod, hagyd el a várost.

Bólintasz, örömmel teszel eleget a kérésének.

– Szeretném, ha engedélyt adnál arra, hogy kimenjek a kapun.

– Persze. – Rask szünetet tart. – Tudod, hogy nem jöhetsz vissza.

– Tudom. – Mosolyt erőltetsz magadra. – Nem is igazán akarok.

– Nem hibáztatlak érte. – Felsóhajt, majd újra fészkelődni kezd, kényelmetlenül érzi magát. – A… a nővérem…

Nem tudsz arról, hogy Rasknak lenne egy nővére. Aztán megérted.

– Mi történt vele?

Rask megvonja a vállát.

– A szokásos. Akkor még Szúmban éltünk. Valaki rájött, hogy mi ő, elmondta még pár embernek, aztán egyik este érte jöttek és elvitték. Nem sok mindenre emlékszem. Még csak hatéves voltam. A családom azután költözött át ide. – Rask szája megrándul, félmosolyra húzódik. – Ez az oka annak, hogy soha nem akartam saját gyereket.

Te is elmosolyodsz.

– Én sem akartam.

Ugyanakkor Jija akart.

– A rozsda egye meg. – A közfőnök egy pillanatra behunyja a szemét, majd hirtelen felpattan. Te is ezt teszed, máskülönben túl közel lenne az arcod Rask ócska, koszos nadrágjához. – Ha most indulsz, elkísérlek a kapuig.

Ez váratlanul ér.

– Most megyek. De nem kell elkísérned.

Nem igazán vagy biztos abban, hogy ez jó ötlet. Lehet, hogy több figyelmet irányítana rád, mint szeretnéd. De Rask ingatja a fejét, állkapcsa megfeszül, arca elkomorul.

– De igen. Gyere.

– Rask…

Rád néz, és ezúttal te vagy az, aki összerezzen. Ez már nem rólad szól. A gazemberek, akik elrabolták a nővérét, nem merték volna megtenni, ha ő akkor már férfi lett volna.

Vagy lehet, hogy egyszerűen őt is megölték volna.

Ő cipeli a ládát, miközben a Hét évszakon, azaz a város főutcáján haladtok a főkapu felé. Ideges vagy, próbálsz magabiztosnak és nyugodtnak tűnni, bár pont az ellenkezőjét érzed. Te nem ezt az útvonalat választottad volna, ahol ilyen sok az ember. Először Raskra figyel mindenki, az emberek intenek neki, megszólítják, vagy odamennek megkérdezni, van-e valami hír… de aztán észrevesznek téged is. Abbahagyják az integetést. Már nem jönnek közel, ellenben – távolról, kettes és hármas csoportokban – elkezdenek figyelni téged. Néhányan utánatok is erednek. A szokásos kisvárosi kíváncsiskodást leszámítva nincs ebben semmi különös, legalábbis a felszínen. De látod, hogy ezek az emberek sugdolóznak is, érzed, hogy bámulnak, és ettől az összes idegszálad a lehető legrosszabb módon kezd rángatózni.

Rask már távolról köszön a kapu őreinek. Körülbelül egy tucat erőshátú lehet ott, akik a normális időkben valószínűleg bányászok vagy földművesek, most pedig a kapu előtt nyüzsgölődnek, mindenféle szervezettség nélkül. Ketten a fal tetejére épített őrállásban vannak, ahonnan rálátnak a kapura, szintén ketten pedig lent, a kémlelőnyílások közelében álldogálnak. A többiek csak úgy ténferegnek, unatkoznak, beszélgetnek vagy ugratják egymást. Rask valószínűleg azért választotta őket, mert fenyegetőnek látszanak. Mindannyian magasak, mint a sanzák, és lerí róluk, hogy a náluk lévő üvegkések és íjak nélkül is meg tudnák magukat védeni.

Előlép az őrök közül a legkisebb férfi, hogy köszöntse Raskot. Ismered őt, bár nem jut eszedbe a neve. Tanítottad a gyerekeit a város skólájában. Ő is emlékszik rád, látod, ahogy rád szegezi a tekintetét, és összeszűkül a szeme.

Rask megáll, majd a földre teszi és kinyitja a ládát. Odaadja neked a vészpakkot.

– Karra – szólítja meg az ismerős férfit. – Minden rendben van errefelé?

– Eddig rendben volt – felel Karra, és nem veszi le rólad a szemét. Megfeszül a bőröd attól, ahogy bámul rád. Pár másik erőshátú is benneteket figyel, Karráról Raskra pillantanak, majd vissza, várják az utasítást. Az egyik nő félreérthetetlenül mereszti rád a szemét, de a többiek látszólag megelégszenek annyival, hogy gyors oldalpillantásokkal rád néznek, majd más irányba.

– Örömmel hallom – nyugtázza Rask. – Látod, hogy kissé felvonja a szemöldökét, talán ő is olvas a jelzésekből, melyeket te is észlelsz. – Megtennéd, hogy megmondod az embereidnek, hogy nyissák ki egy percre a kaput?

– Gondolod, hogy ez jó ötlet, Rask? – kérdezi Karra, miközben le nem veszi rólad a szemét.

Rask elkomorul, majd határozottan odalép Karrához, és pontosan az orra előtt áll meg. Rask nem nagytermetű ember – innovátor, nem pedig erőshátú, nem mintha ez most bármit is számítana –, de ebben a pillanatban nem is kell annak lennie.

– Igen – feleli olyan mély és ellentmondást nem tűrő hangon, hogy Karra végre valahára ránéz, egészen lefagyva a döbbenettől. – Igen, úgy gondolom. Nyisd ki a kaput, ha nem esik nehezedre. Ha nem vagy túl elfoglalt, a rozsda egyen meg.

Eszedbe jut egy sor a kőkrónikából, a Szerkezetek harmadik versszakából.

A test elenyészik. Hosszú ideig marad vezető az, aki ennél többre támaszkodik.

Karra állkapcsa megfeszül, de aztán bólint. Próbálsz úgy tenni, mintha teljesen lefoglalna az, hogy a válladra vedd a vészpakkot. Lazák a pántjai. Jija próbálta fel utoljára.

Karra és a többi kapuőr mozgolódni kezdenek, a csigaszerkezettel foglalatoskodnak, mely csörlők segítségével emeli fel a kaput. A tirimói falak nagy része fából épült. Nem egy gazdag közről van szó, melynek elég pénze van jó követ importálni, vagy kellő számú kőművest felbérelni, de jobb szinten áll, mint a gyengén igazgatott közök vagy az újközök, melyeket még fal sem vesz körül. A kapu ugyanakkor kőből épült, mert mindig a kapu a fal leggyengébb pontja. Csak kis rést kell nyitniuk neked, és pár lassú, idegtépő pillanat után, melynek során a csigát húzó emberek odakiáltanak a közeledő betolakodókra ügyelő őrszemeknek, a mozgás leáll.

Rask hozzád fordul, látszik rajta, hogy kényelmetlenül érzi magát.

– Sajnálom, amit… Jija tett – mondja. Uchét nem említi, de talán így a legjobb. Tiszta fejjel kell gondolkoznod. – Sajnálom az egészet, a francba is. Remélem, megtalálod azt a földszomorítót.

Te csak rázod a fejed. Összeszorul a torkod. Az utóbbi tíz évben Tirimó volt az otthonod. Csak akkor kezdtél rá így – az otthonodként – gondolni, amikor megszületett Uche, de ez már több annál, mint amiben valaha is reménykedtél. Emlékszel, hogyan kergetted Uchét a füvön, amikor megtanult futni. Emlékszel, hogy Jija egyszer segített Nassunnak papírsárkányt készíteni, melyet utána együtt reptettek. Nem igazán értettek hozzá, a sárkány maradványai még mindig ott díszelegnek valahol a város keleti felén, egy fán.

De nem olyan nehéz elmenni innen, mint ahogy gondoltad. Nem az, amikor volt szomszédaid merev tekintete úgy siklik ide-oda a bőrödön, mint az avas olaj.

– Köszönöm – motyogod, és ez alatt sok minden mást is értesz, mert Rasknak nem volt muszáj segítenie neked. Ártott magának azzal, hogy mégis így tett. A kapuőrök most már kevésbé tisztelik őt, és el fog járni a szájuk. Hamarosan mindenki tudni fogja róla, hogy roggabarát, ami veszélyes dolog. Egy közfőnök nem engedhet meg magának efféle ellágyulást, amikor egy Évszak közeleg. De ami ebben a pillanatban számodra a legfontosabb: hogy mások előtt bánik veled ilyen tisztességesen. Soha nem számítottál arra, hogy valaki ilyen kedves és tiszteletteljes lesz veled. Nem tudod, hogyan reagálj rá.

Rask bólint, ő sem tud mit kezdeni a helyzettel. Elindulsz a résnyire nyitott kapu felé, ő pedig sarkon fordul. Lehet, hogy nem látja, hogy Karra egy másik kapuőr felé biccent. Lehet, hogy nem látja, amint ez a nő gyorsan a vállára veszi a fegyverét, és célba vesz vele. Később arra gondolsz majd, hogy Rask talán megállította volna a nőt, vagy megakadályozta volna mindazt, ami később történt, ha látta volna.

Te látod a nőt, bár inkább csak a szemed sarkából. Aztán túl gyorsan történik minden ahhoz, hogy gondolkozni lehessen. És mivel nem gondolkozol, mert eddig arra törekedtél, hogy ne gondolkozz, mert a gondolkodás azt jelentené, hogy eszedbe jutna, hogy a családod halott, és mert minden, ami eddig boldogságot jelentett, az most már hazugság, és ha erre gondolsz, összetörsz, és csak sikoltasz és sikoltasz és sikoltasz, és mert egyszer régen, egy másik életben megtanultál nagyon különleges módon reagálni a hirtelen fenyegetésekre, a körülötted lévő levegő után kapsz, és belecsimpaszkodsz, és megveted a lábad a földön, és horgonyt vetsz belé, és összetömöríted, és amikor a nő meghúzza az íjat, a nyílvessző feléd suhan. Épp mielőtt eltalálna, milliónyi csillogó, fagyott darabkára robban szét.

(Rossz kislány, korhol egy hang a fejedben. A lelkiismereted mély, férfias hangja. Bár ezt szinte azon nyomban elfelejted. Az a hang egy másik életből származik.)

Élet. A nőre nézel, aki épp az imént próbált megölni.

– Mi a… A francba! – Karra úgy bámul rád, mintha el sem hinné, hogy nem estél holtan össze. Összegörnyed, ökölbe szorítja a kezét, szinte fel-le ugrál izgatottságában. – Célozzátok meg újra! Öljétek meg! Lőjetek, a föld verje meg, mielőtt…

– Mi a faszt csinálsz? – kérdezi Rask hátrafordulva, mert végre ő is észrevette, mi történik. Túl későn.

Lent, a lábad és a többiek lába alatt rengés kezdődik.

Az elején nehéz megállapítani, mi történik. Elmarad a szezúna figyelmeztető lármája, ami nem hiányozna, ha a földmozgás forrása a föld lenne. Ezért tartanak az olyan emberek, mint ők a hozzád hasonlóktól. Mert amit te csinálsz, azt nem lehet érzékelni, és nem lehet rá felkészülni. Váratlanul jössz, mint a hirtelen fogfájás, mint a szívroham. Ténykedésed rezgései egyre erősebbek és gyorsabban lesznek, a feszültség dübörög, melyet ha szenziával nem is, de füllel, lábbal és bőrrel érzékelni lehet, ekkor azonban már túl késő.

Karra összevonja a szemöldökét, a földet nézi a lába alatt. Az íjásznő épp egy másik nyilat próbálna kilőni, de megtorpan, és tágra nyílt szemekkel bámul fegyvere remegő húrjára.

Körülötted hópelyhek örvénylenek, együtt a széttört nyílvessző darabkáival. A lábad körül, egy hatvan centi sugarú körben zúzmara borítja a földet. Hajad finoman lobogtatja a feltámadó szellő.

– Nem teheted – suttogja Rask, és szeme elkerekedik attól, amit az arcodon lát. (Nem tudod, hogyan nézel most ki, de biztos félelmetesen.) Rask megrázza a fejét, mintha a tagadás véget vethetne ennek. Egy lépést, majd még egyet hátrál. – Essun.

– Megöltétek őt – mondod Rasknak. Nem az ésszerűség vezérel. Bár hozzá beszélsz, többes számot használsz. Rask nem próbált megölni téged, semmi köze nem volt Uche halálához, de az imént az életedre törtek, és ez valami nyers, dühödt, hideg dolgot indított el. Ti gyávák. Állatok vagytok, akik prédát látnak a gyerekekben is. Jija a hibás Uche haláláért, egy részed tudja ezt – de Jija itt nőtt fel Tirimóban. Ezektől az emberektől ered az a gyűlölet, mely arra késztetett egy férfit, hogy megölje a saját fiát.

Rask nagy levegőt vesz.

– Essun…

És aztán felhasad a völgyfenék.

Az ezzel járó első rázkódás elég erős ahhoz, hogy mindenkit ledöntsön a lábáról, és megingassa Tirimó házait. Aztán a házak remegni és zörögni kezdenek, ahogy a rázkódás egyenletes, folyamatos rezgéssé csillapodik. Saider szekérjavító műhelye omlik össze elsőként, az épület régi faváza oldalra dőlve csúszik le az alapról. Sikolyok hallatszanak bentről, egy nőnek még épp sikerül kimenekülnie, mielőtt az ajtófélfa begyűrődik a ház alá. A város keleti végén, legközelebb a völgyet keretező hegygerincekhez, földcsuszamlás indul el. A hirtelen mozgásba lendülő, híg iszap a fákkal és szilákkal együtt maga alá temeti a köz keleti falának egy részét és három házat is. Mélyen a föld alatt, ahol rajtad kívül senki más nem veszi észre, megrepednek a város kútjait ellátó vízzáró réteg agyagfalai. Elkezd szivárogni a víz. Még hetekig nem fognak rájönni arra, hogy ebben a pillanatban pusztítottad el a várost, de eszükbe jut majd, amikor kiszáradnak a kutak.

Legalábbis azoknak, akik túlélik a következő pár percet. A lábad körül képződött dér és a kavargó hópelyhek egyre nagyobb területet borítanak el. Rohamosan terjeszkednek.

Raskot érik el először. Ő próbál elfutni, miközben a tóruszod széle pont felé hömpölyög, de egyszerűen túl közel van. Épp előre lendül, amikor a jég fogságba ejti, megmerevednek a lábai, és a fagy tovább kúszik felfelé a gerince mentén. Egy szempillantás alatt kővé dermed, és a földre zuhan, bőre ugyanolyan szürke lesz, mint a haja. A kör következő áldozata Karra, aki még mindig azt üvölti a többieknek, hogy öljenek meg. Elhal a torkában az ordítás, miközben jéggé fagyva esik össze; utolsó meleg lehelete szisszenve szökken ki összeszorított fogai közül, és megfagyasztja a földet, miközben ellopod belőle a hőt.

Természetesen nem csak a városlakókra hozol halált. A közeli kerítésen üldögélő madár is jéggé fagyva zuhan le. A fű ropogósra dermed, a föld megkeményedik, a levegő sípol és vonyít, ahogy hirtelen eltűnik belőle a nedvesség és a sűrűség… de soha senki nem bánkódott még a földigilisztákért.

Gyorsan történik minden. A levegő most már fürgén áramlik a Hét évszak teljes hosszán, suhogtatja a fákat, és rémült kiáltásra késztet mindenkit, aki észreveszi, mi történik. Még mindig mozog a föld. Vele együtt himbálózol te is, de ismered a ritmusát, ezért könnyen tudsz rajta egyensúlyozni. Gondolkozás nélkül teszed mindezt, mert csupán egyetlen gondolatnak van helye benned.

Ezek az emberek ölték meg Uchét. Az ő gyűlöletük, a félelmük, az indokolatlan erőszakosságuk. Ők.

(Ő.)

Megölték a fiadat.

(Jija megölte a fiadat.)

Az emberek kiszaladnak az utcákra, sikítoznak, és nem értik, miért nem volt mindennek semmi előjele, és te megölsz mindenkit, aki elég ostoba vagy őrült ahhoz, hogy közel merészkedjen hozzád.

Jija. Ők mind Jija. Az egész rozsdaverte város maga Jija.

Ám két dolog megmenti a közt, legalábbis a nagy részét. Az első az, hogy az épületek többsége nem dől össze. Meglehet, Tirimó túl szegény, hogy kőből építkezzen, de a legtöbb építőmunkása kellőképp tisztességes, és jól meg van fizetve ahhoz, hogy csak a kőkrónika által javasolt technikákat használja, azaz felfüggesztett tartószerkezetet és középső gerendát. A második pedig az, hogy a völgy törésvonala – melyet most a puszta gondolatoddal bontasz szét – valójában pár kilométerrel nyugatra húzódik. Ezek miatt Tirimó nagy része megmenekül, legalábbis addig, amíg a kutak el nem apadnak.

Ezek miatt. És egy kisfiú rémült, hangos sikolya miatt, akivel az édesapja egy vadul ingó házból rohan kifelé.

Azonnal a hang felé fordulsz, megszokásból; egy anya fülével keresed a forrását. A férfi mindkét karjával magához szorítja a gyereket. Még csak vészpakk sincs nála, az első és egyetlen dolog, amire idejéből futotta, hogy felkapja a fiát. A gyerek cseppet sem hasonlít Uchéra. De te csak bámulsz rá, miközben ő dobálja magát, és kezeivel a ház felé nyújtózkodik valamiért, ami odabent maradt (a kedvenc játéka? az anyja?), és hirtelen, végül gondolkozni kezdesz.

És aztán leállítod magad.

Ó, mostoha Föld. Nézd, mit tettél.

A rengés abbamarad. A levegő ismét felszisszen, de ezúttal azért, mert melegebb, nedvesebb áramlatok törnek be a körülötted lévő térbe. A lecsapódó pára nyomán a föld és a bőröd azonnal nyirkos lesz. A völgy morajlása elhalkul, csak a kiáltások, a zuhanó fák nyikorgása és a megkésett, kétségbeesett sziréna sivítása hallatszik.

Behunyod a szemed, fájsz, remegsz és gondolkozol. Nem. Én öltem meg Uchét. Azért, mert az anyja vagyok. Könnyek csorognak az arcodon. És te még azt gondoltad, nem tudsz sírni.

De most már senki sem áll közted és a kapu között. Az őrök már rég szétszéledtek. Raskon és Karrán kívül még jó páran bizonyultak túl lassúnak ahhoz, hogy elmeneküljenek. Válladra veszed a vészpakkot, és a nyitott kapu felé indulsz, kezeddel az arcodat dörzsölöd. Mosolyogsz is, bár ez keserű, fájdalmas dolog. Egyszerűen csak nem tudod nem észrevenni a helyzet iróniáját. Nem akartad megvárni, hogy érted jöjjön a halál. Persze.

Ostoba, ostoba nő. A halál mindig is itt volt. Te magad vagy a halál.

*

Soha ne feledd, mi vagy.

ELSŐ TÁBLA, „A túlélésről”, tizedik versszak

4

Szienit, vágva és csiszolva

Ez hülyeség, gondolja Szienit a kedves mosoly álarca mögött.

Ugyanakkor nem engedi, hogy a sértettsége látható legyen. Ráadásul egy pillanatra sem emelkedik fel a székéből. Négy ujján egyszerű gyűrűket visel, egy karneolt, egy fehér opált, egy aranyat és egy ónixot. Keze a térdén nyugszik, az asztal alatt, Földpát nem láthatja. Akár ökölbe is szoríthatná. Nem teszi.

– Mint tudod, a korallzátonyok csakugyan nagy fejtörést okoznak. – Földpát egy biztossal teli nagy fakupát tart a kezében, annak pereme fölött mosolyog rá. Pontosan tudja, mi rejtőzik Szienit mosolya mögött. – Nem olyanok, mint a közönséges kövek. A korall porózus, rugalmas. Nehéz úgy uralni, hogy szökőár elindítása nélkül össze lehessen törni.

Erre Szienit álmában is képes lenne. Egy kétgyűrűs is meg tudná csinálni. Egy zöldfülű kavics is – igaz, jelentős járulékos károk árán. Szienit a saját biztosa után nyúl, forgatja a félgömb alakú kupát az ujjaival, hogy azok ne kezdjenek el remegni, majd belekortyol az italba.

– Nagyra értékelem, hogy mestert rendeltél mellém, szenior.

– Nem, nem értékeled. – Földpát is mosolyog, ő is iszik a biztosból. Gyűrűs kisujja közben az ég felé mered. Olyan, mintha egymással versenyeznének, illem száll szembe az illemmel, és a meggyőzőbb fapofa visz mindent. – Ha ez vigasztal, senki nem fog emiatt kevesebbre becsülni téged.

Mert mindenki tudja, miről van szó valójában. Ez semmissé ugyan nem teszi a sértést, de Szien talál benne némi megnyugvást. Legalább egy tízgyűrűs az új „mestere”. Az is vigaszt jelent neki, hogy ilyen nagyra tartják őt. Az önbecsülés legapróbb darabkáit is össze fogja kaparni magának ebből a helyzetből.

– Nemrég tért vissza egy alközépvidéki körútról – mondja Földpát kedvesen. A beszélgetés témája nem indokol semmiféle kedvességet, de Szien méltányolja az idősebb nő erőfeszítéseit. – Normális esetben több időt hagynánk neki a pihenésre, mielőtt újra útnak indítjuk, de a kvartens kormányzója ragaszkodott ahhoz, hogy amint csak lehet, kezdjünk valamit az alliai kikötővel. Te fogod elvégezni a munkát, ő csak azért lesz ott, hogy felügyeljen. Körülbelül egy hónapig tart, míg odaértek, ha nem tesztek sok kitérőt, és könnyű tempóban haladtok; és nincs is miért sietni, hisz a korallzátony nem épp egy hirtelen támadt probléma.

Földpátot ez láthatóan bosszantja. Az alliai kvartens kormányzója, esetleg Allia vezetősége bizonyára nagyon ellenszenves lehetett neki. Földpátot évekkel ezelőtt nevezték ki Szien szeniorává, de Szien még soha nem vett észre rajta egy erőltetett mosolynál durvább megnyilvánulást. Mindketten ismerik a szabályokat: a Fulkrum orogénjeinek – a birodalmi orogéneknek, a feketekabátosoknak, azoknak, akiket nem tanácsos megölni, vagy bárminek is nevezik őket az emberek – mindig udvariasnak és hivatalosnak kell lenniük. A Fulkrum orogénjeinek mindig magabiztosságot és szakértelmet kell sugározniuk, ha emberek között vannak. A Fulkrum orogénjei soha nem mutathatják ki az indulataikat, mert az nyugtalanná teszi a tompákat. Csakhogy Földpát soha nem lenne olyan modortalan, hogy a tompa jelzőt használja – de épp ez az oka annak, hogy Földpát szenior, és felügyelői felelősségekkel ruházták fel, míg Szienit csupán saját jellemhibáit farigcsálhatja egymagában. Szakszerűbb hozzáállást kell tanúsítania, ha meg akarja szerezni Földpát állását. Emellett nyilván meg kell tennie pár egyéb dolgot is.

– Mikor fogok vele találkozni? – kérdezi, és belekortyol az italba, mintha nem különösebben érdekelné a válasz. Mintha két régi barát beszélgetne egymással.

– Amikor szeretnéd – vonja meg a vállát Földpát. – A szeniorok csarnokában van elszállásolva. Írásban tájékoztattuk, és kértük, hogy vegyen részt ezen a találkozón… – Ismét kissé ingerültnek tűnik. Ez az egész helyzet biztosan szörnyű a számára, tényleg szörnyű, – …de elképzelhető, hogy nem kapta meg az üzenetet, mert mint említettem, épp most piheni ki az út fáradalmait. Egyedül utazni a Likesh-hegységen keresztül fárasztó dolog.

– Egyedül?

– Ha valaki már legalább öt gyűrűvel rendelkezik, akkor nem szükséges mellé társ vagy őrző, ha a Fulkrumon kívül kap feladatot. – Földpát iszik egy kortyot a biztosból, mit sem törődve Szienit megdöbbenésével. – Úgy tartják, hogy öt gyűrű felett már kellőképp uralni tudjuk az orogéniánkat ahhoz, hogy némi önrendelkezést kapjunk.

Öt gyűrű. Neki négy van. Baromság, hogy ennek bármi köze lenne az orogénképesség szintjéhez. Ha egy őrző kételkedik abban, hogy egy orogén hajlandó-e követni a szabályokat, akkor az az orogén már az első gyűrűjét sem fogja megkapni, nemhogy az ötödiket. De…

– Szóval csak mi ketten megyünk.

– Igen. A tapasztalataink szerint ez a párosítás a leghatékonyabb az ilyen helyzetekben.

Hát persze.

Földpát folytatja.

– A Megformált Kiválóságban találod. – Ebben az épülettömbben van a Fulkrumban élő szeniorok többségének szállása. – Főtorony, legfelső emelet. A legkiemelkedőbb szeniorok számára nincs külön hely fenntartva, mert olyan kevesen vannak – jelenleg ő az egyetlen tízgyűrűsünk –, de ott fent legalább el tudtunk neki különíteni egy kis helyet.

– Köszönöm – feleli Szien, és ismét felemeli a kupáját. – Ez után megkeresem.

Földpát jó ideig hallgat, arckifejezése a szokásosnál is olvashatatlanabb, és ez intő jel Szienit számára. Aztán megszólal.

– Mivel tízgyűrűs, a vészhelyzeteket kivéve jogában áll visszautasítani bármiféle küldetést. Nem árt, ha tudod.

Várjunk csak. Szien már nem forgatja az ujjai között a kupát, szeme felvillan, hogy elkapja az idősebb nő tekintetét. Földpát csakugyan azt mondta, amit ő hallani vélt? Az nem lehet. Szien szeme résnyire szűkül, már nem próbálja palástolni a gyanakvását. És mégis. Földpát kiutat mutatott neki. Miért?

Földpát alig észrevehetően elmosolyodik.

– Hat gyerekem van.

Aha.

Akkor nincs is miről beszélni. Szien iszik még egy kortyot, próbál nem fintorogni a kupa alján összegyűlt meszes üledék miatt. A biztos tápláló ital, de nem mindenki szereti az ízét. Egy olyan növényi tejből készül, mely bármilyen szennyeződés, akár egy köpés miatt is elszíneződik. Vendégeknek és találkozókon szolgálják fel, mert, nos, mert biztonságos. Udvarias gesztus, melynek jelentése: Nem mérgezlek meg. Legalábbis nem most azonnal.

Ezután Szien búcsút vesz Földpáttól, és a főépület felé veszi az irányt, ahol az igazgatási ügyeket intézik. A főépület több kisebb létesítmény között helyezkedik el a dúsan burjánzó, félvad terület szélén, mely a Gyűrűligetet alkotja. A liget több hektárt tesz ki, és egy széles, több kilométer hosszúságú sávban veszi körbe a Fulkrumot. Ilyen hatalmas a Fulkrum, egy külön város Jumenész testén belül, mely úgy fészkeli be oda magát, mint… Nos, Szienit úgy folytatta volna a gondolatot, hogy mint gyermek az anyaméhbe, de ma különösen groteszk lenne ez a hasonlat.

Biccent juniortársainak, ahogy elhaladtában rájuk ismer. Néhányan csoportokba verődve álldogálnak vagy ülnek valahol, és beszélgetnek, míg a többiek a füvön vagy a virágok között heverésznek, és olvasással, enyelgéssel vagy alvással múlatják az idejüket. A gyűrűsök élete könnyű, kivéve, amikor a Fulkrum falain kívül akad küldetésük, de ezek nem szoktak hosszú ideig tartani, és csak ritkán kerül rájuk sor. Egy maroknyi kavics csörtet végig a macskaköves ösvényen, libasorban követik egymást. Juniorok ügyelnek rájuk, akik önként jelentkeztek erre a feladatra. A kavicsok még nem élvezhetik a liget örömeit, ez a kiváltság azoknak van fenntartva, akik teljesítették az első gyűrű megszerzésére irányuló próbát, és az őrzők jóváhagyták a beavatásukat.

És mintha csak a gondolat idézte volna meg őket, Szien észrevesz pár burgundi vörös egyenruhás őrzőt, akik a liget megannyi tava közül az egyik közelében gyűltek össze. A tó másik oldalán, egy rózsabokrokkal körülvett lugasban még egy lebzsel, úgy tűnik, figyelmesen hallgatja, amint egy fiatal junior a közelben ücsörgő kis közönségnek énekel. Talán ez az őrző tényleg csak figyelmesen hallgat, néha ilyet is szoktak. Olykor még nekik is szükségük van a pihenésre. Szien ugyanakkor észreveszi, hogy az őrző tekintete gyakran időz a hallgatóság egy bizonyos tagján: egy vékony, fehér bőrű ifjún, akit látványosan nem köt le az énekes. Az ölében összefont kezeivel van elfoglalva. Két ujja körül kötés, hogy egyenesen álljanak.

Szien továbbmegy.

A Hajlított Pajzsnál áll meg először, ez az egyik olyan épületcsoport, melyben a több száz junior orogén egy része lakik. Nincsenek otthon a szobatársai, és ő végtelenül hálás azért, hogy senki nem látja, amint magához vesz néhány szükséges holmit a ládájából. Gyorsan terjednek a pletykák, ezért hamarosan egyébként is értesülnek a küldetéséről. Aztán továbbindul, és végül megérkezik a Megformált Kiválósághoz. A torony a Fulkrum régebbi létesítményei közé tartozik, nem túl magas, de széles építmény, melyet súlyos, fehér márványtömbök és unalmas sarkok alkotnak, szemben Jumenész merészebb, hóbortosabb arculatával. A nagy, kétszárnyú ajtó óriási, elegáns előcsarnokba vezet, melynek falait és padlóját a sanza történelem jelenetei díszítik. Ráérősen megy tovább, bólint az útjába kerülő szenioroknak, akár ismeri őket, akár nem – elvégre Földpát állását akarja –, és lassan lépked felfelé a széles lépcsőkön.

Olykor megáll, hogy gyönyörködjön a résnyi széles ablakokon beáramló fény és az árnyék művészien komponált mintázatában. Igazából nem tudja, miért olyan különlegesek ezek a minták, de mindenki azt mondja, hogy káprázatos műremekek, ezért fontos neki, hogy mások is lássák, nagyra tartja az ilyesmit.

A legfelső emeleten halszálka mintában esik a napfény az egész termet beborító, süppedős szőnyegre. Szienit megáll, hogy kipihenje magát, és hogy őszintén megcsodáljon valamit: a csendet. A magányt. Ezen a folyosón nincs semmi mozgás, még apró-cseprő dolgokkal megbízott vagy takarításra beosztott együgyű juniorokkal sem találkozik. Hallotta a szóbeszédet, és most már tudja, hogy igaz: a tízgyűrűsé az egész emelet.

Tehát ez a kiválóság igazi jutalma: az egyedüllét. És a választás lehetősége. Egy percre behunyja a szemét, kínzóan vágyakozik ezek után a dolgok után. Végigmegy a termen, és megáll az egyetlen olyan ajtónál, mely előtt lábtörlő hever.

Abban a pillanatban mégis elbizonytalanodik. Semmit nem tud erről a férfiról, csak azt, hogy megszerezte a renden belül elérhető legmagasabb rangot, ami azt jelenti, hogy igazából senkit nem érdekel, mit csinál, amíg megtartja magának zavarba ejtő szokásait. És ez egy olyan férfi, akinek élete nagy részében meg volt kötve a keze, csak nemrég kapott önállóságot, és emelkedett a többiek fölé. Nem fokoznák le egy olyan jelentéktelen dolog miatt, mint a bántalmazás vagy a perverzió. Főleg ha az áldozata csak egy másik orogén.

Ennek nincs semmi értelme. Neki nincs választása. Szienit felsóhajt, és bekopog.

És mivel nem is egy személyt vár, hanem inkább egy próbát, melyen át kell esnie, őszintén meglepődik, amikor egy ingerült hang csattan fel bentről:

– Mi van már?

Még akkor is a válaszon gondolkozik, amikor léptek dobognak a kövön – a hangokból ítélve fürgék és indulatosak –, és kicsapódik az ajtó. A küszöbön egy férfi áll gyűrött köntösben, és ellenségesen méregeti. Az egyik oldalon a fejéhez tapad a haja, arcára véletlenszerű térképet nyomott a párna mintázata. Fiatalabb, mint Szienit gondolta. Nem fiatal, majdnem kétszer annyi idős lehet, mint ő, vagyis legalább negyven. De úgy gondolta, hogy… Nos, már olyan sok hat-és hétgyűrűssel találkozott, akik a hatvanas-hetvenes éveikben jártak, hogy azt várta, a tízgyűrűs egy aggastyán lesz. És mindenképpen nyugodtabb, méltóságteljesebb, higgadtabb ember. Valami más. Még a gyűrűi sincsenek rajta, bár ujjain halványabb csíkokat lehet felfedezni, miközben dühösen mutogat.

– Mi van már, hogy a soha nem múló földrengés rázza össze!

Amikor Szien csak bámul rá, egy másik nyelvre vált, melyet a lány még soha nem hallott, bár távolról a partvidékiek nyelvére emlékeztet, és határozottan ingerültnek hangzik. A férfi beletúr a hajába, mire Szien majdnem felnevet. Sűrű, nagyon göndör haja van, melyet mindig meg kell igazítani ahhoz, hogy jól nézzen ki, ám ez a mozdulat csak még rendezetlenebbé tette.

– Megmondtam Földpátnak – háborog tovább folyékony sanza-glottul és nyilvánvalóan türelmet erőltetve magára – és a többi kotnyeles szócséplőnek a szeniorok tanácsadó testületében, hogy hagyjanak békén. Épp most értem vissza egy körútról, az utóbbi két évben két órám sem volt, amit ne egy ló vagy egy idegen társaságában kellett volna eltöltenem, úgyhogy ha újabb paranccsal jöttél, akkor ott változtatlak jéggé, ahol vagy.

Szienit biztos abban, hogy csak túloz. Ugyanakkor nem lenne szabad így beszélnie, a Fulkrum orogénei egyszerűen nem űzhetnek tréfát bizonyos dolgokból. Ez az egyik íratlan szabály… de lehet, hogy egy tízgyűrűs már felette áll az ilyesmiknek.

– Nem parancsról van szó igazából – böki ki végül, mire a férfi arca megrándul.

– Akkor nem is akarom hallani, minek vagy itt. Menj a rozsdába.

És már csukja is be az ajtót.

Szienit először el sem akarja hinni. Mégis milyen… Komolyan? Ez már aztán megaláztatás a megaláztatás hátán. Nem elég, hogy ezt kell tennie, közben még tiszteletlenül is bánnak vele?

Az ajtó útjába teszi a lábát, mielőtt az lendületből becsapódna, és behajol rajta.

– Szienit vagyok.

Az immár dühtől szikrázó tekintetből kiolvasható, hogy a férfinak semmit sem mond ez a név. Már épp kiabálni kezdene, és Szienit nem tudja, miket vágna a fejéhez, de nem is akarja hallani, ezért megelőzi.

– Azért vagyok itt, hogy dugjunk, a föld nyeljen el! Esetleg érdemes emiatt félbeszakítanod a szunyókálást?

Szienit részben maga is megretten attól, ahogy beszél és amilyen dühös, másrészt viszont elégedett, mert ezután rozsdaverte nagy csend támad.

A férfi beengedi.

Most már mindketten kellemetlenül érzik magukat. Szien leül a lakosztályban – mert ez egy lakosztály, a férfinak egy lakosztálynyi berendezett szobája van, melyet csak ő használ – lévő kisasztal mellé, a férfi ugyanakkor nem találja a helyét. Végül leül az egyik kanapéra, vagyis annak legszélén kuporog. Szien észreveszi, hogy a tőle távolabb eső végén foglal helyet, mintha félne a közelségétől.

– Nem gondoltam, hogy ilyen hamar újra kezdődik az egész – mondja a férfi, miközben a kezeit nézi, melyeket összefon maga előtt. – Mármint mindig mondják, hogy milyen nagy szükség van erre, de ez… én nem… – Sóhajt egyet.

– Akkor neked nem ez az első alkalom – szólal meg Szienit. A férfi csak a tizedik gyűrűvel érdemelte ki a jogot arra, hogy visszautasítsa a dolgot.

– Nem, nem, csak… – Nagy levegőt vesz. – Nem tudtam az elején.

– Mit nem tudtál?

– Az első néhány nőnél… azt hittem, igazán benne vannak – grimaszol. – Te…

Aztán Szien megérti. Természetesen mindig ott a lehetőség a tagadásra, még Földpát sem mondta ki egyenesen, hogy Az a feladatod, hogy egy éven belül gyereked legyen ettől a férfitól. Elvileg valahogy megkönnyíti az egészet, ha ezt nem ismerik el ilyen nyíltan. Szien ugyanakkor soha nem értette, miért kellene más színben feltüntetni a dolgot. De most rájön arra, hogy a férfi számára eleinte nem volt nyilvánvaló a tettetés. Ami meghökkentő dolog, mert mégis, hogy lehetett ennyire naiv?

A férfi rápillant, az arcán fájdalom.

– Igen. Tudom.

Szien megrázza a fejét.

– Értem.

Nem számít. Nem fontos, hogy a férfi mit gondol. Feláll, és kicsatolja az egyenruhája övét.

– Csak így? – bámul rá a férfi. – Még csak nem is ismerlek.

– Nem is kell.

– Nem is kedvellek.

Az érzés kölcsönös, de Szien tartózkodik attól, hogy rámutasson a tényekre.

– Egy hete ért véget a menstruációm. Ez most a megfelelő időpont. Ha neked úgy jobb, csak dőlj hanyatt, én majd elintézem. – Nem mintha felettébb tapasztalt lenne, de hát nem lemeztektonikáról van szó. Leveszi magáról a kabátkát, majd elővesz valamit a zsebéből, és megmutatja a partnerének is: egy tubus síkosító, szinte még tele. A férfi rémültnek tűnik. – Igazából talán jobb is, ha te nem mozogsz. Így is elég kínos ez az egész.

A férfi is feláll, és mintha hátrálni kezdene. Az arcára kiülő nyugtalanság – nos, nem vicces, annak nem mondható. Ám Szienit nem tudja megállni, hogy ennek láttán ne érezzen némi megkönnyebbülést. Nem, nem csak megkönnyebbülést. A tíz gyűrű ellenére kettejük közül a férfi a gyengébb, és Szienit az, akinek ki kell hordania a kéretlen gyereket, amibe akár bele is halhat, és még ha túléli is, örökre megváltozik a teste, noha az élete nem. De legalább itt és most az ő kezében van az irányítás. Ettől az egész még… hát, ha rendjén való nem is, de valahogy jobb lesz azáltal, hogy nála van a hatalom.

– Nem kell megtennünk – bukik ki a férfiból. – Vissza is utasíthatom – fintorog. – Tudom, hogy te nem teheted meg, de én igen. Szóval…

– Ne utasíts vissza – tiltakozik a lány.

– Mi? Miért ne?

– Te magad mondtad: nekem muszáj megtennem. Neked nem. Ha te nem teszed meg, akkor majd valaki más fogja.

Földpát hat gyereket szült. De ő sohasem számított különösebben ígéretes orogénnek. Szienit viszont igen. Ha nem óvatos, ha magára haragítja az embereket, ha hagyja, hogy rásüssék a problémás bélyeget, tönkreteszik a karrierjét, és örökre a Fulkrumban tartják, ahol semmi más feladata nem lesz, mint hogy a hátára feküdjön, és csecsemőkké változtassa a férfiak nyögéseit és szellentéseit. Ha így alakulnak a dolgok, még szerencsés lesz, ha csak hatot kell kihordania.

A férfi úgy bámul rá, mintha nem értené, bár Szien tudja, hogy nem így van.

– Azt akarom, hogy essünk rajta túl – bátorítja.

Aztán a férfi meglepi, mert Szien több hebegésre és tiltakozásra számított. Ehelyett azonban csak ökölbe szorítja a kezét. Elfordítja a tekintetét, állkapcsában rángatózik egy izom. Még mindig nevetségesnek tűnik abban a köntösben és a borzas hajával, de a tekintete… mintha arra utasították volna, hogy kínzásnak vesse magát alá. Szien tudja, hogy nem ő a leggyönyörűbb nő a világon, legalábbis nem az egyenlítői mérce alapján. Túl sok középvidéki vér keveredett belé. De nyilvánvaló, hogy a férfi sem a legjobb tenyésztés: először is itt a haja, a bőre pedig olyan fekete, hogy szinte már kék, ráadásul túl alacsony is. Szien viszont a nők és a férfiak között is magasnak számít. A férfi vékony, cseppet sem széles vállú vagy fenyegető. Ha volt is sanza az ősei között, az nagyon régen lehetett, és semmit sem hagyott neki örökül a testi kiválóságból.

– Essünk rajta túl – motyogja a férfi. – Jó.

Úgy összeszorítja a fogait, hogy az állkapcsában lévő izom gyakorlatilag fel-le ugrál. És – lám. Nem néz a nőre, akit erre hirtelen öröm tölt el, mert utálatot fedez fel a másik arcán. Tapasztalt már ilyet más orogének esetében is – a rozsda egye meg, ő is érezte, amikor a magány és szabadjára engedett őszinteség kiváltságában részesülhetett –, de ő maga még soha nem hagyta, hogy rajta is észre lehessen venni. Aztán a férfi felnéz rá, és ő próbál nem összerándulni.

– Nem itt születtél – szólal meg a férfi, ezúttal hűvösen. A lány késve veszi észre, hogy ez kérdés volt.

– Nem. – Nem szereti a kérdéseket, ha nem ő teszi fel őket, hanem neki kell rájuk válaszolnia. – Hát te?

– Ó, én igen. Rendelésre tenyésztettek. – Elmosolyodik – különös annyi gyűlölet után mosolyt látni rajta. – De nem olyan találomra, mint ahogy most a mi gyerekünket. A Fulkrum két legrégibb és legígéretesebb vérvonalának terméke vagyok, legalábbis ezt mondták. Gyakorlatilag már a születésem óta van őrzőm. – Gyűrött köntöse zsebeibe csúsztatja a kezét. – Te vadonszülött vagy.

Ez a semmiből jön. Szien egy pillanatig csakugyan azt fontolgatja, hogy ez alatt a férfi a roggát érti-e, majd rájön, mit akart mondani. Ó, ez már mindennek a teteje.

– Nézd, engem nem érdekel, hány gyűrű van a kezeden…

– Akarom mondani, ők hívnak így. – Ismét elmosolyodik, és kettejük keserűsége olyannyira egy tőből fakad, hogy Szien zavarában elhallgat. – Ha nem tudtad volna. A vadonszülöttek – akik kintről jöttek – gyakran nem is tudják ezt, vagy nem érdekli őket. De ha egy orogén olyan szülőktől származik, akik nem voltak orogének, olyan családból jön, ahol korábban soha nem mutatkozott meg az átok, akkor így gondolnak rá. Egy elvadult korcs a háziasított, fajtiszta állományban. Egy hiba a tervben. – Megrázza a fejét, amitől a hangja is megremeg. – Ez valójában annyit jelent, hogy nem tudtak előre megjósolni téged. Te vagy a bizonyíték arra, hogy soha nem fogják megérteni az orogéniát, mert ez nem tudomány, hanem valami más. És irányítani sem fognak tudni minket soha. Nem igazán. Nem teljesen.

Szien nem tudja, mit feleljen. Nem tudott a vadonszülött dologról, sejtelme sem volt arról, hogy valamiben más lenne, mint a társai – bár ha most jobban belegondol, a legtöbb orogén, akit ismer, a Fulkrumban született. És igen, észrevette, hogyan néznek rá. Csak eddig azt hitte, ennek az az oka, hogy ők egyenlítőiek, ő pedig a Felközépvidékről jött, vagy hogy hamarabb szerezte meg az első gyűrűjét, mint ők. És most, hogy a férfi elmondta ezeket… Vadonszülöttnek lenni rossz dolog?

Annak kell lennie. Ha az a baj, hogy a vadonszülöttek bejósolhatatlanok… nos, az orogéneknek megbízhatónak kell lenniük. A Fulkrumnak fenn kell tartania a hírnevét, és ez része ennek. Mint ahogy a képzés, az egyenruha, és a végtelenül sok szabály, melyeket be kell tartani, de a tenyésztés is idetartozik, máskülönben mit keresne itt?

Némileg hízelgő, hogy vadonszülöttsége ellenére valójában azt szeretnék, ha belőle is bekerülne valami a vérvonalukba. Aztán azon tűnődik, vajon egyik része miért próbálja jó színben feltüntetni a lealacsonyítást.

Annyira elmerül a gondolataiban, hogy meglepődik, amikor a férfi unottan megadja magát.

– Igazad van – mondja tömören és hivatalosan, mert, hát igazából ez a jelenet nem is végződhetett volna másként. És ha hivatalosak maradnak, akkor mindketten fenn tudják tartani a méltóság látszatát. – Sajnálom. Igazad van… a rozsda egye meg. Ja. Essünk túl rajta.

Ezzel bemennek a hálószobába, ahol a férfi levetkőzik, lefekszik az ágyra, és egy ideig próbálkozik azzal, hogy hangulatba hozza magát, de nem sikerül neki. Ez a kockázata annak, ha idősebb férfival kell csinálni, gondolja Szien – bár igazából arról van szó, hogy a szex nem megy könnyen, ha az embernek nincs hozzá kedve. A lány üres arckifejezéssel ül le az ágyra, és arrébb tolja a férfi kezét. Az zavarba jön, ő pedig szitkozódik, mert ha a másik feszélyezve érzi magát, akkor ez egész nap el fog tartani.

Miután Szien a kezébe veszi az irányítást, a férfi magához tér, talán mert így behunyhatja a szemét, és azt képzelheti, más kezei dolgoznak rajta. Szien ezután összeszorítja a fogát, a ráereszkedik a férfira, és addig lovagol rajta, amíg bele nem fájdul a combja, és sajogni nem kezd a melle a fel-le ugrálástól. A síkosító nem sokat segít. Szien több élvezetet szokott lelni a saját játékszerében vagy az ujjaiban. Ennek ellenére a férfi fantáziálása végül elegendőnek bizonyul, mert egy idő után furcsa, nyöszörgő hangot hallat, majd véget ér a dolog.

Szien már a csizmáját húzza, amikor a férfi sóhajt egyet, felül, és olyan üresen néz rá, hogy a lány kissé elszégyelli magát azért, amit tett vele.

– Mit mondtál, mi a neved?

– Szienit.

– A szüleidtől kaptad? – Amikor a lány rámered, a férfi szája megrándul – kis híján mosolyog. – Bocsánat. Csak irigykedem.

– Irigykedsz?

– A Fulkrumban születtem, rémlik? Nekem mindig csak egy nevem volt.

Ó.

A férfi tétovázik. Láthatóan nehezére esik beszélni.

– Te, ööö…, te hívhatsz engem…

A lány félbeszakítja, mert már tudja a férfi nevét, és egyébként sem szándékozik más megszólítást használni a te névmáson kívül, ami elég is ahhoz, hogy különbséget tegyen közte és a lovaik között.

– Földpát azt mondta, holnap indulunk Alliába.

Szienit felveszi a másik csizmáját is, majd feláll, hogy megigazítsa a lábán.

– Még egy küldetés? Ilyen hamar? – A férfi felsóhajt. – Tudhattam volna.

Igen, tudhatta volna.

– Te leszel a mesterem, és segíteni fogsz nekem eltakarítani egy kikötőből a korallt.

– Rendben. – A férfi is tudja, hogy ez egy értelmetlen küldetés. Csak egy oka lehet annak, amiért ilyen feladattal bízták meg. – Tegnap küldtek egy tájékoztatót. Gondolom, itt az ideje elolvasni. Jó, ha holnap délben az istállóudvaron találkozunk?

– Te vagy a tízgyűrűs.

A férfi mindkét kezével az arcát dörzsöli. Szienit kicsit rosszul érzi magát, de csak egy kicsit.

– Jó – felel a férfi ismét szenvtelenül. – Akkor délben.

Szienit elindul kifelé. Sajog a teste, fáradt, és zavarja, hogy érzi magán a férfi szagát. Talán csak a stressz lett úrrá rajta – a gondolat, hogy egy hónapig úton lesz ezzel a kiállhatatlan férfival, és olyan dolgokat kell megtennie, melyeket nem akar, olyan emberek miatt, akiket egyre jobban megvet.

De ezt jelenti a civilizáltság – hogy azt teszi, amit a feljebbvalói szerint tennie kell, mert az állítólag mindenkinek jó lesz. És nem mintha neki nem származna ebből előnye: körülbelül egyévi kényelmetlenség után megszüli a gyereket, de nem kell bajlódnia a nevelésével, mert rögtön az alsó skólába fogják vinni a porontyot, ő pedig ezzel teljesített egy nagy horderejű küldetést, egy tekintélyes szenior felügyelete alatt. Ezzel a tapasztalattal és az általa nyert hírnévvel sokkal közelebb kerül az ötödik gyűrűjéhez. Vagyis a saját lakáshoz, szobatársak nélkül. Jobb küldetésekhez, hosszabb szabadságokhoz, több beleszóláshoz a saját életébe. Megéri. Rozsdára megéri.

Ezt mondogatja magának, amíg vissza nem ér a szobájába. Aztán összepakol az útra, kitakarít, hogy rend és tisztaság fogadja, amikor visszatér, majd lezuhanyozik, és alaposan lesikálja testének minden szegletét, melyet elér, míg már ég a bőre.

*

„Mondjuk nekik azt, hogy egy nap olyan nagyok lehetnek, mint mi. Mondjuk nekik azt, hogy attól függetlenül, hogy bánunk velük, közénk tartoznak.

Mondjuk nekik azt, hogy ki kell érdemelniük azt a tiszteletet, melyben mindenki más magától értetődően részesül. Mondjuk nekik az, hogy az elfogadásnak feltétele van, amely nem más, mint maga a tökéletesség.

Öljük meg azokat, akik csúfot űznek ezekből az ellentmondásokból, és mondjuk azt a többinek, hogy a halottak pusztulást érdemeltek a gyengeségeik és kétségeik miatt.

Ezután saját maguktól fognak belerokkanni abba, hogy olyasvalamire törekszenek, ami soha nem lesz az övék.”

Erlsset, az Egyenlítői Sanza Szövetség huszonharmadik uralkodója. A Fogas évszak tizenharmadik évében. Szavait egy összejövetelen rögzítették nem sokkal a Fulkrum megalapítása előtt.

5

Te, aki nem vagy egyedül

Leszállt az éj, és te egy domb szélárnyékában ülsz a sötétben.

Nagyon fáradt vagy. Megvisel ez a sok öldöklés. Még rosszabb, hogy közel sem végeztél olyan pusztítást, amilyenre képes lettél volna, miután rászántad magad. Az orogénia egy furcsa egyenlet. Vond ki a környezetedből a mozgást, a melegséget és az életet, erősítsd fel ezeket az összpontosítás vagy a katalízis vagy a félig kiszámítható eshetőségek megfoghatatlan folyamata által, és told kifelé a földből a mozgást, a melegséget és a halált. Fogadd be, majd add ki az energiát. Bár ahhoz, hogy bent tudd tartani, és ne változtasd gejzírré a völgy víztározó rétegét, vagy ne törd a földet apró darabokra, olyan nagy erőfeszítésre van szükséged, hogy belefájdul a fogad és a szemed. Sokáig gyalogoltál, próbáltad kiadni magadból mindazt, amit befogadtál, de még mindig ott fortyog az egész a bőröd alatt, holott a tested már elernyedt, és alig tudod vonszolni a lábad. Egy olyan fegyver vagy, mellyel hegyeket lehet mozgatni. Egy egyszerű séta nem tudja ezt elfeledtetni veled.

Ennek ellenére addig gyalogoltál, amíg be nem sötétedett, majd még tovább mentél, és most itt vagy, egy parlagon hagyott, régi mező szélén a földre rogyva, egyedül. Nem mersz tüzet gyújtani, bár kezd hűvös lenni. Tűz nélkül nem sok mindent látsz, viszont téged sem lát senki. Magányos nő vagy egy nagy pakkal, és csak egy késsel tudnád megvédeni magad. (Nem vagy tehetetlen, de a támadód túl későn jönne erre rá, te pedig nem bánnád, ha ma már nem kellene több embert megölnöd.) A távolban egy fentút sötét ívére leszel figyelmes, mely óriásként emelkedik a síkság fölé. A sanza jóvoltából általában elektromos lámpások szegélyezik a fentutakat, de nem lepődsz meg, hogy ez nincs kivilágítva. Még ha nem is került volna sor az északi rengésre, az Évszak során az az általános eljárás, hogy minden nem létfontosságú berendezést le kell állítani, mely víz-és földenergiával működik. Egyébként is túl messze van ahhoz, hogy megérje kitérőt tenni miatta.

Van rajtad kabát, és az egereken kívül semmi mástól nem kell félned a mezőn. Nem halsz bele, ha nem tűz mellett alszol. Ráadásul annak ellenére, hogy nincs sem tüzed, sem lámpásod, viszonylag jól látsz. Fent fodrozódó felhőcsíkok borítják az eget, amiről a kertedben lévő veteményes jut eszedbe. Könnyű őket észrevenni, mert észak felől valami megvilágítja őket alulról, vörös izzást és árnyékot vetve rájuk. Ha elnézel arrafelé, az északi látóhatár mentén szabálytalan hegyvonulatot és egy távoli, kékesszürke obeliszket pillantasz meg, melynek csúcsa kibújik a felhők közül, de ezek a dolgok semmit sem jelentenek számodra. Hozzád közelebb szárnyak verdesnek a levegőben, valószínűleg egy denevérraj vadászik. Nekik már késő, de az Évszak során minden megváltozik, figyelmeztet a kőkrónika. Minden élőlény felkészül a túlélésre.

Az izzás forrása a hegyeken túl van, olyan, mintha a lenyugvó nap a rossz irányba indult volna el, és ott ragadt volna. Tudod, mi okozza ezt a parázslást. Félelmetes lehet közelről látni azt a hatalmas és szörnyű repedést, mely tüzet okád az ég felé, és te soha nem is akarsz ennek a tanúja lenni.

És nem is leszel, mivel dél felé tartasz. Még ha Jija nem is arra indult, biztosan irányt változtatott, miután az északi rengés áthaladt a területen. Ez az egyetlen épeszű lehetőség.

Persze, nem biztos, hogy épeszű döntést tud hozni az a férfi, aki halálra verte a saját gyerekét. És a nő, aki rátalált erre a gyerekre, majd három napig semmire sem tudott gondolni… Nos, te sem vagy jobb. Ugyanakkor semmi mást nem tehetsz, mint hogy követed a saját őrült megérzéseidet.

Ettél valamit a pakkból: talonkenyeret sós akabakrémmel, melyet ezer évvel és egy családdal ezelőtt töltöttél üvegekbe. Az akaba felbontás után is sokáig eláll, de most, hogy megkezdted, ezt kell enned, amíg el nem fogy. Nem baj, szereted az ízét. Vizet is ittál a kulacsból, melyet még pár kilométerrel odébb, egy vándorhajlék nyomós kútjánál töltöttél fel. Rajtad kívül volt ott még pár tucat ember, néhányan a vándorhajlék mellett táboroztak, míg mások csak kis időre álltak meg. Mindannyiuk arcán a lassan eluralkodó pánik jeleit fedezted fel. Mert végre mindenki kezdi felfogni, mit jelent a rengés, a vörös izzás és a felhőkkel teli ég, és hogy halálos ítélettel egyenértékű ilyenkor – hosszú távon – a köz falain kívül tartózkodni. Kivétel ez alól az a maroknyi ember, akik hajlandóak elég kegyetlenné vagy aljassá válni ahhoz, hogy megtegyék, amit tenniük kell. De még ők sem mehetnek biztosra, mindössze esélyt kapnak.

A vándorhajléknál összegyűlt emberek közül senki sem hitte, hogy képes lenne ilyesmire. Láttad ezt rajtuk, amikor szemügyre vetted az ábrázatukat, a ruhájukat és a testüket, hogy felmérd a fenyegetést. Egyikük sem tűnt túlélésmániásnak vagy leendő hadúrnak, hadasszonynak. Hétköznapi emberekkel találkoztál, és némelyiküket még mindig vastag sárréteg borította, miután sikerült kiásniuk magukat egy földcsuszamlás vagy egy összedőlt épület alól; mások még mindig véreztek az úgy-ahogy bekötözött vagy teljesen kezeletlen sebekből. Utazók, otthonuktól távol, túlélők, akiknek már nincs otthonuk. Láttál egy öregembert, aki még mindig egy félig rongyos és koszos hálóinget viselt. Egy serdülő fiú ült mellette hosszú, vérfoltos ingben, semmi más nem volt rajta, és mindketten gyászos, üres tekintettel meredtek maguk elé. Ott volt két nő is, akik összeölelkeztek, egymást ringatva próbáltak megnyugvást keresni. Láttál egy veled egykorú férfit, aki látszatra erőshátú lehetett, és mereven bámulta nagy, húsos ujjú kezét, talán azon gondolkozott, elég életerős és fiatale még ahhoz, hogy befogadják valahová.

Akármilyen tragikusak is ezek a történetek, a kőkrónika felkészített rájuk. Viszont semmi sem volt benne a gyereküket megölő férjekről.

Egy oszlopnak dőlsz, melyet valaki régen a domboldalba döngölt, talán egy itt végződő kerítés maradványa. Leereszkedsz a földre, kezed a kabátod zsebében, térded felhúzva. Aztán lassan tudatosul benned, hogy valami megváltozott. Semmilyen hang nem figyelmeztet rá, csak a szél zúg, és a fű susog és zizeg kissé. Semmilyen illat nem hatol át a kénszagon, melyhez már hozzá is szoktál. De van valami. Valami más. Odakint.

Valaki más.

Kipattannak a szemeid, elméd egy része gyilkolásra készen alászáll a földbe. Másik része lefagy – mert alig pár lépésre tőled egy kisfiú ül törökülésben a füvön, és téged néz.

Először fel sem ismered. Sötét van. Ő is sötét. Azon tűnődsz, hogy vajon egy keleti-partvidéki közből származik-e. De a haja meglibben, amikor belekap a szél, és ebből tudod, hogy fürtjeinek egy része olyan egyenes lehet, mint a körülötted lévő fűszálak. Akkor a Nyugati-partvidékről való? Tincseinek másik fele viszont mintha le lenne ragadva… kenőcstől vagy valami ilyesmitől. Nem. Anya vagy. Ez kosz. A gyerek csupa kosz.

Uchénál nagyobb, de nincs olyan idős, mint Nassun, vagyis hat-hétéves lehet. Igazából abban sem vagy biztos, hogy kisfiú, erről csak később győződhetsz meg. De egyelőre döntést kell hoznod. Összegörnyedve kuporog, ami furcsa lenne egy felnőtt esetében, de tökéletesen elfogadható egy gyereknél, akinek nem tanították még meg, hogy egyenesen kell ülni. Egy pillanatig méregeted. Ő visszabámul rád. Látod a szeme sápadt csillogását.

– Szia – szólal meg egy kisfiú magas és csilingelő hangján. Jól tippeltél.

– Szia – felelsz egy idő után. Rémmesék kezdődnek így, melyekben elvadult, köztelen gyerekek bandákba verődve falják fel embertársaikat. Bár ehhez kissé még korán van, épp most kezdődött meg az Évszak. – Honnan jöttél?

A kisfiú megvonja a vállát. Nem tudja, vagy talán nem is érdekli.

– Hogy hívnak? Én Hoa vagyok.

Kicsi, furcsa név, a világ meg egy nagy és furcsa hely. Még különösebb, hogy csak egyetlen nevet mond. Olyan fiatal, hogy lehet nincs még közneve, de az apja kasztnevét örökölnie kellett.

– Csak Hoa?

– Ühüm – bólint, majd oldalra fordul, és letesz maga mellé valamiféle csomagot, melyet meg is ütöget, mintha meg akarna győződni arról, hogy minden benne van. – Itt aludhatok?

Körbenézel, körbeszenzelsz és fülelsz. A fűszálakon kívül minden mozdulatlan, a fiún kívül nincs más a közelben. Ez nem magyarázza meg, hogyan tudott teljesen hangtalanul megközelíteni, de végtére is még kicsi, és tapasztalatból tudod, hogy a kisgyerekek nagyon halkak tudnak lenni, ha akarnak. Bár ez általában azt jelenti, hogy készülnek valamire.

– Ki van még itt veled, Hoa?

– Senki.

Túl sötét van ahhoz, hogy lássa az összeszűkülő szemeidet, de valahogy megérzi, és előredől.

– Komolyan! Egyedül vagyok. Láttam pár embert az út mentén, de ők nem tetszettek. Elbújtam előlük. – Szünetet tart. – De téged kedvellek.

Csodás.

Felsóhajtasz, visszadugod a kezed a zsebedbe, és a készültséget megszüntetve elengeded a földet. A kisfiú kissé megnyugszik – ennyit azért még látsz –, és fészkelődni kezd a csupasz földön.

– Várj – szólsz rá, és a pakkod felé nyúlsz. Aztán odadobsz neki egy összetekert hálózsákot. Elkapja, pár pillanatig zavarodottan pislog, majd megérti. Boldogan kigöngyöli, és összegömbölyödik rajta, mint egy macska. Nem érdekel annyira a dolog, hogy meg is mutasd, hogyan használja. Lehet, hogy hazudik. Lehet, hogy fenyegetést jelent. Reggel elküldöd, mert nincs szükséged arra, hogy egy gyerek bukdácsoljon a nyomodban: csak lelassítana. És valaki biztosan keresi őt. Valahol van egy anya, akinek a gyereke nem halt meg.

Ugyanakkor ma este erőt veszel magadon, és még egy kicsit megmaradsz embernek. Ezért nekidőlsz az oszlopnak, és alvásra készülve behunyod a szemed.

Reggel hullani kezd a hamu.

*

Titkos lények, tudod, alkímiai lények. Olyanok, mint az orogének, ha az orogének az anyag végtelenül apró szerkezetét tudnák befolyásolni, és nem a hegyeket. Nyilvánvaló, hogy valamiféle rokonságban állnak az emberiséggel, amit hajlandóak beismerni, amikor magukra öltik azt a szoborszerű formát, melyet leggyakrabban látunk, de úgy tűnik, más formában is meg tudnak jelenni. Soha nem fogjuk megtudni.

Alliai Innovátor Umbl, „Értekezés az értelemmel bíró, nem-emberi lényekről”, Hatodik Egyetem, Birodalom után 2323. / A Savas évszak második éve

6

Damaya megtorpan

Az utazás első pár napja Schaffával eseménytelenül zajlik. Nem unalmas. Vannak egyhangú részek is, mint például amikor a birodalmi út, melyen haladnak, végtelen kirga-vagy samisetmezőkön vezet keresztül, vagy amikor a mezőket sűrű erdők váltják, melyek olyan csendesek, és olyan közel vannak, hogy Damaya alig mer megszólalni, nehogy magára haragítsa a fákat. (A mesékben a fák mindig dühösek.) De még ez is újdonság számára, mert soha nem járt Palela határain túl, még Brevardba sem jutott el apával és Chagával a piacra. Próbál nem úgy viselkedni, mint egy együgyű paraszt, és nem mindenen elámulni, ami az útjukba kerül, de néha még akkor sem tudja megállni, ha érzi, hogy a háta mögött ülő Schaffa kuncog rajta. Nem tudja rávenni magát arra, hogy szégyenkezzen, amiért Schaffa kineveti.

Brevard annyira szűk, zsúfolt és magas, amilyet Damaya korábban elképzelni sem tudott volna, ezért amikor a városba érnek, összehúzza magát a nyeregben. Az utca két oldalán meredező épületeket nézi, és azon tanakodik, hogyhogy nem dőlnek rá a járókelőkre. Rajta kívül látszólag senki sem furcsállja, hogy ezek a házak nevetségesen magasak, és egymás szájába érnek, ezért bizonyára szánt szándékkal ilyenek. Több tucat ember nyüzsög az utcákon annak ellenére, hogy már lement a nap, holott Damaya szerint már lefekvéshez kellene készülődniük.

Csakhogy senki sem teszi ezt. Elhaladnak egy épület mellett, mely fényárban úszik a rengeteg olajlámpástól, és visszhangzik a nevetéstől. Ez eléggé felkelti Damaya kíváncsiságát ahhoz, hogy kérdezni merjen róla.

– Egy fogadószerűség – felel Schaffa, mintha Damaya hangosan is feltette volna a kérdést, és felnevet. – De mi nem itt fogunk megszállni.

– Nagyon lármás – helyesel Damaya, próbálja hozzáértő színben feltüntetni magát.

– Hmm, igen, többek között az is. De nagyobb baj az, hogy nem gyereknek való hely. – Damaya vár, de Schaffa nem szolgál részletesebb magyarázattal. – Egy olyan helyre megyünk, ahol jártam már párszor. Az étel megfelelő, az ágy tiszta, és ott nem valószínű, hogy reggelre lába kel a holminknak.

Így érkezik el Damaya életében az első olyan éjszaka, melyet fogadóban tölt. Mindenen megdöbben: egy idegenekkel teli szobában eszik olyan ételeket, melyeknek más az ízük, mint amit a szülei vagy Chaga készítettek; nagy porcelánkádban áztathatja magát, mely alatt kis tűz ég, és nem a konyhában mosakszik hideg vízzel egy félbevágott, olajos hordóban; és olyan ágyban alszik, mely nagyobb, mint az övé és Chagáé összetolva. Schaffa ágya még hatalmasabb, ami nem is csoda, hiszen a férfi is hatalmas, ennek ellenére Damaya szája tátva marad, amikor Schaffa bevonszolja az ágyat a szobába. (Ez legalább ismerős számára, apa is tett néha hasonlót, amikor az a hír járta, hogy köztelenek portyáznak a várost körülvevő utakon.) Nyilvánvalóan több pénzt kellett fizetnie a nagyobb ágyért.

– Amikor alszom, olyan vagyok, mint a földrengés – mondja mosolyogva, mintha ez valamiféle vicc lenne. – Ha túl szűk az ágy, rögtön leesem róla.

Damayának fogalma sincs, miről beszél, ám az éjszaka közepén arra ébred, hogy Schaffa álmában nyöszörög és kapálózik. Ha rosszat álmodik, akkor biztos rémségeket lát, ezért egy ideig azon tűnődik, felébressze-e őrzőjét. Utálja a rémálmokat. De Schaffa felnőtt, és a felnőtteknek szükségük van az alvásra. Mindig ezt mondta neki az apja, amikor ő vagy Chaga olyasmit tettek, amivel felébresztették. Apa ilyenkor mindig mérges volt, és ő nem akarja Schaffát is magára haragítani. Schaffa az egyetlen az egész világon, aki gondoskodik róla. Ezért szorongva és tanácstalanul fekszik tovább, míg Schaffa hangosan fel nem kiált – úgy hangzik, mintha a halálán lenne.

– Ébren vagy? – suttogja, mert Schaffa nyilvánvalóan alszik, de abban a pillanatban, hogy a kislány megszólal, magához tér.

– Mi az? – kérdez vissza rekedten.

– Te az előbb… – Nem tudja, mit mondjon. A rosszat álmodtál olyasmi, amit az édesanyja mondana neki. Mond az ember ilyesmit az olyan nagy és felnőtt férfiaknak, mint Schaffa? – Hangokat adtál ki – fejezi be a mondatot.

– Horkoltam? – Schaffa hosszan, kimerülten sóhajt. – Elnézést – mentegetőzik, majd megfordul, és az éjszaka második felében hangját sem hallani.

Reggelre Damaya meg is feledkezik erről, vagyis sokáig nem fog még eszébe jutni. Felkelnek, és esznek abból az ételből, mely az ajtójuk előtt várt rájuk egy kosárban, a maradékot pedig magukkal viszik, ahogy folytatják útjukat Jumenész felé. Nem sokkal napkelte után Brevard már kevésbé félelmetes és furcsa, aminek talán az az oka, hogy Damaya most már észreveszi az árokban heverő lócitromkupacokat, kisgyerekeket lát horgászbottal a kezükben, és ásítozó lovászfiúkkal találkozik, akik ládákat és szalmabálákat cipelnek. Fiatal nők viszik felmelegíteni a vízzel teli vödröket a helyi fürdőbe, a legények pedig derékig vetkőzve köpülik a vajat, vagy törik a rizst a nagy épületek mögött lévő pajtákban. Mindez ismerős Damaya számára, és segít megértetni vele, hogy Brevard pont olyan, mint egy kisváros, csak nagyobb változatban. Ugyanolyan emberek élnek itt is, mint mamuska vagy Chaga – és az itt élők számára Brevard valószínűleg pont olyan megszokott és unalmas, mint amilyennek ő Palelát találta.

Fél napig lovagolnak, ezután megállnak pihenni, majd a nap hátralévő részében tovább mennek, messze maguk mögött hagyva Brevardot. Több kilométeres körzetben semmi mást nem látnak, csak a kövekkel teli, csúf törtvidéket. Schaffa elárulja, hogy egy aktív törés van a közelben, mely az elkövetkezendő években és évtizedekben új földet fog magából kitajtékzani, ezért van az, hogy helyenként olyan kopár és felnyomott a föld.

– Ezek a sziklák tíz évvel ezelőtt még nem is léteztek – mutat egy óriási, morzsolódó, szürkészöld kőhalomra, melynek éles szélei vannak, és valahogy nedvesnek tűnik. – Ám akkor jött egy nagy rengés, egy kilences vagy hasonló. Én csak hallottam róla, mert éppen egy másik kvartensben voltam körúton. Bár ezt látva elhiszem, hogy tényleg olyan nagy volt.

Damaya bólint. Itt mintha közelebb lenne hozzá a jó öreg Földapa, mint Palelában – vagyis nem közelebb, nem ez a megfelelő szó rá, de nem tudja másként leírni. Talán ha azt mondaná, hogy ha akarná, könnyebben meg tudná érinteni, akkor az jobban kifejezné. És, és… olyan, mintha… törékeny lenne valahogy körülöttük az egész föld. Mint egy tojáshéj, melyen finom, alig látható karcolások vannak, melyek a benne megbúvó csibe elkerülhetetlen halálához vezetnek.

– Ne csináld – szól rá Schaffa, és meg is böki a lábával.

Damaya összerezzen, eszébe sem jut hazudni.

– Nem csináltam semmit.

– A földet hallgattad. Az valami.

Schaffa honnan tudja? Damaya kissé összehúzza magát a nyeregben, nem tudja, bocsánatot kellene-e kérnie, vagy sem. Fészkelődni kezd, és a kápagombra teszi a kezét. Kínosan érzi magát: a nyereg ugyanolyan óriási, mint minden, ami Schaffához tartozik. (Őt kivéve.) De muszáj csinálnia valamit, hogy ne kezdjen el újra fülelni. Egy perc telik el így, majd Schaffa felsóhajt.

– Azt hiszem, nem is várhatok mást – jegyzi meg, és hangjából kiérződő csalódottság megbántja a kislányt. – Nem a te hibád. Tanulás nélkül olyan vagy, mint a… száraz gyújtós, az utunk pedig egy tűzhányó mellett visz el, mely szikrákat hány felfelé. – Schaffa elgondolkozik. – Segít, ha mesélek valamit?

Egy mese nagyszerű lenne. Damaya bólint, próbálja leplezni a lelkesedését.

– Jól van. Hallottál már Shemshenáról?

– Kiről?

– A rozsda egye meg ezeket a kis középvidéki közöket… – ingatja a fejét a férfi. – Semmit nem tanítanak nálatok a skólában? Gondolom, semmi egyebet a krónikán és a számtanon kívül, de ez utóbbit is csak azért, hogy be tudjátok ütemezni a vetést és hasonlókat.

– Ennél többre nincs idő – felel Damaya, furcsamód úgy érzi, kötelessége védelembe venni Palelát. – Az egyenlítői közökben élő gyerekeknek valószínűleg nem kell segédkezniük a betakarításkor…

– Tudom, tudom. De attól még kár. – Schaffa kényelembe helyezi magát a nyeregben. – Hát jó. Nem vagyok krónikás, de elmondom neked Shemshena történetét. Nagyon régen, még a Fogas évszak alatt – ez volt a… hm, a harmadik évszak a Sanza megalapítását követően, talán ezerkétszáz évvel ezelőtt – egy Misalem nevű orogén a fejébe vette, hogy megöli az uralkodót. Ez még akkoriban történt, amikor az uralkodó tényleg csinált is valamit, és ez jóval a Fulkrum megalapítása előtt volt. Azokban az időkben, veled ellentétben, a legtöbb orogén még nem részesült rendes képzésben, kizárólag az érzelmeikre és az ösztöneikre hallgatva cselekedtek, amennyiben megérték egyáltalán a felnőttkort. Misalem nemcsak hogy túlélte a gyerekkorát, de valahogy ki is képezte magát. Hihetetlen módon uralta az erejét, talán a négy-vagy ötgyűrűs szinten lehetett…

– Az meg mi?

Schaffa ismét megböki Damaya lábát.

– A Fulkrumban használt besorolások. Ne szakíts félbe folyton.

Damaya elpirul, és engedelmeskedik.

– Hihetetlen uralma volt az ereje felett – folytatja Schaffa amit rögvest arra használt, hogy teljesen kiirtson pár nagyobb és kisebb várost, és még néhány, köztelenekből álló telepet is elpusztított. Több ezer embert.

Damaya elszörnyülködve szívja be a levegőt. Soha nem merült fel benne, hogy a roggák… Leállítja magát. Ő… ő egy rogga. Hirtelen megutálja ezt a szót, melyet oly sokszor hallott már életében. Ez egy csúnya szó, melyet neki még akkor sem szabad kimondania, ha a felnőttek szabadon dobálóznak vele, és mely most egyszerre még csúnyábbnak tűnik, mint eddig.

Szóval az orogének. Elviselhetetlen a tudat, hogy az orogének ilyen sok embert és ilyen könnyen meg tudnak ölni. Valószínűleg ez az oka annak, hogy az emberek utálják őket, gondolja.

Őt. Ez az oka annak, hogy az emberek utálják őt.

– Miért tett ilyet? – kérdezi megfeledkezve arról, hogy nem szabad közbeszólnia.

– Ez jó kérdés. Lehet, hogy kicsit bolond volt. – Schaffa lehajol, hogy Damaya lássa az arcát, miközben bandzsít, és szemöldökét fel-le ugráltatja. Ez annyira mulatságos és váratlan, hogy Damaya felnevet, Schaffa pedig cinkosan rámosolyog. – Vagy az is lehet, hogy Misalem egyszerűen gonosz volt. A lényeg az, hogy miközben Jumenész felé közeledett, előreüzent, hogy az egész várost porrá fogja zúzni, ha nem küldik ki hozzá az uralkodót, hogy végezhessen vele. Amikor az uralkodó bejelentette, hogy elfogadja Misalem feltételeit, az emberek elszomorodtak, de egyúttal meg is könnyebbültek. Mi mást tehettek volna? Fogalmuk sem volt arról, hogyan lehetne szembeszállni egy ilyen hatalmas orogénnel – sóhajt fel Schaffa. – Ám az uralkodó nem egyedül érkezett: volt vele egy nő. A testőre, akinek Shemshena volt a neve.

Damaya olyan izgatott, hogy izegni-mozogni kezd.

– Biztos nagyon ügyes volt, ha ő lehetett az uralkodó testőre.

– Ó, azt meghiszem – híres harcos hírében állt, a legkiválóbb sanza ősökkel. Sőt, mi több, az innovátorok kasztjába tartozott, ezért tanulmányozta az orogéneket, és valamennyire értette, hogyan működik az erejük. Szóval mielőtt Misalem odaért volna, Shemshena Jumenész minden lakosát elküldte a városból. Ezek magukkal vitték az összes jószágot és terményt is. Még a fákat és bokrokat is kivágták és elégették. Felégették a házaikat, majd vizet locsoltak a tűzre, hogy csak hideg, vizes hamu maradjon utánuk. Tudod, ebben rejlik az erőd természete: a kinetikus átvitelben, a szezunális katalízisben. Senki sem tud pusztán az akaratával hegyeket mozgatni.

– Mi az a…

– Nem, nem – szakítja félbe Schaffa kedvesen. – Sok mindenre meg kell téged tanítanom, kicsi lány, de erről a Fulkrumban fogsz majd többet hallani. Hadd fejezzem be.

Damaya vonakodva elcsendesedik.

– Annyit azért elmondok, hogy a szükséges erő egy része – amikor már tudni fogod, hogyan használd megfelelően –, belőled jön majd. – Schaffa megérinti a kislány tarkóját, mint ahogy az istállóban tette, két ujját épp a haja vonala fölé helyezi. Damaya kissé összerezzen, mert ilyenkor elektromos kisüléshez hasonló dolgot érez. – A nagyobb részének ugyanakkor máshonnan kell származnia. Ha a föld már egyébként is mozog, vagy az alatta lévő tűz a felszínre tör, vagy annak közelébe, akkor használhatod ezt az erőt. Arra rendeltettél, hogy használd ezt az erőt. Amikor Földapa háborog, olyan sok nyers erőt szabadít fel, hogy ha ebből magadhoz veszel valamennyit, azzal nem ártasz sem magadnak, sem másoknak.

– Nem hűl le a levegő? – próbálkozik Damaya, és minden erejével azon van, hogy kordában tartsa a kíváncsiságát, de túl érdekes ez a történet. És a gondolat, hogy biztonságosan, ártalom nélkül is lehet használni az orogéniát, nem hagy neki nyugtot. – Senki sem hal meg?

Érzi, hogy Schaffa bólint.

– Ha a föld erejét használod, akkor nem. De természetesen Földapa sohasem akkor mozog, amikor azt kívánják tőle. Egy orogén akkor is mozgásra tudja bírni a földet, ha nincs a közelben földerő, de ez csak úgy sikerülhet neki, ha kivonja a környezetéből az ehhez szükséges hőt, erőt és mozgást. Magához vesz mindent, ami mozog vagy meleget áraszt – a tüzeket, a vizet, a levegőt, még a szilákat is. És persze az élő dolgokat. Shemshena nem tudta elhordani a földet vagy eloszlatni levegőt, arra viszont képes volt, hogy minden mást eltüntessen onnan, és így is tett. Amikor ő és az uralkodó Jumenész obszidiánkapui előtt találkoztak Misalemmel, ők ketten voltak a város egyedüli élő teremtményei, és a falakat leszámítva semmi nem maradt a városból.

Damaya álmélkodva veszi a levegőt, próbálja maga elé képzelni az üresen tátongó Palelát, ahol egyetlen bokor és egyetlen kecske sincs, de nem sikerül neki.

– És mindenki csak úgy… elment? Mert ő azt mondta?

– Nos, inkább azért, mert az uralkodó kérte ezt tőlük, de igen. Jumenész akkoriban még sokkal kisebb volt, de ettől függetlenül ez hatalmas feladatnak számított. De nem is volt választásuk, mert vagy elmennek a városból, vagy hagyják, hogy egy szörnyeteg túszul ejtse őket – vonja meg Schaffa a vállát. – Misalem azt állította, nem akar az uralkodó helyébe lépni, de mégis, ki hihette volna ezt el neki? Egy olyan ember, aki képes egy egész várost megfenyegetni, hogy elérje, amit akar, nem ismer határokat.

Ez logikusan hangzik.

– És azt nem tudta, mit csinált Shemshena, amíg ő úton volt Jumenész felé?

– Nem, nem tudta. Mire odaért, már mindent felégettek az emberek, és szétszéledtek a szélrózsa minden irányába. Ezért amikor Misalem szembenézett az uralkodóval és Shemshenával, és kereste az erőt, hogy lerombolja a várost, szinte semmit sem talált. Sem erőt, sem elpusztítandó várost. Abban a pillanatban, amikor Misalem megtorpant, és megpróbálta felhasználni azt a kis melegséget, amit a talajból és a levegőből ki tudott vonni, Shemshena egy üvegkést hajított erejének tórusza felé. Ez nem ölte meg őt, de kellőképp elterelte a figyelmét ahhoz, hogy ne tudja használni az orogéniáját, és Shemshena egy másik késsel végezni tudjon vele. Így számolták fel a Régi Sanza Birodalom – pardon, az Egyenlítői Sanza Szövetség – legnagyobb fenyegetését.

Damaya gyönyörűségében megborzong. Rég nem hallott már ilyen jó történetet. És még igaz is? Annál jobb. Félénken mosolyog Schaffára.

– Ez tetszett.

Ráadásul Schaffa szépen mesél. A hangja mély és bársonyos. Damaya maga előtt látta az egész jelenetet, miközben a férfi beszélt róla.

– Gondoltam, hogy tetszeni fog. Tudod, ez az őrök eredetmondája. Mivel a Fulkrum az orogének rendje, mi vagyunk az a rend, amely szemmel tartja a Fulkrumot. Mert Shemshenához hasonlóan mi is tudjuk, hogy a mérhetetlen hatalmatok ellenére nem vagytok legyőzhetetlenek. Felül lehet rajtatok kerekedni.

Schaffa megveregeti Damaya kezét, mely még mindig a kápagombon nyugszik, de a kislány már nem fészkelődik, már nem tetszik neki annyira a történet. Miközben hallgatta, azt képzelte, ő Shemshena, aki bátran szembeszáll a rémséges ellenséggel, és esze meg képességei segítségével legyőzi őt. De amikor Schaffa többes számban utalt rá, kezdte megérteni, hogy az őrzője nem Shemshenát látja benne.

– Ezért mi, az őrzők képezzük magunkat – folytatja a férfi, talán észre sem véve, a kislányt, hogy elcsendesedett. Most már a sivár törtvidék sűrűjében járnak, meredek, egyenetlen sziklafalak között haladnak, melyek olyan magasak, mint Brevard épületei, és ameddig a szem ellát, mindkét oldalon szegélyezik az utat. Bárki is építette ezt az ösvényt, valahogy ki kellett vájnia a kövekből. – Képezzük magunkat – ismétli meg –, ahogy Shemshena is tette. Megtanuljuk, hogyan működik az orogén erő, és kitaláljuk, hogyan használhatjuk fel ezt a tudást ellenetek. Szemmel tartjuk a fajtádat, hogy észrevegyük azokat, akikből a következő Misalem lehet, utána pedig eltávolítjuk őket. A többiekre pedig vigyázunk. – Schaffa lehajol, hogy rámosolyogjon a kislányra, de Damaya ezúttal nem viszonozza a mosolyt. – Most már én vagyok az őrződ, és kötelességem ügyelni arra, hogy szolgálatkész maradj, és soha ne árts másoknak.

Amikor Schaffa felegyenesedik és elhallgat, Damaya nem kéri, hogy meséljen még, mint ahogy azt egyébként tette volna. Nem tetszik neki a történet, melyet az imént hallott. Többé már nem. És hirtelen valahogy már abban is biztos, hogy Schaffa nem is akarta, hogy tetsszen neki.

Némán haladnak tovább, közben a kietlen törtvidék végre lankás, zöld dombokká alakul át. Errefelé nincs semmi: egyetlen gazdaság, legelő, erdő, város sem. Pár nyom utal arra, hogy valaha emberek éltek itt. A távolban egy omladozó, mohával benőtt dombszerűség látható, talán egy felborult siló, már ha egy siló lehet hegyméretű. És vannak itt még más formák is, melyek túl szabályosak és csipkézettek ahhoz, hogy természetesek legyenek, de túl romosak és különösek ahhoz, hogy Damaya felismerje őket. Arra viszont rájön, hogy egy olyan város romjai, mely sok-sok évszakkal ezelőtt pusztulhatott el, mert mára csak nagyon kevés maradt fenn belőle. És a romokon túl, a felhőkkel szórt láthatár előtt egy lassan forgó, haragoszöld színű obeliszk dereng fel.

A sanza az egyetlen nemzet, mely valaha is képes volt sértetlenül túlélni egy ötödik évszakot – nem is csak egyszer, hanem hétszer. Ezt még a skólában verték a fejébe. Hét korszak, amikor megtört valahol a föld, és hamut vagy fojtogató gázokat köpködött a levegőbe, ami világtalan telet okozott, mely nem csak hónapokig, hanem évekig, sőt évtizedekig tartott. Az egyes közök gyakran túl tudták élni az évszakokat, ha fel voltak rájuk készülve. Ha szerencséjük volt. Damaya ismeri a kőkrónikát, melyet még a Palelához hasonló kis porfészkekben is megtanítanak minden gyereknek. Elsőként a kapukat őrizzétek. A talontárak mindig tiszták és szárazak legyenek. Kövessétek a krónikát, hozzátok meg a nehéz döntéseket, és talán mire véget ér az évszak, lesznek még emberek, akik emlékezni fognak arra, hogyan kell működnie a civilizációnak.

De az ismert történelem során mindössze egyetlenegyszer fordult elő, hogy egy teljes nemzet, sok együttműködő köz fenn tudott maradni. Sőt, prosperált, újra és újra, minden egyes kataklizma után erősebb és nagyobb lett. Mert a sanza emberek mindenki másnál erősebbek és okosabbak.

Damaya a távoli, csillogó obeliszkre néz, és azon tűnődik, vajon azoknál is okosabbak-e, akik ezt építették.

Annak kell lenniük. A sanza még mindig itt van, az obeliszk pedig csak egy holtciv maradványa.

– Úgy elcsendesedtél – jegyzi meg Schaffa egy idő után, és megveregeti a lány kápába kapaszkodó kezét, hogy kimozdítsa merengéséből. Keze legalább kétszer akkora, mint Damayáé, melegséget és nyugalmat áraszt. – Még mindig azon gondolkozol, amit az előbb mondtam?

Damaya próbálta elterelni a gondolatait, de természetesen nem sikerült neki.

– Egy kicsit.

– Nem tetszik neked, hogy a történetben Misalem a gonosz főhős. Hogy te is olyan vagy, mint ő: egy lehetséges fenyegetés, de nem áll veled szemben egy Shemshena, aki kordában tudna tartani.

Schaffa nem kérdezi, tényként mondja mindezt.

Damaya fészkelődni kezd. Miért van az, hogy Schaffa mindig tudja, mire gondol?

– Nem akarok fenyegetés lenni – mondja cérnavékony hangon. Aztán nagy merészen folytatja. – De azt sem akarom, hogy… kordában tartsanak. Azt akarom, hogy… – Keresgéli a szavakat, aztán eszébe jut, mit mondott egyszer a bátyja, amikor a felnőttlétről beszélgettek. – Felelősségteljes akarok lenni. Felelős akarok lenni magamért.

– Csodálatra méltó kívánság – ismeri el Schaffa. – De az a nagy igazság, hogy képtelen vagy kordában tartani magad. Nincs benne a természetedben. Olyan vagy, mint a villámlás, mely mindaddig veszélyes marad, amíg drótokkal be nem fogjuk. Olyan vagy, mint a tűz: meleg fény a hideg, sötét éjszakában, ez kétségtelen, de tűzvésszé fajulva mindent elpusztít, ami az útjába kerül…

– Én senkit nem fogok elpusztítani! Nem vagyok olyan rossz!

Ez már túl sok Damayának. Próbál hátrafordulni és a férfira nézni, ám ettől elveszti az egyensúlyát, és megcsúszik a nyeregben. Schaffa azonnal visszafordítja. Határozott mozdulatával szavak nélkül közli: ülj rendesen. Damaya így is tesz, dühében még erősebben markolja meg a kápagombot. És mivel fáradt és ingerült, és mert fáj a feneke a háromnapi lovaglástól, és mert az egész élete félresiklott, és mert hirtelen ráébred arra, hogy ezentúl soha nem lesz már normális, többet mond, mint amennyit szeretne.

– És egyébként sincs szükségem arra, hogy kordában tarts engem. Ezt én is meg tudom tenni!

Schaffa megrántja a gyeplőt, és a ló horkantva megáll.

Damaya rémülten rezzen össze. Visszafeleselt Schaffának. Otthon mindig felpofozta az anyja, ha ilyet merészelt. Schaffa is meg fogja pofozni? De a férfi ugyanolyan higgadt, mint mindig.

– Tényleg meg tudod tenni?

– Mit?

– Kordában tartani magad. Ez egy fontos kérdés. Valójában a legfontosabb. Képes vagy rá?

– Én… én nem… – hebegi Damaya elhaló hangon.

Schaffa Damaya kápát markolászó kezére teszi a kezét. A kislány azt hiszi, hogy szeretne leszállni a nyeregből, ezért elkezdi visszahúzni a kezét, hogy a férfi rendesen meg tudjon kapaszkodni. Schaffa megszorítja Damaya jobb kezét, hogy az ott maradjon, de a balt elengedi.

– Hogy találtak rád?

Damaya kérdés nélkül is tudja, Schaffa mire gondol.

– A skólában – feleli halkan. – Ebédidőben. Én… egy fiú meglökött.

– Fájt? Féltél vagy mérges lettél?

Damaya próbál visszaemlékezni. Mintha ezer éve történt volna az az eset az udvaron.

– Mérges voltam. – De nem csak ennyi volt, ugye? Zab nagyobb volt nála. Teljesen rászállt. És fájt is egy kicsit, amikor meglökte. – Féltem.

– Igen. Az orogénia egy ösztönös dolog, a halálos fenyegetés túlélésének késztetéséből ered. Ez jelenti a veszélyt. Legyen az egy zsarnok vagy egy vulkán, a benned lévő erő nem tesz különbséget köztük. Nem ismeri fel a fenyegetés mértékét.

Miközben Schaffa beszél, egyre erősebben szorítja a lány kezét.

– Nem számít, milyen nagy vagy kicsi a fenyegetés, az erőd ugyanúgy kel a védelmedre. Damaya, tudnod kell, milyen szerencsés vagy. Gyakori, hogy az orogének úgy jönnek rá a képességükre, hogy véletlenül megölik az egyik családtagjukat vagy barátjukat. Elvégre azok az emberek képesek megbántani minket a leginkább, akiket szeretünk.

Damaya először arra gondol, hogy bizonyára magára haragította a férfit. Schaffának talán valami szörnyű dolog jutott az eszébe – emiatt van, hogy este hánykolódik és nyöszörög. Talán megölte valaki az egyik családtagját vagy a legjobb barátját? Ezért szorítja úgy a kezét?

– S-Schaffa – mondja hirtelen félelemmel eltelve. Nem tudja, miért rémült meg.

– Cssss – csitítja a férfi, és úgy igazítja az ujjait, hogy azok pontosan Damaya ujjai fölött helyezkedjenek el. Aztán még jobban rátámaszkodik a kezére, hogy a lány tenyerében lévő csontokra nehezedjen a súlya. Szándékosan.

– Schaffa!

Fáj. Schaffa is tudja, hogy fáj. De nem hagyja abba.

– Most nyugodj meg, kicsi lány. Így ni. – Amikor Damaya nyöszörög, és próbálja elhúzni a kezét – mert fáj, fáj a férfi tenyerének nem szűnő nyomása, a kápa rideg, ellenálló fémessége és a saját csontjai, melyek összezúzzák a húsát –, Schaffa felsóhajt, és másik kezével átöleli a kislány derekát. – Maradj nyugton, és légy bátor. Most össze fogom törni a kezed.

– Mi…

Schaffa csinál valamit, és a combjai közben megfeszülnek az erőlködéstől, mellkasa pedig előre taszítja Damayát, de ő alig veszi észre mindezt. Minden idegszálával a saját és a Schaffa kezére koncentrál, majd a rémes, csúszós pukkanásra és az olyan dolgok összeütközésére, melyek korábban még soha nem mozdultak el, valamint a fájdalomra, mely olyan éles, hirtelen és erős, hogy felsikolt. Szabad kezével kétségbeesetten, gondolkozás nélkül marni kezdi a férfi kezét. Schaffa elrántja a lány karját, és a lábához szorítja, hogy csak magát tudja megkarmolni vele.

És a fájdalmon keresztül Damaya hirtelen tudatára ébred a ló patái alatt lévő kő hideg, megnyugtató békéjének.

A szorítás enyhül. Schaffa felemeli a kislány törött kezét, és úgy fordítja, hogy Damaya is lássa. Damaya továbbra is sikoltozik, főként a rémület miatt, melyet természetellenes szögben álló kezének látványa okoz. Három helyen feldagadt és belilult a bőre, mintha még egy sor bütyök lenne a kezén, ujjai pedig máris görcsbe rándultak.

A kő hívogatja. Mélyen, a kövekben melegség és erő van, mely képes lenne elfeledtetni vele a fájdalmat. Szinte már nyújtja kezét a megkönnyebbülés ígérete felé. Aztán tétovázni kezd.

Kordában tudod magad tartani?

– Meg is ölhetnél – suttogja Schaffa a fülébe, és a történtek ellenére Damaya elcsendesedik, hogy hallja őt. – Megérinthetnéd a földben lévő tüzet, vagy kiszívhatnád az erőt a körülötted lévő dolgokból. Én a tóruszodon belül vagyok. – Ez Damaya számára nem mond semmit. – Nem ez a legjobb hely az orogénia gyakorlására, mivel eddig nem tanultál még semmit. Egyetlen hiba, és megemeled az alattunk lévő törést, amivel óriási rengést indítanál el. Talán még téged is megölne. De ha sikerül túlélned, szabad leszel. Keresel valahol egy közt, ahová bekönyörögheted magad, vagy csatlakozhatsz egy köztelenekből álló falkához, és boldogulsz, ahogy tudsz. Ha okos vagy, el tudod titkolni, mi vagy. Egy ideig. Soha nem tart örökké, csak ámítás, de egy időre normálisnak érezheted majd magad. Tudom, hogy mindennél jobban vágysz erre.

Damaya alig hallja. Lüktet a fájdalom a kezében, a karjában, a fogaiban, és minden érzékszervét eltompítja. Amikor Schaffa elhallgat, Damaya felnyög, és próbálja elhúzni a kezét. A férfi ujjai fenyegetően fonódnak rá a kislány tenyerére, aki rögtön mozdulatlanná merevedik.

– Nagyon jó – mondja Schaffa. – Kordában tudtad magad tartani akkor is, amikor fájdalmat éreztél. A legtöbb fiatal orogén képzés nélkül nem képes erre. Most jön az igazi próbatétel. – Úgy igazítja a tenyerét, hogy az teljesen körbefogja Damaya kicsiny kezét. Damaya meghunyászkodik, de Schaffa gyengéd. Egyelőre. – Azt hiszem, legalább három helyen eltört a kezed. Ha sínbe tesszük, és vigyázol rá, talán maradandó károsodás nélkül meggyógyul. Ellenben ha összezúzom…

Damaya nem kap levegőt. Félelemmel telik meg a tüdeje. Kiengedi a tüdejéből az utolsó leheletnyi levegőt, és sikerül szót formálnia belőle.

– Nem!

– Soha ne mondj nekem nemet – mormolja Schaffa a fülébe. Szavai perzselik a bőrét. – Az orogéneknek nincs joguk nemet mondani. Én vagyok az őrződ. A kezed összes csontját, a tested összes csontját el fogom törni, ha ezt szükségesnek ítélem ahhoz, hogy megóvjam tőled a világot.

A férfi nem zúzná össze a kezét. Miért? Nem tenné. Damaya némán remeg, Schaffa pedig hüvelykujjával megcirógatja a lány kézfején képződött dudorokat. Van valami tűnődés, valami kíváncsiság ebben a mozdulatban. Damaya nem néz a kezére. Behunyja a szemét, érzi, hogy a könnyek szabadon hullnak le a pilláiról. Hányingere van, fázik. Saját vérének áramlását hallja a fülében.

– M-miért?

Akadozik a hangja. Erőlködnie kell ahhoz, hogy levegőt tudjon venni. Lehetetlennek tűnik, hogy ez történik vele, egy úton, a semmi közepén, egy napos, csendes délutánon. Nem érti. A családja megtanította neki, hogy a szeretet hazugság. Nem sziklaszilárd, mert elhajlik, elmorzsolódik, és gyenge, mint a rozsdás fém. De ő azt hitte, hogy Schaffa kedveli őt.

Schaffa továbbra is a törött kezét simogatja.

– Szeretlek – mondja.

Damaya összerezzen, a férfi pedig a fülébe duruzsol, hogy megnyugtassa, miközben továbbra is sérült kezét cirógatja.

– Soha ne kételkedj abban, hogy ez így van, kicsi lány. Szegény kis teremtmény, akit istállóba zártak, és annyira fél magától, hogy alig mer megszólalni. Ennek ellenére a föld tüze mellett ott lobog benned az értelem tüze is, és bármennyire is gonosz az előbbi, nem tudom megállni, hogy mindkettő láttán ámulatba ne essek – rázza meg a fejét, és felsóhajt. – Utálom, hogy ezt kell tennem veled. Utálom, hogy szükség van rá. De kérlek, értsd meg: azért bántottalak, hogy ne bánts senkit.

Damaya keze fáj. A szíve kalapál, és a fájdalom lüktet benne, ÉGET, éget, ÉGET, éget, ÉGET, éget, ÉGET, éget. Olyan jólesne hűsíteni, suttogja az alatta lévő kő. Bár ez Schaffa halálát jelentené – azaz az utolsó emberét a földön, aki még szereti őt.

Schaffa bólint, mintha magában beszélne.

– Tudnod kell, hogy soha nem fogok neked hazudni, Damaya. Nézd meg, mi van a karod alatt.

Egy évezrednek tűnik, mire Damaya össze tudja szedni magát, hogy kinyissa a szemét, aztán megmozdítsa a karját. Ám eközben észreveszi, hogy Schaffa egy hosszú, kétélű, fekete üvegtőrt tart a másik kezében. A tőr éles hegye Damaya ingéhez ér, épp a bordái alatt. A szívét célozza.

– Az csak egy dolog, hogy ellen tudsz állni egy reflexnek. Teljesen más legyőzni azt a tudatos, szándékos vágyat, hogy megölj egy másik embert, önvédelemből vagy bármilyen más okból. – Mintha csak erre a vágyra akarna utalni, Schaffa Damaya oldalához ütögeti az üvegkést. Elég éles a hegye ahhoz, hogy át tudja szúrni a ruhát. – De úgy látszik, kordában tudod magad tartani, ahogy mondtad.

És ezzel Schaffa elveszi a kést, begyakorlott mozdulatokkal megforgatja az ujjai között, és oda sem nézve becsúsztatja az övén lévő tokba. Aztán két kezébe veszi a lány törött kezét.

– Készülj fel.

Ez lehetetlen, mivel Damaya nem tudja, mire készül Schaffa. Túlságosan összezavarta a gyengéd szavak és a kegyetlen tettek közötti ellentét. Aztán újra felsikolt, mert Schaffa elkezdi módszeresen helyretenni a kézfejében lévő csontokat. Csupán pár másodpercig tart. Sokkal többnek tűnik.

Amikor Damaya kábultan, remegve és erőtlenül Schaffa testének dől, a férfi megrántja a gyeplőt, hogy elinduljanak, ezúttal szapora ügetésben. Damaya most már nem érzi a fájdalmat, alig érzékel valamit abból, hogy Schaffa a kezében tartja az ő sérült kezét, és az oldalához szorítja, hogy a lehető legkevesebb rázkódás érje. Nem gondolkozik ezen. Semmire sem gondol, semmit sem tesz, semmit sem mond. Semmi sincs már, amit mondani szeretne.

Maguk mögött hagyják a zöldellő dombokat, és újra sík vidékre érnek. Damaya nem figyel fel erre, az eget és a távolban lévő füstszürke obeliszket kémleli, mely a kilométerek fogyásával sem látszik megmozdulni. Körülötte egyre kékebb lesz az ég, majd elkezd feketévé sötétedni, míg végül az obeliszk sem lesz más, mint egy sötét folt a felbukkanó csillagok hátterén. Végül, amikor a nap fénye kialszik az éjszakában, Schaffa megállítja a lovat az út szélén, és tábort üt. Leemeli Damayát a nyeregből, majd odébb rugdossa a földről a köveket, és egy kisebb kört formál belőlük, hogy tüzet rakjon. Damaya eközben mozdulatlanul áll ugyanott, ahova a férfi tette. Errefelé nincs fa, de Schaffa előhúz pár rövid, vastag dolgot a táskájából, és azokkal gyújt tüzet. A szagából ítélve szén vagy szárított tőzeg lehet. Damayát nem igazán érdekli. Csak áll egyhelyben, miközben Schaffa leveszi a nyerget a lóról, megeteti az állatot, majd kiteríti a hálózsákot, és egy kis edényt helyez a lángok fölé. A készülő étel illata hamarosan felülkerekedik a tűz olajos szagán.

– Haza akarok menni – szalad ki Damaya száján, aki még mindig az oldalához szorítva tartja kezét.

Schaffa abbahagyja a vacsorakészítést, és felnéz rá. A tűz villódzó fényében jégfehér szemei táncolni látszanak.

– Nincs többé otthonod, Damaya. De lesz, nemsokára, Jumenészben. Ott tanáraid és barátaid is lesznek. Egy teljesen új élet – mosolyog a lányra.

Mióta Schaffa helyrerakta a csontjait, szinte érzéketlen lett a keze, de továbbra is ott bujkál benne a tompa lüktetés. Damaya behunyja a szemét, és azt kívánja, szűnjön meg. Minden. A fájdalom. A keze. A világ. Ínycsiklandó illat csapja meg az orrát, de nincs étvágya.

– Nem akarok új életet.

Egy pillanatig csak a csend felel neki, majd Schaffa felsóhajt, feláll, és odamegy hozzá. Damaya hátrahőköl, de Schaffa letérdel elé, és a vállaira teszi a kezét.

– Félsz tőlem?

Kis ideig Damaya vágyat érez arra, hogy hazudjon. Azt gondolja, Schaffa nem örülne annak, ha az igazat mondaná. De annyi fájdalom van benne, és annyira el van tompulva, hogy most képtelen félni, színlelni vagy valakinek a kedvére tenni. Ezért az igazat mondja.

– Igen.

– Jó. Kell is. Nem sajnálom, hogy fájdalmat okoztam neked, kicsi lány, mert le kell vonnod a tanulságot ebből a fájdalomból. Mi az, amit megértettél velem kapcsolatban?

Damaya ingatja a fejét. Aztán ráveszi magát arra, hogy válaszoljon, mert természetesen ez a lényege az egésznek.

– Azt kell tennem, amit mondasz, máskülönben bántani fogsz.

– És?

Damaya összeszorítja a szemét. Álmában ettől szertefoszlanák a gonosz lények.

– És – teszi hozzá –, hogy akkor is bántani fogsz, ha engedelmeskedem neked. Ha úgy gondolod, hogy ezt kell tenned.

– Igen. – Damaya szinte hallja, hogy a férfi mosolyog. Schaffa elsimít egy kósza tincset az arcából, és ujjaival megcirógatja a bőrét. – Nem ok nélkül cselekszem, Damaya. Az önuralomról szól az egész. Ne adj okot arra, hogy kétségbe vonjam a tiedet, és akkor soha többé nem foglak bántani. Érted?

Damaya nem akarja hallani a szavakat, mégis hallja őket. És annak ellenére, hogy nem akarja, némileg megenyhül. Nem felel ugyan, ezért Schaffa rászól.

– Nézz rám.

Damaya kinyitja a szemét. A tűz fényével a háta mögött Schaffa feje csak egy sötét árny, melyet sötét haj keretez. Damaya elfordul.

Schaffa megfogja a fejét, és határozottan maga felé fordítja.

– Érted?

Ez természetesen figyelmeztetés.

– Értem – felel.

Schaffa elégedett, ezért elengedi, majd a tűz felé tereli, és az odagörgetett kőre mutat, hogy a lány üljön rá. Damaya leül. Schaffa egy kis fémedényt ad neki, teli lencselevessel, és Damaya enni kezd – ügyetlenül, mivel jobbkezes. Iszik a kulacsból, melyet Schaffa odanyújt neki. Nehézséget okoz, amikor pisilnie kell; távolabb megy a tűztől, és megbotlik a sötétben az egyenetlen talajon, amitől lüktetni kezd a keze, de végül sikerül. Mivel csak egy hálózsák van, lefekszik Schaffa mellé, amikor a férfi maga mellé mutat. Schaffa arra kéri, hogy aludjon, ezért ő újra lehunyja a szemét – de még sokáig nem alszik el.

Amikor aztán elszenderül, az álmai tele vannak lüktető fájdalommal, forrongó földdel és egy fehér fény által szegélyezett óriási gödörrel, mely próbálja őt elnyelni. És úgy tűnik, szinte csak egy percet aludt, amikor Schaffa felrázza. Még mindig éjszaka van, bár a csillagok már máshol járnak. Először nem jut eszébe, hogy Schaffa eltörte a kezét, ezért abban a pillanatban gondolkodás nélkül rámosolyog a férfira. Schaffa pislog, majd őszinte örömmel mosolyog vissza rá.

– Hangokat adtál ki – magyarázza.

Damaya megnyalja a száját, és már nem mosolyog, mert minden eszébe jutott, és mert nem akarja elmondani Schaffának, mennyire megrémisztetté az álom. Vagy az ébredés.

– Horkoltam? – kérdezi. – A bátyám azt mondja, gyakran szoktam.

Schaffa egy pillanatig csendben méregeti őt, mosolya egyre halványabb.

Damaya számára kezdenek bosszantóak lenni ezek a kis csendek. Nem tetszik neki, hogy ezek nem csak egyszerűen szünetek a beszélgetések közben, vagy pillanatok, míg Schaffa összeszedi a gondolatait, mert valójában mindegyik egy próba, csakhogy Damaya nem tudja, milyen célból. Schaffa mindig próbára teszi őt.

– Horkoltál – szólal meg végül. – Igen. De ne aggódj. Nem foglak piszkálni miatta, mint a testvéred.

És Schaffa mosolyog, mintha ez vicces lenne. Hogy már nincs testvére. Hogy a rémálmok felemésztették az életét.

De ő az egyetlen ember, akit még tud szeretni, ezért bólint, ismét lehunyja a szemét, majd ellazul a teste.

– Jó éjt, Schaffa.

– Jó éjt, kicsi lány. Legyen mindig nyugodt az álmod.

*

Forrongó évszak: Birodalom után 1842-1845.

A Tekkaris-tó alatt lévő magmafolyam a felszínre tört, és elég gőzt és részecskét alakított permetté ahhoz, hogy az Alközépvidéken, az Antarktikán és a keleti-partvidéki közökben savas eső essen, és elsötétüljön az ég. Ugyanakkor az uralkodó szeleknek és óceáni áramlatoknak köszönhetően az Egyenlítői-vidék és az északi vidékek nem szenvedtek kárt, ezért a történetírók vitatják, hogy ez „igazi” évszaknak felel-e meg.

A Sanza évszakai, olvasókönyv a skóla 12. évfolyama számára

7

Te meg egy az kettő

Reggel felkelsz, továbbmész, és a fiú veled tart. Kettesben vánszorogtok dél felé a dombokon, az égből hulló hamu alatt.

A gyerek sürgető problémát jelent. Először is koszos. Este nem láttad a sötétben, de nincs a testének egy olyan porcikája sem, melyet ne borítana kiszáradt vagy száradó sár, melybe gallyak és föld tudja, mi minden ragadt még bele. Talán egy fölcsuszamlástól menekült meg – a rengések során sokszor megindul a föld. Ha így történt, szerencsés, hogy életben van – ennek ellenére, amikor felkel és kinyújtózik, fintorogsz a hálózsákodon maradt piszok és sárdarabkák láttán. Húsz percbe telik, mire rájössz, hogy a sok kosz alatt semmilyen ruha nincs rajta.

Amikor erről kérdezed – vagy bármi másról –, gyanakvóan viselkedik. Ilyen fiatalon még nem kellene ilyen óvatosnak lennie, mégis az. Nem tudja a nevét annak a köznek, ahonnan származik, sem azokét, akik felnevelték, és akik, mint megtudtad, „nincsenek sokan”. Azt állítja, nincsenek szülei. Nem tudja a kasztnevét – de biztos vagy abban, hogy ez szemenszedett hazugság. Ha az anyja nem ismerte volna az apját, akkor az ő kasztnevét örökölte volna. Kicsi még és talán árva is, de ahhoz nem túl fiatal, hogy tudja, hol a helye a világban. Ennél a fiúnál sokkal kisebb gyerekek is felfogják az ilyesmit. Uche mindössze hároméves volt, mégis tudta, hogy az apjához hasonlóan ő is innovátor, és ez az oka, hogy az összes játéka olyan eszköz, könyv és tárgy, melyet dolgok építésére lehet felhasználni. És azt is tudta, hogy vannak dolgok, melyekről az édesanyján kívül senki mással nem beszélhet, és vele is csak akkor, ha kettesben vannak. Dolgok Földapáról és a suttogásairól, a nagyon lenti dolgokról, ahogy Uche nevezte ezeket…

De még nem állsz készen arra, hogy ezen gondolkozz.

Ehelyett Hoa rejtélyén merengsz, mert olyan sok mindenen lehet töprengeni vele kapcsolatban. Zömök kis szerzet, veszed észre, amikor feláll, alig ér a derekadig. A viselkedése alapján tízéves lehet, tehát vagy túl alacsony az életkorához képest, vagy túl érett a testéhez. Szerinted ez utóbbiról lehet szó, bár nem tudod, miért gondolod így. Ezen kívül nem sok mindent tudsz róla megállapítani, kivéve azt, hogy valószínűleg világosabb bőre van, mert ahol foltokban lehullt róla a sár, ott piszkosszürkés, és nem piszkosbarnás a bőre. Szóval talán valahonnan az Antarktika közeléből származik, vagy a nyugati part mellől, ahol az emberek sápadtabbak.

Most pedig itt van, ezerhatszáz kilométerrel távolabb, Alközépvidék északkeleti részén, egyedül és anyaszült meztelenül. Hát jó.

Nos, talán történt valami a családjával. Talán közváltók voltak. Sok ember tesz így, szedik a sátorfájukat, és hónapokig vagy évekig utaznak a kontinensen, hogy bekönyörögjék magukat egy olyan közbe, ahonnan épp úgy ki fognak tűnni, mint a fehér szirmú virágok az őszi réten…

Talán.

Jó.

Mégis.

Hoának jégfehér szeme van. Valódi jégfehér. Reggel megijedtél kicsit, amikor rád nézett: rengeteg sötét sár, mely két szikrázó, ezüstkék színű pontot ölel körül. Nem tűnik teljesen emberinek, de hát a jégfehér szemű emberek ritkán tűnnek annak. Hallottad, hogy Jumenészben, a tenyészkaszton belül nagyon kívánatos a jégfehér szem – vagyis az volt. Az ilyen jégfehér szemű sanzák ijesztőek és kicsit hátborzongatóak voltak. Most is azok. De Hoát nem a szeme teszi hátborzongatóvá.

Először is túlságosan vidám. Amikor reggel felkeltél, ő már ébren volt, és a tűzszerszámoddal játszott. Semmi nem volt a mezőn, amivel tüzet lehetett volna gyújtani – csak a perje, mely pár másodperc alatt lángra kapott volna még akkor is, ha nem lett volna nedves, akkor pedig valószínűleg felgyújtottad volna az egész rétet –, ezért nem vetted ki este a pakkodból a dobozt. De Hoa kivette, és most ráérősen dúdol magában, miközben ujjai között a kovakövet forgatja, és ez azt jelenti, hogy kutatott a holmidban. Emiatt nem indult valami jól a napod. Ugyanakkor a kép beégett az agyadba, miközben összepakoltál: egy gyerek, aki nyilvánvalóan valamilyen katasztrófán esett át, meztelenül ül egy rét közepén, körülveszi az égből hulló hamu – és ennek ellenére játszik. Sőt, még dúdol is. És amikor észrevette, hogy felébredtél és őt nézed, rád mosolygott.

Ezért döntöttél úgy, hogy magad mellett tartod, bár valószínűleg hazudik, amikor azt mondja, nem tudja, honnan való. Hiszen. Nos. Egy gyerek.

Ezért amikor magadra veszed a pakkodat, ránézel és ő visszanéz rád. A mellkasához szorítja azt a kis csomagot, melyet előző nap már megfigyeltél nála – csak annyit látsz belőle, hogy egy rongyokba bugyolált valami. Zörög kicsit, amikor összébb szorítja. Látod rajta, hogy izgul. A szemei semmit nem tudnak eltitkolni. Óriási a szembogara. Kicsit ficereg, egy lábra áll, a másikkal megvakarja a vádliját.

– Gyere – mondod, és megfordulsz, hogy visszakanyarodj a birodalmi útra. Próbálod nem észrevenni a kis sóhajt, mely felszakad belőle, és hogy egy pillanat múlva loholni kezd, hogy felzárkózzon hozzád.

Van még pár ember rajtatok kívül az úton, kisebb-nagyobb csoportokba verődve szinte kivétel nélkül dél felé tartanak. Lábuk felkavarja az utat beborító hamut, mely egyelőre még könnyű és porszerű. Nagy pelyhekben hull: még azoknak sincs szükségük maszkra, akik hoztak magukkal. Egy férfi lépked egy rozoga kocsi és egy csánkpókos ló mellett. A kocsi tele van holmival és idős emberekkel, bár a mellettük vánszorgó férfi sem sokkal fiatalabb. Mindannyian téged bámulnak, amikor kilépsz a domb mögül. Hat nő, akik egyértelműen a nagyobb biztonság miatt álltak össze, sugdolózni kezd, amikor meglát – aztán az egyik hangosan odaszól a másiknak.

– A rozsda egye meg, nézz csak rá, na, ezt már nem!

Láthatóan veszélyesnek tűnsz. Vagy nemkívánatosnak. Vagy mindkettőnek.

Vagy talán Hoa megjelenése taszítja őket, ezért a fiú felé fordulsz. Veled együtt ő is megáll, ismét nyugtalannak tűnik, te pedig hirtelen elszégyelled magad, amiért hagytad, hogy így járkáljon, még ha te nem is akartál magaddal vonszolni egy idegen gyereket.

Körülnézel. Az út másik oldalán egy patak csörgedez. Nem lehet megjósolni, mikor éred el a következő vándorhajlékot, a birodalmi utakon elvileg negyven kilométerenként van egy, de elképzelhető, hogy az északi rengés kárt tett a következőben. Errefelé már több fa van – elhagytad a sík vidéket –, de nem elég ahhoz, hogy valódi menedéket nyújtson, és egyébként is sok kettétört a katasztrófa következtében. A hulló hamu segít, valamennyit; másfél kilométernél távolabbra nemigen látni. Azt viszont látod, hogy az út menti sík vidék göröngyösebb területbe megy át. A térképekből és a szóbeszédből tudod, hogy a Tirimasz-hegység alatt egy ősi, valószínűleg lezárt törés húzódik, van erre még egy fiatal fákból álló erdősáv, mely a legutóbbi évszak óta nőtt, körülbelül százhatvan kilométerrel távolabb pedig egy kiszáradt, sós tengerfenékbe torkollik a síkság. Ezután sivatag következik, egyre kevesebb és egymástól egyre távolabb lévő közökkel, melyek még vehemensebben védik magukat, mint a barátságosabb vidékeken lévő városok.

(Jija biztos nem megy a sivatagon túlra. Botorság lenne. Ki fogadná ott be?)

Biztos vagy abban, hogy lesznek még közök a sós lapályig. Ha rendesen fel tudod ruházni a fiút, talán valamelyik befogadja majd.

– Gyere velem – hívod, és lekanyarodsz az útról. Ő követ a kavicsos ösvényen. Észreveszed, hogy vannak nagyon éles kövek is, és az eszedbe vésed, hogy többek között szerezned kell neki egy pár jó csizmát is. Szerencsére Hoa nem vágja meg a lábát, bár egyszer úgy megcsúszik, hogy elesik, és legurul a lejtőn. Odasietsz hozzá, amikor megáll, de ő azonnal felül és zsémbelődik, mert egyenesen a patak partján lévő iszapban landolt.

– Gyerünk – nyújtod a kezed, hogy felsegítsd.

Ő a kezedre néz, és egy pillanatra meglepődsz, mert úgy tűnik, mintha kényelmetlenül érezné magát.

– Jól vagyok – mondja végül, és ügyet sem vetve rád, felpattan. Közben cuppog a talpa alatt az iszap. Elsiet melletted, hogy felvegye rongyokkal átkötött batyuját, melyet esés közben elhagyott.

Hát jó. A hálátlan kis csibész.

– Azt akarod, hogy mosakodjak meg – mondja, és nem kérdezi.

– Hogy találtad ki?

Úgy tűnik, nem hallja ki a gúnyolódást. Leteszi csomagját a kavicsos partra, és addig gázol a vízbe, amíg a derekáig nem ér, aztán leguggol, hogy megmossa magát. Eszedbe jut valami, ezért kotorászni kezdesz a táskádban, míg végül megtalálod a szappant. Füttyentesz, mire Hoa feléd fordul, te pedig odadobod neki a tömböt. Összerándulsz, amikor utána sem kap, de ezután rögtön alámerül, és kezében a szappannal bukkan fel. Aztán felnevetsz, mert úgy bámul rá, mintha még soha nem látott volna ilyet.

– Mi lenne, ha átdörzsölnéd vele magad? – mutatod neki, mit csináljon, ismét gúnyosan. De ő csak felegyenesedik, kissé elmosolyodik, mintha a pantomimed tényleg tisztázta volna a dolgokat, majd engedelmeskedik.

– A hajadat is – utasítod, miközben ismét a táskádban kutatsz, majd felemelkedsz, hogy szemmel tarthasd az utat. Néhányan elhaladnak mellettetek, felétek pillantanak, kíváncsiság vagy helytelenítés bujkál a tekintetükben, de a legtöbben rátok se hederítenek. Jobb is így.

A másik ingedet keresed. Ha Hoára adod, olyan lesz, mint egy hosszú ruha, ezért levágsz egy kicsit a táskádban lévő zsinórból, mellyel a fiú meg tudja kötni a derekán az inget, hogy illendőbben nézzen ki, és melegebben tartsa. Természetesen ez az állapot sem tartható sokáig. A krónikások szerint nem sokkal az évszak kezdete után lehűl az idő. A következő városban, mely mellett elhaladtok, meg kell majd próbálnod ruhát és egyéb felszerelést venni, amennyiben az a köz még nem vezette be az évszaki szükségállapotot.

Aztán a fiú kijön a vízből, és te csak bámulsz rá.

Hát, így már mindjárt más.

A sártól megszabadulva látszik, hogy vastag szálú, hamuszálas haja van, mely mindenféle időjárás esetén tökéletes, és melyet olyan nagyra tartanak a sanzák. Ahogy szárad, már kezd is megmerevedni és megemelkedni. Legalább elég hosszú lesz ahhoz, hogy melegen tartsa a hátát. Viszont a színe fehér, és nem a szokásos szürke. És a bőre is fehér, nem csak egyszerűen sápadt. Még az antarktikai emberek sem ilyen színtelenek, legalábbis azok nem, akiket eddig láttál. A jégfehér szem fölött ívelő szemöldök is fehér. Fehér, fehér, fehér. Majdnem beleolvad a hamuba, miközben sétál.

Albínó? Meglehet. Van valami furcsa az arcában is. Próbálod értelmezni, amit látsz, majd rájössz: a haját leszámítva nincs benne semmi sanza. Széles arccsontja, szögletes állkapcsa és a szeme teljesen idegen számodra. Ajkai húsosak, de a szája ennek ellenére olyan kicsi, hogy azon tűnődsz, tud-e rendesen enni, bár bizonyára így van, különben nem érte volna meg ezt az életkort. Alacsony termete is rendellenes. Nemcsak hogy apró, de zömök is, mintha a népe másféle szívósságra lett volna teremtve, mint a régi sanza által egy évezreden keresztül finomított ideál. Akkor talán mindenki ilyen fehér arrafelé, ahonnan ő jött, bárkik is legyenek azok.

De ennek egyáltalán nincs értelme. Manapság a világon minden egyes faj legalább részben sanza. Elvégre évszázadokon keresztül ők uralták Rezdületlent, és bizonyos tekintetben ez még ma is így van. És nem mindig közeledtek másokhoz békés szándékkal, ezért még a legelszigeteltebb fajokon is ott díszeleg a sanza bélyeg attól függetlenül, hogy az őseik beleegyeztek-e a keveredésbe, vagy sem. E fiú népének, akárkik is legyenek, kétségtelenül sikerült kívülállónak maradnia.

– Mi a rozsdás fene vagy te? – szalad ki a szádon, mielőtt elgondolkozhatnál, hogy ez a kérdés nem sérti-e az érzéseit. Pár nap borzalom, és máris elfelejted, hogy kell bánni a gyerekekkel.

De a fiú csak meglepődik – aztán elvigyorodik.

– Rozsdás fene? Fura vagy. Elég tiszta vagyok már?

Annyira meghökkensz azon, hogy még ő nevez téged furcsának, hogy csak sokkal később ébredsz rá, hogy kikerülte a kérdést.

Csak némán rázod a fejed, majd kinyújtod a kezed a szappanért.

– Igen. Tessék.

Felemeled neki az inget, hogy belebújjon. Kissé esetlenül mozog, mintha nem lenne hozzászokva ahhoz, hogy más öltöztesse. Ennek ellenére még mindig könnyebben boldogulsz vele, mint Uchéval, mert Hoa legalább nem izeg-mozog…

Abbahagyod.

Egy kicsit elmerengsz.

Amikor magadhoz térsz, az ég világosabb, Hoa pedig tőled nem messze, az alacsony fűben nyújtózkodik. Legalább egy óra eltelt. Talán több is.

Megnyalod a szád, és a fiúra nézel. Kényelmetlenül érzed magad. Várod, hogy mondjon valamit a… távollétedről. De amikor észreveszi, hogy ismét vele vagy, csak feláll és vár.

Jól van hát. Lehet, hogy mégis kijöttök majd egymással.

Ezután visszatértek az útra. A fiú tartja az iramot, annak ellenére, hogy nincs cipője. Szinte le sem veszed róla a szemed, figyeled, hogy nem sántít-e, vagy nem fáradt-e el, és gyakrabban állsz meg, mintha egyedül lennél. A fiú hálásnak tűnik a pihenőkért, de ezt leszámítva jól bírja a tempót. Egy igazi kis bajnok.

– Nem maradhatsz velem – mondod neki ennek ellenére az egyik pihenő során. Nem akarod, hogy elbízza magát. – Megpróbálok keresni neked egy közt; útközben megállunk majd párnál, ha hajlandóak kinyitni a kapuikat, hogy kereskedni tudjunk velük. De nekem akkor is tovább kell mennem, ha találok neked helyet. Keresek valakit.

– A lányodat – feleli a fiú, te pedig lefagysz. Eltelik egy perc. A fiú tudomást sem vesz a döbbenetedről, dúdol, és úgy simogatja rongyos csomagját, mint egy kis állatot.

– Honnan tudod? – suttogod.

– A lányod nagyon erős. Persze nem vagyok biztos abban, hogy ő az. – A fiú mosolyogva néz vissza rád, nem zavarja, hogy meredten bámulod. – Arrafelé sok van belőletek. Ez mindig megnehezíti.

Sok dolog van, aminek most valószínűleg eszedbe kellene jutnia. De csak egyet van erőd hangosan kimondani.

– Tudod, hol van a lányom.

Hoa közömbösen dúdolni kezd. Biztos vagy abban, ő is tudja, hogy ez milyen őrültségnek hangzik. Biztos vagy abban, hogy ártatlan maszkja mögött most nevet.

– Honnan?

– Csak tudom – vonja meg a vállát.

– Honnan?

A fiú nem orogén. Megismernéd a fajtádat. Még ha az is lenne, az orogének nem tudják egymást kiszimatolni, mint a kutyák, nem tudnak a távolból egymásra hangolódni, mintha az orogéniának szaga lenne. Csak az őrzők képesek ilyesmire, és ők is csak akkor, ha a rogga olyan hanyag vagy ostoba, hogy hagyja nekik.

Hoa felnéz, és te próbálsz nem összerezzenni.

– Tudom és kész, jó? Értek az ilyesmihez. – Kerüli a tekinteted. – Mindig is értettem hozzá.

Elgondolkozol. De. Nassun.

Hajlandó vagy bármilyen képtelenséget elhinni, ha az segít abban, hogy megtaláld.

– Jól van – felelsz. Lassan, mert ez őrültség. Te őrült vagy, de most már világos számodra, hogy valószínűleg a fiú is az, és ez azt jelenti, hogy óvatosnak kell lenned. Ám van rá halvány esély, hogy nem őrült, vagy hogy úgy használja az őrültségét, ahogy állítja…

– Milyen… milyen messze van?

– Többnapi járásra. Gyorsabban halad, mint te.

Mert Jija magával vitte a kocsit és a lovat.

– Nassun életben van.

Meg kell állnod. Túl sok mindent érzel, túl sok mindent kell magadban tartanod. Rask is mondta, hogy Jija a lányoddal együtt hagyta el a várost, de eddig nem merted megengedni magadnak, hogy azt gondold, most is életben van. Bár egy részed nem akarja elhinni, hogy Jija képes lenne megölni a saját lányát, másik részed nemcsak hogy hiszi ezt, hanem bizonyos fokig előre is látja. Régi szokás szerint felkészíted magad az eljövendő fájdalomra.

A fiú téged figyel és bólint. Kis arcára most furcsa komolyság ül ki. Igazából nem sok gyerekszerű van ebben a gyerekben, veszed észre szórakozottan, későn.

De ha képes megkeresni a lányodat, akár maga a pusztító Föld is lehetne, téged akkor sem érdekelne.

Ezért a táskádban kutakodsz az után a kulacs után, melyben a jó víz van. A másikat újratöltötted a pataknál, de azt még fel kell forralni. Nagyokat kortyolsz, aztán átadod a fiúnak. Amikor ő is befejezte az ivást, adsz neki egy marék mazsolát. Megrázza a fejét, és visszaadja.

– Nem vagyok éhes.

– Nem is ettél.

– Nem eszem sokat.

A fiú felveszi a csomagját. Talán abban van a tartaléka. Nem számít. Egyébként sem igazán érdekel. Nem a te gyereked. Csakhogy ő az, aki tudja, hol van a tiéd.

Tábort bontasz, és folytatod az utad dél felé. A fiú ezúttal melletted halad, valamelyest mutatja az irányt.

*

Figyelj, figyelj, figyelj jól.

Volt idő az évszakok előtt, amikor az élet és annak apja,

a föld egyaránt gyarapodtak. (Az életnek anyja is volt.

Valami borzalmas dolog történt vele.) Földapánk tudta,

hogy okos életre lesz szüksége, ezért az évszakokat

használta arra, hogy megformáljon minket az állatokból:

okos kezeket adott a dolgok készítéséhez, okos elméket

a problémák megoldásához, okos nyelveket a közös munkához

és okos szenziát, hogy figyelmeztessen

minket a veszélyre. Olyanok lettek az emberek, amire Földapának

szüksége volt, majd még többé váltak. Aztán ellene fordultunk,

és ő azóta is gyűlöletet forral magában ellenünk.

Emlékezz, emlékezz a szavaimra.

Krónikás rigmus, „A három ember teremtése”, első rész

8

Szienit a Fentúton

Végül elkerülhetetlen lesz, hogy Szienit megkérdezze új mestere nevét. Alabástrom – melyről a nő azt gondolja, inkább gúnynév lehet. Meglehetősen gyakran kell néven szólítania a társát, mert a lovon töltött hosszú napok során az folyton elalszik a nyeregben, ami miatt egyedül őrá hárul a feladat, hogy kövesse az útvonalat, szemmel tartsa a lehetséges veszélyforrásokat, és szórakoztassa magát. A férfi gyorsan feleszmél a neve hallatán, ezért Szienit kezdetben azt gondolja, hogy csak színleli az alvást, hogy ne kelljen beszélgetnie. Amikor a férfi szemére veti ezt, az bosszúsnak tűnik.

– Persze, hogy tényleg alszom. Ha ma este bármit is akarsz tőlem, akkor hagyj aludni.

Szienit ezen felháborodik, hisz nem a férfinak kell gyereket szülnie a birodalom és a Föld számára. Emellett az sem igaz, hogy a szex bármilyen erőfeszítést igényelne a férfi részéről, hisz unalmas és rövid.

Ám talán egy hét is eltelik, mire Szienit végre rájön, mit csinál a társa napközben és még este is, miközben fáradtan és izzadtan fekszenek a közös hálózsákban. Úgy gondolja, elnézhető, hogy nem vette észre hamarabb, ugyanis folyton jelen volt, és olyan, mint a halk morajlás a beszélgető emberekkel teli szobában. A férfi minden rengést lecsillapít, mely az általuk keresztezett területeken történik. Mindet, nem csak azokat, melyeket megéreznek az emberek. A föld összes parányi, elhanyagolható nyújtózását és hajlongását, melyek közül néhány egy nagyobb mozgássorozat építőeleme, míg mások lényegében véletlenszerűek. Bármerre is járnak, ő és Alabástrom, ezek a mozgások lecsillapodnak egy időre. Jumenészben gyakori a szeizmikus nyugalmi állapot, de itt kint, a Föld háta mögött, ahol ritkásak a csomópontok, nem kellene ilyesminek léteznie.

Amikor Szienit ráébred erre, nem érti a dolgot. Mert semmi értelme nincs lecsillapítani a mikrorengéseket, ráadásul ez csak ronthat a helyzeten, amikor legközelebb egy nagyobb rengésre kerül sor. Nagy gondot fordítottak arra, hogy ezt a fejébe verjék, amikor még csak kavics volt, és a geoméria és szeizmológia alapjait tanulta. A föld nem szereti, ha féken tartják. Az orogén célja az átirányítás, nem pedig a megszüntetés.

Ezen a rejtélyen mereng pár napon keresztül, amíg a Jumenészt és Alliát összekötő fentúton haladnak, a forgó obeliszk alatt, mely úgy villog, mint egy hegyméretű turmalin, amikor elég szilárd ahhoz, hogy megcsillanjon rajta a napfény. A fentút jelenti a leggyorsabb útvonalat két kvartens fővárosa között, olyan egyenesen ível, amennyire csak lehet, és úgy van megalkotva, ahogy csak a régi sanzák mertek építkezni: kőből készült, hosszú hidakkal megemelve, átszeli a hatalmas szurdokokat, olykor alagutakon bújik át a magasabb hegyeken. Ez azt jelenti, hogy mindössze pár hét alatt eljuthatnak a partig, és még sietniük sem kell – feleannyi idő szükséges hozzá, mintha a lentúton haladnának.

De a rozsda egye meg, a fentutak unalmasak. A legtöbb ember halálcsapdaként tekint rájuk, bár valójában biztonságosabbak, mint a hétköznapi utak. Az összes birodalmi utat a legjobb földnök-és orogéncsapatok építették, szándékosan csak olyan helyekre, melyeket tartósan stabilnak ítéltek. Közülük néhány több évszakot is megélt már. Ezért Szienit és Alabástrom olykor napokon keresztül senki mással nem találkozik, csak fáradhatatlan kereskedelmi karavánokkal, lovaspostásokkal és a helyi kvartens járőrével – mindegyikük furcsán méregeti őket, amikor meglátják rajtuk a Fulkrum fekete egyenruháját, és nem ereszkednek le odáig, hogy szóba elegyedjenek velük. Pár köz található csak a letérőknél, és szinte egy olyan üzlet sincs, ahol feltölthetnék a készleteiket, bár az út mentén, egymástól bizonyos távolságra teraszokat alakítottak ki, melyek menedék-és táborhelyként szolgálnak. Szien eddig minden estét azzal töltött, hogy a tűz mellett a bogarakat csapkodta, közben pedig, jobb híján, Alabástromot bámulta. És le is feküdt vele, de azzal csak pár percet lehet elmúlatni.

Ugyanakkor ez, amit a férfi most tesz, érdekes.

– Minek csinálod ezt? – kérdezi meg végül, három nappal azután, hogy először észrevette, hogy a férfi elcsendesíti a mikrorengéseket. Épp ezt csinálta az imént is, miközben a vacsorára vártak – talonkenyér lesz felmelegített marhahússzeletekkel és aszalt szilvával, nyam-nyam. Még ásított is közben, holott a csillapításhoz bizonyára némi erőfeszítést kellett tennie. Az orogéniát soha nem adják ingyen.

– Mit? – kérdezi, miközben elnyom egy felszín alatti utórezgést, és leplezetlen unalommal piszkálja a tüzet. Szienit legszívesebben megütné.

– Azt.

– Á – szalad fel a férfi szemöldöke. – Te is érzed.

– Persze, hogy érzem! Folyton ezt csinálod!

– Hát, eddig egy szót sem szóltál miatta.

– Mert próbáltam rájönni arra, mit csinálsz.

A férfi összezavarodik.

– Akkor talán meg is kérdezhetted volna.

Szienit meg fogja fojtani. Ebbéli szándéka bizonnyal érezhető valamelyest, mert a férfi fintorogni kezd, majd végül magyarázatot ad.

– Hagyom kicsit pihenni a csomópontok gondnokait. Minden egyes mikrorengés, amit lecsillapítok, csökkenti a terheiket.

Szien természetesen tud a gondnokokról. A csomópontok úgy kötik össze a Fulkrummal a messzi kvartenseket, mint ahogy a birodalmi út összekapcsolja Jumenészt a régi birodalom korábbi hűbérvárosaival, hogy a lehető legtávolabbra is ki tudja terjeszteni a védelmét. Szerte a földrészen – azokon a pontokon, melyek a szenior orogének szerint a legalkalmasabbak a közelben lévő törések vagy forrópontok befolyásolására – előőrsök találhatók. Az előőrsökben egy Fulkrumban tanult orogén állomásozik, akinek az az egyetlen feladata, hogy megőrizze a terület stabilitását. Az Egyenlítői-vidéken átfedik egymást a csomóponti körzetek, ezért még egy apró rengést sem lehet soha érezni. Jumenész ezért, és a közepén lévő Fulkrum miatt tud úgy építkezni, ahogy. Az Egyenlítői-vidéken túl azonban úgy vannak kialakítva a körzetek, hogy a lehető legtöbb embernek tudjanak védelmet biztosítani – és vannak lyukak a hálón. Egyszerűen nem éri meg – legalábbis a Fulkrum szeniorjai szerint – csomópontokat kialakítani az eldugott területeken lévő minden kis földművelő vagy bányászattal foglalkozó köz közelében. Az ott élő emberek úgy gondoskodnak magukról, ahogy tudnak.

Szien egyet sem ismer azok közül a szerencsétlen bolondok közül, akiket erre az unalmas szolgálatra jelöltek ki, de mérhetetlenül örül annak, hogy az ő esetében soha senki nem állt elő ezzel a javaslattal. Ez olyasféle feladat, mellyel azokat az orogéneket bízzák meg, akik nem elég rátermettek a negyedik gyűrű megszerzéséhez – akikben rengeteg nyers erő lakozik, de ez kevés önuralommal párosul. Legalább életeket menthetnek meg, még ha arra is ítéltettek, hogy viszonylatos elszigeteltségben éljék le az életüket.

– Talán a mikrókat meghagyhatnád a gondnokoknak – indítványozza Szienit. Az étel már elég meleg, egy bottal próbálja kipiszkálni a tűzből. Rá nem jellemző módon összefut a nyál a szájában. Hosszú napjuk volt. – Föld tudja, talán szükségük van valamire, hogy ne haljanak bele az unalomba.

Szien először csak az ételre összpontosít, és csak akkor veszi észre, hogy a férfi csendbe burkolózott, amikor odaadja neki a részét. Felvonja a szemöldökét, mert megint ugyanazt látja az arcán. A gyűlöletet. És ezúttal legalább kis részben neki szól.

– Gondolom, még egy csomóponton sem jártál.

Mi a rozsda?

– Nem. Minek mentem volna el egyre is?

– Mert el kellett volna. Minden roggának el kellene.

Szienit összerezzen amiatt, hogy a férfi kimondta a roggát. A Fulkrumban vétségnek számít a használata, ezért nem sokszor hallotta még – csak a mellettük elhaladó emberek furcsa, elmotyogott mondataiban vagy az oktatók távollétében hetvenkedő kavicsok szájából. Ez nagyon csúnya szó: durva, és mélyről, a torokból tör fel, hangzása sérti a fület. De Alabástrom úgy használja, mint mások az orogént.

A férfi ugyanolyan ridegen folytatja.

– És ha már érzed, amit csinálok, akkor te is csinálhatnád.

Ez még jobban meglepi és feldühíti Szient.

– Mi a rozsdás fenéért csillapítanám le a mikrorezgéseket? Akkor én is…

És itt leállítja magát, mert azt akarta mondani, hogy én is olyan fáradt és használhatatlan leszek, mint te, ami pedig nem lenne szép dolog. De aztán eszébe ötlik, hogy talán a férfi azért volt eddig ilyen fáradt és használhatatlan, mert talán végig ezzel foglalatoskodott.

Ha ez annyira fontos, hogy Alabástrom képes volt miatta ennyire kimeríteni magát, akkor talán nem lenne helyes, ha Szien rögtön visszautasítaná a kérését. Végtére is az orogének tartsanak össze. Felsóhajt.

– Jól van. Azt hiszem, segíthetek éppen pár szerencsétlen bolondnak, akik a Föld háta mögött ragadtak, és semmi dolgunk a föld lecsillapításán kívül. Legalább ezzel is telik majd az idő.

A férfi kissé lecsillapodik, és a nő meglepetésére el is mosolyodik. Szinte soha nem mosolyog. De nem, az állán az az izom még mindig rángatózik. Még mindig bosszantja valami.

– Van egy csomópont körülbelül kétnapi lovaglásra a következő letérőtől.

Szien várja, hogy a férfi kilyukadjon valahová, ehelyett azonban enni kezd, és kicsit még cuppog is, aminek inkább az éhség az oka, semmint az étel ízletessége. Mivel Szienit is éhes, csatlakozik hozzá – majd összevonja a szemöldökét.

– Várjuk csak. Te el akarsz oda menni? Ezt akarod mondani?

– Igen, odamegyünk.

Alabástrom felnéz, arca egy pillanatra parancsolóvá válik, és Szien hirtelen még jobban utálja, mint eddig.

Teljesen ésszerűtlen reakciókat vált ki belőle a férfi. Alabástromnak hat gyűrűvel többje van, mint neki, és valószínűleg még nagyobb lenne kettejük között a különbség, ha az orogének besorolása tíz gyűrű után is folytatódna, mert hallotta a pletykákat a férfi képességeiről. Ha valaha is harcra kelnének egymással, Alabástrom képes lenne kifordítani Szien tóruszát, és egy szemvillanás alatt megfagyasztani őt. Már pusztán emiatt is kedvesnek kellene lennie hozzá. Ha pedig figyelembe veszi, milyen hasznos lehet, ha megkedvelteti magát vele, valamint, hogy milyen célokat tűzött ki maga elé a Fulkrumban történő előrelépésével kapcsolatban, akkor meg kellene próbálnia kedvelni is őt.

De belefáradt az udvariaskodásba és a hízelgésbe, ezek egyébként sem működnek. A férfi egyszerűen úgy tesz, mintha félreértené, vagy addig sértegeti, amíg ő le nem áll. Szien megpróbálkozott a tisztelet összes apró jelével, melyet a Fulkrumban a szeniorok általában elvárnak a junioroktól, de ezzel csak felidegesítette a férfit. Őt viszont az dühíti fel, hogy különös módon a dolgok ilyen állása van leginkább a férfi kedvére.

Ezért, bár ezt egy másik szeniorral soha nem tenné, hirtelen felcsattan.

– Igen, uram.

Az este ezután sértődöttséggel terhes, visszhangzó csendben folytatódik.

Amikor lefekszenek, Szien szokás szerint a férfihoz ér, de az ezúttal a másik irányba fordul, és a hátát mutatja.

– Majd reggel túlesünk rajta, ha még akkor is szükség lesz rá. Már itt az ideje, hogy menstruálj, nem?

Ettől Szienit úgy érzi magát, mintha ő lenne a világ legszemérmetlenebb teremtménye. Nem kérdés, hogy a férfi is úgy utálja a szexet, mint ő. De borzasztó, hogy már várja a szünetet, ő pedig nem számolta a napokat. Most megteszi, bár elég ügyetlenül, mert nem emlékszik pontosan, melyik nap kezdődött az utolsó ciklusa, és… a férfinak igaza van. Késik.

Szienit megrökönyödött csendjére a férfi egy sóhajjal felel, és félig már álomba is merül.

– Az még nem jelent semmit, ha késik. Az utazás megviseli a testet. – Ásít. – Akkor majd reggel.

Reggel párosodnak. Nincs ennél jobb szó, mellyel Szien le tudná írni az aktust – semmilyen trágárság nem lenne hozzá megfelelő, mert ahhoz túl unalmas, virágnyelven beszélni meg felesleges róla, mivel semmi meghittség nincs benne. Egy rutin csupán, egy gyakorlat, mint azok a nyújtások, melyeket reggelente végez, mielőtt lóra ül. Ezúttal viszont energikusabb a dolog, mert a férfi kipihente magát. Szien már majdnem élvezi is, Alabástrom pedig felnyög a végén. De ennyi. Miután végeztek, a férfi végignézi, ahogy a nő felkel, majd gyorsan lemossa magát egy mosdótálban a tűz mellett. Annyira hozzászokott már ehhez, hogy megriad, amikor a férfi megszólal.

– Miért utálsz engem?

Szienit abbahagyja a mosakodást, és egy pillanatra megfordul a fejében, hogy hazudjon. Ezt tenné, ha a Fulkrumban lennének. Ha Alabástrom egy másik szenior, az illendőség megszállottja lenne, és minden erejével arra törekedne, hogy a Fulkrum orogénjei mindig jól viselkedjenek, akkor hazudna neki. Ugyanakkor a férfi egyértelművé tette, hogy többre értékeli az őszinteséget, még ha az bántó is. Szien hát felsóhajt.

– Csak úgy.

A férfi a hátára fordul, felnéz az égre, Szien pedig azt hiszi, ezzel vége is a beszélgetésnek. Aztán a férfi ismét megszólal.

– Szerintem azért utálsz, mert… olyasvalaki vagyok, akit utálhatsz. Itt vagyok, kéznél vagyok. De amit igazán utálsz, az a világ.

Szien erre a mosdótálba dobja a ruhát, mellyel törölgette magát, majd a férfira mered.

– A világ nem mond ilyen őrültségeket.

– Semmi kedvem nincs ahhoz, hogy egy talpnyalót pátyolgassak. Azt akarom, hogy önmagad légy. És amikor az vagy, egy kedves szót sem tudsz hozzám szólni, teljesen mindegy, hogy én milyen kedves vagyok veled.

Sziennek némi bűntudata támad.

– Akkor mit értesz azalatt, hogy utálom a világot?

– Utálod, ahogy élünk. Ahogy a világ akarja, hogy éljünk. Vagy a Fulkrum birtokol minket, vagy el kell bujdosnunk, hogy aztán levadásszanak, mint a kutyákat, ha valaha is rájönnek arra, mik vagyunk. Vagy szörnyetegekké is válhatunk, és megpróbálhatunk mindent elpusztítani. Még a Fulkrumon belül is mindig azon kell gondolkoznunk, milyen viselkedést várnak el tőlünk mások. Soha nem lehetünk csak úgy – sóhajt fel, majd lehunyja a szemét. – Kell lennie egy jobb lehetőségnek is.

– Nincs.

– Kell lennie. Lehetetlen, hogy a Sanza legyen az első olyan birodalom, mely túlélt pár évszakot. Látjuk a nyomait egy másféle életnek, másfajta embereknek, akik hatalmasak lettek – mutat a fentút mellett elterülő tájra. A Nagy-Keleti-erdőség közelében járnak, és ameddig a szem ellát, az eltérő magasságú fákat leszámítva semmi sem színesíti a tájat. Kivéve…

…kivéve a látóhatár legszélét, ahol Szien észrevesz valamit, ami úgy néz ki, mint egy csontvázszerű fémkéz, mely a fákba markolva tör felfelé. Még egy rom, és bizonyára óriási lehet, ha innen is látni.

– Továbbadjuk a kőkrónikát – folytatja Alabástrom felülve –, de soha nem gondolkozunk el azon, mi az, amivel már próbálkoztak, vagy hogy mi az, ami működhetett.

– Mert nem működött. Azok az emberek meghaltak. Mi még életben vagyunk. Mi jól csináljuk, ők elrontották.

Alabástrom erre úgy néz rá, mintha azt mondaná, nem veszem a fáradságot, hogy elmondjam, mennyire ostoba vagy, bár valószínűleg ezt nem így fogalmazná meg. Igaza van, egyszerűen nem szereti őt.

– Látom, a Fulkrumon kívül máshol nem tanultál semmit, de gondolkozz el egy kicsit, jó? A túlélés nem jelenti azt, hogy helyesen cselekedtek. Akár most rögtön megölhetnélek, de nem lennék tőle jobb ember.

Talán tényleg nem, de Sziennek már nem számítana. Egyébként is nehezményezi, hogy a férfi számára ilyen magától értetődő, hogy ő maradna alul, bár teljesen igaza van.

– Jól van. – Szien feláll, és öltözni kezd, gyors rántásokkal veszi magára a ruháit. – Akkor mondd el, milyen más lehetőségek vannak még.

A férfi egy percig szótlan marad. Szien végül megfordul, és ránéz. Alabástrom kissé zavarban van.

– Nos… – kezdi óvatosan. – Kipróbálhatnánk, milyen lenne, ha az orogének irányítanának.

Szien majdnem felnevet.

– Az körülbelül tíz percig tartana, azután ott teremne Rezdületlen összes őrzője, hogy meglincseljen minket, nyomukban pedig a fél kontinens, hogy végignézze, és szurkoljon nekik.

– Azért ölnek meg minket, mert a kőkrónika folyton azt sulykolja beléjük, hogy veleszületetten gonoszak vagyunk – Földapa valamiféle helytartói, szörnyek, akiket alig lehet emberszámba venni.

– Igen, de a kőkrónikát nem tudod megváltoztatni.

– A kőkrónika folyton változik, Szienit. – A férfi sem gyakran mondja ki a nő nevét. Szien felfigyel. – Minden civilizáció hozzátesz valamit, és feledésbe merülnek azok a részek, melyek semmit sem mondanak az akkori emberek számára. Nem véletlen, hogy annyira megsérült a második tábla: valamikor régen valaki úgy gondolta, hogy nem fontos vagy téves, ezért nem foglalkozott azzal, hogy vigyázzon rá. Vagy az is lehet, hogy szándékosan próbálták olvashatatlanná tenni, és ez az oka annak, hogy a korai másolatok közül sok pont ugyanúgy sérült meg. Az archeomérek találtak pár régi táblát az egyik holt városban a Tapita-fennsíkon – azok az emberek is saját kőkrónikát írtak, látszólag azért, hogy átadják a következő nemzedékeknek. De ami a táblákon volt, az merőben eltért attól, amit mi tanultunk az iskolában. Legjobb tudomásunk szerint a krónika átírásától is csak nem régóta intenek.

Szien nem tudott erről. A homlokát ráncolja. Nem akar hinni a férfinak, de az is lehet, hogy erről az ismét felszínre törő utálata tehet, Viszont… a kőkrónika egyidős az értelmes élettel. Ez minden, ami lehetővé tette az emberiség számára, hogy túléljék az ötödik évszakokat, egymással összezsúfolódva, miközben a világ sötétségbe és fagyba borul. A krónikások történeteket mondanak arról, mi történik, ha az emberek – politikai vezetők, filozófusok vagy jó szándékú buzgómócsingok – megpróbálják megváltoztatni a krónikát. Ilyenkor elkerülhetetlen a katasztrófa.

Ezért nem hiszi el, amit hall.

– Hol hallottál a tapitai táblákról?

– Húsz éve vállalok küldetéseket a Fulkrumon kívül. Vannak ott barátaim.

Barátok, akik szóba állnak egy orogénnel? És a történelmi eretnekségről beszélgetnek? Nevetségesen hangzik. De attól még… hát jó.

– Oké, de akkor hogy lehet úgy megváltoztatni a krónikát, hogy…

Szienit nem figyel a közelükben lévő földkéregre, mert túlságosan felcsigázta ez a téma, még jobban, mintsem be merné vallani. Ugyanakkor egyértelmű, hogy a férfi a beszélgetésük közben is csitítja a rengéseket. Ráadásul ő tízgyűrűs, tehát rendben van, hogy hirtelen nagy levegőt vesz, majd talpra pattan, mintha csak zsinóron rángatnák, és a nyugati látóhatár felé fordul. Szien értetlenül néz rá, majd követi a tekintetét. A fentútnak azon az oldalán az erdő ritkásabb az irtások miatt, és két lentút szeli át, melyek elágaznak a fák között. A messzeségben egy másik rom, egy holtciv nyoma látszik. Egy kupola, mely közelebb áll egy összeomlott kőhalomhoz, mint egy sértetlen építményhez. Emellett három vagy négy, fallal védett kisebb köz töri meg a fákkal teli táj egyhangúságát. De Szien nem tudja, mi terelte el a férfi figyelmét…

…aztán megszenzeli. Pusztító Föld, ez egy nagy! Egy nyolcas vagy kilences. Nem. Nagyobb. Van egy forrópont körülbelül háromszázhúsz kilométerre, egy Mehi nevű kisváros külterülete alatt… de az nem lehet. Mehi az Egyenlítői-vidék szélén található, ami azt jelenti, hogy bőven a csomópontok védőhálóján belülre esik. Miért…

Nem számít, miért. Nem számít, amikor Szien látja, hogy ettől a rengéstől megremeg a fentút körüli vidék, és megrázkódik az összes fa. Valami elromlott, a hálózat nem működik, és a Mehi alatt lévő forrópont a felszín felé igyekszik. Az előrengés még innen is olyan erős, hogy keserű, rozsdás ízt érez a szájában, és viszket a körömágya. Még a csupán legkezdetlegesebb szenziával rendelkező tompák is megérzik ezt, az apró hullámok kitartó támadása egymáshoz kocogtatja a tányérjaikat, az öregek levegő után kapkodnak, és a fejüket fogják, a csecsemők pedig hirtelen felsírnak. Ha semmi sem állítja meg a magma feltörését, a tompák ennél sokkal többet fognak érezni, ha egy vulkán tör ki a lábuk alatt.

– Mi a…

Szienit Alabástrom felé fordul, majd döbbenten lemerevedik, mert a férfi négykézlábra ereszkedve morog a földön.

Egy pillanattal később már Szien is érzi, ahogy a csillapítatlan orogénia lökéshulláma kifelé árad a férfiból, majd lefelé fodrozódik a fentút tartóoszlopain, és betör az őket körülvevő föld laza agyagpalájába. Ez nem tényleges energia, csupán Alabástrom akaratának hatalma és az ezzel táplált erő, de Szien nem tudja megállni, hogy ne kövesse nyomon, hogyan száguld az ereje – olyan sebességgel, melyre ő soha nem lenne képes – a távolban sugárzó magma felé.

És mielőtt felfogná, mi történik, Alabástrom valami soha nem tapasztalt módon megragadja őt. Szienit érzi, hogy ő maga is hozzákapcsolódik a földhöz, saját orogén tudatát hirtelen valaki más sajátítja ki és irányítja, és neki ez egy cseppet sincs az ínyére. De amikor próbálná visszanyerni az uralmat a saját képességei fölött, égető érzés tör rá, mintha a bőrét súrolnák, zihál, térdre zuhan, és fogalma sincs arról, mi történik. Alabástrom valahogy összeláncolta kettejüket, és az ő erejét használva erősíti fel a sajátját, és egyetlen átkozott dolog sincs, amivel ezt meg tudná akadályozni.

És ezután már ketten vannak, egyszerre buknak le a föld alá, és csigavonalban ölelik körbe a halált forrongó kutat. A forrópont hatalmas – több kilométer széles, nagyobb, mint egy hegy. Alabástrom csinál valamit, aztán valami eliramlik, Szienit pedig a hirtelen jött kín miatt felsikolt, de a fájdalom szinte azonnal meg is szűnik. Át lett irányítva. Alabástrom ezután ismét így tesz, és ezúttal Szien rájön, mint csinál: elszigeteli őt a hőtől, a nyomástól és a forrópont haragjától. A férfinak nem lesz bántódása, mivel ő maga lett a hő, a nyomás és a harag. Ráhangolódott ezekre, miközben Szien korábban még csak az egyébként stabil kéregben nyugvó kis hőkamrákkal csinált ilyet – de azok ezzel a tűzviharral összevetve csak egy tábortűz szikrái voltak. Semmi sincs Szienben, ami harcba szállhatna egy ilyen ellenséggel. Ezért bár Alabástrom felhasználja az erejét, ezzel egy időben eltereli azokat az energiákat, melyeket a nő nem tudna feldolgozni, és máshová küldi őket, mielőtt túlterhelnék a tudatát, és… és… igazából Szien nem is tudja, mi történne akkor. A Fulkrumban azt tanítják az orogéneknek, hogy ne feszegessék a határaikat, de nem esik szó arról, mi történik azokkal, akik mégis így tesznek.

És mielőtt Szienit átgondolhatná ezt, mielőtt összeszedhetné magát ahhoz, hogy segítsen a férfinak, ha már elmenekülni nem tud előle, Alabástrom valami mást csinál. Egy célzott ütés. Valahol kilyukad valami. Azonnal csökkenni kezd a magmabuborék felfelé irányuló nyomása. A férfi mindkettejüket visszahúzza, kijutnak a tűzből a még mindig remegő földbe, és Szien itt már tudja, mit kell tennie, mert ezek csak rengések, nem Földapa megtestesült indulatai. Hirtelen megváltozik valami, és a férfi ereje a lány kezében összpontosul. Hihetetlenül sok erő, te jó Föld, Alabástrom egy szörnyeteg. De aztán könnyű lesz minden. Gyerekjáték elsimítani a hullámokat, lezárni a repedéseket és megvastagítani a sérült kérget, hogy ne képződjön új törés ott, ahol a föld meggyengült. Szien olyan tisztán szenzeli a föld felszínén lévő barázdák vonalait, mint még soha. Elegyengeti őket, összehúzza körülöttük a föld bőrét, és mindezt olyan sebészi pontossággal teszi, melyre korábban még nem volt képes. És amint a forrópont újra egy rejtett fenyegetés lesz csupán, és elmúlik a veszély, Szien visszatér magába. Alabástrom összegömbölyödve hever a lába előtt. Kettejük körül deres lett a föld, de már kezd felengedni, és párolog belőle a víz.

Szien négykézlábra ereszkedve remeg. Amikor mozdulni próbál, óriási erőfeszítésébe kerül, hogy ne essen arccal a földre. Folyton megbicsaklik a könyöke. De erőt vesz magán, és odavánszorog Alabástromhoz, aki halottnak tűnik. Megérinti a karját, és kitapogatja az egyenruha szövete alatt lévő kemény izmokat, melyek görcsösnek tűnnek, ahelyett, hogy elernyedtek volna. Szien ezt jó jelnek veszi. Megrángatja kicsit, majd közelebb megy hozzá, és látja, hogy a férfinak nyitva a szeme – és benne nem a halál üressége, hanem az őszinte meglepődés tükröződik.

– Pont olyan, amilyennek Hesszonit mondta – suttogja hirtelen, a lány pedig felugrik, mert nem gondolta, hogy a férfi tudatánál van.

Fantasztikus. Egy fentúton van, a semmi közepén, és alig él, mert valaki más az akarata ellenére használta az orogéniáját, és senki más nincs a segítségére, csak egy a berozsdált agyú és nevetségesen sok erővel bíró seggfej, aki ráadásul mindennek az oka. Próbálná összeszedni magát, miután… miután…

Igazából fogalma sincs, mi történt az imént. Semmi értelme. Szeizmikus mozgások nem történnek meg csak így. A forrópontok, melyek mérhetetlenül hosszú idők óta tartották magukat, nem robbannak fel csak úgy hirtelen. Valami beindítja őket: valahol elmozdul egy lemez, vagy vulkán tör ki, egy tízgyűrűs hisztériás rohamot kap, hasonlók. És mivel ilyen nagy erejű esemény volt, neki is szenzelnie kellett volna a kiváltó okot. Alabástrom zihálásán kívül más figyelmeztető jelnek is kellett volna lennie.

És mi a rozsdát csinált Alabástrom? Nem tud rajta kiigazodni. Az orogének nem tudnak együtt dolgozni. Bizonyított tény, hogy ha két orogén ugyanolyan befolyást szeretne gyakorolni egy adott szeizmikus eseményre, annak fog sikerülni, aki nagyobb uralommal és pontossággal bír. Hiába próbálkozik a gyengébb, csak kimeríti magát – vagy az erősebb átüti a tóruszát, és megfagyasztja a környezetében lévő többi dologgal együtt. Ez az oka annak, hogy szenior orogének vezetik a Fulkrumot. Ők nemcsak tapasztaltabbak, de bárkit meg tudnak ölni, aki az útjukba áll, még akkor is, ha ezt nem lenne szabad. És ez az oka annak is, hogy a tízgyűrűsök választhatnak. Senki nem fog rájuk erőltetni semmit. Az őrzőket leszámítva, természetesen.

De amit Alabástrom tett, az félreérthetetlen, még ha felfoghatatlan is.

A rozsda egye meg az egészet. Szienit megmozdul, hogy ne bukjon orra. Csúnyán forog vele a föld, ő pedig felhúzott térdére teszi a kezét, majd kis időre lehajtja a fejét. Ma nem mentek sehová, és már nem is fognak. Szienben nincs erő a lovagláshoz, Alabástrom pedig úgy néz ki, mint aki még a hálózsákról sem tud felkelni. Még csak fel sem öltözött. Pucér fenékkel, remegve és teljesen használhatatlanul kuporog.

Ezért végül Sziennek kell feltápászkodnia és átkutatnia a csomagjukat, hogy keressen két derminter dinyát – azaz kisebb fajta dinnyét, melynek kemény haja van, és az évszak során a föld alatt terem, legalábbis a geomérek ezt állítják-, és a még mindig parázsló tűzbe tegye. Örül, hogy korábban nem jutottak el odáig, hogy eloltsák. Kifogytak a gyújtósból és a tüzelőanyagból, de a szénnek elégnek kell lennie a dinya megsütéséhez, szóval pár órán belül vacsorázhatnak. Kivesz egy kis abrakot a halomból, és leteszi a két ló elé, vizet önt a vászonvödörbe, hogy megitassa őket, majd az út szélén tornyosuló lótrágyára néz, és arra gondol, ellapátolja onnan, hogy ne kelljen szagolniuk.

Aztán visszavánszorog a hálózsákra, mely szerencsére már megszáradt az iménti deresedés után. Lerogy Alabástrom háta mögé, és elszenderül.

Nem alszik. A visszahúzódó forrópont nyomán aprókat csavarodik a föld, mozdulatai Szien szenziáján csapódnak le, emiatt nem tud teljesen ellazulni. Ennek ellenére részben már attól is visszatért belé az élet, hogy csak fekszik. Elcsendesedik az elméje, majd a hűvösebbre forduló levegő visszahúzza őt önmagába. Napnyugta van.

Pislog, és azt veszi észre, hogy szorosan Alabástrom hátához simulva fekszik. A férfi még mindig össze van gömbölyödve, de a szeme ezúttal csukva, teste pedig ernyedt. Amikor Szien felkel, a férfi kissé megrándul, és ő is felül.

– El kell mennünk a csomóponthoz – tör fel belőle rekedt hangon, ami egyáltalán nem lepi meg Szient.

– Nem – felel. Túl fáradt ahhoz, hogy felidegesítse magát, ezért hát örökre leveszi magáról az udvariasság álarcát. – Nem fogok a sötétben, holtfáradtan letérni a főútról a lóval. Nincs több szárított tőzegünk, és minden más is kifogyóban, el kell jutnunk egy közbe, hogy feltöltsük a készleteinket. És ha megpróbálsz arra utasítani, hogy menjünk el valami csomópontba a Föld háta mögé, akkor engedetlenség miatt vádat kell ellenem emelned.

Szienit korábban egyetlen parancsot sem tagadott meg, ezért nemigen van tisztában vele, hogy ez milyen következményekkel járna. De tényleg túl fáradt ahhoz, hogy ez érdekelje.

A férfi nyöszörög, és a homlokára szorítja tenyerét, mintha próbálná kinyomni belőle, vagy talán mélyebbre taszítani a fejfájást. Aztán azon a nyelven szitkozódik, melyet a nő már hallott a szájából. Továbbra sem ismeri fel, de egyre biztosabb abban, hogy a partvidéki kreol nyelvek közé tartozik – ami furcsa, mivel azt állította, hogy a Fulkrumban született és nőtt fel. De attól még valakinek foglalkoznia kellett vele az első pár évben, amíg elég idős nem lett, hogy összeeresszék a többi kaviccsal. Hallotta, hogy a Keleti-partvidéken élő fajok közül sokan olyan sötét bőrűek, mint a férfi, ezért Alliában talán találkoznak majd olyan emberekkel, akik szintén ezt a nyelvet beszélik.

– Ha nem tartasz velem, akkor elmegyek egyedül – csattan fel újra Alabástrom sanza-glottul. Aztán feláll, megkeresi a ruháit, mintha komolyan gondolta volna a fenyegetést. Szienit eközben csak bámulja őt, mert annyira remeg, hogy alig tud egyenesen állni. Ha ebben az állapotban ül lóra, rögtön leesik.

– Hé – szólítja meg a nő, miközben a férfi továbbra is lázasan készülődik, mintha meg sem hallaná. – Hé. – A férfi megrándul, majd Szienre bámul, aki rájön, hogy a társa korábban tényleg nem hallotta őt. Egész idő alatt valami egészen másra figyelt – a földre, saját őrült gondolataira, ki tudja. – Megölöd magad.

– Nem érdekel.

– Ez… – Szien feláll, odamegy hozzá, és megragadja a karját, miközben a férfi a nyereghez nyúlna. – Ez hülyeség, nem teheted…

– Ne merészeld megmondani nekem, mit nem tehetek. – A férfi karja megmerevedik a lány szorításától, miközben lehajol, hogy az arcába sziszegje a szavakat. Szien majdnem hátra is hőköl tőle… de közelről látja, hogy a férfi szeme véres, eszelősen villog, szembogara teljesen kitágult. Valami nem stimmel vele. – Nem vagy őrző. Nem parancsolgathatsz nekem.

– Elment az eszed?

Mióta ismeri a férfit, ez az első alkalom, hogy… aggódik. Alabástrom oly könnyedén vette használatba az ő orogéniáját, és neki fogalma sincs arról, hogy csinálta. Olyan vézna, hogy valószínűleg könnyen eszméletlenre tudná verni, viszont a férfi az első ütés után megfagyasztaná őt.

Alabástrom nem ostoba. Sziennek rá kell őt erre ébresztenie.

– Veled megyek – jelenti ki határozottan, és a férfi olyan hálásan néz rá, hogy Szien rosszul érzi magát a korábbi otromba gondolataiért. – Amint felkel a nap, mert akkor anélkül tudunk lekanyarodni a lentutakra, hogy kitörnénk a lovak lábát vagy a saját nyakunkat. Rendben?

Alabástrom arca gyötrelmesen összerándul.

– Az túl sokára…

– Egyébként is egész nap aludtunk. És amikor korábban említetted ezt, azt mondtad, kétnapi lovaglás. Mennyivel tovább fog tartani, ha elveszítjük a lovakat?

Ez gondolkodóba ejti a férfit. Pislog egyet, felnyög, majd botladozni kezd, de szerencsére egyre távolabb kerül a nyeregtől. A naplemente fénye mindent vörösre fest. Alabástrom mögött egy kőalakzat látszik a távolban, egy magas, egyenes henger, melyről Szienit egy pillantással meg tudja állapítani, hogy nem természetes képződmény. Vagy egy orogén tolta ki a földből, vagy egy újabb ősi rom, mely a többinél jobban van álcázva. Alabástrom pont előtte áll, és úgy emeli fejét az égre, mintha üvölteni akarna. Többször egymás után ökölbe szorítja, majd ellazítja a kezét.

– A csomópont – mondja végül.

– Igen? – Szien próbálja elnyújtani a szót, hogy a férfi ne érezze ki belőle a kedvére akarok tenni a bolondnak hangsúlyt.

A férfi nem felel rögtön, hanem nagy levegőt vesz. Ismét próbál nyugalmat erőltetni magára.

– Te is tudod, hogy a rengések és a feltörések nem bukkannak elő csak úgy a semmiből. Ennek az előidézője, az ok, ami kimozdította a forrópontot az egyensúlyi állapotából, a csomópont volt.

– Honnan tudod… – Persze, hogy tudja, tízgyűrűs. Aztán Szien felfogja. – Szóval azt akarod mondani, hogy a csomópont gondnoka indította el ezt a dolgot?

– Pontosan ezt mondom. – Alabástrom a nő felé fordul, keze ismét ökölbe szorul. – Érted most már, miért akarok odamenni?

Szien némán bólint. Érti. Mert egy olyan orogénnek, aki csak úgy létre tud hozni egy szupervulkánt, legalább egy város nagyságú tórusszal kell rendelkeznie. Szien önkéntelenül is az erdőn túlra, a csomópont irányába néz. Nem lát semmit, de valahol odakint a Fulkrum egyik orogénje egy pár kilométer sugarú körön belül mindent elpusztított.

És itt van a feltehetőleg még fontosabb kérdés: miért?

– Jól van – törnek fel hirtelen Alabástromból a szavak. – Reggel a lehető legkorábban el kell indulnunk, és olyan gyorsan kell haladnunk, amennyire csak tudunk. Kényelmes tempóban két nap lenne az út, de ha hajtjuk a lovakat… – Amikor Szien szóra nyitja a száját, még gyorsabban kezd el beszélni, és egy megszállott vehemenciájával söpri el a tiltakozását. – Ha hajtjuk őket, és ha még pirkadat előtt elindulunk, napnyugtára odaérhetünk.

Szien ennél többet valószínűleg egyébként sem tudna elérni nála.

– Akkor pirkadatkor. – Beletúr a hajába. Ragad a fejbőre az út porától, három napja nem tudott hajat mosni. Holnap kellett volna elhaladniuk Magas Adea mellett, mely egy közepes méretű köz, ahol ragaszkodott volna ahhoz, hogy egy fogadóban szálljanak meg… de a férfinak igaza van. El kell menniük a csomóponthoz. – Attól még meg kell állnunk a következő pataknál vagy vándorhajléknál. Nem sok vizünk van már a lovaknak.

Alabástrom idegesen felhorkant a halandó lények testi szükségletei hallatán, de végül megadja magát.

– Jó.

Ezután leguggol a parázs mellé, és felveszi, majd kettétöri az egyik kihűlt dinyát. Kézzel eszik, és alaposan megrágja a gyümölcsöt. Szien kétli, hogy közben az ízét is érzi. Csak üzemanyag számára. Csatlakozik hozzá, hogy megegye a másik dinyát, és ha nem is nyugalomban, de legalább csendben töltik az este hátralévő részét.

Másnap – vagyis igazából késő éjjel – felnyergelik a lovakat, és óvatosan megindulnak a leágazás felé, mellyel letérnek a fentútról, és az alattuk elterülő földekre jutnak ki. Mire leérnek, már felkel a nap, ezért Alabástrom előre megy, és vágtára fogja a lovát. Olykor viszont sétára lassít, hogy hagyja pihenni az állatokat. Szien le van nyűgözve: azt hitte, annyira elvakította a férfit a sietség, hogy képes lenne a végkimerülésig hajtani a lovakat. Legalább nem ostoba. És nem kegyetlen.

Ezzel a tempóval gyorsan haladnak a forgalmasabb és egymást keresztező lentutakon, ahol kis szekerekkel, alkalmi utazókkal és pár helyi őregységgel találkoznak – akik mind gyorsan utat engednek nekik, amint meglátják őket. Szien arra gondol, hogy ez szinte már ironikus. Ugyanezek az emberek más alkalommal nagy ívben elkerülnék őket a fekete egyenruhájuk miatt, mert senki sem szereti az orogéneket. Ugyanakkor most bizonyára mindenki érezte, kis híján mi történt a forróponttal. Ezért buzgón félrehúzódnak, arcukon hála és megkönnyebbülés. A Fulkrum siet a segítségükre. Szien legszívesebben mindnek a szemébe nevetne.

Estére megállnak aludni pár órát, majd pirkadat előtt ismét útra kelnek, és még így is majdnem teljesen besötétedik, mire meglátják a távolban a csomópontot, két kis domb között, egy kanyargós ösvény végén. Az út nem sokkal különb egy döngölt földútnál, csak egy nyomvonal a pusztaságban, melyet a civilizáció jeleként néhol régi, repedező aszfalt borít. Az állomás maga szintén egy ilyen maradvány. Idefelé elhaladtak pár tucat köz mellett, melyek mindegyike tobzódott az építészeti sokszínűségben – de akár a régió saját stílusáról, akár a tehetősebb lakosok által meghonosított hóbortokról van szó, mind csak olcsó utánzata volt Jumenész látványvilágának. A csomópont ugyanakkor a régi birodalom hamisíthatatlan stílusjegyeit hordja magán: sötétvörös téglákból épült hatalmas, fenyegető falak vesznek körül három kisebb és közöttük egy nagyobb piramist. A kapuk valamiféle acélos fémből vannak, melynek láttán Szien elszörnyülködik. Senki sem tesz fémkapukat olyasvalamire, amit igazán meg akar védeni. Bár végül is semmi más nincs az állomáson az ott élő orogénen és az őt segítő személyzeten kívül. A csomópontoknak még talontáruk sincs, ehelyett a közeli közöktől érkező rendszeres ellátmányra hagyatkoznak. Kevés embernek jutna eszébe bármit is ellopni e falakon belül.

Szient váratlanul éri, amikor a kapu felé közeledve Alabástrom hirtelen meghúzza a lova gyeplőjét, és a csomópont felé sandít.

– Mi az?

– Senki nem jön ki – mormogja szinte magában. – Senki sem mozog a kapu mögött. Semmit nem hallok belülről. Te igen?

Szien csak a csendet hallja.

– Hány embernek kellene itt lennie? A csomópont gondnokának, egy őrzőnek és…?

– A gondnokoknak nincs szükségük őrzőre. Általában van egy hat-tíz katonából álló kis osztag, birodalmiak, akiket az állomásra helyeztek, hogy védelmet biztosítsanak a gondnoknak. Vannak még szakácsok és hasonlók, akik kiszolgálják őket. És mindig van legalább egy orvos.

Mennyi kérdést vet fel ez a pár szó! Egy orogén, akinek nincs szüksége őrzőre? A csomópontok gondnokainak még négy gyűrűjük sincs, és a ranglétra alján állókat őrző vagy legalább egy őket felügyelő szenior nélkül ki sem engedik a Fulkrumból. A katonák jelenlétét érti, a babonás helyiek olykor nem tesznek különbséget a Fulkrumban tanult és az egyéb orogének között. De miért kell az orvos?

Mindegy.

– Valószínűleg mind halottak – feleli Szien, de alighogy kimondja, rájön, hogy az érvelése helytelen. A körülöttük lévő erdőnek is el kellett volna pusztulnia, a fáknak, az állatoknak, és a talajnak több kilométeres körzetben meg kellett volna fagynia, majd kiolvadva latyakká változnia. Az összes embernek, aki mögöttük utazott az úton, halottnak kellene lennie. Máskülönben honnan tudott volna a gondnok annyi erőt összeszedni, hogy felkavarja azt a forrópontot? De innen úgy tűnik, hogy az állomás némaságát leszámítva, minden rendben van.

Alabástrom minden előjel nélkül megsarkantyúzza a lovát, nincs idő a kérdésekre. Fellovagolnak a dombra a bezárt kapuk felé. Sziennek fogalma sincs, hogyan fogják kinyitni őket, ha nincs bent senki, aki a segítségükre lehetne. Aztán Alabástrom felszisszen, előrehajol, és egy pillanatra egy rendkívül gyorsan mozgó, keskeny tórusz pislákol fel – de nem körülöttük, hanem a kapu körül. Szien még soha senkit nem látott, aki képes lett volna valahová máshová vetni a tóruszát, de a tízgyűrűsök számára ez nyilvánvalóan semmiség. A lova idegesen felnyerít az előttük hirtelen megjelenő hideg hóörvény miatt, ezért megrántja a gyeplőt, az állat pedig ijedten hátrál pár lépést. A következő pillanatban valami felnyög, és a kapu mögül reccsenés hallatszik. Amint az egyik nagy acélajtó kinyílik, Alabástrom elengedi a tóruszt, és leszáll a lóról.

– Várj még, idő kell, mire felmelegszik – inti Szien, de a férfi rá sem hederít, elindul a kapuk felé, még a lépteire sem ügyel a jégkristályokkal borított, csúszós aszfalton.

A rozsda egye meg az egészet. Szien is leszáll hát a nyeregből, és egy ferdén növő facsemetéhez köti a lovak gyeplőjét. Az egész napos erőltetett vágta után hagynia kell őket megpihenni, mielőtt enni vagy inni adna nekik, ráadásul az a legkevesebb, hogy ezután le is csutakolja őket. De van valami ebben a nagy, félelmetes, néma épületben, ami elbátortalanítja. Nem tudja, mi az. Ezért nem veszi le a lovakról a nyerget. Sosem tudni. Aztán Alabástromot követve belép a kapun.

Bent csend és sötétség fogadja. Itt, a Föld háta mögött nincs elektromosság, csak olajlámpások, melyek már nem égnek. A fém főkapu egy udvarra nyílik, a belső falakra és környező épületek oldalára pedig állványzatot erősítettek, hogy a katonák minden oldalról kényelmesen meg tudják célozni a látogatókat. Minden jól őrzött köz ugyanilyen roppant barátságos bejárattal rendelkezik, csak kisebb méretben. De ezen az udvaron nincs senki, noha Szien észrevesz oldalt egy asztalt és pár széket, ahol az őrt álló emberek nemrég még bizonyára kártyáztak vagy ettek. Az egész tábor néma. Lávasalak borítja a földet, mely kopott és egyenetlen a megannyi év alatt erre járó megannyi láb nyomától. De most nem lehet lépteket hallani. Az udvar egyik oldalán istálló áll, de a karámok be vannak zárva, benn semmi mozgás. A kapuhoz legközelebb lévő fal mentén sáros csizmák sorakoznak, némelyik inkább csak oda van dobva, vagy a többi tetején hever, nem szép rendben. Ha Alabástrom igazat beszélt az itt állomásozó birodalmi katonákról, akkor azok kétségtelenül abba a fajtába tartoztak, akiket nem érdekeltek az ellenőrzések. Mondjuk ez nem meglepő, valószínűleg nem kitüntetésként rendelnek valakit egy ilyen helyre.

Szien ingatja a fejét. Aztán enyhe állatszag csapja meg az istálló felől, amitől feszült lesz. Érzi a lovak szagát, de nem látja őket. Közelebb merészkedik – ösztönösen ökölbe szorul a keze, majd az akaratával szétfeszíti az ujjait –, és bekukucskál az első karámba, majd a többibe is, hogy mindent számba vegyen.

Három kimúlt ló, oldalra dőlve a szalmában. Még nem puffadtak fel, aminek talán az az oka, hogy csak a végtagjaikat és a fejüket uralja a halál petyhüdtsége. Testüket jégkéreg borítja, a húsuk többnyire még mindig kőkemény. Szien úgy gondolja, kétnapi olvadásnak felel meg ez az állapot.

A terület közepén egy lávasalakból épített kis piramis áll, melynek saját belső kőkapui vannak – bár ezek nyitva állnak. Szienit nem látja, merre ment Alabástrom, de arra tippel, hogy a piramisban lehet, mivel ott lesz a csomópont gondnoka is.

Feláll egy székre, a közelben talált kovakővel meggyújtja az egyik lámpást, majd elindul a piramis felé – most már gyorsabban halad, mert tudja, mit fog ott találni. És valóban, a piramis sötét folyosóin rábukkan a katonákra és a személyzet többi tagjára, akik valaha itt éltek: néhányan futás közben merevedtek meg, néhányan a falhoz préselődtek, megint mások az épület közepe felé nyújtják a karjukat. Voltak olyanok, akik próbáltak elmenekülni az elől, ami fenyegette őket, mások pedig próbálták megkeresni és megállítani a veszély forrását. Mindannyian kudarcot vallottak.

Aztán Szien megtalálja a csomópont központi termét.

Annak kell lennie. Az épület közepén van, egy elegáns boltív mögött, melyet halványrózsaszín márvány és domború gyökérmotívumok díszítenek. A mögötte lévő boltozatos csarnok magas, homályos és üres – a szoba közepét leszámítva, ahol van egy nagy… valami. Szien széknek nevezné, ha nem csak drótokból és szíjakból állna. Látszatra nem valami kényelmes, azt leszámítva, hogy a benne helyet foglaló személy kissé hátradőlhet. Mindenesetre a csomópont gondnoka ül benne, szóval biztos…

Ó. Ó.

Ó, te véres, felperzselt Föld.

Alabástrom a drótszéknek helyet adó emelvényen áll, és a csomópont gondnokának testét nézi. Fel sem pillant, amikor Szien közelebb lép hozzá. Arca rezzenéstelen. Nem szomorú és nem zord. Egy maszk csupán.

– Még közülünk a legjelentéktelenebbnek is a nagyobb jót kell szolgálnia – mondja, és hangjában nyoma sincs az iróniának.

A csomópont gondnokának székében ülő test kicsi és meztelen. Vézna. A végtagjai elsorvadtak. Nincs haja. Pálcikakezeiből, nagyra tátott szájából és ágyékából valamik – csövek, tömlők és dolgok, melyekre nincsenek szavai – vezetnek ki. Hasán egy zacskó fityeg, valahogy hozzá van rögzítve, és tele van… pfuj. A zacskót ki kellene cserélni.

Szien ezekre koncentrál, ezekre az apró részletekre, mert ez segít neki. Mert elméjének egy része badarságokat hord össze, és csak úgy tudja ezt a részt magában tartani és elnémítani, ha azokra a dolgokra összpontosít, melyeket lát. Amit tettek, az igazán leleményes. Nem gondolta volna, hogy lehetséges ilyen állapotban életben tartani egy testet, mozdulatlanul, akarat nélkül, határozatlan ideig. Azon gondolkozik, hogyan csinálták. A drótokból álló váz kiváltképp zseniális munka, van mellette egy fogantyú és egy kar, mellyel az egész szerkezetet át lehet billenteni, hogy a tisztogatást könnyebbé tegyék. A drót talán csökkenti a felfekvések kialakulásának valószínűségét. A levegőben a betegség bűze terjeng, de van a közelben egy polc tele üvegekbe zárt tinktúrákkal és tablettákkal. Érhető, hiszen a közökben készült hétköznapi penicillinnél jobb antibiotikumokra van szükség ahhoz, hogy ilyesmit véghez lehessen vinni. Elképzelhető, hogy az egyik cső arra való, hogy adagolja a gondnokba a gyógyszereket. Egy másikkal ételt adnak neki, és van egy, mely elvezeti a vizeletét, és ó, az a ruha pedig felitatja a kifolyt nyálát.

De látja a teljes képet is, bár igyekszik az aprólékos részletekkel lefoglalni magát. A csomópont gondnoka egy gyerek, akit már több hónapja vagy éve tarthatnak ilyen körülmények között. Egy gyerek, akinek a bőre majdnem olyan sötét, mint Alabástromé, és a vonásai is majdnem tökéletesen hasonlítanának rá, ha nem lenne olyan csontvázszerű.

– Mi a… – csak ennyit tud kinyögni.

– Van, hogy egy rogga képtelen szert tenni az önuralomra. – Szienit most már érti, hogy Alabástrom szándékosan beszél ilyen gyalázkodóan. A rogga olyan szó, melyet az emberségétől megfosztott, dologgá aljasított személyekre lehet használni. Ez segít. Alabástrom hangjából semmi sem hallható ki, nincs benne érzelem, de mindent elárul az, hogy milyen szavakat használ. – Az őrzők néha elfognak egy-egy olyan vadonszülöttet, aki már túl idős a tanuláshoz, de még elég fiatal ahhoz, hogy pazarlásnak számítson a meggyilkolása. És néha olyan is van, hogy észrevesznek valakit a kavicsok között, valakit a különösen érzékenyek közül, aki egyszerűen nem tud magán uralkodni. A Fulkrum próbálja őket tanítgatni egy ideig, de ha a gyerek nem fejlődik olyan ütemben, mely az őrzők szerint elvárható lenne, Sanza anyánknak mindig vannak ötletei arra, mihez lehetne kezdeni ezzel az egyénnel.

– Ehhez… – Szien nem tudja levenni a szemét a test, a fiú arcáról. Barna szeme ugyan nyitva van, de ködös, és a halál hidege árad belőle. Szient némileg meglepi, hogy nem hányja el magát. – Ehhez kezdenek vele? A rozsda egye meg, Alabástrom, ismerek gyerekeket, akiket csomópontokba vittek. Én nem… ez nem…

Alabástrom felenged. Szien csak akkor veszi észre, hogy a férfi eddig mennyire mereven tartotta magát, amikor az lehajol, hogy a fiú nyaka alá csúsztassa a kezét. Megemeli a túlméretezett fejet, és kissé elfordítja.

– Látnod kell.

Szien nem akarja látni, de odanéz. A gyerek leborotvált fejének hátsó részén egy terjedelmes, tekergőző, elhegesedett seb húzódik, melyet hosszú öltések pontjai tarkítanak. Pont a koponya és a gerinc találkozásánál.

– A roggák szenziája nagyobb és összetettebb, mint az átlagembereké. – Amikor úgy gondolja, hogy a nő már eleget látott, elengedi a gyerek fejét, mely olyan tehetetlenül huppan vissza a drótbölcsőbe, hogy Szienit összerezzen tőle. – Egyszerű dolog itt-ott kivágni belőle részeket, ami teljesen megfosztja az értelmétől, de továbbra is lehetővé teszi az agya ösztönös működését. Feltéve, ha a rogga túléli a beavatkozást.

Zseniális. Igen. Egy újszülött orogén is képes megállítani a földrengést. Ez veleszületett dolog, magától értetődőbb, mint a szopási reflex – és ez a képesség az, mely a legtöbb orogén gyerek halálát okozza. A fajtájuk legjobbjai még azelőtt leleplezik magukat, hogy elég idősek lennének a veszély felfogásához.

De az, hogy az ösztönein kívül minden mást kiölnek egy gyerekből, hogy semmi se maradjon benne, csak a rengések lecsillapításának képessége…

Tényleg hánynia kellene.

– Onnantól már könnyű. – Alabástrom úgy sóhajt fel, mint egy különösen unalmas óra után a Fulkrumban. – Gyógyszerekkel győzik le a fertőzéseket és így tovább, épp csak annyira tartják életben, hogy még be tudja tölteni a funkcióját, és kész is az egyetlen dolog, amit még a Fulkrum sem tud biztosítani: egy megbízható, ártalmatlan, tökéletesen jóindulatú orogéniaforrás. – Szienit épp annyira nem érti, miért nem okádta még el magát, mint azt, hogy a férfi miért nem üvölt. – De azt hiszem, valaki hibázott, és ezt itt hagyta felébredni.

Alabástrom leveszi a szemét a gondnokról, Szienit pedig követi a pillantását, mely a távolabbi fal mellett lévő férfi testén állapodik meg. Nem úgy van öltözve, mint a katonák. Hétköznapi, szép ruhát visel.

– Az orvos?

Szienitnek sikerült felvennie azt a tárgyilagos, biztos hangszínt, melyet Alabástrom is használ. Így könnyebb.

– Talán. Vagy egy helyi lakos, aki fizetett ezért a kiváltságért. – Alabástrom csak megvonja a vállát, és a fiú combjának felső részén lévő, még mindig kék, kéz formájú zúzódásra mutat. Még a sötét bőrön is tisztán látszanak az ujjak lenyomatai. – Úgy hallottam, sokan vannak, akik élvezik az ilyesmit. Gyakorlatilag a tehetetlenség a fétisük. Jobb szeretik, ha az áldozat tudatában van annak, amit tesznek.

– Ó, ó, Alabástrom, nem gondolhatod, hogy…

A férfi megint átsiklik a nő szavai fölött, mintha az meg sem szólalt volna.

– A baj csak az, hogy a csomópontok gondnokai szörnyű kínokat élnek át, amikor használják az orogéniát. Az agyuk átszabása miatt. Mivel nem tudják megállni, hogy a legkisebbeket is beleértve ne reagáljanak minden egyes rengésre a környéken, állandóan elkábított állapotban tartják őket, mert elvileg így emberséges. És minden orogén ösztönösen reagál bármilyen észlelt fenyegetésre…

Á. Ez megteszi a kellő hatást.

Szien eltámolyog a legközelebbi falig, és ott kiadja magából az aszalt sárgabarackot és a szárított húst, melyet az állomás felé tartva, lóháton erőltetett magába. Ez rossz. Az egész nagyon rossz. Azt gondolta… nem gondolta… nem tudta…

Aztán amikor megtörli a száját és felnéz, észreveszi, hogy Alabástrom őt figyeli.

– Ahogy mondtam – összegzi nagyon halkan –, minden roggának látnia kellene egy csomópontot, legalább egyszer.

– Én nem tudtam – motyogja a nő a tenyere mögül. A szavaknak nincs értelme, de úgy érzi, ki kell mondania őket. – Én nem.

– Azt hiszed, ez számít?

Alabástrom hangjának és arcának érzelemmentessége a kegyetlenség határát súrolja.

– Nekem számít!

– Azt hiszed, te számítasz? – A férfi egyszerre csak elmosolyodik. Ronda látvány, mert ugyanolyan hideg, mint a jég felszínén keringő pára. – Gondolod, hogy bármelyikünk is számít azon túl, amit el tudunk végezni nekik? Akár engedelmeskedünk, akár nem. – Fejével a meggyalázott és meggyilkolt gyermek teste felé biccent. – Gondolod, hogy ő számított bármit is azután, amit tettek vele? Csak azért nem tesznek így mindannyiunkkal, mert sokoldalúbbak, hasznosabban vagyunk, ha uralni tudjuk az erőnket. De számukra mindegyikünk csak egy újabb fegyver. Csak egy hasznos szörnyeteg, csak egy csepp új vér, amit hozzá lehet adni a tenyészvonalhoz. Csak egy újabb kibaszott rogga.

Szien korábban soha nem hallott még ennyi gyűlöletet összesűrűsödni egyetlen szóban.

De most itt áll, a világ utálatának kétségbevonhatatlan bizonyítéka mellett, mely holtan és bűzölögve fekszik közöttük, ezért ezúttal össze sem rezzen. Mert ha a Fulkrum, az őrzők, a jumenészi vezetők, a geomérek vagy bárki, akinek a fejéből kipattant ez a rémálom, képes erre, akkor nincs értelme szépíteni azt, milyenek a Szienithez és Alabástromhoz hasonló emberek valójában. Egyáltalán nem emberek. Nem orogének. Az udvariassággal csak szembe köpik azt, amit az imént látott. Roggák: mindössze ennyik.

Alabástrom egy perc után megfordul, és elhagyja a termet.

*

A nyitott udvaron táboroznak. Szien a raktárból fel tudja tölteni a készleteiket. Az állomás épületei az összes kényelemmel el vannak látva, melyre Szien vágyott: meleg víz, puha ágy, és más étel, nem csak a talonkenyér és a szárított hús. Ám idekint, az udvaron a testek nem emberiek.

Alabástrom csendben ül, a Szienit által rakott tüzet bámulja. Egy pokrócot csavart maga köré, kezében egy csésze tea gőzölög, melyet a nő készített neki. Szien nem látta, hogy a férfi ivott volna a teából. Úgy gondolja, talán jólesett volna neki valami erősebb ital. Vagy nem. Nem igazán tudja, mire képes részegen egy Alabástromhoz hasonló képességekkel rendelkező orogén. Épp emiatt nem szabad inniuk… de a rozsda egye meg most a szabályokat. A rozsda egyen meg mindent.

– A gyerekek okozzák a vesztünket – mondja Alabástrom, akinek szemében nagy tüzek égnek.

Szienit bólint, bár nem érti, mit akar ezzel mondani. A férfi beszél. Ez bizonyára jó jel.

– Azt hiszem, tizenkét gyerekem van. – Alabástrom szorosabbra húzza magán a pokrócot. – Nem vagyok benne biztos. Nem mindig mondják meg nekem. Nem mindig találkozom utána az anyákkal. De úgy gondolom, hogy tizenkettő. A legtöbbről azt sem tudom, hol van.

Alabástrom egész este ilyen, találomra előszedett dolgokkal jön, már ha egyáltalán megszólal. Szienit a legtöbbször nem is tudta rávenni magát arra, hogy válaszoljon ezekre a kijelentésekre, ezért nem igazán nevezhető beszélgetésnek, ami kettejük között zajlik. Ez az utóbbi pár mondat ugyanakkor szóra bírja, mert ő is elgondolkozott rajta. Hogy mennyire hasonlít Alabástromra a drótszékben fekvő gyerek.

– A gyerekünk… – szólal meg Szienit.

Alabástrom a szemébe néz, és ismét elmosolyodik. Ezúttal kedvesen, de a nő nem tudja, hogy ennek vagy a mosoly felszíne alatt lévő gyűlöletnek higgyen-e.

– Ó, ez csak az egyik lehetőség. – Alabástrom az állomás fenyegetően vörös falai felé biccent. – Lehet, hogy a mi gyerekünk olyan lesz, mint én, keresztülszáguld a gyűrűrangsoron, és az orogénia új távlatai felé nyit kaput, a Fulkrum legendája lesz. Vagy az is lehet, hogy középszerű lesz, és soha semmi említésre méltót nem tesz. Csak egy újabb négy-vagy ötgyűrűs válik majd belőle, aki a korallzátonyokkal elzárt kikötőket tisztogatja, szabadidejében pedig gyerekeket szül.

Olyan rozsdaverte jókedv árad a hangjából, hogy nehéz a szavai értelmére is odafigyelni. A hangja ugyanakkor megnyugtatja Szient, akinek egy része arra vágyik, hogy azonnal megnyugtassák. De a szavak feldúlják, úgy szúrnak, mint éles üvegszilánkok a sima üveggolyók között.

– Vagy tompa lesz – felel a nő. – Még két roggának is… – Nehéz kimondani a szót, de még nehezebb lenne azt mondani: orogén, mert az udvariasabb kifejezés most már hazugságnak tűnik. – Még nekünk is lehet tompa gyerekünk.

– Remélem nem.

– Reméled, hogy nem!

Ez a legjobb sors, melyet Szienit el tud képzelni a gyereküknek.

Alabástrom a tűz felé nyújtja a kezét, hogy felmelegedjen. Rajta vannak a gyűrűi is, veszi észre hirtelen a nő. Szinte soha nem hordja őket, de nem sokkal azelőtt, hogy megérkeztek az állomásra, annak ellenére, hogy égette a vérét a saját gyerekéért való aggodalom, képes volt áldozni az illemnek, és az ujjaira húzta őket. Néhány gyűrű megcsillan a tűz fényében, a többi tompán sötétlik. Minden ujjon egy-egy, a hüvelykujjakat is beleértve. Szienit hat ujja kicsit viszketni kezd a meztelensége miatt.

– A Fulkrum két gyűrűs orogénjének – folytatja a férfi – orogént kellene nemzenie, igen. De ez nem ilyen szabályszerű dolog. Amik mi vagyunk, az nem tudomány. Nincs benne logika – mosolyodik el halványan. – A Fulkrum biztosra akar menni, ezért minden rogga minden gyerekével úgy bánik, mintha azok is roggapalánták lennének, amíg bizonyságot nem tesznek ennek ellenkezőjéről.

– De ha bebizonyítják, hogy nem roggák, utána… emberek lehetnek. – Ez Szienit egyetlen reménye. – Talán valaki befogadja őket egy jó közbe, igazi skólába járatja őket, hagyja, hogy kasztnevet szerezzenek maguknak…

A férfi felsóhajt. Akkora fáradtság árad belőle, hogy zavarában és félelmében Szien rögtön elhallgat.

– Egyetlen köz sem fogadná be a gyerekünket – felel Alabástrom megfontolt, lassú szavakkal. – Lehet, hogy az orogénia átugrik egy nemzedéket vagy kettőt-hármat, de mindig visszatér. Földapa nem felejti el, mivel tartozunk neki.

Szienit összevonja a szemöldökét. Alabástrom korábban is mondott már ilyesmiket, dolgokat, melyek a krónikások orogénekről szóló történeteit idézik fel – hogy ők nem a Fulkrum, hanem a talpuk alatt lévő gyűlölködő, lesben álló bolygó fegyverei. Egy olyan bolygó arzenáljába tartoznak, mely mindennél jobban vágyik arra, hogy elpusztítsa az egykor érintetlen felszínén élősködő életet. Van valami Alabástrom szavaiban, ami miatt Szien azt gondolja, a férfi elhiszi ezeket a régi meséket, legalábbis valamelyest. Talán tényleg így van.

Talán megnyugvást talál abban, ha azt gondolja, a fajuknak van valamiféle rendeltetése, még ha az borzalmas is.

Sziennek most nincs türelme a rejtélyekhez.

– Jó, akkor senki nem fogja befogadni a lányt. – Direkt választotta a női nemet. – De akkor mi lesz vele? A Fulkrum nem tartja meg a tompákat.

Alabástrom szemei olyanok, mint a gyűrűk a kezén, egyik pillanatban visszatükrözik a tüzet, a másikban fénytelenek és sötétek.

– De. Őrzőt csinálnának belőle.

Ó, a rozsdába. Ez annyi mindent megmagyaráz.

Amikor a nő nem felel semmit, Alabástrom felpillant.

– Most pedig. Mindent, amit ma láttál. Felejts el.

– Micsoda?

– Az a valami a székben nem egy gyerek volt. – Most már nincs fény a szemeiben. – Nem az én gyerekem volt, sem senki másé. Semmi sem volt. Senki sem volt. Stabilizáltuk a forrópontot, és rájöttünk, mi vezetett ahhoz, hogy majdnem a felszínre tört. Eljöttünk ide túlélők után kutatni, és senkit sem találtunk. És ezt fogjuk táviratozni Jumenészbe. Mindketten ezt fogjuk mondani, amikor hazatérve kikérdeznek minket.

– Én, én nem tudom, hogy képes… – Eszébe jut, hogy a fiú alsó állkapcsa milyen ernyedten esett le, milyen holt volt a tekintete. Milyen szörnyű lehet egy soha véget nem érő rémálomban élni. Gyötrődésre ébredni, és valami groteszk parazita képét látni. A szánalmon kívül semmi mást nem tud érezni a fiú iránt, megkönnyebbüléssel tölti el, hogy már felszabadult.

– Pontosan azt fogod tenni, amit mondok. – A férfi hangja úgy csattan, mint a korbácsütés, és Szien dühödten mered rá. – Ha keseregsz, keseregj az elvesztegetett erőforrás miatt. Ha bárki megkérdezi, örülsz, hogy meghalt. Érezd is ezt. És hidd is. Elvégre majdnem több embert ölt meg, mint amennyit meg tudnánk számolni. És ha arra kíváncsiak, hogyan érzel ezzel kapcsolatban, azt feleld, megérted, miért tesznek velünk ilyesmit. Tudod, hogy a saját érdekünkben történik. Tudod, hogy ez mindenki javát szolgálja.

– Te földszomorító rohadék. Én nem tudom…

A férfi felnevet, Szien pedig összerezzen, mert társába most már visszatért a düh, mindössze egy szempillantás kellett hozzá.

– Ó, most ne bőszíts fel, Szien. Kérlek, ne – mondja még mindig nevetve. – Megdorgálnak, ha megöllek.

Végre egy fenyegetés. Jól van hát. Ha legközelebb elalszik. A nő majd letakarja az arcát, amikor belédöfi a kést. Még a halálos szúrások sem ölnek azonnal, és ha abban a pár másodpercben a férfi rá összpontosítja az orogéniáját, akkor ő is meghal. Ugyanakkor, ha nem lát, vagy ha épp fulladozik, akkor kisebb valószínűséggel tudja pontosan célba venni őt…

De Alabástrom még mindig nevet. Torkaszakadtából. Szienitben ekkor tudatosul a körülötte keringő zizegés. Fenyegetés, mely majdnem a lába alatt lévő kéregből ered. Felvonja a szemöldökét, elterelődik a figyelme, készültségi állapot lesz úrrá rajta, és azon gondolkozik, ismét a forrópont-e a háborgás eredete – aztán megkésve rájön arra, hogy nem zizegést érez, hanem valamilyen ritmikus rángatózást. Alabástrom nevetésének erőteljes kilégzéseivel egy időben.

Miközben Szien rideg felismeréssel mered rá, a férfi még a térdére is csap. Még mindig nevet, mert az a célja, hogy mindent elpusztítson, amit csak lát. És ha a félholt, félig felcseperedett fia képes volt beindítani egy szupervulkánt, akkor végképp nem lehet megmondani, mire képes az apja, ha a fejébe vesz valamit. Vagy akár akaratlanul is cselekedhet, ha egy pillanatra elveszti az önuralmát.

Szien keze ökölbe szorul a térdén. Csak ül ott, körmét a húsába mélyesztve, amíg a férfi végre össze nem szedi magát. Ez eltart egy ideig. Még azután is, hogy felhagy a nevetéssel, és a kezébe temeti az arcát, olykor felhorkant és rázkódnak a vállai. Talán sír. Szien nem tudja. Nem is igazán érdekli.

Végül Alabástrom felemeli a fejét, és vesz pár nagy levegőt.

– Sajnálom az előbbit – szabadkozik egy idő után. A nevetést abbahagyta, de most megint árad belőle a derű. – Beszéljünk inkább valami másról, jó?

– Hol a rozsdában van az őrződ? – Szien keze még mindig ökölbe van szorítva. – Olyan őrült vagy, hogy be kellene zárni valahová.

– Ó – vihog fel a férfi. – Évekkel ezelőtt gondoskodtam arról, hogy az a nőszemély ne jelenthessen számomra fenyegetést.

– Megölted – bólint Szien.

– Nem. Hülyének nézel? – Ez a kis kuncogás Szien agyára megy. Halálra rémül tőle, és többé már nem szégyelli beismerni ezt. De a férfi észreveszi, és valami megváltozik a viselkedésében. Vesz még egy nagy lélegzetet, majd hirtelen lenyugszik. – A francba. Én… sajnálom.

Szien nem felel. A férfi szomorúan elmosolyodik, mintha nem is számítana válaszra. Aztán feláll, és a hálózsákhoz megy. A nő figyeli, ahogy háttal a tűznek lefekszik. Addig nézi, amíg le nem lassul a légzése. Csak akkor csillapodik le.

Ezért ijedtében felugrik, amikor a férfi nagyon halkan megszólal.

– Igazad van. Évek óta őrült vagyok. Ha sokáig maradsz velem, te is az leszel. Ha eleget láttál már ebből, és kellőképp megérted, hogy mit jelent – sóhajt fel hosszan. – Ha megölsz, szívességet teszel az egész világnak – zárja le a témát, és ezután már nem szól egy szót sem.

Szien valószínűleg hosszabb ideig gondolkozik az utolsó mondatán, mint kellene.

Aztán összegömbölyödik az alváshoz, már amennyire ez az udvar kemény kövein lehetséges. Egy takaróba burkolózik, és a nyerget használja párnának, ami felér egy kínzással. A lovak nyugtalanok, egész este ilyenek voltak, érzik a halál szagát az állomáson. De végül elalszanak, és Szienit is így tesz. Reméli, hogy előbb-utóbb Alabástrom is követi őket.

Hátrébb, a fentúton, melyen haladtak, a turmalin obeliszk eltűnik egy hegy mögött, és könyörtelenül halad a pályáján.

*

Tavasz, nyár, ősz, tél,

ötödik vagy te, halál,

ki mindent legyőztél.

Arktikai közmondás

KÖZJÁTÉK

Megtörik a mintázat. Összegubancolódik a fonál. Vannak dolgok, melyeket itt észre kellene venned. Dolgok, melyek hiányoznak, és hiányuk teszi őket szembeötlővé.

Vedd észre például, hogy Rezdületlenben senki sem beszél szigetekről. Ez nem azért van így, mert nem léteznének szigetek, vagy lakatlanok lennének, épp ellenkezőleg. Az az oka ennek, hogy a szigetek általában a törések közelében vagy forrópontok fölött képződnek, ami azt jelenti, hogy a világegyetem mércéjével mérve tiszavirág életűek. Egy kitörés nyomán keletkeznek, a következő szökőár pedig elviszi őket. De a bolygó léptékével mérve az emberi lények is ilyen röpke életűek. Szó szerint megszámlálhatatlan olyan dolog van, amelyről nem vesznek tudomást.

Rezdületlen emberei nem beszélnek más földrészekről, bár valószínűsíthető, hogy léteznek ilyenek. Senki sem utazta körbe a világot, hogy meggyőződjön arról, csakugyan nincs több. A tengeri utazás egyébként is veszélyes, ha a készlet utánpótlására vagy a harminc méter magas szökőárakra gondolunk, és akkor még szó sem esett azokról a hegy nagyságú, legendás vízgörgetegekről, melyek állítólag felszántják a nyílt óceánt. Az emberek egyszerűen kérdés nélkül elfogadják a bátrabb civilizációk által rájuk örökített krónika darabjait, mely szerint nincs semmi más. Ehhez hasonlóan senki sem beszél az égitestekről, bár itt is épp olyan zsúfolt és forgalmas az égbolt, mint bárhol máshol az univerzumban. Ennek főként az az oka, hogy az emberek figyelmének nagy részét a föld köti le, és nem sok energiájuk marad az égre. Észreveszik, ami fent van: a csillagokat, a napot, a néha felbukkanó üstökösöket vagy hullócsillagokat. Nem veszik észre azt, ami hiányzik.

Másfelől hogyan is vehetnék? Kinek hiányzik az, amije sosem volt, amit soha el sem képzelt? Az emberi természet nem ilyen. Így hát fölöttébb szerencsés dolog, hogy más értelmes lények is léteznek ezen a világon az embereken kívül.

9

Szienit ellenségre talál

Egy héttel később megérkeznek Alliába. Éppen delel a nap a felhőtlen, kék égen, melyen csupán egy lila obeliszk csillámlik, nem messze a parttól.

Ahhoz képest, hogy Allia a Partvidéken található, nagynak számít. Természetesen nem mérhető össze Jumenésszel, de viszonylag tekintélyes, igazi város. Kerületeinek és üzleteinek többsége, valamint iparnegyede egy természetes kikötő medencéjében zsúfolódik össze. A meredek falú képződményt egy régi, az egyik oldalán beomlott kaldera hozta létre. Pár napi járásra a várostól minden irányban félreeső települések találhatóak. Allia felé tartva Szienit és Alabástrom megállnak az első épületcsoportok és parasztházak mellett, körbekérdezősködnek, és – miközben próbálnak tudomást sem venni arról, hogyan bámulnak rájuk a fekete egyenruhájuk miatt – megtudják, hogy van pár fogadó a közelben. Kihagyják az elsőt, ahol megszállhattak volna, mert az egyik tanyasi ifjú úgy dönt, hogy pár kilométeren keresztül követi őket. Folyton megzabolázza a lovát, hogy azon a körön kívül maradjon, mely szerinte az orogének hatótávolsága lehet. Egyedül van, és nem szól egy szót sem, de egy fiatalemberből könnyen egy egész banda lehet, ezért Szienit és Alabástrom abban a reményben mennek tovább, hogy a kísérőjük unalma legyőzi majd az irántuk érzett gyűlöletet. A férfi végül megfordul a lovával, és elindul arrafelé, ahonnan jött.

A második fogadó nem olyan takaros, mint az első, de nem is rossz: egy stukkóval díszített, régi kockaépület, mely átvészelt már pár évszakot, de még mindig szilárdan áll, és látszik rajta, hogy jó kezekben van. Minden szegletébe rózsabokrokat ültettek, és hagyták felfutni a borostyánt a falakra, ami valószínűleg azt jelenti, hogy az egész ház összedől, ha beköszönt a következő évszak, de emiatt nem Szienitnek kell aggódnia. A közös szoba és a két lóistállóban való elhelyezése egy éjszakára két birodalmi gyöngyházba kerül, ami olyan nevetségesen nyilvánvaló szélhámosság, hogy Szienit nem tudja fékezni magát, és a tulajdonos arcába nevet. (A nő mereven bámul vissza rájuk.) A Fulkrum szerencsére megérti, hogy a terepen dolgozó orogéneknek néha meg kell vesztegetniük az embereket ahhoz, hogy rendesen viselkedjenek velük. Szienitet és Alabástromot bőkezűen bocsátották útra, még hitellevelet is kaptak, mellyel szükség esetén további fizetőeszközhöz juthatnak. Ezért kifizetik a fogadós által kért összeget, és a sok szép, fehér pénz látványa legalább kis időre elfogadhatóvá teszi fekete egyenruhájukat is.

Alabástrom lova a csomópont felé menet lesántult, ezért mielőtt berendezkednének, keresnek egy hajcsárt, és egy egészséges állatra cserélik a régit. Egy virgonc kis kancát kapnak, aki olyan gyanakvóan néz Alabástromra, hogy Szienit nem tudja megállni, hogy ne nevesse el magát ismét. Jó napjuk van. És miután igazi ágyban aludtak, és alaposan kipihenték magukat, továbbállnak.

Alliát hatalmas kapuk védik, melyek méretüket és díszítésüket tekintve még hivalkodóbbak, mint a jumenésziek. Ugyanakkor fémből, és nem rendes kőből készültek, ami miatt pont olyan ízléstelen utánzatnak tűnnek, amilyenek valójában. Sziennek nem fér a fejébe, hogyan képesek ezek az átkozott dolgok bármit is rendesen megvédeni, bár tizenöt méter magasak, és tömör, szegecselt krómacéllemezekből készítették őket, és a tetszetősség kedvéért finom ötvösmunka került rájuk. Ha jön az évszak, az első savas eső szét fogja marni a szegecseket, egy jó erős hatos pedig elhajlítja majd a pontosan összeillesztett lemezeket, ami miatt lehetetlen lesz bezárni ezeket az óriási szerelvényeket. A kapukon minden azt hirdeti, hogy Alliában sok új pénz van, kevés viszont a krónikás, aki észhez téríthetné a vezetőségi kasztot.

A kapuőrség látszólag csak egy maroknyi erőshátúból áll, akik a köz őrségének csinos, zöld egyenruháját viselik. A legtöbben olvasnak, kártyáznak vagy más módon hánynak fittyet a kapun át zajló forgalomra. Szien küzd magával, hogy ne húzza el a száját az ilyen csapnivaló fegyelem láttán. Jumenészben ezek az emberek fel lennének fegyverkezve, valóban őriznék a kaput, és az a legkevesebb, hogy minden befelé tartó utazót feljegyeznének. Az egyik erőshátú az egyenruhájuk láttán késve észbe kap, majd int nekik, hogy menjenek tovább, és közben Alabástrom gyűrűs ujjaira szegezi a tekintetét. Szien kezére rá sem néz, ami miatt a nő csapnivaló hangulatba kerül, mire végighaladnak a város labirintusszerű, macskaköves utcáin, és végre megérkeznek a kormányzó palotájához.

Allia az egyetlen nagyváros az egész kvartensben. Szien nem emlékszik, hogy hívják a másik három helységet, vagy hogy miféle nemzetnek hívták őket, mielőtt a Sanza névleges részévé váltak – a régi nemzetek közül páran visszakövetelték a nevüket, miután a Sanza enyhített a szigoron, de a kvartensrendszer jobban működött, ezért ennek nem igazán volt jelentősége. Szien tudja, hogy ez egy földművelésből és halászatból élő vidék, ugyanolyan porfészek, mint bármelyik másik partvidéki régió. Ennek ellenére a kormányzó palotája Jumenész világát idézi, káprázatosan gyönyörű, és művészien kidolgozott építészeti részletek, párkányok és üvegablakok díszítik mindenütt, és ó, igen, van egy pompázatos erkélye is, mely a hatalmas előudvarra néz. Más szóval teljes mértékben szükségtelen cirádák tarkítják, melyeket valószínűleg minden apró rengés után ki kell javítani. És tényleg muszáj volt nekik napsárgára festeni az egész épületet? Így úgy néz ki, mint egy óriási gyümölcshasáb.

A palota kapujánál átadják a lovaikat egy istállófiúnak, és letérdelnek az udvaron, hogy az ellenállók kasztjába tartozó szolgáló beszappanozza és megmossa a kezüket. Ezzel a helyi szokással csökkentik annak valószínűségét, hogy betegségekkel fertőződjön meg a köz vezetősége. Ezután egy fölöttébb magas nő – aki majdnem olyan sötét bőrű, mint Alabástrom, és az őrség egyenruhájának fehér változatát viseli – érkezik az udvarra, és kurtán int nekik, hogy kövessék. Átvezeti őket a palotán keresztül egy kis fogadószobába, ahol bezárja mögöttük az ajtót, és leül az asztal mögé.

– Elég sokáig tartott, mire ideértek – mondja köszöntésképpen az asztalát bámulva, miközben parancsolóan int nekik, hogy üljenek le. Ők az asztal másik oldalán foglalnak helyet. Alabástrom keresztbe fonja a lábait, ujjait egymásnak támasztja, és megfejthetetlen arckifejezést ölt magára. – Egy héttel korábban vártuk magukat. Szeretnének azonnal lemenni a kikötőhöz, vagy innen is meg tudják csinálni?

Szienit szólásra nyitja a száját: szívesebben menne a helyszínre, mivel korábban még soha nem tisztított el korallzátonyt az útból, és ha közelebb van hozzá, akkor jobban fogja érteni a működését. De még mielőtt ezt közölhetné, Alabástrom megszólal.

– Elnézést, ki is ön?

Szienit szája azonnal összezárul, és a férfira bámul. Alabástrom udvariasan mosolyog, ám hangjába metsző él vegyül, ami azonnal elővigyázatosságra inti Szienitet. A nő is a férfira mered, sugárzik belőle a sértettség.

– A nevem Alliai Vezető Asael – válaszol lassan, mintha egy gyerekhez beszélne.

– Alabástrom – felel a férfi, miközben bólint és megérinti a mellkasát. – A munkatársam, Szienit. De bocsásson meg, nem csak a nevére voltam kíváncsi. Nekünk azt mondták, hogy a kvartens kormányzója férfi.

Szienit ekkor érti meg, miről szól ez az egész, és úgy dönt, belemegy a játékba. Nem tudja, miért csinálja ezt Alabástrom, de nem is igazán lehet kiigazodni semmin sem, amit ő tesz. Az alliai nő ugyanakkor nem ért semmit, állkapcsa megfeszül.

– Én vagyok a megbízott kormányzó.

A legtöbb kvartensnek van egy kormányzója, egy alkormányzója és egy udvarmestere. Talán egy olyan közben, mely minden erejével azon igyekszik, hogy túlszárnyalja egyenlítői társait, további hivatali szintek is szükségesek.

– Hány megbízott kormányzó van itt? – kérdezi Szienit, Alabástrom pedig cöcögni kezd.

– Udvariasnak kell lennünk, Szien – szakítja félbe még mindig mosolyogva, de már dühöng. Szien onnan tudja ezt, hogy túl sok fogát villantja ki. – Elvégre csak orogének vagyunk. Ő pedig Rezdületlen legnagyobbra becsült kasztjának képviselője. Mi pusztán azért vagyunk itt, hogy olyan erőket állítsunk a szolgálatunkba, melyeket ő fel sem képes fogni, és mindezt azért, hogy megmentsük a régiója gazdaságát, miközben ő… – Alabástrom az ujjával a nőre mutat, már leplezni sem akarja a maró gúnyt –, ő pedig egy kis aktakukac hivatalnok. De biztos vagyok abban, hogy nagyon fontos kis aktakukac.

A nőnek nem elég világos a bőre ahhoz, hogy elárulja, de ez nem is baj: karót nyelt testtartása és kitágult orrcimpái nem hagynak kétséget semmi felől. Alabástromra, majd Szienitre néz, de pillantása visszasiklik a férfira, amit Szien teljes mértékben meg is ért. Nincs a mesterénél idegesítőbb lény a világon. Szient egyszerre perverz büszkeség tölti el emiatt.

– Hat megbízott kormányzó van – felel végül Szienit kérdésére, de közben mereven bámulja Alabástrom mosolygó arcát. – És nem kellene, hogy bármit is számítson a tény, hogy megbízott kormányzó vagyok. A kormányzó nagyon elfoglalt ember, és ez csupán egy kis probléma. Ezért egy kis hivatalnok bőven elég ahhoz, hogy elintézze. Ugye?

– Ez nem egy kis probléma. – Alabástrom már nem mosolyog, bár még mindig nyugodtan ül, és továbbra is egymáshoz támasztja ujjait. Úgy néz ki, mintha azt fontolgatná, dühbe guruljon-e, bár Szien tudja, hogy ez már rég megtörtént. – Innen is szenzelem a koralltorlaszt. A kikötő szinte használhatatlan, valószínűleg már legalább egy évtizede képtelenek fogadni a nagyobb rakományt szállító kereskedelmi hajókat, melyek ezért a parton lévő többi közénél kötnek ki. Olyan hatalmas összegben egyeztek meg a Fulkrummal – tudom, hogy hatalmas, mivel engem küldtek –, hogy csak reménykedhetnek abban, hogy a megtisztított kikötő kárpótolni fogja önöket az elvesztett üzletekért, különben hamarabb söpri el az egész várost a következő szökőár, mint hogy képesek lennének kifizetni a tartozásukat. Ezért mi, mi ketten… – bök Szienre, majd újra összeérinti az ujjhegyeit –, mi vagyunk az egész rozsdaverte jövőjük.

A nő teljesen mozdulatlan. Szienit nem tudja megfejteni az arckifejezését, de a teste merev, és alig észrevehetően hátrébb húzódott. Félelmében? Talán. Valószínűbb, hogy Alabástrom szóbeli lándzsáira reagált így, melyek bizonyára mélyen a húsába vágtak.

– Ezért a legkevesebb, amit tehet – folytatja a férfi –, az az, hogy megvendégel bennünket, majd bemutat annak az embernek, aki miatt több száz kilométert utaztunk, hogy megoldjuk az önök kis problémáját. Így kívánja az illem, nem? Így bánnak általában a jelentősebb tisztviselőkkel. Ugye egyetért?

Szien akaratlanul is üdvrivalgásban szeretne kitörni.

– Jól van hát – szedi össze végül magát a nő, hangjában tapintható a ridegség. – Továbbítom a… kérésüket… a kormányzó felé. – Aztán elmosolyodik, fogai fenyegetően fehérlenek. – Mindenképpen átadom majd, hogy elégedetlenek voltak a vendégeinket megillető szokásos bánásmóddal.

– Ha csakugyan így bánnak általában a vendégekkel – felel Alabástrom, és közben azzal a tökéletes arroganciával néz körbe, melyet csak egy tősgyökeres jumenészi tud magában ilyen mértékben kifejleszteni –, akkor azt hiszem, tényleg hangot kellene adnia a csalódottságunknak. Csakugyan ilyen hamar a tárgyra térnek? Még egy kupa biztossal sem kínálnak a hosszú út után?

– Úgy hallottam, az egyik külső kerületben töltötték az éjszakát.

– Igen, és ez némiképp enyhítette a fáradtságunkat. A szállás viszont… hagyott némi kívánnivalót maga után. – Szien úgy gondolja, hogy ez igazságtalan kijelentés, mert a fogadóban meleg volt, az ágyak kényelmesek, szállásadójuk pedig a végletekig udvarias volt velük, miután megkapta a pénzét. De Alabástromot nem lehet leállítani. – Mikor utazott ön utoljára kétezer-ötszáz kilométert, megbízott kormányzóasszony? Biztosíthatom afelől, hogy egy napnál hosszabb idő szükséges egy ilyen út kipihenéséhez.

A nő orrcimpái megrezdülnek. De ő a vezetőséghez tartozik, a családja bizonyára nagy gondot fordított arra, hogy megtanítsák neki, hogyan kell a széllel együtt hajlongani.

– Elnézést kérek. Nem gondoltam bele.

– Nem. Nem gondolt. – Alabástrom hirtelen felemelkedik a székből, és bár a mozdulat nyugodt és nincs benne semmi fenyegető, Asael összerezzen, mintha a férfi rátámadt volna. Szien is feláll – megkésve, mert Alabástrom indulása váratlanul érte –, azonban Asael még csak rá sem néz. – Abban a fogadóban fogunk megszállni, amely mellett útközben elhaladtunk – jelenti ki Alabástrom tudomást sem véve a nő nyilvánvaló nemtetszéséről. – Körülbelül két utcára van. Amely előtt egy kőkirkusa áll. Nem jut eszembe a neve.

– Évszakvég – feleli a nő szinte szelíden.

– Igen, valami olyasmi. Ideküldjem majd a számlát?

Asael most már nehezen kap levegőt, az asztal lapján nyugvó keze ökölbe szorul. Szien meglepődik, mivel a kérés teljességgel érthető, még ha kicsit borsos is a fogadó ára – á, hát ez a bökkenő, nem? A megbízott kormányzó nincs felhatalmazva arra, hogy kifizesse az elszállásolásukat. Ha ezzel felbőszíti a feletteseit, az ő fizetéséből fogják levonni ezt az összeget.

Alliai Vezető Asael ugyanakkor nem veti le az udvariasság álruháját, és nem kezd velük kiabálni, mint ahogy arra Szien félig-meddig számított.

– Hát persze – feleli, és még egy mosolyt is sikerül kipréselnie magából, amivel majdnem kiérdemli Szien csodálatát. – Kérem, jöjjenek vissza holnap ugyanebben az időpontban, akkor elmondom majd a további tennivalókat.

Így a két orogén távozik, és elindulnak a fényűző fogadó felé, melyet Alabástrom harcolt ki maguknak.

Amikor a szobájuk ablakában állnak – ismét osztoznak a helyen, és ügyelnek arra, hogy ne rendeljenek túlságosan drága ételeket, hogy senki se tarthassa túlzónak a szállással kapcsolatos kérésüket –, Szienit Alabástrom arcélét tanulmányozza, próbálja megfejteni, miért árad belőle még most is mérhetetlen harag.

– Bravó – szólal meg a nő. – De tényleg szükség volt erre? Én inkább rögtön nekilátnék a munkának, hogy mihamarabb visszamehessünk.

Alabástrom mosolyog, bár az állkapcsában lévő izmok újra és újra megfeszülnek.

– Azt gondoltam, tetszeni fog, ha a változatosság kedvéért ez egyszer emberi lényként bánnak veled.

– Tetszik is. De mi változik meg ettől? Még ha most sikerült is érvényt szerezned a magas rangodnak, akkor sem változik meg az, ahogy irántunk éreznek…

– Nem, nem változik. És engem nem érdekel, mit éreznek. Rozsdára, nem kell minket kedvelniük. Csak az számít, amit tesznek.

Alabástrom számára így minden szép és jó. Szienit felsóhajt, hüvelykujja és mutatóujja közé csippenti orrnyergét, próbál türelmet erőltetni magára.

– Panaszkodni fognak.

És mivel ez gyakorlatilag Szienit küldetése, ő lesz az, akit megrónak miatta.

– Hadd panaszkodjanak. – Alabástrom elfordul az ablaktól, és a fürdőszoba felé veszi az irányt. – Szólj, ha megérkezik a vacsora. Addig fogom áztatni magam, amíg olyan ráncos nem lesz a bőröm, mint egy öregemberé.

Szienit azon tűnődik, van-e értelme egyáltalán utálni egy bolondot. Hisz még csak észre sem venné.

Megérkezik a szobaszolgálat egy tálcányi szerény, de laktató helyi étellel. A legtöbb partvidéki közben olcsó a hal, ezért Szien egy temtírfilét rendel, mely Jumenészben költséges ínyencségnek számít. Csak elvétve fordul elő a Fulkrum étkezőiben. Alabástrom egy törülközőt maga köré csavarva jön ki a fürdőszobából, és csakugyan eléggé összeaszott – Szien ekkor végre észreveszi, mennyire lefogyott az utazás hetei során. Csupa csont és bőr, és mindössze csak egy tányér levest kért. Igaz ugyan, hogy ez egy nagy tányérnyi kiadós, tenger gyümölcseiből készült raguleves, melyhez tejszínt és valamiféle céklapürét is adtak, de egyértelmű, hogy ennél többet kellene ennie.

Szienit a saját vacsorájához egy kisebb tálon fokhagymás jamgyökeret és karamellizált erdei méhet kapott köretként. Ezeket átlapátolja Alabástrom tálcájára.

Alabástrom csak bámulja az ételt, majd a nőre néz. Egy perc után megenyhülnek az arcvonásai.

– Szóval erről van szó. Jobban szereted a testesebb férfiakat.

Tréfálkozik. Mindketten tudják, hogy akkor sem élvezné vele a szexet, ha vonzónak tartaná.

– Mint mindenki más, igen.

Alabástrom felsóhajt, majd engedelmesen majszolni kezdi a jamgyökeret. Nem tűnik éhesnek, de igen elszánt. Két falat közben megszólal.

– Már nem érzem.

– Mit?

A férfi megvonja a vállát, ami Szien szerint inkább arról szól, hogy nem tudja szavakba önteni, amit mondani szeretne, nem pedig arról, hogy nem érti a kérdést.

– Igazából semmit se nagyon. Az éhséget. A fájdalmat. Amikor a földben vagyok… – Elhúzza a száját. Ez az igazi baj: nem az, hogy képtelen kimondani, hanem a tény, hogy nincsenek erre megfelelő szavak. Szien bólint, hogy érti.

Talán egy nap valaki majd létrehoz egy nyelvet az orogének számára. Talán már létezett is ilyen nyelv, de már régen elfelejtették. – Amikor a földben vagy csak a földet tudom szenzelni. Nem érzem… ezt – mutat a szoba felé, a testére, Szienre. – És olyan sok időt töltök a földben. Nem tudom megállni. De amikor visszajövök, az olyan… olyan, mintha a föld egy része is velem jönne, és… – Alabástrom hangja elhal. De Szien úgy gondolja, érti, miről beszél. – Úgy tűnik, ez olyasvalami, ami a hetedik vagy nyolcadik gyűrű után történik meg. A Fulkrum szigorú étrendet írt nekem elő, de nem nagyon szoktam követni.

Szien bólint, mert ez nyilvánvaló. A férfi tányérjára teszi át az édesfűből készült desszertet is. Alabástrom felsóhajt, majd mindent megeszik, amit elé raktak.

Lefekszenek aludni. És később, az éjszaka közepén Szienit azt álmodja, hogy felfelé zuhan egy hullámzó fénysugárban, mely úgy fodrozódik körülötte és törik meg rajta, mint a koszos víz. A fénynyaláb tetején tétován pislákol valami, hol látható, hol nem, mintha nem is lenne valóságos, mintha nem is lenne ott igazán.

Felriad, és bizonytalan abban, miért érzi hirtelen azt, hogy valami nincs rendben, de azt határozottan tudja, hogy tennie kell ellene valamit. Felül, kábán dörzsöli az arcát, és várja, hogy elhalványuljanak az álomképek. Csak ezután veszi észre, hogy a körülötte lévő levegőt a testetlen és fenyegető végzet érzése tölti meg.

Összezavarodva néz le a mellette fekvő Alabástromra, aki szintén ébren van, de természetellenesen merev, szeme és szája tágra nyitva. Olyan hangot ad ki, mintha gargarizálna, vagy horkolni próbálna, de szánalmasan rosszul menne neki. Mi a rozsda? Nem néz a nőre, meg sem mozdul, egyre csak ezt a nevetséges hangot hallatja.

Eközben az orogéniája csak gyűlik, és gyűlik, és gyűlik, végül már Szienit egész koponyájának a belseje fájni kezd tőle. Megérinti a férfi karját, mely nyirkos és merev, és csak megkésve veszi észre, hogy a férfi nem tud megmozdulni.

– Bástrom? – szólítja meg fölé hajolva, és a szemébe néz. Senki nem néz rá vissza. Ennek ellenére egyértelműen szenzel ott valamit, valamit, ami a férfiban ébren van, és reagál a szavaira. Képtelen behajlítani az izmait, de az ereje nagyon is él, és Szien érzi, hogy minden egyes gurgulázó lélegzetvétellel egyre magasabbra tör, feszesebbre húzódik, és bármelyik pillanatban kész lecsapni. Égető, pattogzó rozsda. Alabástrom nem tud megmozdulni, és úrrá lett rajta a pánik.

– Alabástrom!

Az orogének soha, de soha nem pánikolhatnak. A tízgyűrűsök különösen nem. A férfi természetesen nem tud felelni, Szien inkább csak azért szólította meg, hogy tudassa, vele van, és segít neki, ezzel remélhetőleg sikerül megnyugtatnia. Talán valamiféle rohama van. Szienit ledobálja az ágyról a takarókat, a férfi mellé térdel, és belenyúl a szájába, hogy kihúzza a nyelvét. A férfi szája tele van nyállal, a saját átkozott köpetében haldoklik. Ezen a felfedezésen felbuzdulva kíméletlenül az oldalára fordítja, és úgy igazítja a fejét, hogy kifolyjon belőle a nyál. Egy tiszta lélegzetvétel lesz mindkettejük jutalma. De ez is csak gyengécske, és túl sokáig tart a belégzés. A férfi küszködik. Bármi is a baja, az a tüdejével együtt az egész testét megbénítja.

A szoba kissé megremeg, és Szienit mindenfelől riadt hangokat hall a fogadóból. A kiáltások ugyanakkor gyorsan abbamaradnak, mert igazából senki sem aggódik. Nem szenzelnek semmilyen, küszöbön álló rengést. Valószínűleg csak egy erős széllökés számlájára írják a dolgot, mely belekaphatott a ház oldalába… egyelőre.

– A francba, a francba, a francba… – Szienit lekuporodik, hogy a férfi látóterébe kerüljön. – Bástrom, te ostoba, kannibál rozsdafajzat, állítsd le magad. Segítek neked, de nem tudok, ha mindannyiunkat megölsz!

A férfi arca nem reagál, a lélegzése nem változik, de rögtön megtörik a végzet ólálkodó légköre. Így már jobb. Jó. Most…

– El kell mennem, hogy keressek egy orvost…

Az épületet megrázó lökés ezúttal erősebb, Szienit hallja a tálcán egymásnak koccanó tányérokat. Szóval ez egy nem.

– Én nem tudok neked segíteni! Azt sem tudom, mi bajod van! Meg fogsz halni, ha…

Alabástrom egész teste megrándul. Szienit nem tudja eldönteni, hogy ez szándékos, vagy valamiféle görcs okozza. De egy perccel később rájön, hogy figyelmeztetés volt, mert akkor újra megtörténik az a dolog: a férfi ereje rákulcsolódik az övére, mintha csak satuba fogná. Szien összeszorítja a fogát, és várja, hogy a férfi arra használja őt, amire a túléléshez kell… de semmi sem történik. A férfi birtokolja őt, és Szien érzi, hogy csinál is valamit. Mintha hadonászna. Keres valamit, de nem találja.

– Mi az? – mered a férfi petyhüdt arcára. – Mit keresel?

Nem érkezik válasz. De egyértelmű, hogy olyasvalamiről van szó, amit nem tud anélkül megtalálni, hogy a saját erejéből mozogni tudna.

Aminek nincs semmi értelme. Az orogéneknek nem kell látniuk ahhoz, hogy tegyék a dolgukat. A bölcsőben fekvő csecsemők is képesek arra, amire ők. De, de… Szien gondolkozni próbál. Korábban, amikor erre a fentúton került sor, Alabástrom először a probléma forrása felé fordult. Szien elképzeli magában a jelenetet, próbálja megérteni, mit és hogyan tett akkor a férfi. Nem, ez így nem jó. A csomópont kissé északnyugatra volt tőlük, a férfi pedig kétségtelenül a nyugati látóhatárt bámulta. Szien megrázza a fejét, amiért egyáltalán eszébe jut ilyesmi, de felpattan, és az ablakhoz siet, kinyitja és kikémlel rajta. Ezen a csendes, kései órán semmi mást nem lát, csak a város lejtős utcáit és stukkóval díszített épületeit. Csak az utca végén, a kikötőben van mozgás, azután már csak az óceánt látni. Egy hajót rakodnak. Az égen felhőfoszlányok úsznak, messze még a hajnal. Szien ostobának érzi magát. És aztán…

Valami motoszkál a fejében. Mögötte, az ágyon Alabástrom félelmetes hangokat ad ki, Szien érzi erejének remegését. Valami megragadta a férfi figyelmét. Mikor? Amikor ő az égre nézett. Nem ért semmit, de újból felnéz.

Ott. Ott. Szinte érzi a férfi ujjongását. Aztán a másik ereje körbekeríti őt, és amit ezután lát, azt már nem a szemével látja.

Olyan érzés, mint az iménti álma. Felfelé zuhan, és ez valahogy így jó. A hely, ahol esés közben áthalad, mely körülveszi, tele van színekkel és a csiszolt felületeken megtörő fény villódzásával, mintha vízben lenne – csakhogy ez nem kék vagy átlátszó, hanem halványlila, tökéletlen ametiszt, egy adag füstös kvarccal. Szien csapkodni kezd benne, egy pillanatig biztos abban, hogy haldoklik, de ez olyasvalami, amit a szenziájával, és nem a bőrével vagy a tüdejével érzékel. Nem csapkodhat, mert nem vízben van, és egyébként sincs igazán ott. És nem is fulladhat meg, mert Alabástrom valahogy uralja őt.

Arrafelé csapkod, amerre a férfi irányítja. Alabástrom felfelé húzza őt, hogy gyorsabban zuhanjon, keres valamit, és Szien szinte hallja az üvöltését, érzi az erők húzását, mely fokozatosan lehűti és bizsergeti a bőrét.

Sikerül valamit megkötni. Valami más feltárul. Ez meghaladja Szien felfogóképességét, túl összetett ahhoz, hogy egészében tudja érzékelni. Valami átfolyik valahol, és felmelegszik a súrlódás miatt. Szienen belül valami kisimul, felerősödik. Éget.

És aztán Szien máshová kerül, lebeg a mérhetetlen jeges dolgok között, és van valami ezeken, ezek között, egy szennyezőanyag.

Ez nem a saját gondolata.

És aztán mindennek vége lesz. Szien visszatér önmagához és a való világhoz, ahol lát, hall, ízlel, szagol és szenzel – igazán szenzel, úgy, ahogy ennek működnie kellene, és rozsdára, nem úgy, ahogy Alabástrom az előbb csinálta –, és ahol Alabástrom öklendezik az ágyon.

Szien undorodva hőköl hátra, aztán eszébe jut, hogy társa le van bénulva, egyáltalán nem kellene tudnia mozogni, nem hogy hányni. Mindazonáltal ezt csinálja, és félig-meddig fel is emelkedett az ágyról, hogy hatékonyabban tudjon könnyíteni magán. A bénulásnak láthatóan vége.

Nem sokat hány, csak egy-két teáskanálnyi zsírosnak tűnő, tejfehér valami jön ki belőle. Több órával ezelőtt ettek, semminek sem kellene lennie a gyomrában. Aztán Sziennek eszébe jut a szennyezőanyag, és csak ekkor döbben rá arra, mit hányt ki a társa. És még arra is rájön, hogyan tette ezt.

Amikor Alabástrom végre mindent kiad magából, és a nyomaték vagy a biztonság kedvéért köp még párat, visszazuhan az ágyba. Nehezen veszi a levegőt, vagy egyszerűen csak élvezi az érzést, hogy újra a saját akarata szerint lélegezhet, ezért liheg.

– Mi a berozsdált felperzselt földet csináltál az előbb? – suttogja Szienit.

Alabástrom felnevet, és forgatja a szemét. Szien tudja, hogy akkor szokott így nevetni, amikor valami egyáltalán nem mulatságos dolgot szeretne kifejezni. Ezúttal a nyomorúságot vagy talán a fáradt beletörődést. Alabástrom mindig megkeseredett. Csak az változik, hogy ezt milyen mértékben mutatja ki.

– Ö-összpontosítás – mondja levegő után kapkodva. – Önuralom. – Mérték.

Ez az orogénia első leckéje. Bármelyik csecsemő képes lenne hegyeket mozgatni, ez ösztönös képesség. Azonban csak a Fulkrum által képzett orogén tudja szándékosan és pontosan megmozgatni a sziklákat. És nyilvánvalóan csak egy tízgyűrűs tudja a vére és az idegei réseiben áramló és gyorsan mozgó, végtelenül apró anyagokat tetszése szerint irányítani.

Ennek lehetetlennek kellene lennie. Nem kellene elhinnie azt, hogy Alabástrom képes volt rá. De ő is segített neki, ezért semmi mást nem tehet azon kívül, hogy elhiszi a lehetetlent.

Pusztító Föld.

Önuralom. Szienit nagy levegőt vesz, hogy megnyugtassa az idegeit. Aztán feláll, vizet tölt egy pohárba, és az ágyhoz viszi. A férfi még mindig gyenge, segítenie kell neki felülni, hogy szürcsölni tudjon pár kortyot a pohárból. Az elsőt ki is köpi a földre, a nő lába elé. Szienit rámered. Aztán egy párnát támaszt a férfi háta mögé, és a takaró tisztán maradt részével betakarja a lábát és a derekát. Ezután az ággyal szemben lévő székhez megy, mely elég nagy és kényelmes ahhoz, hogy aludni tudjon benne az éjszaka hátralévő részében. Elfáradt az Alabástrom testnedveivel való foglalkozásban.

Szienit nem könyörtelen, megvárja hát, míg Alabástrom kipihegi magát, és némiképp visszanyeri az erejét. Ekkor nagyon halkan megszólal.

– Mondd el, mi a rozsdát csinálsz.

A férfit látszólag nem lepi meg a kérdés, és meg sem mozdul a párnákon, a feje hátrabicsaklik.

– Túlélek.

– A fentúton. Az előbb. Magyarázd el.

– Nem tudom, hogy… képes vagyok-e rá. Vagy hogy meg kellene-e tennem.

Szienit higgadt maradt. Túlságosan fél ahhoz, hogy másként viselkedjen.

– Mit értesz azalatt, hogy kellene-e?

Alabástrom lassú, mély lélegzetet vesz, egyértelműen élvezetét leli benne.

– Neked még nincs… önuralmad. Nincs elég. Anélkül… ha anélkül próbálnád meg azt, amit én az előbb… akkor belehalnál. De ha elmondom neked, hogy csináltam… – Nagy levegőt vesz, majd kifújja. – Akkor lehet, hogy nem fogod tudni megállni, hogy te magad is kipróbáld.

Uralom az apró, szemmel nem látható dolgok fölött. Szinte viccnek hangzik. Annak kell lennie.

– Senkinek nincs akkora ereje. Még a tízgyűrűsöknek sem.

Szienit hallott történeteket arról, milyen elképesztő dolgokra képesek. De lehetetlen dolgokra nem.

– „Ők a láncra vert istenek.”– Alabástrom fellélegzik, és kezd elszenderedni. Kimerült az életéért való küzdelemben – vagy az is lehet, hogy csodát tenni nehezebb, mint amilyennek az látszik. – „A tajtékzó föld megszelídítői, akiket megzaboláznak és elhallgattatnak.”

– Ez mi?

A férfi idézett valahonnan.

– Kőkrónika.

– A frászt. Ez a három tábla közül egyiken sincs rajta.

– Ez az ötödik tábla.

Minden szart összehord. És lassan elalszik. Te jó Föld, Szienit egyszer meg fogja ölni.

– Alabástrom! Válaszolj a rozsdás kérdésemre! – Csend. A Föld verje meg. – Mi az, amit folyton csinálsz velem?

Alabástrom hosszan fújja ki a tüdejében lévő levegőt, és Szien azt hiszi, elaludt. De aztán megszólal.

– Párhuzamos arányosítás. Fogj be egyetlen állatot egy szekér elé, és az elmegy egy darabig. Ha befogsz elé még egyet, az első fárad ki legelőször. De ha egymás mellett fogod őket járomba, szinkronizálod őket, csökkented a mozdulataik között lévő eltéréseket, akkor többre mész, mint ha külön-külön összeadnád a két állat teljesítményét. – Ismét felsóhajt. – Legalábbis ez az elmélet.

– És te mi vagy, a járom?

Szienit tréfál. De a férfi bólint.

Egy járom. Az rosszabb. A férfi úgy bánik vele, mint egy állattal, rákényszeríti a munkára, hogy ő maga ne fáradjon ki.

– Hogyan tudod… – Elveti a hogyan szót, mely olyasvalaminek az eshetőségét feltételezné, aminek lehetetlennek kellene lennie. – Az orogének nem tudnak együtt dolgozni. Az egyik tórusz maga alá rendeli a másikat. A jobb irányítási képesség fog győzni.

Ezt a leckét mindketten megtanulták a kavicsok olvasztóüstjében.

– Hát akkor – mondja a férfi olyan közel az álomhoz, hogy már összemosódnak a szavai –, gondolom, ez meg sem történt.

Szient annyira elönti a méreg, hogy egy pillanatra nem is lát, elfehéredik előtte a világ. Az orogének nem engedhetik meg maguknak, hogy ennyire dühbejöjjenek, ezért szavakkal adja ki magából a feszültséget.

– Ne gyere nekem ilyen szarságokkal! Azt akarom, hogy soha többé ne tedd ezt velem… – De hogyan tudná megakadályozni ebben? – Máskülönben megöllek, felfogtad? Nincs hozzá jogod!

– Megmentetted az életemet – motyogja szinte érthetetlenül, de Szien érti őt, és ez visszaszorítja a dühét. – Köszönöm.

Lehet igazából hibáztatni egy fuldoklót azért, mert az belékapaszkodott a mellette lévőbe, hogy mentse magát?

Vagy hogy több ezer embert megmentsen?

Vagy hogy megmentse a fiát?

Most már elaludt, az undorító tócsa mellett kucorodott össze, melyet ő hányt oda. Természetesen ez az ágynak azon az oldalán van, mely Szienit helye lenne. A nő fintorogva húzza fel a lábait a székbe, majd megpróbál kényelmesen elhelyezkedni.

Csak ezután döbben rá arra, mi történt. Az egésznek a velejére, nem csak arra, hogy Alabástrom valami lehetetlen dolgot tett.

Kavicskorában néha a konyhába osztották be, és ott olykor olyan gyümölcsbefőttet vagy zöldségkonzervet sikerült kinyitniuk, mely már megromlott. Azok, melyek megrepedtek, vagy melyeknek részben kinyílt a fedelük, olyan büdösek voltak, hogy a szakácsoknak ki kellett nyitniuk az ablakot, és pár kavicsnak legyezni kellett a levegőt, hogy kimenjen a bűz. De Szien megtanulta, hogy sokkal rosszabb a helyzet azoknak az üvegeknek az esetében, melyek nem repedtek el. A bennük lévő ételnek látszatra nem volt semmi baja, és büdös sem volt, amikor kinyitották. Csak a kissé kipúposodó fémfedél figyelmeztetett a veszélyre.

– Halálosabb, mint a csertriszk harapása – mondogatta nekik a főszakács, egy őszülő, öreg ellenálló, miközben megmutatta nekik a gyanús üveget, hogy tudják, mire kell figyelni. – Tiszta méreg. Összehúzódnak tőle az izmaitok, és nem működnek tovább. Még lélegezni sem tudtok. És nagyon erős. Ezzel az egy üveggel mindenkit meg tudnék ölni itt, a Fulkrumban – nevetett ilyenkor, mintha ez vicces lenne.

Egy tányér raguhoz keverve pár csepp méreg bőven elég lenne ahhoz, hogy megöljön egy középkorú, bosszantó roggát.

Lehetett ez véletlen? Egyetlen jó hírű szakács sem használna fel felpúposodott fedelű befőttet, de lehet, hogy az Évszakvég kontárokat alkalmaz. Szienit saját maga adta le a vacsorarendelést, azzal a gyerekkel beszélt, aki felment hozzájuk érdeklődni, hogy mire van szükségük. Megmondta neki, hogy melyik étel kinek lesz? Próbál visszaemlékezni arra, mit mondott. „Hal és jamgyökér nekem.” így kitalálhatták, hogy a ragu Alabástromé lesz.

Miért nem mérgezték meg mindkettejüket, ha már annyira utálja valaki a fogadóban a roggákat, hogy képes őket megölni? Könnyűszerrel keverhettek volna egy kis mérgező zöldséget minden ételbe, nem csak Alabástroméba. Talán így is tettek, csak Szieniten még nem jelentkeznek a tünetek? Jól érzi magát.

Paranoiás vagy, mondja magának.

De az nem csak képzelgés, hogy mindenki utálja őt. Elvégre rogga.

Szien ingerülten fészkelődik a székben, a térde köré kulcsolja a karját, és próbál elaludni. Hasztalan. Túl sok kérdés kavarog a fejében, és a teste már túlságosan hozzászokott a kemény földhöz és az alig párnázott hálózsákhoz. Végül felül, és az éjszaka további részében az ablakon bámul kifelé egy olyan világra, melyet egyre kevésbé ért, és azon tűnődik, mi a rozsdát kezdjen vele.

De amikor reggel kihajol az ablakon, és abban a hiábavaló reményben szippant bele a párás levegőbe, hogy sikerül felébrednie, felpillant az égre. Ott, a hajnali fényben derengve, meglátja az óriási, lebegő ametisztszilánkot. Ez csak egy obeliszk – halványan emlékszik, hogy előző nap is látta, amikor Allia felé lovagoltak. Az obeliszkek mindig csodaszépek, de épp annyi jelentőségük van, mint a pislákoló csillagoknak, ezért szokás szerint Szienit alig figyel rájuk oda.

Ezt ugyanakkor észreveszi. Mert ma sokkal közelebb van, mint tegnap.

*

Legyen minden szerkezet szívében egy rugalmas központi gerenda.

Bízzatok a fában, bízzatok a kőben, de a fém megrozsdásodik.

HARMADIK TÁBLA, „Szerkezetek”, első versszak

10

Te, aki a fenevad mellett sétálsz

Azt gondolod, hogy talán valaki másnak kellene lenned.

Nem tudod pontosan, kinek. Korábban voltál már erősebb és ridegebb vagy éppen melegebb és gyengébb. A mostaninál bármelyik alkalmasabb lenne arra, hogy magad mögött hagyd azt a romhalmazt, ami vagy. Most rideg és gyenge vagy, és az senkinek sem jó.

Lehetnél valaki új, talán. Korábban is tettél már így, és meglepően könnyen ment. Egy új név, egy új cél, aztán felpróbálod az új személyiség minden ruhadarabját, hogy megtaláld azt, amelyik pont rád illik. Pár nap, és úgy érzed majd, mintha soha nem is lettél volna más.

De. Csak egy olyan te létezik, aki Nassun anyja. Ez az, ami eddig visszatartott, és ez a legfontosabb tényező a döntésedben. Ha mindez véget ér, amikor Jija már halott lesz, és te végre biztonságosan gyászolhatod a fiad… ha Nassun még életben lesz, szüksége lesz arra az anyára, akit egész életében ismert.

Ezért meg kell maradnod Essunnak, és Essunnak meg kell birkóznia a saját összetört részeivel, melyek Jija tette után maradtak meg belőle. Legjobb tudásod szerint illeszted majd őket össze, amennyire csak tudod, a kilógó darabokat az akaratoddal fogod a helyükre tenni, még ha nem is igazán illenek oda, és tudomást sem fogsz venni arról, hogy közben valami csikorog és csörömpöl. Az a fő, hogy semmi fontos ne törjön el, nem? Majd túléled. Nincs más választásod. Nincs, amíg az egyik gyereked még életben lehet.

*

Viaskodás hangjaira ébredsz.

Te és a fiú a vándorhajléknál táboroztatok le éjszakára, pár száz emberrel egyetemben, akiknek nyilván ugyanez járt a fejében. Magában a hajlékban – mely jelen esetben alig több egy ablak nélküli kőviskónál, melyben egy nyomós kút is található – valójában senki sem hajtja álomra a fejét, mert a hallgatólagos megállapodás alapján az semleges területnek számít. És ennek megfelelően a pár tucat tábor, melyet a vándorhajlék köré vertek fel, nem sok erőfeszítést tett arra, hogy kapcsolatba lépjen a másikkal, mert mindannyian kellőképp halálra rémültek ahhoz, hogy először szúrjanak, és csak utána tegyenek fel kérdéseket. Teljességében és túl gyorsan változott meg a világ. Bár a kőkrónika megpróbálta felkészíteni az embereket a részletekre, az évszak mindent körbeölelő borzalma továbbra is olyan sokkot okoz, mellyel senki nem tud egykönnyen megbirkózni. Elvégre egy héttel ezelőtt még minden a rendes kerékvágásban ment.

Te és Hoa egy közeli tisztáson, a fűben telepedtetek le, és tüzet gyújtottatok éjszakára. Nincs más választásod, a gyerekkel felváltva kell őrködnöd, bár félsz attól, hogy ő el fog aludni. Túl sok ember van itt, és túl kockázatos elővigyázatlannak lenni. A tolvajok jelentik a legnagyobb lehetséges problémát, mivel a vészpakkod tele van, és ti ketten csak egy egyedül utazó nő és egy kisfiú vagytok. A tűz is veszélyt jelent, túl sok ember gyűlt össze egy helyen, és közülük sokan azt sem tudják, hogy kell használni a kovakövet, miközben az elszáradt fűben töltik az éjszakát. De teljesen kimerültél. Még csak egy hét telt el azóta, hogy a saját kényelmes, kiszámítható életedet élted, és el fog tartani még egy kis ideig, mire utazásra kész állapotba kerülsz. Ezért arra utasítod a fiút, hogy keltsen fel, amint leég a tőzeg. Ez azt jelenti, hogy olyan négy-öt órát aludhatsz.

De sokkal később ébredsz fel, már majdnem pirkad, amikor az emberek kiabálni kezdenek a hevenyészett tábor túlsó végén. A te közeledben is kiáltoznak, hogy figyelmeztessék egymást. Kikecmeregsz a hálózsákodból, és talpra állsz. Nem tudod, ki kiabál. Nem tudod, miért. Nem számít. Egyik kezeddel megragadod a vészpakkot, másikkal pedig a fiút, hogy futásnak eredj.

A fiú kirángatja magát a szorításodból, és felveszi a kis csomagját. Aztán újra megfogja a kezed, jégfehér szeme tágra nyílik a szürkületben.

Aztán futni kezdtek – mindenki a közeledben, és te magad is a fiúval együtt –, még beljebb a rónán, és távolabb az úttól, mert onnan törtek fel az első kiáltások, és mert a tolvajok vagy a köztelenek vagy a fegyveresek vagy akárki, aki ilyen riadalmat váltott ki, valószínűleg az úton fog távozni, miután végzett azzal, amiért idejött. A hamuval borított, hajnal előtti félhomályban a körülötted futó emberek csupán árnyékok, akik mind egy irányba tartanak. Egy ideig csak a fiú, a pakk és a talpad alatt lévő föld a világon az egyetlen, ami létezik.

Jó idővel később elfogy az erőd, és végül botladozva megállsz.

– Ez meg mi volt? – kérdezi Hoa. A hangján nem érződik, hogy kapkodnia kellene a levegőt a sok rohanás után. A gyerekeknek jó az ellenálló képessége. – Természetesen nem futottatok egyfolytában, ahhoz túl elpuhult és gyenge vagy. A lényeg az volt, hogy ne álljatok meg, és ezt sikerült is teljesíteni, sétáltatok, amikor már nem kaptál elég levegőt a futáshoz.

– Nem láttam – felelsz.

Egyébként sem igazán számít, hogy mi volt. Szúró oldaladat dörzsölgeted. Kiszáradás. Kiveszed a kulacsod, hogy igyál. De elhúzod a szád, mert az szinte üres. Persze a vándorhajléknál nem használtad ki a lehetőséget, hogy feltöltsd. Úgy tervezted, majd reggel.

– Én sem láttam – mondja a fiú hátrafordulva, és közben nyújtogatja a nyakát, mintha az segítene. – Minden csendes volt, aztán… – Megvonja a vállát.

– Nem aludtál el, ugye? – kérdezed őt kémlelve. Láttad a tüzet, mielőtt elmenekültetek. Már csak parázslott. Órákkal korábban fel kellett volna ébresztenie.

– Nem.

Azzal a tekintettel nézel rá, mellyel sikerült megfélemlítened a két gyerekedet és még pár tucat más emberét is. Hoa méltatlankodik, és zavartan néz rád.

– Nem aludtam el.

– Miért nem keltettél fel, amikor leégett a tőzeg?

– Aludnod kellett. Én nem voltam álmos.

Ó, hogy az a… Ez azt jelenti, hogy akkor később lesz álmos. A Föld nyelje el a keményfejű gyerekeket.

– Fáj az oldalad? – kérdezi Hoa nyugtalanul, és közelebb lép. – Megsérültél?

– Csak szúr. Nemsokára elmúlik.

Körbenézel, bár a hulló hamuban alig több, mint hat méter lehet a látótávolság. Semmi sem utal arra, hogy mások is lennének a közelben, és nem hallasz már hangokat a vándorhajlék felől sem. Valójában semmilyen hangot sem hallasz, csak a fűre hulló hamu tompa puffanását. Ésszerű feltételezés, hogy a vándorhajléknál táborozó többi ember sem lehet nagyon messze – de Hoát leszámítva teljesen egyedül érzed magad.

– Vissza kell majd mennünk a vándorhajlékhoz.

– A holmidért?

– Igen. És vízért is.

A vándorhajlék irányába nézel, és hunyorítasz, de teljesen feleslegesen, mert pár lépéssel távolabb már csak egy szürkésfehér folt az egész síkság. Nem tudhatod biztosan, hogy a következő vándorhajlék használható lesz-e. Lehet, hogy a leendő hadurak már átvették felette az irányítást, vagy tönkretették a megrémült bandák, de az is lehet, hogy nem működik.

– A másik irányba is mehetnél. – A fiú felé fordulsz, aki a füvön ül, és nagy meglepetésedre van valami a szájában. Eddig nem volt nála semmi étel… ó. Szorosan összeköti a csomagját, és nyel egyet, mielőtt folytatná a beszédet. – A patakhoz, ahol azt mondtad, mossam le magam.

Ez is egy lehetőség. Nem messze onnan, ahol a fiú fürdött, a patak ismét eltűnt a föld alatt, és az a hely csak egynapi járásra van. De az egy napot jelent visszafelé azon az úton, ahol eddig jöttetek, és…

És semmi. Az a legbiztonságosabb, ha visszamész a patakhoz. Ostoba és helytelen dolog, hogy vonakodsz ettől.

De Nassun valahol előtted van.

– Mit csinál vele? – kérdezed halkan. – Mostanra már biztos tudja, mi ő.

A fiú csak néz. Ha aggódik is érted, nem hagyja, hogy ez az arcán is látszódjon.

Nos, most még több okot fogsz neki adni az aggodalomra.

– Visszamegyünk a vándorhajlékhoz. Már elég sok idő telt el. A tolvajok vagy útonállók vagy akárkik már biztos elvették, amit akartak, és elmentek.

Hacsak nem a vándorhajlékot akarták. Rezdületlen legősibb közei közül néhány pont úgy jött létre, hogy az adott területen lévő legerősebb csoport elfoglalt egy vízforrást, és minden arra tévedővel szemben védte az évszak végéig. Ez a köztelenek legnagyobb reménye az ilyen időkben: hogy ha már egy köz sem hajlandó befogadni őket, akkor sajátot is alapíthatnak. Ugyanakkor csak néhány olyan köztelen csoport létezik, mely elég szervezett, együttműködő és erős ahhoz, hogy ezt sikeresen véghezvigye.

És csak pár van, melynek egy olyan orogénnel kell megküzdenie, aki náluk is jobban szeretne vizet szerezni.

– Ha meg akarják maguknak tartani a vándorhajlékot – mondod, és így is gondolod, bár csak jelentéktelen dologról van szó, te csak vizet akarsz, de abban a pillanatban minden akadály hegyként tornyosul előtted, az orogének pedig hegyeket esznek reggelire –, ajánlom, hogy adjanak nekem egy kis vizet.

Félig-meddig azt várod, hogy a fiú ez után a kijelentés után visítva fog elmenekülni, de ő csak talpra áll. Az utolsó köznél, ahol elhaladtatok, a tőzeg mellett ruhát is vettél neki. Most már van egy jó, strapabíró csizmája, jó vastag zoknija, két váltás ruhája és a tiedhez feltűnően hasonlító kabátja. Furcsa külsejét leszámítva az egymáshoz illő ruhák miatt úgy tűnik, mintha összetartoznátok. Az ilyesmi szó nélkül is a szervezettség, a közös cél és a csoporttagság üzenetét küldi a külvilág felé. Nem sok, de minden kis figyelemelterelés jól jön. Milyen ijesztő páros vagyunk: az őrült nő és az elcserélt gyerek.

– Gyere – mondod, és elindulsz. Hoa követ.

A vándorhajlék felé közeledve továbbra is csend fogad. Tudod, hogy közel jártok, mert sok mindenbe belebotlasz a réten. Itt van egy elhagyott táborhely, még izzik a tűz, amott valakinek az elszakadt vészpakkja hever a menekülés közben megragadott, majd elejtett holmikkal körülvéve. Arra egy halom kitépett fű és szén a tűzhöz, és egy elhagyott hálózsák, mely talán a tied lehetett. Felkapod, amikor elhaladsz mellette, és összegöngyölöd, és bedugod hátizsákod pántjai alá, majd később megkötöd rendesen. És aztán, hamarabb, mint gondoltad, meglátod a vándorhajlékot.

Először azt hiszed, senki sincs ott. A saját lépteiden és lélegzetvételeden kívül nem hallasz semmi mást. A fiú többnyire csendben van, de léptei furcsamód nagy súllyal nehezednek az aszfaltra, amikor visszatértek az útra. Rápillantasz, és úgy tűnik, ezt ő is észreveszi. Megáll, és feszülten figyeli a lábad, miközben te továbbmész. Figyeli, hogyan gördül a talpad a sarkadtól a lábujjaid felé, nem erősen nyomod lefelé, hanem leválasztod a talajról, aztán gondosan újra lehelyezed. Aztán ő is elkezd ugyanígy járni, és ha nem kellene figyelned a környezetedre – ha nem terelné el a figyelmedet a hevesen dobogó szíved – nevetnél a kis arcára kiülő döbbenetén, amikor a saját léptei is csendessé válnak. Szinte már aranyos.

De ekkor lépsz be a vándorhajlékba, és észreveszed, hogy nem vagy egyedül.

Először csak a csapot és az azt körülvevő cementfoglalatot veszed észre, igazából ennyiből áll az egész tákolmány: csak egy hely a kútnak. Aztán meglátsz egy nőt is, aki magában dúdol, miközben egy nagy kulacsot rak le a földre, és egy még nagyobb üres palackot helyez a csap alá. A kút körül buzgólkodik, hogy le tudja nyomni a kart, nagyon elfoglalt, és csak akkor vesz észre téged, amikor már pumpálja a vizet. Mozdulatlanná dermed, és csak bámuljátok egymást.

Köztelen. Senki sem ilyen mocskos azok közül, akik csak nemrég vesztették el a fedelet a fejük fölül. (A fiút leszámítva, súgja az elméd valamelyik rejtett zuga, de van különbség a katasztrófakosz és a mosdatlanság között.) Ennek a nőnek csimbókos a haja. Nem olyan tiszta és rendezett tincsekben lóg, mint a tied, hanem a teljes elhanyagoltság sugárzik róla. Pállott kötegekben csüng a fején. A bőrét nem egyszerűen csak beborítja a kosz, hanem szinte bele van törve, állandó részét képezi. Vasérc is vegyül bele, mely bőrének nedvességétől megrozsdásodott, és narancsszínűre festi a pórusait. Új ruhák vannak rajta – figyelembe véve, hogy milyen sokat láttál szanaszét a vándorhajlék mellett, nem nehéz kitalálni, honnan szerezte őket –, és a lábánál lévő hátizsák mellett van még neki kettő, mindegyik tele felszereléssel és élelemmel, és egy majdnem teli kulacs fityeg rajtuk. Olyan erős és érett a testszaga, hogy abban reménykedsz, fürödni viszi azt a sok vizet.

Szeme rád és Hoára villan, közben gyorsan és alaposan felmér benneteket, majd egy pillanat múlva vállat von, még kétszer lenyomja a kart, és fel is tölti a kulacsát. Aztán kiveszi a kút alól, ráteszi a kupakot, a lába mellett heverő egyik nagy táskához erősíti, majd – olyan ügyesen, hogy kissé el is ámulsz rajta – mindhármat felveszi, és hátralép.

– Csak tessék.

Természetesen korábban is láttál már közteleneket, mindenki látott. Az olyan városokban, ahol az erőshátúaknál olcsóbb munkaerőre van szükség – és ahol az erőshátúak szakszervezete nem elég befolyásos –, a köztelenek a nyomornegyedekben élnek, és az utcán kéregetnek. Máshol a közök közötti területen, az erdőkben, a sivatagok szélein és hasonló helyeken húzzák meg magukat, ahol vadállatokra vadásznak a túlélésért, és hulladékból építenek táborhelyeket. Azok, akik nem akarnak bajba keveredni, a közök külterületein lévő mezőket és silókat fosztják ki, ezzel szemben az erőszakosabbak a gyenge védelemmel ellátott kisebb közöket vagy az alsóbbrendű utakon utazó embereket támadják meg. A kvartensek kormányzói nem bánják, ha olykor sor kerül ilyesmire, mert ez mindenkit éberségre ösztönöz, és emlékezteti a bajkeverőket arra, milyen sors várhat rájuk. Ugyanakkor, ha túl sok lopásra vagy túl erőszakos támadásokra kerül sor, akkor kiküldik az őrséget, hogy vadásszák le a közteleneket.

Most ez nem számít.

– Nem akarunk semmi balhét – szólalsz meg. – Csak vízért jöttünk, mint te.

A nő, aki eddig kíváncsian méregette Hoát, rád villantja a tekintetét.

– Nem mintha én azt akarnék. – Meglehetősen lassan kezdi el rácsavarni a kupakot egy másik megtöltött kulacsra. – Meg kell még töltenem pár ilyet, szóval… – Allával a hátizsákodra és az azon lógó kulacsra mutat. – A tied nem tart sokáig.

Az övéi valóban hatalmasak. Valószínűleg olyan nehezek is, mint a farönkök.

– Másokat is vársz még?

– Nem. – A nő elvigyorodik, és kivillantja feltűnően ép fogsorát. Ha most köztelen is, nem így kezdte az életét, mert az ínye nem árulkodik alultápláltságról. – Meg fogsz ölni?

Be kell vallanod, erre nem számítottál.

– Biztos van a közelben valami táborhelye – jegyzi meg Hoa. Örömmel veszed észre, a fiú az ajtóban áll, és a környéket kémleli. Őrködik. Okos fiú.

– Igen – felel a nő vidáman, nem zavarja, hogy rájöttek a titkára. – Követni fogtok?

– Nem – mondod határozottan. – Nem foglalkozunk veled. Hagyj nekünk békét, és mi is így teszünk veled.

– Részemről rendben.

Leakasztod a kulacsodat, és a kút széléhez mész. Kínos a helyzet, mivel a kút úgy lett kitalálva, hogy egy ember mozgassa a kart, egy másik pedig tartsa alá a tartályt.

A nő a pumpára teszi a kezét, némán felajánlja a segítségét. Bólintasz, ő pedig pumpálni kezd. Először kiiszod a vizet, amit a kulacsba töltöttél, aztán feszült csendben vártok arra, hogy újra megteljen vízzel. Olyan ideges vagy, hogy megtöröd a csendet.

– Nagy kockázatot vállaltál azzal, hogy idejöttél. Valószínűleg hamarosan mindenki más is visszatér.

– Csak páran, és nem olyan hamar. És te is ugyanilyen nagy kockázatot vállaltál.

– Ez igaz.

– Hát akkor. – A nő a megtöltött kulacsai felé biccent, és te megkésve veszed észre, hogy… de mi az? Az egyik kulacs nyílásában valamiféle kis szerkezet van, mely gallyakból, megcsavart levelekből és egy darab hajlított drótból áll. Halkan kattog, miközben bámulod. – Tesztelek valamit, na.

– Mit?

Megvonja a vállát, téged mustrál, és akkor döbbensz rá: ez a nő épp annyira átlagos köztelen, mint amennyire te tompa vagy.

– Az északi rengés – szólal meg –, legalább kilences volt, és ez még csak az, amit mi éreztünk a felszínen. De mélyen történt. – Hirtelen elhallgat, elfordítja a fejét, és a homlokát ráncolja, mintha valami gyanúsat hallott volna, bár arrafelé, a falon kívül nincs semmi. – Sose láttam még ilyen rengést. Furcsa mintázatú hullámai voltak. – Aztán újra rád néz, olyan gyorsan forgatja a fejét, mint egy rémült kismadár. – Valószínűleg sok helyen megrepedt a víztartó réteg. Ami persze idővel majd befoldozza magát, de nem lehet megmondani, hogy milyen szennyező anyagok kerülnek bele. Úgy értem, hogy ez tökéletes hely lenne egy város számára, nem? Sík vidék, könnyen hozzáférhető víz, sehol a közelben egy törés. Ami azt jelenti, hogy valószínűleg volt is itt egy város valamikor. Tudod te, milyen sokféle ocsmány dolgot hagynak maguk után a városok, miután romba dőlnek?

Most tágra nyílt szemmel nézed a nőt. Hoa is, de ő mindenkire így bámul. Aztán a kulacson lévő dolog abbahagyja a kattogást, és a köztelen nő odahajol, hogy leszedje róla. Valamilyen csík – fakéreg? – lógott le róla a vízbe.

– Biztos – jelenti ki, majd látszólag megkésve veszi észre, hogy bámulod. Kissé felszalad a szemöldöke, majd a magasba tartja a csíkot. – Ugyanabból a növényből készül, mint a biztos. Tudod. A köszöntő tea. De én adtam még hozzá valamit, hogy azokat az anyagokat is kiszűrje, amiket a biztos nem.

– Nincs olyan… – tör fel belőled, aztán kényelmetlenül elhallgatsz, amikor a nő szúrós szemmel néz rád. Most már be kell fejezned. – Úgy értem… nincs olyan emberekre ártalmas anyag, amit a biztos nem mutat ki. – Ez az egyetlen oka annak, hogy az emberek fogyasztják, mert egyébként olyan íze van, mint a segglevesnek.

– Ez nem igaz – méltatlankodik a nő. – Ezt meg hol a rozsdában tanultad? – Ezt tanítottad a tirimói skólában, de még mielőtt elmondhatnád, a nő ismét felcsattan. – A biztos nem működik olyan jól hideg oldatban, ezt mindenki tudja. Szobahőmérsékletűnek vagy langyosnak kell lennie. Emellett nem szűri ki azokat a dolgokat, amik nem pár percen belül, hanem csak hónapok múlva ölnek meg. Sokra mész vele, ha megéred a holnapot, de jövőre kidőlsz, mert lehámlik rólad a bőr!

– Te geomér vagy – bukik ki belőled. Lehetetlennek tűnik. Találkoztál már geomérekkel. Pont olyanok, amilyeneknek az emberek az irgalmas orogéneket képzelik: titokba burkolózóak, kifürkészhetetlenek, olyan tudás birtokában állnak, mely a halandóknak nem adatott meg, és nyugtalanítóak. A geoméreken kívül senki nem ismer ennyi haszontalan tényt ilyen alaposan.

– Nem vagyok az. – A nő feláll, dühében szinte fújtat. – Okosabb vagyok annál, minthogy hallgassak azokra a bolondokra az egyetemen. Nem vagyok hülye.

Most már semmit sem értesz, ezért továbbra is csak bámulsz rá. Aztán túlfolyik a víz a kulacsodból, és te zavartan keresed a kupakját. A nő abbahagyja a pumpálást, aztán a bő szoknyái között zsebébe csúsztatja a kis kéregszerkezetet, és elkezd kipakolni a lábánál lévő kisebb táskából. Mozdulatai fürgék és hatékonyak. Elővesz egy kulacsot – akkora, mint a tiéd –, félredobja, majd miután teljesen kiürítette a kis hátizsákot, azt is ellöki. A szemed rátapad a kulacsra és a hátizsákra is. Könnyebb dolgod lenne, ha a fiú maga tudná cipelni a saját holmiját.

– Ha kell, jobb, ha már most elteszed – mondja a nő, és bár nem néz rád, rájössz, hogy szándékosan pakolta ki neked ezeket a dolgokat. – Én nem maradok tovább, és nektek sem kellene.

Odaoldalogsz, hogy felvedd a kulacsot és a kiürített zsákot. A nő feláll, hogy segítsen neked megtölteni az új kulacsot, majd újra a saját holmiját pakolássza. A hátizsákra kötözöd a kulacsot és a nemrég talált hálózsákot, és átteszel pár dolgot a kisebb hátizsákba, hogy a fiú vihesse.

– Tudod mi történt? – szólsz oda közben a nőhöz. – Kik csinálták? És mit?

Hanyagul abba az irányba mutatsz, ahonnan az ébresztőként szolgáló kiáltások érkeztek.

– Kétlem, hogy valakikről lenne szó – felel a nő. Elhajít pár csomag romlott ételt, pár könyvet és pár gyereknadrágot, melyek talán túl nagyok lennének Hoára. Ki tesz könyveket a vészpakkba? Ugyanakkor a nő mindegyiknek elolvassa a címét, mielőtt eldobja őket. – Az emberek nem reagálnak olyan gyorsan az ilyen változásokra, mint a természet.

A második kulacsot egyelőre a saját hátizsákodhoz rögzíted, mert jól tudod, hogy egy gyerek nem bír el sok súlyt. Még csak kisfiú, ráadásul alulfejlett. Mivel a köztelen nőnek láthatóan nincs szüksége a gyereknadrágokra, elveszed azokat a kis szemétkupacról, mely egyre csak nő mellette. Ő rád sem hederít.

– Miért, azt akarod mondani, hogy valami állat támadta meg az embereket? – faggatod tovább.

– Nem láttad a holttestet?

– Nem tudtam, hogy van holttest. Az emberek kiabáltak és futni kezdtek, ezért mi is így tettünk.

A nő felsóhajt.

– Ez sem hülyeség, de emiatt el lehet esni pár… lehetőségtől. – Mintha csak alá szeretné támasztani az érvelését, elhajít egy másik hátizsákot is, melyet épp most ürített ki, majd feláll, és a vállára veszi azt a kettőt, melyet meghagyott. Az egyik már kopott és egyértelműn kényelmesebb, mint a másik, a sajátja. Spárgával kötözte össze a két nagy kulacsot, így azok a csípőjére fekszenek, és nem elhanyagolható méretű fenekén támaszkodnak, nem pedig csak úgy lógnak a hátizsákjáról, mint ahogy az általában szokás. – Ne kövessetek – fenyeget meg hirtelen.

– Nem terveztük.

A kis hátizsák már készen is áll arra, hogy odaadd Hoának. Felveszed a sajátodat, és még egyszer ellenőrzöd, hogy kényelmese, és minden biztonságosan rögzül-e rajta.

– Komolyan mondom. – A nő kissé előrehajol; annyira elszánt, hogy arcán szinte vadállati vonások jelennek meg. – Nem tudhatjátok, hova megyek vissza. Az is lehet, hogy egy fallal elkerített táborban élek ötven ugyanolyan rozsdafajzattal, mint én magam. Lehet, hogy hegyesre reszeljük a fogainkat, és van egy „Ízletes, ostoba emberek” című szakácskönyvünk.

– Jó, jó. – Egy lépést hátrálsz, ami látszólag lecsillapítja. Eltűnik belőle a vadság, megnyugszik, és folytatja hátizsákjai igazgatását. Te is megkaptad, amit akartál, ezért ideje továbbállni. Odaadod a fiúnak az új táskáját, úgy tűnik, elégedett vele. Segítesz neki rendesen felvenni. Közben elhalad mellettetek a köztelen nő, hogy kimenjen a vándorhajlékból, benned pedig megszólal a régi éned valamilyen maradványa. – Egyébként köszönöm.

– Bármikor – felel könnyedén, majd az ajtó felé tart, de hirtelen megtorpan. Bámul valamit. A tekintetétől feláll a szőr a hátadon. Te is gyorsan az ajtóhoz mész, hogy kiderítsd, mit figyel.

Egy kirkusa az – egy hosszú törzsű, szőrös jószág, melyet a középvidékiek tartanak háziállatként a kutya helyett, mivel ez utóbbi olyan drága, hogy csak a leghivalkodóbb egyenlítőiek engedhetik meg maguknak. A kirkusák inkább egy nagy, szárazföldi vidrához hasonlítanak, mint a kutyafélékhez. Szelídíthetők, és olyan olcsók, mint a polyva, mert csak a kis cserjék leveleivel és az azokon élő rovarokkal táplálkoznak. Esténként ugyanúgy ugatják a holdat, mint megfizethetetlen társaik, és kiskorukban még a kölyökkutyáknál is aranyosabbak… De ez a kirkusa nem aranyos. Nagydarab, legalább negyvenkilós, egészséges, fényes szőrű hústömeg. Valaki nagyon szerethette, legalábbis nem sokkal ezelőttig. Még mindig ott feszül a nyakán a finom bőrből készült nyakörv. Morog, és miközben kifelé settenkedik a fűből, hogy az útra lépjen, észreveszed a szája és a karmokban végződő mancsa körül lévő vörös foltokat.

Mint tudjuk, épp ez a baj a kirkusával. Az ok, amiért bárki megengedhet egyet magának. Leveleket esznek – míg tele nem lesz a szájuk hamuval, ami beindít náluk valamiféle ösztönt, mely normális esetben mélyen lappang bennük. Akkor aztán megváltoznak. Minden megváltozik, amikor beköszönt az Évszak.

– Picsába – suttogod.

Melletted a köztelen nő felszisszen, te pedig megmerevedsz, érzed, hogy a tudatod kis időre alászáll a földbe. (Szokás szerint visszarángatod. Nem csinálhatod, ha más emberek is vannak a közelben. Hacsak nincs más választásod.) Az állat az aszfalt szélén áll, ahonnan valószínűleg nekivágott volna a rétnek, és a távolban húzódó fasor felé vette volna az irányt. De nem messze az úttól, arrafelé, amerre korábban emberek kiáltoztak, erősen hullámzik a fű, és kirkusák halk fészkelődését és visítását hallod – nem tudod megmondani, hányan lehetnek. De az biztos, hogy el vannak foglalva. Az evéssel.

Az, amelyik előttetek áll, korábban háziállat volt. Talán kedves emlékeket őriz még a gazdájáról. Talán habozott, amikor a többiek támadásba lendültek, és éppen csak belekóstolt a húsba, mely az Évszak végéig az alapvető élelmiszer lesz számára. Hacsak nem jut eszébe korábbi civilizált életmódja, most éhséget fog érezni. Halk léptekkel járkál fel-alá az aszfalton, csetteg magában, mintha nem tudna dűlőre jutni – de nem megy el. Ott vagy neki összezárva te, Hoa és a köztelen nő is, ő pedig közben a lelkiismeretével viaskodik. Szegény, szegény állat.

Megveted a lábad, és dünnyögve figyelmezteted Hoát, és a nőt, ha éppen van kedve hallgatni rád.

– Ne mozduljatok.

De még mielőtt kereshetnél valami ártalmatlan dolgot, melyre rá tudsz csatlakozni, egy beékelődött sziklát, melyet kiemelhetnél, vagy egy vízforrást, melyet gejzírré tudnál alakítani, hogy kiszippantsd a melegséget a levegőből és az életet ebből a túlméretezett mókusból, Hoa rád pillant, és előrelép.

– Azt mondtam… – kezded, és közben megragadod a vállát, hogy visszarángasd, de ő meg sem mozdul. Mintha egy kabátba öltöztetett sziklát próbálnál odébb görgetni. A kezed egyszerűen lecsúszik a bőrről, az anyag alatt viszont nem mozdul semmi sem.

A tiltakozás elnémul a torkodban, miközben a fiú továbblépked. Feltűnik, hogy nem csak egyszerűen engedetlen és céltudatos a tartása. Abban sem vagy biztos, észrevette-e egyáltalán, hogy próbáltad őt megállítani.

Aztán a fiú már csak pár lépésre van az állattól, mely már nem portyázik, hanem feszülten áll egy helyben, mintha… várjunk csak. Micsoda? Nem úgy mint aki támadni készül. Lesunyja a fejét, és bizonytalanul lóbálja zömök farkát. Védekezően.

A fiú háttal áll neked. Nem látod az arcát, de köpcös kis teste hirtelen nem tűnik olyan kicsinek és ártalmatlannak. Felemeli a kezét, és kinyújtja a kirkusa felé, mintha azt akarná, hogy szagolja meg. Mintha még mindig házi kedvenc lenne.

A kirkusa támad.

Gyorsan. Egyébként is fürge állat, de látod, ahogy megrándulnak az izmai, és két lépéssel máris közelebb kerül, a szája nyitva, a fogai pedig rákulcsolódnak a fiú kezére, egészen az alkarja feléig. És, ó Föld, képtelen vagy végignézni, hogy egy gyerek előtted hal meg, nem úgy, mint Uche, hogyan engedhetted meg, hogy bármelyik is megtörténjen, te vagy a legszörnyűbb ember az egész világon.

De talán… Ha tudsz úgy összpontosítani, hogy csak az állatot fagyaszd meg… Lesütöd a szemed, és koncentrálni próbálsz, miközben a köztelen nőnek elakad a lélegzete, a fiú vére pedig kifröccsen az aszfaltra. Nehezebb lenne, ha azt néznéd, hogyan marcangolja szét Hoát. Az a fő, hogy megmentsd az életét, még ha el is veszti a karját. De akkor…

Minden elcsendesül.

Felemeled a tekinteted.

A kirkusa meg sem mozdul. Ugyanott van, ahol volt, állkapcsa szorosan fogja Hoa karját, szemében olyan vadság tükröződik, mely… inkább félelemről, mint elvetemültségről tanúskodik. Kissé még remeg is. Hallod, ahogy feltör belőle egy hang, mely azon nyomban el is hal, csak egy tompa visítás.

Aztán a kirkusa szőre már nem lengedezik a szélben. (Hogy mi?) Összevonod a szemöldököd, hunyorítasz, de jól látsz mindent, mert közel van hozzád a fenevad. Bundájának minden egyes szőrszála meginog, látszólag mind ellentétes irányba és egyszerre. Aztán megcsillan. (Hogy mi?) Megmerevedik. Hirtelen észreveszed, hogy nem csak az izmai merevek, hanem az azokat borító hús is. Nem csak, hogy merev, hanem… szilárd.

És akkor észreveszed: Az egész kirkusa szilárd.

Micsoda?

Nem érted, mit látsz, ezért csak tovább bámulod, próbálod részleteiben befogadni. A szemei üveggolyóvá, karmai kristállyá, fogai valamiféle okkersárga szálakká változtak. A mozdulatok helyébe most mozdulatlanság lép, az izmai kőkemények, és ez nem csak hasonlat. A bundája volt az utolsó, amely megváltozott a testén, és megtekeredtek a szőrszálai, miközben a bőre alatt lévő szőrtüszők átalakultak valami mássá.

Te és a köztelen nő meredten bámultok rá.

Nahát.

Tényleg. Ez az, amit gondolsz. Semmi más nem jut eszedbe. Nahát.

Ez ugyanakkor elég ahhoz, hogy meg tudj mozdulni. Előrébb óvakodsz, hogy jobb szögből lásd az egész drámai jelenetet, de igazából semmi sem változik. Továbbra is úgy tűnik, hogy a fiú jól van, bár a karja félig még mindig a lény szájában vesztegel. A kirkusa csodálatos módon továbbra is átkozottul halott. Vagyis. Csodálatosan és átkozottul halott.

Hoa rád pillant, és egyszerre rájössz, milyen boldogtalannak tűnik. Mintha szégyellné magát. Miért? Megmentette mindenki életét, még ha a módszer egy kicsit… Nem tudod, mi ez.

– Te tetted ezt? – kérdezed tőle.

– Nem akartam, hogy lásd. Még nem – felel, és a földre szegezi a tekintetét.

Hát jó. Ezen később még el kell gondolkoznod.

– Mit csináltál?

Hoa összeszorítja a száját.

Épp most kell megsértődnie. De talán nem most van itt az ideje annak, hogy ezt megbeszéljétek, hiszen a karja még mindig be van szorulva az üvegszörny fogai közé. A fogak belemélyedtek a bőrébe, vér folyik ki a kirkusa már nem húsból való alsó állkapcsán, és csöpög le a földre.

– A kezed. Hagyd, hogy… – Körbenézel. – Keresek valamit, amivel ki tudlak szabadítani.

Hoának erre hirtelen eszébe jut a karja. Ismét rád pillant, és egyértelmű, hogy nem tetszik neki, hogy őt nézed, de aztán lemondóan felsóhajt. Behajlítja a karját, mielőtt még figyelmeztetni tudnád, hogy ne csináljon semmit, amivel még jobban megsebesítheti magát.

A kirkusa feje összetörik. Nagy és nehéz kődarabok huppannak a földre, és csillogó por tölti meg a levegőt. A fiú karja még jobban vérzik, de legalább már kiszabadult. Kissé behajlítja, majd kinyújtja az ujjait. Rendben vannak. Leereszti a karját az oldalához.

A sebre nézel, és a karja felé nyúlsz, mert ez olyasvalami, amit képes vagy felfogni, és kezdeni vele valamit. De ő gyorsan elrántja a karját, és a sebre tapasztja a másik kezét.

– Hoa, hadd nézzem meg…

– Jól vagyok – utasít vissza csendesen. – De indulnunk kellene.

A többi kirkusa még mindig a közelben ólálkodik, bár leköti őket valami szerencsétlen bolond elfogyasztása, aki a fűben fekszik. Nem fog örökké tartani ez a vacsora. Ami még rosszabb, hogy csak idő kérdése, mielőtt más kétségbeesett emberek is úgy döntenek, hogy visszamerészkednek a vándorhajlékhoz azt remélve, hogy vége a veszélynek.

Az egyik veszély még mindig itt van, mondod magadnak, és a kirkusa állkapcsára nézel. Látod a nyelve alsó felén lévő durva csomókat, melyek most kristályosan csillognak. Aztán Hoa felé fordulsz, aki próbálja elrejteni véres karját, és nyomorúságosan néz ki.

A nyomorúság az, ami végre elnyomja a benned lévő félelmet, és valami ismerősebb dologgal helyettesíti. Azért tette ezt Hoa, mert nem tudta, hogy meg tudod magad védeni? Vagy valami más, kifürkészhetetlen oka volt erre? A végén úgysem számít. Fogalmad sincs, mit kezdj egy olyan szörnnyel, aki szoborrá képes változtatni az élőlényeket, azt viszont tudod, hogy kell bánni egy boldogtalan gyerekkel.

Emellett sok tapasztalatod van az olyan emberpalántákkal is, akik titokban szörnyetegek.

Ezért kinyújtod a kezed. Hoa meglepettnek tűnik. Csak bámul rá, aztán rád, és abban a pillanatban megjelenik valami a tekintetében, ami teljes mértékben emberi, és hálás azért, hogy elfogadod őt. Csodálatos módon ettől egy kicsit te is emberibbnek érzed magad.

Megfogja a kezed. A sebei ellenére nem gyengébb a szorítása, így magad felé húzod, miközben dél felé fordulsz, és újra elindulsz. A köztelen nő szó nélkül követ, vagy az is lehet, hogy ugyanabba az irányba tart, esetleg egyszerűen azt gondolja, hogy többségben az erő. Senki sem mond semmit, mert nincs mit mondani.

Mögöttetek a réten továbbra is csámcsognak a kirkusák.

*

Óvakodjatok a laza kőrétegen lévő talajtól.

Óvakodjatok a jó erőben lévő idegentől.

Óvakodjatok a hirtelen csendtől.

ELSŐ TÁBLA, „A túlélésről”, harmadik versszak

11

Damaya a mindenek Fulkrumában

A Fulkrumban rendje van az életnek.

Hajnalban kell kelni. Mivel Damaya egyébként is mindig pirkadatkor kelt, ez nem viseli meg. A többi kavics – mert ő most már ezt a nevet viseli, egy kőszikla jelentéktelen darabkája, mely készen áll arra, hogy hasznos tárgyat csiszoljanak belőle, vagy legalábbis arra, hogy segítsen más, jobb sziklákat létrehozni – viszont akkor ébred fel, amikor az egyik oktató belép a hálóterembe, és megkongat egy fájdalmasan hangos harangot, amitől mindannyian összerándulnak, akár ébren vannak, akár nem. Damayát is beleértve, mindenki nyöszörög. Damaya szereti ezt. Úgy érzi magát tőle, mintha részese lenne valaminek.

Felkelnek, bevetik az ágyukat, és úgy hajtogatják rajta össze az ágyterítőt, mint a katonaságnál. Aztán becsoszognak a zuhanyzóba, ahol az elektromos fényben fehéren ragyognak a csempék, és növényi eredetű tisztítószerek illata terjeng, mert a Fulkrum erőshátúakat és a Jumenész nyomornegyedeiben élő közteleneket alkalmaz arra, hogy tisztán tartsák a helyiséget. Ebből és más okokból kifolyólag a zuhanyzó csodálatos hely. Damaya korábban soha nem használhatott ennyi meleg vizet, mely most csak úgy ömlik kifelé a mennyezeten lévő lyukakból: olyan, mint a lehető legtökéletesebb eső. Próbálja eltitkolni az elragadtatását, mert a kavicsok között van néhány egyenlítői, akik kinevetnék emiatt, ő lenne a falusi paraszt, aki nem tud napirendre térni a könnyen, kényelmesen elérhető tisztaság fölött. De hát ez így is van.

A kavicsok ezután fogat mosnak, majd visszamennek a hálóba, hogy felöltözzenek és kicsinosítsák magukat. Az egyenruhájuk fekete szegélyű, szürke szövetből készül, egy keményített nadrágból és tunikából áll, a fiúké és a lányoké egyforma. Azoknak a gyerekeknek, akiknek hosszú haja apró tincsekbe van fonva, vagy kellőképp vékonyszálú, hátra kell fésülniük és fogniuk a hajukat.

A hamuszálas, göndör vagy rövid hajú tanulóknak ügyelniük kell arra, hogy mindig rendezett legyen a frizurájuk. Ezután a kavicsok az ágyuk előtt állva várakoznak, miközben az oktatók végigjárják és szemügyre veszik a sorokat. Biztosra akarnak menni abban, hogy a kavicsok csakugyan megtisztálkodtak. Az ágyakat is ellenőrzik, megnézik, senki sem vizelt-e be, vagy nem hajtotta-e össze hanyagul az ágyterítőt. A nem kellően tiszta kavicsokat visszaküldik a zuhanyzóba – ahol ezúttal hideg víz folyik, az oktató pedig ott áll, és meggyőződik arról, hogy mindent az előírásnak megfelelően tesznek-e. (Damaya ügyel arra, hogy soha ne kerüljön ilyen helyzetbe, mert ez egyáltalán nem hangzik jól. Azokat a kavicsokat, akik nem öltöztek fel rendesen, elhanyagolják magukat, vagy nem szépen vetették be az ágyukat, elküldik a fegyelmire, ahol a kihágásnak megfelelő büntetésben részesülnek. A rendezetlen hajat nagyon rövidre vágják, a többszörös szabálysértők fejét pedig kopaszra borotválják. Az elmaradt fogmosás jussa a szappannal való szájmosás. A hanyag ruházatért öt pálcacsapás jár a meztelen fenékre vagy hátra, a gondatlan ágyazásért tíz. A pálca nem hasítja fel a bőrt – az oktatókat megtanítják arra, hol a határ –, de hurkákat hagy maga után, melyeket valószínűleg szándékosan dörzsöl az egyenruha merev szövete.

Mindannyiunkat képviselitek, mondogatják az oktatók, ha valamelyik kavics tiltakozni merészel a bánásmód ellen. Ha koszosak vagytok, minden orogén koszos lesz. Ha lusták vagytok, akkor mindannyian lusták vagyunk. Azért bántunk benneteket, hogy ne okozzatok kárt nekünk.

Damaya egykor tiltakozott volna az efféle szemléletmód igazságtalansága ellen. A Fulkrum gyerekei mind különbözőek: eltérő életkornak, eltérő bőrszínűek, eltérő testalkatúak. Vannak, akik másféle akcentussal beszélik a sanza-glottot, mert a világ különféle részeiről származnak. Az egyik lánynak hegyes fogai vannak, mert a népénél az a szokás, hogy ilyen formára reszelik őket. Egy fiúnak pedig nincs hímvesszője, bár minden zuhanyzás után zoknit töm az alsónadrágjába. Van egy lány, aki korábban aligha étkezhetett rendszeresen, mert mindent úgy habzsol be, mintha még mindig éhezne. (Az oktatók folyton eldugdosott ételre bukkannak az ágyában vagy annak környékén. Ilyenkor az összeset megetetik vele a többiek előtt, még akkor is, amikor már öklendezik.) Nem ésszerű dolog azonosságot várni ennyi különbségből, és Damaya nem érti, miért kellene őt azoknak a gyerekeknek a viselkedése alapján megítélni, akikkel az orogénia átkán kívül semmi másban nem osztozik.

De Damaya most már tudja, hogy a világ nem egy igazságos hely. Ők orogének, a világ Misalemjei, akik születésüktől fogva átkozottak és rettenetesek. Azért van szükség minderre, hogy megóvják őket. Egyébként is, ha azt teszi, amit kell, akkor nem történik semmi váratlan dolog. Az ágya mindig tökéletes, a foga tiszta és fehér. Amikor kezd megfeledkezni arról, mi az, ami számít, a jobb kezére néz, melybe a hidegebb napokon olykor még mindig éles fájdalom hasít, bár a csontok pár hét alatt összeforrtak. Felidézi magában a fájdalmat és a leckét, melyet ebből megtanult.

Az ellenőrzés után következik a reggeli – csak egy kis gyümölcs és egy darab kolbász sanza módra, melyet a háló előterében vesznek magukhoz, és út közben esznek meg. Kis csoportokban vonulnak az órákra, a Fulkrum különböző udvaraira, melyeket a nagyobb kavicsok olvasztóüstnek hívnak, bár nem így kellene őket nevezniük. (Sok minden van, amit a kavicsok egymás között mondogatnak, de soha nem mondanának el a felnőtteknek. Ezt a felnőttek is tudják, de úgy tesznek, mintha nem így lenne. A világ nem igazságos, és néha egyáltalán nem lehet rajta kiigazodni.)

Az első, tetővel ellátott olvasztóüstben széken ülve, palatáblával a kezükben töltik a nap első óráit, miközben a Fulkrum egyik oktatója tart nekik előadást. Néha szóbeli feleltetésre is sor kerül, amikor egymás után kérdésekkel bombázzák a kavicsokat, amíg valamelyikük hibát nem vét. Az óra végén a kiesőnek kell letisztítania az összes palatáblát. Így tanulják meg, hogyan végezzenek jó munkát nyomás alatt is.

– Mi volt a neve a Régi Sanza első uralkodójának?

– Ertában földrengés van, ami hat óra harmincöt perckor és hét másodperckor hullámokat indít el, ezeket hat óra harminchét perckor és huszonhét másodperckor vibrációs hullámok követik. Mennyi a fáziskésés? – A kérdés bonyolultabb, ha egy idősebb kavicsnak teszik fel, akinek már a logaritmust és a függvényeket is ismernie kell.

– A kőkrónika kimondja: „Keressétek a kör közepét.” Milyen téves következtetést rejt ez a kijelentés?

Ez a kérdés jut egyik nap Damayára; feláll, hogy megválaszolja.

– Ez a kijelentés azt magyarázza el, hogyan lehet megbecsülni egy orogén elhelyezkedését egy térkép segítségével. De ez helytelen, túlságosan leegyszerűsített, mert az orogének hatótávolsága nem cirkuláris, hanem toroidális. Emiatt sok ember nem veszi figyelembe azt, hogy a hatásterület felfelé és lefelé is kiterjed, és egy tehetséges orogén egyéb háromdimenziós módon is eltorzíthatja azt.

Markazit tanárnő helyeslően bólint a magyarázat hallatán, és Damayát büszkeség tölti el. Szereti, ha jól tud valamit.

– És mivel a kőkrónikát nehezebb lenne megjegyezni – folytatja az oktató ha olyan mondatokkal lenne tele, mint: „ügyeljetek a kúp alakú tórusz invertált fulkrumjára”, ezért vannak benne körök és középpontok. A pontosság feláldoztatott a költészet oltárán.

Ez megnevetteti az osztályt. Nem mintha olyan nagy vigalomra adna okot ez az egyetlen mondat, de felhalmozódik bennük a feszültség, amikor vizsgáztatják őket.

Az előadások után a nagy és nyitott udvaron ebédelnek, melyet erre a célra tartanak fenn. A tetejére viaszos vászonnal borított tetőt szerkesztettek, melyet esős napokon be lehet csukni – bár Jumenész messze a szárazföld belsejében található, ezért ilyen csak ritkán fordul elő. A kavicsok általában hosszú asztalok mellett ülnek a padokon a verőfényes, kék ég alatt, és közben vihorásznak, rugdosódnak vagy csúfolják egymást. A könnyű reggeliért sokféle étel kárpótolja őket, melyek mindegyike változatos, ízletes és gazdag, bár többségük távoli vidékekről származik, és néhánynak Damaya nem is tudja a nevét. (Ez nem gátolja meg abban, megegye a részét. Mamuska azt mondta, hogy nem szabad pazarolni az ételt.)

Ez Damaya kedvenc napszaka, bár ő egyike azoknak, akik egymagukban ülnek egy üres asztal mellett. Már feltűnt neki, hogy sok más gyerek is ezt csinálja – túl sokan vannak ahhoz, hogy mindegyik magának való legyen. Van bennük valami közös, amit ő gyorsan megtanul felismerni – mozdulataik lopottak, tétovák, szemüket összehúzzák, állkapcsuk merev. Néhányon sokkal szembetűnőbben mutatkoznak meg a régi élet jegyei. Van egy ősz hajú nyugati-partvidéki fiú, akinek hiányzik az egyik alkarja, bár elég ügyes ahhoz, hogy így is boldoguljon. Egy körülbelül öt évvel idősebb sanza lánynak pedig megégett az arca egyik fele, ezért azt most egyenetlen felszínű heg borítja. És van még egy kavics, aki később érkezett, mint Damaya, és a bal kezén egy sajátos bőrkötést visel, mely olyan, mint egy ujjatlan kesztyű, és a csuklóján rögzül. Damaya felismeri a kötést, mert az első pár hét során ő maga is ilyet viselt, miközben gyógyultak a törött csontjai.

Ő és a többiek, akik szintén egyedül ülnek, nem sokszor néznek egymásra.

Ebéd után a kavicsok hosszú, néma sorokban vonulnak végig a Gyűrűligeten, miközben oktatók ügyelnek arra, hogy ne beszélgessenek, és ne bámulják túl feltűnően az idősebb orogéneket. Damaya természetesen le sem veszi róluk a szemét, mert máshogy nem is tehetne. Fontos, hogy tudják, mi vár rájuk, miután elkezdik megszerezni a gyűrűket. A kert önmagában is egy csoda, mint ahogy az orogének is: felnőttek és idősek mindenféle formában, és mindannyian egészségesek és szépek – magabiztosak, ami gyönyörűvé teszi őket. Fekete egyenruhájukban és a kifényesített csizmájukban mindannyian határozottan félelmetesnek látszanak. Gyűrűiken megcsillan a fény, miközben gondtalanul legyintenek, vagy lapoznak egyet egy könyvben, melyet nem kell elolvasniuk, vagy szerelmük füle mögé simítanak egy göndörödő haj tincset.

Damaya először nem érti, mi az, amit lát bennük, bár olyan elszántan akarja magának azt a tulajdonságot, hogy az még saját magát is meglepi és nyugtalanítja. Az első pár hétből hónapok lesznek, és ő egyre jobban kiismeri magát ebben a környezetben, kezdi megérteni, mi az, ami szemet szúr neki az idősebb orogénekben: az önuralom. Ők urai a hatalmuknak. Egyetlen gyűrűs orogén sem dermesztené meg az udvart csak azért, mert egy fiú meglökte. Ezek közül a kifinomult, fekete ruhás szakemberek közül a szeme sem rebbenne meg egyiknek sem egy erős földrengés miatt, vagy azért mert a családja elutasítja. Tudják, hogy mik ők, elfogadtak mindent, ami ezzel jár, és semmitől sem félnek – sem a tompáktól, sem maguktól, de még Földapától sem.

Ha Damayának el kell szenvednie pár törött csontot ahhoz, hogy eljusson idáig, vagy pár évig egy olyan helyen kell lennie, ahol senki sem szereti vagy kedveli őt, ám legyen.

Ezzel a lelkülettel vág neki a délutáni alkalmazott orogéniaórának. A gyakorló olvasztóüst a Fulkrum épületegyüttesének legbelső gyűrűjében helyezkedik el. Damaya egy sorban áll a hozzá hasonló tapasztalattal rendelkező többi kaviccsal. Ott, az oktató figyelő tekintetének kereszttüzében tanulja meg, hogyan jelenítse meg a képzeletében a célját, hogyan lélegezzen, és hogyan terjessze ki a földdel kapcsolatos tudatosságát az akaratát használva, nem pedig a föld mozdulataira vagy saját zaklatottságára válaszolva. Megtanulja, hogyan kerekedjen felül a nyugtalanságán és az összes olyan érzelmen, mely életre keltheti a benne szunnyadó erőt, és nem létező fenyegetések leküzdésére ösztönzi. A tanulásnak ebben a korai szakaszában a kavicsok még nem tudják pontosan kontrollálni magukat, ezért közülünk senki sem mozgathat meg ténylegesen semmit. Az oktatók valahogy tudják, mikor válnak képessé erre – és mivel az oktatók közül mindenkinek vannak gyűrűi, bármelyik gyerek fejlődésben lévő tóruszába képesek behatolni. Damaya még nem egészen érti, hogyan működik ez, de ilyenkor egy gyors és lefegyverző, jéghideg fuvallatot bocsátanak ki magukból figyelmeztetésként. Ezzel emlékeztetik őket arra, hogy vegyék komolyan a leckét, és hitelessé teszik a szóbeszédet is, melyet az idősebb kavicsok suttognak sötétedés után, amikor kialszanak a fények. Ha túl sok hibát vétesz az órákon, az oktatók megfagyasztanak.

Damaya csak sok évvel később fogja megérteni, hogy amikor az oktatók megölnek egy rossz tanulót, azzal nem a többieknek akarnak példát állítani, hanem kegyelemből cselekszenek.

Az alkalmazott orogénia után jön a vacsora és egy óra szabadidő, amikor fiatal korukra való tekintettel azt tehetnek, amit csak szeretnének. A legújabb kavicsok általában korán lefekszenek, holtfáradtak a láthatatlan, félig tudatosan mozgatható izmok befolyásolásának megtanulásától. A nagyobb gyerekek jobb állóképességgel és több energiával rendelkeznek, ezért egy ideig még nevetgélnek és játszanak a háló emeletes ágyai körül, majd az oktatók eloltják a lámpákat. Másnap minden elölről kezdődik, így telik el hat hónap.

*

Egy nap egy idősebb kavics ül le Damaya mellé az ebédlőben. Egy magas, egyenlítői fiú, bár nem néz ki teljesen sanzának. A hajának hamuszálas tapintása van, de szőke, mint a távoli vidéken élőké. Az erőshátúakra jellemzően széles a válla, a teste izmos, ami Damayát azonnal óvatosságra inti. Még most is Zabot látja mindenkiben.

Viszont ez a fiú, ellentétben a másikkal, mosolyog rá, nincs semmi fenyegető a viselkedésében, amikor megáll a kisasztal mellett, ahol Damaya egyedül üldögél.

– Leülhetek?

Damaya megvonja a vállát, mert bár nem szeretné ezt, csak felébred benne a kíváncsiság. A fiú leteszi a tálcáját és leül.

– Arkete vagyok – mutatkozik be.

– Nem ez a neved – felel Damaya, és a fiú arcán kissé elhalványodik a mosoly.

– Ezt a nevet adták nekem a szüleim – mondja komolyabban –, és szándékomban áll megtartani, amíg ki nem találják, hogyan vegyék el tőlem. Amit soha nem fognak tudni megtenni, mert hát ez egy név. De ha az úgy jobban tetszik, hivatalosan Maxaxitnak hívnak.

A legtisztább akvamarin, melyet szinte kizárólag csak műalkotásokhoz használnak. Illik hozzá a név: helyes fiú a nyilvánvaló arktikai vagy antarktikai öröksége ellenére is (Damaya nem foglalkozik az ilyesmivel, de az egyenlítőiek igen), és ez olyan veszélyessé teszi őt, mint egy élesre csiszolt kő, mert a helyes, magas fiúk mindig is azok voltak. Ezért úgy dönt, hogy Maxaxitnak fogja hívni.

– Mit akarsz?

– Nahát, te aztán tudod, hogyan lopd be magad mások szívébe. – Maxaxit enni kezd, és az asztalon tartja a könyökét (De először meggyőződik arról, hogy egy oktató sincs a közelben, aki megszidhatná viselkedése miatt.) – Te is tudod, hogy működik ez általában, nem? A jóképű, népszerű fiú egyszer csak érdeklődni kezd a csendes, vidéki lány iránt, akit mindenki megutál emiatt, de ő elkezd bízni magában. Aztán a fiú elárulja őt, de a végén megbánja. Szörnyű dolog, de a lány utána magára talál, és rájön arra, hogy nincs is szüksége a fiúra, és talán történik még egy-két dolog – legyint –, ő lesz majd a legszebb lány a világon, mert megtanulta szeretni magát. De ez egyáltalán nem fog működni, ha nem dadogsz, nem pirulsz el, és nem teszel úgy, mintha nem kedvelnél.

Damayát teljesen összezavarja ez a sok beszéd. Annyira felidegesíti magát, hogy csak ennyit mond:

– Nem kedvellek.

– Jaj! – A fiú úgy tesz, mintha szíven szúrták volna. Bohóckodása akaratlanul is megnyugtatja kissé Damayát. A fiú ettől elvigyorodik. – Á, így már jobb. Mi az, te nem olvasol könyveket? Vagy nincsenek krónikások abban a Föld háta mögötti középvidéki lyukban, ahonnan jöttél?

Damaya nem olvas könyveket, mert még nem ismeri eléggé a betűket. A szülei csak annyira tanították meg, amennyivel épp elboldogul, ezért az oktatók minden héten előírják neki, milyen további olvasmányokon kell átrágnia magát, hogy fejlődjön ezen a területen. De ezt nem fogja most beismerni.

– Természetesen ott is voltak krónikások. Megtanították nekünk a kőkrónikát, és elmondták, hogyan készüljünk fel a…

– Pfuj. Igazi krónikások voltak – ingatja a fiú a fejét. – Ahonnan én jöttem, a skólák tanárain és a legunalmasabb geoméreken kívül senki sem hallgatott rájuk. Akiket viszont mindenki szeretett, azok a színi krónikások voltak – tudod, azok, akik színházakban és kocsmákban lépnek fel. Az ő történeteikből semmit sem lehet tanulni. De legalább viccesek.

Damaya még sose hallott ilyesmiről, de ez talán valami egyenlítői hóbort, mely nem jutott el a Felközép vidékre.

– De a krónikások a kőkrónikát szavalják. Ez az egésznek a lényege. Ha ezek az emberek nem ezt teszik, nem kellene őket… nem is tudom, máshogy hívni őket?

– De, lehet – vonja meg Maxaxit a vállát, és átnyúl az asztalon, hogy elcsenjen egy darab sajtot a lány tálcájáról. Damayát annyira nyugtalanítja a színi krónikás dolog, hogy nem is tiltakozik. – Az igazi krónikások már bepanaszolták őket a jumenészi vezetőségnél, de csak ennyit tudok róla. Engem két éve hoztak ide, és azóta nem hallottam erről semmit – sóhajt fel. – De remélem, nem küldik el a színi krónikásokat. Bírom őket, még ha a történeteik egy kicsit ostobák és kiszámíthatóak is. Természetesen az ő történeteik igazi skólákban játszódnak, nem ilyen helyeken.

A fiú szája lebiggyed, miközben kissé rosszallóan körülnéz.

Damaya pontosan tudja, mit ért ezalatt a fiú, de kíváncsi arra, ki meri-e mondani.

– Ilyen helyeken?

A fiú visszafordítja a tekintetét Damaya felé, és olyan mosolyt villant rá, mely valószínűleg több embert bűvöl el, mint amennyit éberségre int.

– Ó, hát tudod. Csodálatos, varázslatos, tökéletes helyeken, melyek tele vannak szeretettel és fénnyel.

Damaya felnevet, aztán visszafogja magát. Egyik cselekedetének sem tudja az okát.

– Ja. – A fiú nagy étvággyal folytatja az evést. – Miután idekerültem, nekem is kellett egy kis idő, hogy újra nevetni tudjak.

Damaya kissé megkedveli ez után a kijelentés után.

Végül rájön arra, hogy a fiú nem akar semmit. Csak fecseg, és eleszi tőle az ételt, ami rendben van, mert nagyjából egyébként is végzett már. Úgy tűnik, a fiú nem bánja, hogy Maxaxitnak hívja. Továbbra sem bízik benne, de Maxaxit látszólag csak beszélgetni szeretne valakivel. Amit Damaya meg tud érteni.

A fiú végül feláll, és köszönetét mond neki a „sziporkázó beszélgetésért”, mely szinte teljesen egyoldalú volt, majd elmegy, hogy megkeresse a barátait. Damaya megfeledkezik az egészről, és szokás szerint folytatja a napját.

Csakhogy. Másnap valami megváltozik.

Aznap reggel a zuhanyzóban kezdődik minden, amikor valaki olyan erősen megy neki, hogy elejti a szivacsát. Amikor körbenéz, a zuhanyzóban lévő fiúk és lányok közül senki sem néz felé, és senki nem kér bocsánatot. Damaya arra következtet, hogy véletlen baleset történhetett.

Viszont amikor kilép a zuhanyzóból, észreveszi, hogy valaki ellopta a cipőjét. A cipő a ruhája mellett volt, melyet még zuhanyzás előtt készített ki és rakott le az ágyra, hogy gyorsabban fel tudjon öltözni. Minden reggel így tesz. Most pedig a cipője nincs sehol.

Módszeresen kutatni kezd, nem felejtette-e véletlenül valahol, bár tudja, hogy nem. És amikor ránéz a többi kavicsra – akik gondosan kerülik a tekintetét, miközben az oktatók ellenőrzést tartanak, ő pedig kénytelen kifogástalan egyenruhában és mezítláb állni az ágya előtt –, rájön, miről van szó.

Megbukik az ellenőrzésen, ami miatt egy kemény sörtéjű kefével súrolják meg a talpát. Új cipőt kap, melyben a nap hátralévő részében ég és szúr a talpa.

Ez még csak a kezdet.

Aznap este vacsoránál valaki valamit beletesz az italába. Konyhaszolgálatra osztják be azokat a kavicsokat, akik nem tudják, hogy kell viselkedni az asztalnál, ami azt jelenti, hogy bárki ételéhez hozzáférhetnek. Damaya megfeledkezik erről, és nem foglalkozik azzal, milyen furcsa ízű az ital a poharában, mígnem már nehezen tud összpontosítani, és fájni kezd a feje. Még ekkor sem tudja biztosan, mi történik vele, és botladozva, dülöngélve indul vissza a hálóterem felé. Az egyik oktató félreinti, és rosszallóan néz rá, majd megszagolja a leheletét.

– Mennyit ittál? – kérdezi a férfi.

Damaya szemöldöke felszalad, először nem érti a kérdést, mivel csak egy pohárnyi gyümölcslevet ivott meg. Azért tart olyan sokáig, mire megvilágosodik, mert részeg: valaki alkoholt csempészett az italába.

Az orogéneknek nem szabad inniuk. Sohasem. Ha a hegyek megmozgatására való képesség ittassággal párosul, bármikor bekövetkezhet a katasztrófa. Galenitnek hívják az oktatót, aki megállította Damayát, és ő egyike azoknak a fiatalabb négygyűrűsöknek, akik a délutáni orogéniagyakorlatokat tartják. Az olvasztóüst nem ismer könyörületességet, de valamilyen okból most megszánja a lányt. Kihúzza a sorból, és a saját szálláshelyére viszi, mely szerencsére közel van. Ott egy díványra fekteti Damayát, és ráparancsol, hogy aludja ki magát.

Reggel Damaya vizet iszik, és összerezzen a szájában érzett borzalmas íz miatt. Galenit leülteti őt.

– Ezzel most el kell intézned. Ha valamelyik szenior elkapott volna…

Az oktató csak rázza a fejét. Damaya olyan súlyos kihágást követett el, hogy nincs is rá bevett büntetés. Szörnyű lenne: elég, ha csak ennyit tudnak.

Nem számít, miért döntött úgy a többi kavics, hogy bosszúságot okoz neki. Csak az a fontos, hogy így tesznek, és hogy ezek nem ártalmatlan gyerekcsínyek. Azt próbálják elérni, hogy valamelyik oktató megfagyassza őt. Galenitnek igaza van, Damayának el kell ezt intéznie. Most.

Úgy dönt, hogy szövetségest szerez magának.

Van a magányos farkasok között egy lány, akit már korábban is észrevett. Mindenki észreveszi ezt a kavicsot, mert valami nincs rendben vele. Orogéniája bizonytalan alapokon áll, valami felgyülemlett dolog, egy tőr, melynek hegye folyton a föld felé mutat – és a tanulás csak rontott a helyzeten, mert a hegye most még élesebb lett. Ennek nem kellett volna így történnie. Selunak hívják, még nem érdemelt ki magának orogén nevet, de a többi kavics gúnyosan csak Szilánknak hívja, és ez a csúfnév rá is ragadt. Még hallgat is rá, mivel megakadályozni nem tudja, hogy így nevezzék.

Már most arról pusmog mindenki, hogy ki fog hullani. Ami azt jelenti, hogy tökéletes.

Damaya másnap reggelinél környékezi meg. (Ezentúl csak vizet iszik, melyet a közeli kútból hoz. Meg kell ennie az ételt, melyet felszolgálnak neki, de mielőtt a szájába venné, gondosan megvizsgál minden falatot.)

– Szia – szólítja meg, és lerakja az asztalra a tálcáját.

Szilánk méregeti őt.

– Tényleg? Ennyire rossz a helyzet, hogy rám van szükséged?

Jó jel, hogy rögtön őszinték lehetnek egymással.

– Igen – ismeri el Damaya, és leül, mivel Szilánk nem igazán tiltakozott ellene. – Neked is keresztbe tesznek, ugye?

Természetesen. Damaya nem látta, mit csinálnak a másik lánnyal, de biztos abban, hogy őt is bántják. A Fulkrumban rendje van az életnek.

Szilánk felsóhajt. Ettől kissé megremeg a terem, legalábbis egy pillanatra úgy tűnik. Damaya erőt vesz magán, és nem reagál erre, mert egy jó szövetség nem kezdődhet azzal, hogy az egyik fél tart a másiktól. Szilánk észreveszi ezt, és felenged kissé. A küszöbön álló katasztrófa remegése elhal.

– Igen – felel halkan Szilánk. Damaya hirtelen felfedezi, hogy Szilánk mérges, bár fel sem pillant a tányérjáról. De észre lehet venni abból, hogy milyen szorosan fogja a villáját, és hogy milyen üres a tekintete. Damaya egyszerre csak azon kezd el tűnődni, tényleg baj van-e Szilánk önuralmával. Nem csak egyszerűen arról van szó, hogy a kínzói mindent megtesznek azért, hogy megtörjék? – Szóval mit akarsz ez ellen tenni?

Damaya felvázolja a tervét. Szilánk elsőre hátrahőköl, aztán rájön, hogy Damaya komolyan beszél. Csendben fejezik be az evést, miközben Szilánk átgondolja a hallottakat.

– Benne vagyok – szólal meg végül.

A terv igazából meglehetősen egyszerű. Meg kell találniuk a gonoszságok fő értelmi szerzőjét, ehhez pedig csalit kell alkalmazniuk. Maxaxit mellett döntenek, mert természetesen a fiúnak is szerepet kell játszania ebben. Damaya gondjai pontosan Maxaxit látszólag barátságos közeledése után kezdődtek. Az egyik reggel megvárják, hogy Maxaxit nevetgélve bevonuljon a barátaival a zuhanyzóba, ezután Damaya visszamegy az ágyához.

– Hol a cipőm? – kérdezi hangosan.

A többi kavics körbenéz, néhányan felnyögnek, mert azonnal arra gondolnak, hogy a kötekedőkbe annyi leleményesség sem szorult, hogy másodjára új tréfával álljanak elő. Jasper, aki mindössze pár hónappal korábban érkezett a Fulkrumba, mint Damaya, ráförmed az áldozatra.

– Most senki sem vette el a cipődet, ott van a ládádban.

– Honnan tudod? Te vetted el?

Damaya elindul a fiú felé. Jasper felháborodik, sértetten hátrahúzza a vállait. A szoba közepén találkoznak egymással.

– Nem vettem el a szaros cipődet! Ha nincs meg, akkor te hagytad el.

– Én nem hagyom el a cuccaimat – böki meg Damaya az ujjával a fiú mellkasát. Jasper felközépvidéki, mint ő, de sovány és sápadt, valószínűleg egy olyan közből származhat, mely közel van az Arktikához. Ha mérges, mindig elvörösödik, és a többi gyerek csúfolni szokta emiatt, bár nem viszik túlzásba, mert a fiú mindenkinél jobban ért a sértegetéséhez. (A jó orogénia lényege az eltérítés, nem pedig a megszüntetés.) – Ha nem te vetted el, akkor is tudod, hogy ki volt – böki meg ismét, a fiú pedig ellöki a kezét.

– Ne érj hozzám, te mocskos kis disznó. Eltöröm a rozsdaverte ujjadat.

– Mi folyik itt?

Mindannyian összerezzennek, elhallgatnak, és a hang irányába fordulnak. Karneol áll az ajtóban, a reggeli ellenőrzésre készen. Az oktatók közül ő a néhány szenior egyike. Termetes, szakállas, idős és komoly férfi hat gyűrűvel: mindannyian tartanak tőle. Ennek megfelelően a kavicsok azonnal a helyükre sietnek, és vigyázzba állva várakoznak az ágyuk előtt. Damaya nem tudja megállni, hogy ne legyen rajta kissé úrrá az izgalom – aztán elkapja Szilánk tekintetét, aki bólint. A figyelemelterelés működött.

– Azt kérdeztem, mi folyik itt! – Amint mindenki a helyén áll, Karneol belép a szobába. Jasperre néz, aki még mindig céklavörös, bár ezúttal valószínűleg inkább a félelem, mint a harag miatt. – Valami gond van talán?

Jasper Damayára mered.

– Velem nincs, uram.

Amikor Karneol a lány felé fordul, ő már készen áll a válasszal.

– Valaki ellopta a cipőmet, uram.

– Megint? – Ez jó jel. Karneol legutóbb egyszerűen csak megszidta őt, amiért kifogásokat keresett. – Van bizonyítékod arra, hogy Jasper lopta el?

Most jön a neheze. Damaya soha nem tudott jól hazudni.

– Tudom, hogy egy fiú volt. A zuhanyzás óta nem találom, és az összes lány ott volt velem a zuhanyzóban. Megszámoltam őket.

Karneol felsóhajt.

– Ha megpróbálsz valaki mást okolni a saját hibáid miatt…

– Mindig ezt csinálja – vág közbe egy vörös hajú, keleti-partvidéki lány.

– Sok hibája van – jegyzi meg egy fiú, aki kinézetre ugyanabból a közből származik, de még az is lehet, hogy a lány egyik rokona. Néhány kavics kuncogni kezd.

– Kutassa át a fiúk ládáját – emelkedik felül Damaya hangja a nevetésen. Legutóbb ezt azért nem javasolta, mert nem volt biztos abban, hol a cipője. Ezúttal azonban pontosan tudja. – Nem volt sok idejük megszabadulni a cipőmtől. Még itt kell lennie valahol. Nézze meg a ládákat.

– Ez nem igazságos – ellenkezik egy aprócska, egyenlítői fiú, aki olyan fiatalnak néz ki, mintha nemrég került volna ki a kisgyerekek skólájából.

– Nem, nem az – felel Karneol, és egyre jobban összevonja a szemöldökét, miközben Damayát nézi. – Remélem, nagyon biztos vagy a dolgodban, ha azt kéred tőlem, hogy a társaid holmijában kutakodjam. Ha tévedsz, ezúttal nem fogunk veled kesztyűs kézzel bánni.

Damaya még mindig emlékszik, mennyire fájt, amikor dörzskefével súrolták meg a talpát.

– Megértettem, uram.

Karneol felsóhajt, aztán megfordul, hogy a háló fiú oldala felé nézzen.

– Nyissátok ki a ládátokat mindannyian. Essünk túl rajta.

Sokan zúgolódnak, miközben kinyitják a ládájukat, és úgy merednek Damayára, hogy tudja, csak rontott a helyzetén. Most már mindannyian utálják. Ami rendben van, mert ha már így alakult, legalább van rá okuk. De lehet, hogy ez változni fog, amint vége ennek a színjátéknak.

A többiekkel együtt Maxaxit is kinyitja a ládáját, és közben halálra rémülten szisszen fel, mert Damaya cipője ott hever az összehajtott egyenruhák tetején. Amikor Damaya észreveszi, hogy a fiú arckifejezése először bosszúságot, majd értetlenséget és végül megsemmisülést tükröz, rossz érzés fogja el. Nem szeret bántani másokat. De nem veszi le a szemét a fiúról, és abban a pillanatban Maxaxit szemében ádáz düh jelenik meg, a fiú megfordul, és rámered valakire. Damaya feszülten követi a tekintetét, mely Jasperre szegeződik. Igen. Pont ezt várta. Tehát ő állt az egész mögött.

Jasper viszont falfehérre sápad. Ingatja a fejét, mintha próbálna kibújni Maxaxit vádló tekintete alól, de hasztalan.

Mindennek Karneol is tanúja. Megfeszül egy izom az állkapcsában, miközben ismét Damayára pillant. Mintha mérges lenne rá. De miért? Az oktatónak meg kell értenie, hogy ezt kellett tennie.

– Értem – felel, mintha hallaná a lány gondolatait. Aztán Maxaxit felé fordul. – Mit tudsz felhozni a mentségedre?

Maxaxit nem kardoskodik az ártatlansága mellett. Leejtett vállai és ökle remegése arra enged következtetni, hogy a fiú úgy gondolja, nem lenne semmi értelme. De nem fogja egyedül magára vállalni a felelősséget.

– Először Jasper vette el a cipőjét – árulja el leszegett fejjel.

– Nem igaz! – Jasper kilép a sorból, otthagyja az ágyát, és a szoba közepén áll meg. Az egész teste remeg. Még a szeme is. Bármelyik pillanatban sírva fakadhat. – Hazudik, csak próbálja valaki másra kenni a dolgot… – De amikor Karneol Jasper felé fordul, az összerezzen és megmerevedik. A következő szavakat szinte nem is mondja, hanem köpködi. – Ő adta el nekem a cipőt. Amit én italra cseréltem az egyik takarító köztelennel.

És ekkor Szilánkra mutat.

Damaya nagy levegőt vesz, teljesen megdöbben. Szilánk?

Szilánk.

– Te rozsdaverte kannibál ribancl – Szilánk ökölbe szorítja a kezét. – Te meg hagyod, hogy az a perverz öregember fogdosson téged a piáért és egy levélért, nagyon is jól tudod, hogy semmit sem adna nekünk csak a cipőért cserébe…

– Az anyámnak írtam! – Jasper most már kendőzetlenül sír. – Nem akartam, hogy fogdosson, de nem tudtam… itt nem engedik meg, hogy írjak neki…

– Te is élvezted – vicsorog rá Szilánk. – Nem megmondtam, hogy elmondom mindenkinek, ha beköpsz? Láttalak. Feldugta neked az ujjait, te pedig úgy nyögtél, mintha jólesett volna. Meg sem lepett, amilyen önjelölt kis tenyész vagy, de a tenyészeknek vannak elveik…

Ez nem jó. Ez nagyon nem jó. Mindenki a másikra néz. Az egy percre el nem hallgató Szilánkra, Damayára, a zokogó Jasperre, Karneolra. A szoba megtelik szaggatott lélegzetvételekkel és pusmogásokkal. Damaya újra érzi: azt a bezárt, telített, visszaverődő érzést, mely arra utal, hogy Szilánk orogéniája kezd a felszínre törni. A szobában mindenki megrándul tőle. Vagy talán az elhangzott szavak miatt rezzennek össze, mert olyasmikről esett szó, amikről a kavicsoknak még tudniuk sem lenne szabad, nem hogy megtenniük. Bajba keveredni természetesen nem nagy dolog, ők még gyerekek, és a gyerekek folyton ezt csinálják. De így bajba keveredni, azt már nem.

– Ne! – jajgat fel Jasper. – Mondtam, hogy ne mondd el senkinek.

Jasper zokog. Mozog a szája, de nem lehet érteni, mit mond, csak a halk, kétségbeesett nyöszörgését lehet kivenni – vagy talán még mindig azt ismételi, hogy ne. Nem lehet kideríteni, mert most már mindenki zajong, néhányan Szilánkot próbálják elhallgattatni, páran Jasperrel együtt szipognak, vagy idegesen vihognak a könnyei láttán, és olyanok is vannak, akik odasúgnak a másiknak, hogy megerősítést kapjanak azokról a dolgokról, melyeket eddig is tudtak ugyan, de nem hittek el…

– Elég. – Karneol halk parancsa nyomán csend borul a szobára, csak Jasper szepegését hallani. Az oktató állkapcsa egy pillanat múlva megfeszül. – Te, te és te – mutat Maxaxitra, Jasperre és Szilánkra. – Gyertek velem.

Az oktató kimegy a szobából. A három kavics egymásra néz, kész csoda, hogy senki sem kap lángra a tekintetekből áradó merő gyűlölet miatt. Aztán Maxaxit káromkodni kezd, és Karneol nyomába ered. Jasper megtörli az arcát, és lógó fejjel, ökölbe szorított kézzel távozik. Szilánk dacosan néz körbe a szobában, amíg nem találkozik a tekintete Damayáéval. Akkor összerezzen.

Damaya visszabámul rá, mert túl döbbent ahhoz, hogy másfelé pillantson. És mert haragszik magára. Ez az eredménye annak, ha megbízik a másikban. Szilánk nem volt a barátja, még csak nem is kedvelte őt, de azt gondolta, legalább segíthetnek egymásnak. Most megtalálta a kígyó fejét, mely próbálta lenyelni őt, de az egy másik kígyó torkában lakott. Az így létrejött lény túl otromba ahhoz, hogy rá tudjon nézni, arról nem is szólva, hogy megölje.

– Inkább téged, mint engem – mondja Szilánk halkan a szoba csendjében. Damaya meg sem szólalt, nem követelt magyarázatot, de Szilánk ott, mindenki előtt megadja neki. Senki sem szól egy szót sem. Még csak egy hangosabb lélegzetvételt sem lehet hallani. – Ez volt az egésznek a lényege. Még egy hiba, és nekem végem, de te, te vagy a tökéletesség mintaképe. Minden vizsgán maximális pontszámot érsz el, alkalmazott orogénián tökéletes az önuralmad, egy apró hibát sem vétesz. Az oktatók nem nagyon marasztalnának el téged, még nem. És amíg próbáltak rájönni arra, hol siklott félre a kis üdvöskéjük élete, senki sem várt többé arra, hogy én mikor robbantok fel egy hegyet. És senki sem próbált annyira felingerelni, hogy ezt megtegyem… legalábbis egy ideig. – Szilánk mosolya elhalványul, és elfordítja Damayáról a tekintetét. – Ez volt az elképzelés.

Damaya meg sem tud szólalni. Gondolkodni sem képes. Ezért Szilánk egy idő után megrázza a fejét, felsóhajt, és a többiek nyomába ered.

A szobában egy pisszenés sem hallatszik. Senki nem néz a másikra.

Aztán az ajtóban sürgölődés támad, két másik oktató jön be a szobába, hogy átkutassák Szilánk ágyát és ládáját. A kavicsok végignézik, ahogy az egyik nő felemeli a matracot, egy másik pedig alábukik. Valami elszakad, és az oktató egyik kezében egy félig teli, nagy, barna üveggel tűnik elő. Kinyitja, beleszagol, fintorog, és biccent a másik nő felé. Mindketten távoznak.

Amikor elhal a lépteik kopogása, Damaya Maxaxit ládájához megy, hogy visszaszerezze a cipőjét. Lezárja a fedelet, mely hangosan nyikorog a csendben. Senki sem mozdul, amíg Damaya vissza nem megy az ágyához, hogy leüljön felhúzni a cipőjét.

Mintha csak ez lett volna a jel, néhányan felsóhajtanak, és szintén mozgolódni kezdenek – előveszik a könyveiket a következő órára, elindulnak az első olvasztóüst felé, vagy a tálalónál sorakoznak, ahol már várja őket a reggeli. Amikor Damaya is ételért megy, egy másik kavics rápillant, majd gyorsan elkapja róla a tekintetét.

– Ne haragudj – motyogja. – Én mentem neked a zuhanyzóban.

Damaya ránéz a lányra, akinek a félelemtől megfeszül a bőr a szeme körül.

– Semmi gond – mondja Damaya kedvesen. – Ne aggaszd magad emiatt.

A többi kavics is felhagy Damaya zaklatásával. Maxaxit pár nappal később, törött kézzel és űzött tekintettel tér vissza hozzájuk, és soha többé nem szól Damayához. Jaspert nem látják viszont, de Karneol azt mondja nekik, hogy egy másodrendű Fulkrumba küldték fent az Arktikán, mivel a jumenészi Fulkrum túl sok rossz emléket idéz fel benne. Ezt talán kedves gesztusnak szánták, de Damaya tudja, hogy ha van száműzetés, akkor ez az.

Bár lehetne rosszabb helyzetben is. Szilánkot többé senki sem látja vagy említi.

*

Gombás évszak: Birodalom után 602. Egymás után több óceáni kitörésre került sor az Egyenlítői-vidék keleti részén uralkodó monszunok során, ami megnövelte a páratartalmat ebben a régióban, és hat hónapra elhomályosította az eget. Bár a többi évszakhoz képest ez enyhének számított, az időpontja tökéletes feltételeket teremtett ahhoz, hogy szerte az Egyenlítői-vidéken, majd az északi és déli középvidékeken is elszaporodjanak a gombák, ami eltörölte a föld színéről az akkortájt legfontosabb haszonnövényt, a (mára kihalt) mirokot. Az ezt követő éhínségről tesznek említést a hivatalos geomériai beszámolók, ami négy évre hosszabbította meg az évszak időtartamát (két év kellett a gomba ártalmas hatásának lecsengéséhez, és további kettő a mezőgazdaság és az élelmiszerelosztási-rendszer helyreállításához). Szinte az összes érintett köz képes volt megélni a saját készleteiből, ami a birodalmi reformok és az évszaki tervezés hatékonyságát bizonyítja. Ennek következményeként sok felközépvidéki és alközépvidéki köz önként csatlakozott a Birodalomhoz, amivel kezdetét vette az Aranykor.

A Sanza évszakai

12

Szienit új játékszerre bukkan

– A munkatársam megbetegedett – tájékoztatja Szienit Alliai Vezető Asaelt, majd leül a nővel szemben. – Elnézését kéri, amiért nem tud segédkezni. Én fogom eltávolítani a torlaszt a kikötőből.

– Sajnálattal hallom, hogy gyengélkedik a szeniorja – felel Asael egy halvány mosoly kíséretében, amitől Szien majdnem dühbe gurul. Csak majdnem, mert számított erre, ezért fel is tudott rá készülni. Ettől függetlenül még bosszantja a dolog.

– Meg kell kérdeznem – folytatja Asael fölöttébb gondterhelten –, ön is… elegendő lesz ehhez?

Szemeit Szien ujjaira szegezi, aki viszont nagy gondot fordított arra, hogy azokra az ujjaira húzzon gyűrűt, melyeket egy hétköznapi megfigyelő a legkönnyebben észrevesz. Kezeit összekulcsolta, így Asael nem látja az egyik hüvelykujját. Hadd találgassa, van-e rajta ötödik gyűrű. De amikor Asael újra Szien szemébe néz, az orogén csak kétkedést lát a tekintetében. Asaelt hidegen hagyja a négy és az öt gyűrű is.

És ez az oka annak, amiért többé soha, de soha nem megyek sehová egy tízgyűrűssel. Mintha lett volna más választása. Ettől függetlenül jobban érzi magát attól, hogy ezt kimondta magában.

Szienit mosolyt erőltet az arcára, bár nem olyan gyakorlott a tettetett udvariaskodásban, mint Alabástrom. Tudja, hogy az ő mosolya egyszerűen dühösnek tűnik.

– A legutóbbi küldetésem során egy öt épületből álló háztömb három épületét kellett lebontanom Dibar belvárosában, ahol több ezer ember fordul meg egy-egy forgalmas napon, és a helyszín közel volt a Hetedik Egyetemhez is. – Egymás mellé teszi, majd újra keresztbe fonja a lábait. A geomérek majdnem őrületbe kergették, mert állandóan garanciát követeltek arra, hogy nem kelt ötösnél erősebb rengést. Az érzékeny műszerek, fontos kalibrálások és hasonlók miatt. – Mindössze öt percig tartott, és semmilyen törmelék nem került a bontási zónán kívülre. Ez még azelőtt volt, hogy szert tettem volna a legutóbbi gyűrűmre. – Ráadásul a geomérek nagy örömére sikerült egy négyes rengéssel elintéznie.

– Örömmel hallom, hogy ennyire érti a dolgát – mondja Asael, majd kis időre elhallgat, amely alatt Szien fel tudja magát vértezni a következő mondanivalójával szemben. – Ugyanakkor mivel a munkatársa nem tudja kivenni a részét ebből a feladatból, nem látom indokoltnak, hogy Allia két orogén szolgálataiért fizessen.

– Ez önökre és a Fulkrumra tartozik – felel Szien közömbösen. Egyáltalán nem érdekli ez a téma. – Gyanítom, a Fulkrum ezzel nem fog egyetérteni, mert Alabástrom a mesterem ezen az úton, és akkor is felügyeli a munkámat, ha ő maga nem vesz részt benne.

– De ha nincs itt…

– Az teljességgel lényegtelen. – Bár Szienitet bosszantja, úgy dönt, elmagyarázza neki. – Tíz gyűrűje van. A fogadóban lévő szobából is képes nyomon követni, mit teszek, és szükség esetén közbe is tud avatkozni. Még akkor is képes lenne rá, ha nem lenne eszméleténél. Ráadásul az elmúlt pár napban folyamatosan csillapította a rengéseket, miközben átutaztunk ezen a vidéken. Ez egy olyan szolgáltatás, melyet szívességből nyújt a helyi csomópontok gondnokainak – vagyis inkább az önök közének, mivel egy ilyen távoli helynek nincs csomópont a közelében. – Asael arca megfeszül, miközben felvonja a szemöldökét: valószínűleg érzékelte a sértést. Szien széttárja a karját. – Közte és köztem az a legnagyobb különbség, hogy nekem látnom kell, amit csinálok.

– Á… vagy úgy.

Asael valószínűleg nagyon kényelmetlenül érzi magát, ami rendjén is van. Szien tudja, hogy a Fulkrum minden orogénjének feladata csökkenteni a tompák félelmét, ellenben ő most csak még jobban megrémítette Asaelt. De van egy gyanúja azzal kapcsolatban, ki akarhatja Alliában holtan látni Alabástromot, ezért jó ötletnek tűnik, ha elveszi Asael – vagy Asael ismerősének – kedvét ettől. Ennek az aktakukac kis hivatalnoknak fogalma sincs arról, hogy az előző este becses városa milyen közel került ahhoz, hogy a földdel váljék egyenlővé.

Kínos csend telepszik közéjük; Szienit úgy dönt, ideje, hogy feltegye a saját kérdéseit. És talán hogy megkavarja kicsit a szart, lássa, mi kerül a felszínre.

– Úgy látom, a kormányzó ma sem tudott eljönni.

– Igen. – Asael arca olyan, mint egy pókerjátékosé, kifogástalan udvariassággal mosolyog, a szeme kifejezéstelen. – Továbbítottam munkatársa kérését. A kormányzó sajnos nem tud időt szorítani a napirendjében.

– Milyen kár. – Aztán, mivel Szienit kezdi megérteni, miért viselkedik Alabástrom ekkora seggfejként, keresztbe fonja a karjait. – Sajnos ez nem kérés volt. Van itt távírójuk? Szeretnék üzenetet küldeni a Fulkrumba, hogy tudják, késleltetnek minket.

Asael szeme összeszűkül, mert természetesen van távírójuk, és mert természetesen ez egy újabb gúnyos megjegyzés volt.

– Késleltetik magukat?

– Nos, igen. – Szien felvonja a szemöldökét. Tudja, hogy nem igazán sikerül ártatlannak tettetnie magát, de legalább megpróbálja. – Mit gondol, mennyi időbe telik, amíg a kormányzó fogadni tud bennünket? A Fulkrum tudni akarja majd.

Szien feláll, mintha távozni készülne. Asael oldalra biccenti a fejét, Szienit látja, hogy mennyire megfeszül a válla.

– Azt hittem, magával könnyebb szót érteni, mint a munkatársával. Képes lenne kisétálni innen anélkül, hogy megtisztítaná a kikötőt, csak mert megsértették az önérzetét.

– Nem az önérzetemről van szó. – Szien most már igazán dühös. Most már érti. Lenéz az önelégült Asaelre, aki még mindig ül, és biztonságban érzi magát a nagy székében a nagy asztala mögött. Sziennek erőt kell vennie magán ahhoz, hogy ne szoruljon ökölbe a keze, és ne feszüljenek meg állkapcsának izmai. – Ön eltűrné ezt a bánásmódot, ha a helyünkben lenne?

– Természetesen! – Asael meglepődve egyenesedik ki, ezúttal őszinte a reakciója. – A kormányzónak nincs ideje az ilyen…

– Nem, nem tűrné el. Mert ha az én helyemben lenne, akkor egy független és nagy hatalommal bíró szervezet képviselője lenne, nem pedig valami Föld háta mögötti pitiáner lakáj. Elvárná, hogy úgy bánjanak önnel, mint egy kiváló szakértővel, aki a gyerekkora óta fejleszti tudományát. Mint egy olyan emberrel, aki fontos és nehéz szakmát gyakorol, és azért jött ide, hogy a munkájával biztosítsa az önök közének megélhetését.

Asael tágra nyílt szemmel bámul rá. Szienit elhallgat, és nagy levegőt vesz. Udvariasnak kell maradnia, és úgy kell bánnia ezzel az udvariassággal, mint egy finoman megmunkált üvegtőrrel. Hűvösnek és nyugodtnak kell maradnia akkor is, ha mérges, nehogy elvetemültsége jelének tudják be az önuralma elvesztését. Miután elmúlik a szeme mögött érzett forróság, előre lép.

– És ennek ellenére még csak kezet sem fogott velünk, Alliai Vezető. Még csak a szemünkbe sem nézett, amikor először találkoztunk. Még most sem kínált meg egy kupa biztossal, mint ahogy azt Alabástrom tegnap javasolta, így bánna a Hetedik Egyetem egyik kirendelt geomérjével is? Így viselkedne egy főföldnökkel is, aki idejön kijavítani a köz vízerőművét? Így viselkedne az Erőshátúak Szakszervezetének itt élő képviselőjével?

Asael szemmel láthatóan összerezzen, amikor végre megérti az analógiákat. Szienit csendben vár.

– Értem – szólal meg végül Asael.

– Talán tényleg érti.

Szienit továbbra sem szólal meg, mire Asael felsóhajt.

– Mit akar? Hogy kérjek bocsánatot? Akkor bocsánatot kérek. De nem szabad megfeledkeznie arról, hogy a normális emberek többsége még soha nem látott orogént, nem hogy dolga lett volna vele és… – Asael széttárja a karjait. – Érthető, hogy egy kissé… kényelmetlenül érezzük magunkat, nem?

– A feszélyezettség érthető. A gorombaság viszont nem. – A rozsda egye meg. Ez a nő nem érdemli meg, hogy itt magyarázzon neki. Szien úgy dönt, megvárja majd ezzel azt az ember, aki csakugyan számít valamit. – És ez azért elég ócska bocsánatkérés. „Sajnálom, hogy annyira abnormális, hogy nem tudom magát emberi lénynek tekinteni.”

– Maga egy rogga – csattan fel Asael, aztán van bátorsága meglepődni a saját szavain.

– Nos, hát. – Szienit mosolyt erőltet magára. – Ezt legalább tisztáztuk. – Ingatja a fejét, és az ajtó felé fordul. – Holnap visszajövök. Talán akkorra szakít majd időt arra, hogy megnézze a kormányzó napirendjét.

– Szerződés köti magukat – mondja Asael, és a hangja olyan feszült, hogy meg is bicsaklik. – Teljesíteniük kell azt a feladatot, amiért fizettünk a szervezetüknek.

– És fogjuk is. – Szienit az ajtóhoz ér, ráteszi a kezét a kilincsre, majd megvonja a vállát. – De a szerződés nem tartalmazza, hogy a megérkezésünktől számítva pontosan mennyi időnk van erre – blöfföl. Fogalma sincs arról, mi áll a szerződésben. De le merné fogadni, hogy Asael sem tudja, a megbízott kormányzói tisztség nem hangzik elég fontosnak ahhoz, hogy tisztában lehessen az ilyesmivel. – Egyébként köszönjük az elszállásolást. Az ágyak nagyon kényelmesek. Az étel pedig finom.

Ez természetesen megteszi a kellő hatást. Asael is feláll.

– Maradjon itt. Megyek, megkeresem a kormányzót.

Szien kedvesen elmosolyodik, majd visszaül a székébe és vár. Asael kimegy a szobából, és elég hosszú ideig marad távol ahhoz, hogy Szien elbóbiskoljon. Akkor riad fel, amikor újra kinyílik az ajtó, és egy másik, idősebb és méltóságteljesebb partvidéki nő lép be rajta az immár meghunyászkodónak tűnő Asael társaságában. Ám a kormányzó férfi. Szienit felsóhajt, és próbál még több, fegyverként használható udvariasságot gyűjteni magában.

– Orogén Szienit – szólítja meg a nő, és egyre fokozódó ingerültsége ellenére Szienit nem tudja kivonni magát a másik bűvköréből. Természetesen nincs szükség arra, hogy a neve elé tegyék az „orogén” jelzőt, de ez az eddig hiányzó jó modor és figyelmesség megnyilvánulásának tekinthető. Szien feláll, a nő pedig azonnal odalép hozzá, hogy kezet rázzon vele. A bőre hűvös és száraz, keményebb, mint ahogy azt Szienit várta volna. Nincsenek rajta bőrkeményedések, mindössze egy olyan ember kezei, aki kivette a részét a mindennapi munkából. – A nevem Alliai Vezető Heresmith. Én vagyok az alkormányzó. A kormányzó túlontúl elfoglalt ahhoz, hogy ma találkozni tudjon önnel, de nekem sikerült elég időt felszabadítanom, és remélem, az én köszöntésem is megteszi… kiváltképp mivel ehhez egy bocsánatkérés is jár azért, amilyen bánásmódban eddig részesültek. Biztosíthatom afelől, hogy Asaelt megrovásban részesítjük a viselkedéséért, hogy soha ne felejtse el, hogy egy jó vezető mindig udvariasan bánik az emberekkel – minden emberrel.

Nos. Meglehet, hogy ez csak politikai játszma, vagy a nő hazudik, és nem ő az alkormányzó. Még az is lehet, hogy Asael kerített egy nagyon jólöltözött gondnokot, aki el tudja játszani ezt a szerepet. De legalább megpróbálnak megegyezésre jutni, és Szienit elfogadja a békejobbot.

– Köszönöm – felel őszinte hálával. – A munkatársamnak, Alabástromnak is át fogom adni a bocsánatkérést.

– Rendben. Kérem, mondja meg neki azt is, hogy a kölcsönösen aláírt szerződésnek megfelelően Allia állja a kiadásaikat a kikötő megtisztítása előtti és utáni három napig.

Most némi él vegyül a hangjába, és Szienit tudja, hogy valószínűleg megérdemli. Úgy tűnik, ez a nő tényleg tisztában van a szerződéssel.

Ugyanakkor ennek semmi jelentősége.

– Örülök, hogy pontosítottuk a részleteket.

– Szükségük van még valamire az itt-tartózkodásuk idejére? Asael például szívesen körbevezetné önöket a városban.

Picsába. Megkedvelte ezt a nőt. Szien elmosolyodna, de elfojtja magában a késztetést, és Asaelre pillant, akinek mostanra már sikerült magát összeszednie, és egykedvűen néz vissza rá. És Szien kísérést érez arra, hogy elfogadja Heresmith ajánlatát, melynek célja Asael megszégyenítése lenne. Alabástrom így tenne. De Szien fáradt, pokoli volt eddig számára az egész út, és minél hamarabb végez, és minél hamarabb hazatér a Fulkrumba, annál jobb.

– Erre semmi szükség – feleli, mire Asael arca kissé megrándul. Talán a megkönnyebbülését próbálja leplezni? – Igazából a kikötőt szeretném megnézni, ha ez lehetséges, hogy fel tudjam mérni, mekkora problémával állunk szemben.

– Természetesen. De biztosan inna előtte egy kis frissítőt. Legalább egy kupa biztost?

Szienit most már nem tud uralkodni magán, megrándul a szája.

– Azt hiszem, elárulhatom, hogy valójában nem szeretem a biztost.

– Senki sem szereti. – És kétség sem fér ahhoz, hogy Heresmith arcán őszinte mosoly jelenik meg. – Bármi mást, mielőtt elindulunk?

Most Szienen van a sor, hogy meglepődjön.

– Ön is velünk jön?

Heresmith elkomolyodik.

– Nos, elvégre öntől függ a közünk megélhetése. Így helyénvaló.

Ó, igen. Ez a nő érti a dolgát.

– Akkor kérem, mutassa az utat, Vezető Heresmith.

Szienit az ajtó felé int, és mindannyian elindulnak kifelé.

*

A kikötővel valami nincs rendben.

A félkör alakú öböl nyugati ívén végigfutó sétányfélén állnak. Innen látni lehet Allia nagy részét, amint a város elterül a kaldera vízpartot körülölelő lankáin. A város csakugyan elragadó. Csodálatos, napsütéses, meleg idő van, olyan mélykék és tiszta az ég, hogy Szienitnek megfordul a fejében, milyen fantasztikus lehet innen nézni esténként a csillagokat. Ennek ellenére neki attól borsódzik a háta, amit nem lát, ami a víz alatt, és a kikötő fenekén található.

– Ez nem korall – szólal meg.

Heresmith és Asael felé fordulnak, mindkettő értetlenül néz rá.

– Hogy mit mondott? – kérdezi Heresmith.

Szienit távolabb lép, megáll a korlátnál, és kitárja a karját. Nincs szüksége erre a mozdulatra, de azt akarja, hogy tudják, éppen csinál valamit. A Fulkrum orogénjei mindig biztosítják az ügyfeleiket arról, hogy urai a helyzetnek, értik, miről van szó, még akkor is, ha ügyfeleiknek fogalmuk sincs arról, mi történik.

– A kikötő feneke. A felső réteg a korall.

Szien elgondolkozik. Korábban még soha nem érezte a korallt, de olyan, mint amire számított: az élet izgő-mozgó, eleven rétegeire bukkan, melyekből szükség esetén erőt tud meríteni, hogy táplálja az orogéniáját; tömör közepébe pedig ősi, elmeszesedett halál van beágyazódva. De a korallhalmaz egy púpos gerinc tetején ül, mely a kikötő fenekén pihen, és bár ez természetes eredetűnek tűnik – olvasta valahol, hogy általában olyan helyeken képződnek hasonló gyűrődések, ahol a föld találkozik a tengerrel –, Szienit tudja, hogy nem az.

Először is teljesen egyenes. És óriási: a gerinc a kikötő teljes szélességén végighúzódik. De ami még fontosabb: nincs ott.

Nincs kő az iszap és homok megemelkedett rétegei alatt: Szien nem érez semmit, pedig éreznie kellene, ha ennyire nyomja valami felfelé a tengerfeneket. Érzi a rá nehezedő víz súlyát, és a nyomás miatt eltorzult követ, az ezt körülvevő rétegeket, de magát a torlaszt nem. Akár egy óriási lyuk is lehetne ott… és ha így van, a kikötő e köré a lyuk köré formálódott.

Szienit felvonja a szemöldökét. Széttárt ujjai megrándulnak, miközben követik a szezúna áramlását és görbületeit. Laza agyagpala, homok és szerves anyag enyhe csúszkálása, a tömör kőréteg hűvös nyomása, áramlás és alámerülés. Miközben követi a formákat, megkésve eszébe jut, hogy a többiekkel is közölni kellene a felfedezéseit.

– Van valami a korall alatt, az óceán fenekén eltemetve. Nem mélyen. Az alatta lévő kő meglehetősen össze van tömörülve, szóval ez valami nehéz lehet… – De ha így van, akkor miért nem érzi? Miért csak a környezetére gyakorolt hatáson keresztül tudja érzékelni az akadályt? – Különös.

– Számít ez valami? – kérdezi Asael; talán próbál hozzáértőnek és intelligensnek tűnni, hogy Heresmith újra a kegyeibe fogadja. – Nekünk csupán arra van szükségünk, hogy a korall eltűnjön innen.

– Értem, de a korall e fölött a dolog fölött van. – Szien keresni kezdi a korallt, és a kikötő szélei mentén mindenhol rá is bukkan. Egy elmélet kezd benne körvonalazódni. – Ez az oka annak, hogy ez az egyetlen hely a kikötő mélyebb részén, ahol torlaszt képzett a korall. A valami tetején nő, ott, ahol az óceán feneke jócskán megemelkedett. A korall a sekély vizet szereti, és ennek a gerincnek a tetején a nap kellőképp fel tudja melegíteni a vizet.

– A rozsda egye meg. Ez azt jelenti, hogy a korall egyszerűen vissza fog nőni? – kérdezi az egyik férfi, azok közül, aki Asaellel és Heresmith-szel tartottak. Amennyire Szienit meg tudja állapítani, hivatalnokok lehetnek, és mindig megfeledkezik róluk, amikor éppen csendben vannak. – Ennek az egésznek az a lényege, hogy örökre megtisztítsuk a kikötőt.

Szienit kifújja a levegőt, ellazítja a szenziáját, majd kinyitja a szemét, hogy tudják, végzett a letapogatással.

– Igen, egy idő után vissza fog nőni – feleli feléjük fordulva. – Mutatom, mivel van dolgunk. Ez a kikötő. – Bal kezével majdnem teljes kört formál, melynek egyharmada nyitva van. Allia kikötője nem ennyire szabályos, de a közönség érti a példát, és közelebb lépnek, hogy jobban lássák. Jobb kezének hüvelykujját, mint egy sorompót a nyitott körcikkhez, és majdnem teljesen lezárja vele. – Így helyezkedik el az a dolog. Az egyik széle kissé meg van emelkedve – Szien megmozgatja a hüvelykujja végét –, mert a rétegekben van egy természetes elhajlás. Ott van a legtöbb korall. A gerinc másik végén mélyebb és hidegebb a víz. – Esetlenül billegeti a karját, hogy a hüvelykujja alsó részét jelezze vele. – Ez most az a nyitott csatorna, amelyen keresztül a kikötő forgalma zajlik. Hacsak a korall hirtelen meg nem szereti a hideg, sötét vizet, vagy meg nem jelenik itt egy másik fajta korall, melynek ez nem akadály, akkor ez a rész valószínűleg soha nem fog lezáródni.

De alighogy kimondja, eszébe jut, hogy a korall önmagán képződik. Idővel új lények nőnek ki az elődök vázából, ami még a kikötő hidegebb részét is a növekedéshez megfelelő övezetbe fogja emelni.

– Csakhogy az a csatorna az évek során már elkezdett bezáródni – veti közbe Asael tökéletes időzítéssel és felvont szemöldökkel. – Lassan, de biztosan. Vannak feljegyzéseink pár évtizeddel ezelőttről, melyek szerint akkoriban még a kikötő közepén is tudtunk hajókat fogadni, de ma már ez nem lehetséges.

A Föld verje meg. Ha Szien visszaér a Fulkrumba, megemlíti nekik, hogy vegyék be a kavicsok tanrendjébe a zátonyképző tengeri élővilágot is. Nevetséges, hogy erről nem tanulnak.

– Ha ez a köz már sok évszak óta fennáll, és csak most szembesültek ezzel a problémával, akkor ez nyilvánvalóan nem egy gyorsan növekvő korallfaj.

– Allia csak két évszak óta létezik – válaszol Heresmith, és fájdalmasan mosolyog Szienre. Ez már önmagában és Alliához mérten is jelentős teljesítmény. A Középvidéken és az Arktikán sok köz még egy évszakot sem képes túlélni, és a partok még sérülékenyebbek. De természetesen Heresmith úgy gondolja, hogy egy tősgyökeres jumenészivel beszél.

Szienit próbálja magában felidézni, mit tanult a skólában történelemből, amikor épp nem aludta át az órákat. A legutóbbi évszak a Fullasztó évszak volt, alig több mint száz évvel ezelőtt. A többihez képest enyhének számított, főként az antarktikai embereket pusztította el az Akok-hegység közelében, ahol kitört a vulkán. Azelőtt volt a Savas évszak? Vagy a Forrongó? Ezt a kettőt mindig összekeveri. Bármi is volt a neve, két-vagy talán háromszáz évvel a Fullasztó előtt került rá sor, és nagyon nagy pusztítást végzett. És valóban minden part menti közt eltörölt a föld színéről, ezért hát Allia természetesen csak pár évtizeddel lehet ennél fiatalabb, akkor alapíthatták, amikor a víz visszavonult, kevesebb lett benne a só, és a partvonal ismét lakhatóvá vált.

– Szóval a korall az elmúlt, körülbelül négyszáz év során zárta le a kikötőt – foglalja össze Szienit hangosan a gondolatait. – Talán a Fullasztó hátráltatta… – Hogyan él túl a korall egy ötödik évszakot? Sziennek fogalma sincs, de az biztos, hogy a korallnak melegre és fényre van szüksége ahhoz, hogy növekedni tudjon, szóval akkoriban bizonyára visszafejlődött. – Jól van, akkor mondjuk azt, hogy száz év alatt torlaszolta el a kikötőt.

– A földfáját! – kiált fel halálra rémülve egy nő. – Azt akarja mondani, hogy száz éven belül újra meg kell ezt ismételni?

– Hisz száz év múlva is még a mostanit fogjuk fizetni a Fulkrumnak – sóhajt fel Heresmith, és lemondóan néz Szienre, ám minden harag nélkül. – Attól tartok, a feljebbvalói igencsak megkövetelik a szolgáltatásaik árát.

Szienit ellenáll a kísértésnek, hogy megvonja a vállát. Ez igaz.

Mindannyian egymásra néznek, majd Szienre szegezik a tekintetüket, aki ebből tudja, hogy valami balgaságot fognak tőle kérni.

– Ez nagyon rossz ötlet – vág elébe, és felemeli a kezét. – Tényleg. Korábban még soha nem emeltem ki semmit a víz alól, ezért rendeltek mellém egy szeniort. – És milyen nagy hasznára volt eddig. – És ami még fontosabb, nem tudom, mi az a dolog. Lehetséges, hogy egy gázzal vagy olajjal teli hatalmas üreg, amely évekre megmérgezné a kikötő vizét. – Nem az. Onnan tudod ezt, hogy egyetlen ehhez hasonló üreg sem ilyen egyenes vonalú és sűrű, mint ez a dolog, és mert az olajat és a gázt képes lennél szenzelni. – Még az is lehet, hogy valami különösen háborodott holtciv maradványa, és tele van bombával az egész kikötő. – Ó, ez ragyogóan sikerült. Most már mindannyian rémülten merednek rá. Újra nekifut.

– Készíttessenek be egy tanulmányt – mondja. – Hívjanak ide pár geomért, aki járatos a tengerfenék tanulmányozásában, és talán pár földnököt is érdemes lenne iderendelni, akik tudnak egy s mást a… – Szien a kezével gesztikulál, erősen gondolkozik. – Az óceáni áramlatokról. Tudjanak meg mindent a lehetséges kedvező és kedvezőtlen hatásokról. És csak aztán hívjanak ide egy hozzám hasonlót. – Reméli, hogy akkor pont nem ő fog ismét sorra kerülni. – Az orogénia mindig az utolsó megoldás legyen, ne az első.

Így már jobb. Most figyelnek rá. Ketten azok közül, akiket nem ismer, csendben sugdolózni kezdenek, Heresmith pedig láthatóan elgondolkozik. Asael bosszúsnak tűnik, de ez nem feltétlenül jelent rosszat. Asael nem kimondottan eszes.

– Attól tartok, ezt végig kell gondolnunk – szólal meg végül Heresmith, és olyan nyugtalannak tűnik, hogy Szienit megsajnálja. – Nem engedhetjük meg magunknak, hogy újabb szerződést kössünk a Fulkrummal, és abban sem vagyok biztos, telik-e egy tanulmányra. A Hetedik Egyetem és a Földnöki Hatóság majdnem olyan sokat kérnek a szolgálataikért, mint a Fulkrum. De ami még fontosabb, nem engedhetjük meg, hogy még tovább maradjon elzárva a kikötő. Bizonyára ön is sejti, hogy sok üzlettől esünk el, melyeket aztán a többi part menti köz üt nyélbe, akik fogadni tudják a nagyobb teherhajókat is. Ha teljesen hozzáférhetetlenekké válunk, akkor ennek a köznek nincs miért tovább léteznie.

– És én együtt is érzek önökkel… – kezdi Szien, de a háttérben sugdolózó egyik férfi rámordul.

– Maga egyben a Fulkrum képviselője is, akit felbéreltünk egy munkára.

Akkor talán mégsem hivatalnok ez a férfi.

– Ezt én is tudom. És ha akarják, most rögtön el is végzem a feladatomat. – A korall semmiség. Most, hogy sikerült kiszenzelnie, már tudja. Talán még úgy is meg tudná csinálni, hogy ne billenjenek meg túlságosan a kikötőben horgonyzó hajók. – Ha ma megszabadítom a kikötőt a koralltól, akár már holnap használhatják…

– De azért béreltük fel magát, hogy tisztítsa meg a kikötőt – akadékoskodik Asael. – Véglegesen, nem pedig csak ideig-óráig. Ha a probléma nagyobb, mint ahogy azt eredetileg gondolta, az még nem mentség arra, hogy ne végezze el a munkát – folytatja résnyire szűkült szemmel. – Hacsak nincs valami oka annak, hogy ennyire vonakodik kiemelni az akadályt.

Szien megállja, hogy valami durvát mondjon Asaelre.

– Vezető, már elmondtam, mit gondolok erről. Ha szándékomban állna valamilyen módon megtéveszteni önöket, miért mondtam volna bármit is az akadályról? Azt is megtehettem volna, hogy eltakarítom a korallt, és hagyom, hogy maguktól jöjjenek rá az igazi problémára, amikor a korall újra visszanő.

Szienit látja, hogy ezzel sikerült pár embert a saját oldalára állítania, most már egyik férfi sem méregeti gyanakodva. Még Asael vádaskodásainak is gátat tudott szabni, aki most feszengve kicsit kihúzza magát. Heresmith is bólint, és a többiek felé fordul.

– Azt hiszem, ezt meg kell beszélnünk a kormányzóval is – jelenti ki végül. – El kell neki mondanunk az összes lehetőséget.

– Tisztelettel megjegyzem, Vezető Heresmith – szólal meg homlokát ráncolva az egyik nő –, én nem látok más lehetőséget. Vagy ideiglenesen vagy örökre megtisztítjuk a kikötőt. Akárhogy is legyen, ugyanannyit kell fizetnünk a Fulkrumnak.

– Vagy nem tesznek semmit – vág közbe Szienit. – Mindannyian felé fordulnak, és tágra nyílt szemmel néznek rá. Szien felsóhajt. Ostoba dolog, hogy egyáltalán megemlíti ezt, Föld tudja, mit tesznek vele a szeniorjai, ha lemondja ezt a küldetést. Ugyanakkor nem tudja megállni, hogy ne szóljon. Ezeknek az embereknek a közösségük gazdasági megsemmisülésével kell szembenézniük. Nincs évszak, ezért nem tudnak elmenni innen, hogy máshol kezdjék újra. Akár szét is széledhetnek, és a köz összes családja megpróbálhat másik közökben helyet keresni magának…

…ami akár működhet is, leszámítva a szegényeket, a gyengéket és az öregeket. És azokat, akiknek nagybátyjai, testvérei vagy szülei orogének voltak, mert őket senki nem fogja befogadni. És azokat, akik olyan közbe kéredzkednének be, ahol már túl sok ember van az ő kasztjukból. Vagy.

A rozsda egye meg.

– Ha a munkatársam és én – folytatja Szienit önmagával viaskodva – most elmegyünk, és anélkül térünk vissza a Fulkrumba, hogy bármit is tettünk volna, akkor megszegjük a szerződést. Önöknek jogukban áll majd visszakövetelni a megbízási díjat, leszámítva az utazás és az elszállásolásunk költségeit. – Miközben kimondja az utolsó szavakat, rezzenéstelen arccal Asaelre néz, akinek megfeszül az állkapcsa. – A kikötőjük használható marad, legalábbis még pár évig. Fordítsák ezt az időt és a megtakarított pénzt arra, hogy kiderítsék, mi történik itt, és kitalálják, mi van odalent… vagy költöztessék a közt egy jobb helyszínre.

– Az szóba sem jöhet – tiltakozik Asael rémülten. – Ez az otthonunk.

Sziennek akaratlanul is egy dohos takaró jut az eszébe.

– Az otthont az emberek jelentik – feleli csendesen. Asael csak pislog. – Az otthon az, amit az ember magával visz, nem pedig amit maga mögött hagy.

Heresmith felsóhajt.

– Önben egy költő veszett el, Orogén Szienit. De Asaelnek igaza van. A költözéssel elvesztenénk a közünk lényegét, és valószínűleg párat a város lakosai közül is. Emellett mindent elvesztenénk, amit ebbe a helybe befektettünk. – Körbemutat, és Szienit érti, mire gondol: az embereket könnyű máshová vinni, de az épületeket lehetetlen. Az infrastruktúrát sem. Ezek a dolgok jelentik a gazdagságot, és a gazdagság még akkor is a túlélés záloga, amikor nincs évszak. – És semmi sem garantálja azt, hogy máshol nem néznénk szembe még nagyobb gondokkal. Nagyra értékelem az őszinteségét. Tényleg. De, nos… inkább az ismert veszélyt választjuk.

Szienit felsóhajt. Ő megpróbálta.

– Akkor mihez akarnak kezdeni?

– Hát nem nyilvánvaló?

De. Pusztító föld, az.

– Képes rá? – szegezi neki a kérdést Asael. És talán nem is piszkálódni akar. Talán csak fél, elvégre Szien annak a köznek a sorsáról beszél, ahol Asael felnevelkedett és tanult, hogy vezetni és védelmezni tudja az embereit. És mivel vezetőnek született, természetesen csak a lehetőséget látja a számára kedves városban. Soha semmi oka nem lenne arra, hogy bizalmatlanságot, gyűlöletet vagy félelmet tápláljon a közössége irányában.

Szien nem akar neheztelni rá. De egyébként is rossz hangulatban van, és fáradt is, mivel nem sokat aludt, mert meg kellett mentenie a megmérgezett Alabástrom életét. Asael kérdése pedig azt feltételezi, hogy ő kevesebbet ér, mint valójában. Ezzel betelt a pohár ezen a hosszú és szörnyű úton.

– Igen – csattan fel Szienit, majd megfordul, és széttárja a karjait. – Álljanak legalább tíz lépéssel hátrébb.

A csoport tagjainak elakad a lélegzete, riadtan súgnak össze, és Szienit érzi, hogy gyorsan hátrálnak kibontakozó tudatossága határain túlra: forró, fényes, nyüzsgő pontok, akiket egyre nehezebb elérni. Ennek ellenére még mindig könnyűszerrel megtehetné. Sőt, valójában roppant egyszerű lenne megragadni, felemészteni és használni az egész közt, az őt körülvevő mozgás és élet csomópontjait. De ezt nekik nem kell tudniuk. Elvégre ő a szakember.

Ezért beledöfi ereje fulkrumát a földbe, egy éles, mély vágást ejt rajta, hogy tórusza keskeny és magas legyen, ne pedig széles és halálos. Aztán újra körbetapogatja a helyi rétegeket, keresi a legközelebbi törést, esetleg annak a hőtömegnek a maradványait, melyet az alliai kalderát kialakító kialudt vulkán bocsátott ki magából. Végtére is a kikötőben lévő dolog nehéz, ezért a környezeti energiánál többre lesz szüksége a kiemeléshez.

De miközben kutakodik, valami nagyon különös – és nagyon ismerős – dolog történik. A tudatossága elmozdul.

Hirtelen már nincs is a földben. Valami elhúzza, áthúzza, és lefelé, majd befelé taszítja onnan. És ő hirtelen elvész, hadonászik a fekete, összeszűkülő és hideg térben, és a belé áramló erő nem hő, mozgás vagy lehetőség, hanem valami teljesen más.

Ahhoz hasonlít, amit előző este érzett, amikor Alabástrom kisajátította magának az orogéniáját. De ez nem Alabástrom műve.

És valamelyest még mindig ő irányítja a helyzetet. Nem tudja megállítani, ami történik – már így is túl sok erőt fogadott be, ha megpróbálná elengedni, megfagyasztaná a fél közt, és olyan rengést indítana el, mely megváltoztatná a kikötő formáját –, de fel tudja használni ezt az erőáradatot. Például a láthatatlan dolog alatt lévő kőzetrétegbe tudja vezényelni. Fel tudja nyomni, amiben ugyan nem lenne semmi elegancia, és nem számítana kiemelkedő teljesítménynek, de el tudná vele végezni ezt a rozsdaverte munkát. Érzi, hogy válaszul megemelkedik a tárgyat alkotó hatalmas üresség. Ha Alabástrom most a fogadó ablakából figyeli őt, bizonyára le van nyűgözve.

De honnan jön az erő? Hogyan tudom…

Későn és némi ijedelemmel veszi tudomásul, hogy a kinetikus energia hirtelen bevetése nyomán a kőzettel együtt a víz is mozgásba lendül – ám ez utóbbi sokkal-sokkal gyorsabban reagál rá. És ő maga is reagál, gyorsabban, mint korábban bármikor, mert túlárad benne az erő, szinte a pórusain keresztül folyik ki belőle, és, te jó Föld, hihetetlenül jólesik neki, gyerekjáték megállítani a kikötő elárasztására készülő, egyre nagyobb hullámokat. Egyszerűen szétoszlatja a vízár erejét, visszaküld belőle valamennyit a tengerbe, a maradékot pedig a víz lecsendesítésére használja fel, mert közben az az óceán fenekén nyugvó dolog kiszakad az akadályt jelentő üledékből – és a korallból, mely könnyen lecsúszik róla, majd összetörik –, és elkezd felemelkedni.

Csakhogy.

Csakhogy.

A valami nem azt teszi, amit ő szeretne. Szienit egyszerűen a kikötő szélére akarta tolni, mert ott még akkor sem torlaszolná el a csatornát, ha a korall visszanőne rá. Ehelyett…

…pusztító Föld… mi a rozsda… ehelyett…

Ehelyett a dolog a saját akaratából mozog. Szien nem tudja megfogni. Amikor megpróbálja, a birtokában lévő erő egyszerűen elszivárog, és olyan gyorsan szívja el valami, amilyen gyorsan az Szienbe áramlott.

Szienit ekkor visszatér magába, levegő után kapkod, miközben a sétány fakorlátjának esik. Mindössze pár másodperc telt el. A büszkesége megakadályozza, hogy térdre rogyjon, de csupán a korlát tartja meg. Aztán ráébred arra, hogy senki nem fogja észrevenni, hogy elgyengült, mert a talpa alatt lévő deszkák és a korlát, melybe kapaszkodik, rosszat sejtetődően rázkódnak.

Közvetlenül mögötte, a toronyban fülsiketítően hangosan szólal meg a sziréna. Az emberek futásnak erednek a sétány alatti rakparton és az azt körülvevő utcákon. Ha nem szólna a sziréna, valószínűleg a kiáltásaikat is hallaná. Szien erőt vesz magán, felemeli a fejét, és azt látja, hogy Asael, Heresmith és a kíséretük elfelé sietnek a sétányról, tisztes távolságot tartanak az épületektől, és rémület tükröződik az arcukon. Szienitet természetesen otthagyták.

De nem ez az, ami végül visszarángatja őt a valóságba. Hirtelen vízpermet árasztja el a rakpartot, mintha az eső esne, ezután pedig egy árny jelenik meg, mely sötétségbe borítja a kikötőnek ezt a részét. Szien megfordul.

Egy obeliszk emelkedik ki lassan a vízből, és hullajtja le magáról anyagkérgét, miközben felmorajlik, és forogni kezd.

Nem olyan, mint a lila, amit Szien tegnap este látott. Úgy gondolja, hogy az még mindig pár kilométerre van a parttól, bár nem néz arra, hogy erről meggyőződjön. Látóterét és gondolatait teljesen betölti az az obeliszk, mely most ott van előtte, mert rozsdára hatalmas, és még ki sem emelkedett teljesen a vízből. A gránátvörös sötét árnyalatait ölti magára, és egy hatszögletű, hegyes, szabálytalan csúcsú oszlopot formáz. Teljesen szilárd, nem csillog vagy villódzik olyan túlvilágian, mint a legtöbb obeliszk, és szélesebb, mint pár, egymás mögött sorakozó hajó. És természetesen hosszú is, de továbbra is emelkedik és forog, szinte a teljes kikötőt eltorlaszolja. Csúcstól csúcsig ezerötszáz méter lehet.

De valami nincs rendben vele, ez egyértelművé válik, amint kiemelkedik. A tengelye felezőpontján, a tiszta, kristályos anyagban repedések láthatók. Hatalmas, csúnya és megfeketedett repedések, mintha az évszázadok alatt beleszivárgott volna valamilyen szennyezőanyag az óceán fenekéről, mert az obeliszk biztosan ott hevert már egy jó ideje. Az egyenetlen, pókhálószerű vonalak sugárirányban terjednek szét a kristályon. Szienit érzi, hogy az obeliszk morajlása ezeken a pontokon megtörik és akadozik, felfoghatatlan energiák küzdik magukat keresztül a sérülés helyén.

És a sugárirányban futó repedések közepén Szien észrevesz egy elzáródást. Valami kicsit. Hunyorít, jobban kihajol a korláton, és nyújtogatja a nyakát, hogy kövesse a felfelé emelkedő porszemcsét. Aztán az obeliszk elfordul kissé, mire Szien vére megdermed, mert már tudja, mit lát.

Egy embert. Van valaki ebben a dologban, beleragadt, mint egy rovar a megkövült gyantába, mozdulatlan végtagjai ki vannak ficamodva, a haja olyan, mint a megfagyott ágak. Nem egészen tudja kivenni az arcát, de úgy képzeli, hogy a szemei tágra vannak nyitva, és a szája is tátva. Sikolt.

Ekkor veszi észre, hogy az alak bőre furcsán márványszerű, és az oszlop mélyvörösén keresztül fekete foltok sötétlenek rajta. Megcsillan rajta a napfény, és Szien látja, hogy a haja világos, vagy elég áttetsző ahhoz, hogy elvesszen a gránátvörös környezetben. És van még valami azzal kapcsolatban, amit lát, valami, amit talán azért tud, mert egy pillanatra az obeliszk részévé vált, mert onnan jött az ereje. Valami, amin nem fog túlságosan elgondolkozni, mert, pusztító Föld, ez már sok neki. Ott van a tudás a fejében, nem lehetséges tagadnia, teljesen mindegy, mennyire szeretné. Amikor az érveket kereső elme újra és újra arra kényszerül, hogy szembenézzen a lehetetlennel, nincs más választása az alkalmazkodáson kívül.

Ezért elfogadja, hogy amit lát, az egy törött obeliszk, mely Föld tudja, milyen régóta hever Allia kikötőjének fenekén úgy, hogy senki sem tudott róla. Elfogadja, hogy ami csapdába esett a közepén, ami valahogy eltörte ezt az óriási, lenyűgöző, titokzatos dolgot… az egy kőfaló.

És halott.

*

Földapa évszázadokban gondolkozik, de soha, de soha nem alszik.

És nem felejt.

MÁSODIK TÁBLA, „A nem teljes igazság”, második versszak

13

Nyomon vagy

Ez vagy legbelül, ez a kicsi és jelentéktelen teremtmény. Ez az életed alapja. Földapa joggal vet meg téged, de ne szégyelld magad. Lehet, hogy szörnyeteg vagy, de egyben nagyszerű is.

*

A köztelen nőt Tonkee-nak hívják. Más nevet nem mond, nem tudod a kasztnevét és a köznevét sem. Biztos vagy abban, hogy a tiltakozása ellenére mégis geomér. Részben be is vallja ezt, amikor arról kérdezed, miért követ benneteket.

– Olyan átkozottul érdekes ez a fiú – felel Tonkee, és Hoa felé bök az áliával. – Ha nem próbálnám meg feltárni a titkait, a régi tanáraim az egyetemen bérgyilkost fogadnának fel, hogy levadásszanak. Nem mintha erre még nem került volna sor! – nyerít fel, és közben kivillantja nagy, fehér fogait. – Szeretnék mintát venni a véréből, de megfelelő eszközök hiányában semmire sem mennék vele. Ezért megelégszem a megfigyeléssel.

(Hoa bosszúsnak tűnik emiatt, és szemmel láthatóan arra törekszik, hogy te mindig közte és Tonkee között gyalogolj.)

Biztos vagy abban, hogy a nő a dibari Hetedik Egyetemet érti az egyetem alatt – ez a geomérek és krónikások leghíresebb tanulási központja egész Rezdületlenben, és az Egyenlítői-vidék második legnagyobb városában található. És ha Tonkee ebben a tekintélyes intézményben tanult, nem pedig valamelyik feltörekvő regionális felnőttképzőben vagy a helyi önjelölt tanító meséit hallgatva, akkor csakugyan nagyon messze sodródott attól a világtól. De túl udvarias vagy ahhoz, hogy ezt hangosan is megjegyezd.

Ravasz fenyegetései ellenére Tonkee nem egy kannibáltáborban lakik. Ezt onnan tudod, hogy aznap délután az otthonába vezet benneteket. Egy üregben találod magad, mely egy megszilárdult lávabuborék berogyott, ősi maradványa, és egykor akkora lehetett, mint egy kisebb domb. Most egy félreeső szurdok az erdőben, ahol csillogó fekete üvegoszlopok tekeregnek elszórva a fák között. Különös barlangocskák találhatók itt-ott a szurdok oldalaiban, ahol a kisebb zárványok valaha egy nagyobbnak simultak, és Tonkee figyelmeztet, hogy az üreg túlsó végén lévő barlangok vadmacskáknak és más állatoknak adnak helyet. Általában ezek többsége nem jelentene veszélyt, de minden megváltozik, amikor beköszönt az évszak, ezért gondosan követed Tonkee utasításait.

Tonkee barlangja tele van szerkentyűkkel, könyvekkel és összeharácsolt ócskaságokkal, de rendelkezik még sok, valóban hasznos dologgal is, például lámpásokkal és talonétellel. Kellemes gyantaillat terjeng benne a korábban gyújtott tüzek miatt, de hamar átveszi Tonkee bűzét, amint a nő tenni-venni kezd benne. Beletörődsz abba, hogy ezt el kell viselned, ezzel szemben Hoának látszólag fel sem tűnik, vagy csak nem érdekli, mindenesetre irigyled a hidegvérét. Szerencsére kiderül, hogy Tonkee csakugyan fürdővizet cipelt a nagy kulacsokban. Minden szégyenlőség nélkül előtted vetkőzik le, majd beleguggol egy fateknőbe, hogy lesikálja a hónalját, a lába közét és a többit. Kissé meglepődsz, amikor a folyamat közben valahol feltűnik egy hímvessző is, de hát egyébként sem sok esély van arra, hogy bármelyik köz tenyészt csináljon belőle. Végezetül egy zavaros, zöld oldatban öblíti ki a ruháit és mossa meg a haját, melyről azt állítja, megöli a gombákat. (Neked kétségeid vannak ezzel kapcsolatban.)

Mindenesetre sokkal jobb a levegő, miután végez, így egy rendkívül kellemes és meghitt estét töltesz ott a hálózsákodban – Tonkee is tudott volna adni neked egyet, de nem szeretnél tetves lenni –, és még Hoának is megengeded, hogy melléd kucorodjon, bár hátat fordítasz neki, hogy ne öleljen át. Nem próbálkozik.

Másnap folytatod az utat dél felé Tonkee, a köztelen geomér és Hoa, az… akármilyen lény társaságában. Mert mostanra már egész biztos vagy abban, hogy nem ember. Ez nem zavar, hisz a szó szoros értelmében te magad sem vagy az. (Ezt mondja ki a Nyilatkozat az Orogéniával Sújtottak Jogairól című kiáltvány, melyet a Második Jumenészi Krónikatanács tett közzé mintegy ezer éve.) Ami viszont zavar, az az, hogy Hoa nem akar erről beszélni. Megkérdezed, mit tett a kirkusával, de ő nem hajlandó felelni. Megkérdezed, miért nem válaszol, mire ő fájdalmasan néz rád, és csak ennyit mond:

– Mert azt akarom, hogy szeress.

Szinte már normálisnak érzed magad két ilyen útitárs mellett. Akárhogy is, jobbára az út köti le a figyelmed. Az elkövetkező pár napban egyre sűrűbben hull a hamu, végül elő kell venned a maszkokat a vészpakkból – négy van nálad szerencsére (ez iszonyú) –, és adsz egyet-egyet a többieknek is. A hamu egyelőre még darabos, nem az a lebegő, halálos köd, melytől a kőkrónika óva int, de nincs értelme elővigyázatlannak lenni. A többi ember is felvette már a maszkot, látod rajtuk, amikor testet öltenek előtted a szürkeségben, a bőrük, hajuk és ruhájuk alig kivehető a hamuval borított tájban, tekintetük átsiklik rajtad. A maszkok mindenkit egyformán idegenné és megismerhetetlenné tesznek, ami jó. Senki sem figyel fel rád, Hoára vagy Tonkee-ra, többé már nem. Örömmel csatlakozol a homályos sokasághoz.

Egy héttel később ritkulni kezd az út mentén vándorló emberek tömege, kisebb csoportok, majd párosok lesznek belőlük. Aki valamelyik közhöz tartozik, az visszatér oda, és a gyérülő embertömeg azt jelenti, hogy a legtöbben találtak maguknak egy olyan helyet, ahol letelepedhetnek. Most már csak azok vannak úton, akik a szokásosnál messzebbre tartanak, vagy nincs hova hazatérniük – mint a beesett szemű egyenlítőieknek, akiket láttál, sokukat borzalmas égésnyomok és sebek borítanak a lehulló törmelék miatt. Az egyenlítőiek egyre nagyobb problémát jelentenek, mert még úgy is sokan vannak, hogy a sérültek többnyire lebetegednek, majd meghalnak valamilyen fertőzés miatt. (Mindennap elhaladsz legalább egy vagy két ember mellett, akik csak ülnek az út szélén, sápadtak vagy éppen lángol az arcuk, felhúzzák a térdüket vagy remegnek, és várják, hogy értük jöjjön a halál.) Ugyanakkor elég sokan maradnak közülük életben, akik ráadásul egészségesnek is tűnnek, és immár köztelenek. Ez mindig bajt jelent.

A következő vándorhajléknál szóba elegyedsz egy kisebb egyenlítői csoporttal: öt, meglehetősen eltérő életkorú nővel és egy nagyon fiatal, bizonytalannak tűnő férfival. Feltűnik, hogy ez a társaság már megszabadult a lengő, haszontalanul csinos ruhái nagy részétől, melyet az egyenlítői városok lakói divatosnak tartanak. Valahol útközben sikerült strapabíróbb ruhákat és megfelelő utazófelszerelést lopniuk vagy szerezniük. Azonban mindegyikük magán viseli még a régi élet nyomait: a legidősebb nő fején egy fodros, kék és pecsétes szaténkendő, a legfiatalabbnak áttetsző ingujj lóg ki a durva szövetből készült, gyalogláshoz megfelelő tunikája alól, a fiatal férfi derekán pedig puha barackszínű öv lóg, mely szerinted pusztán dísznek van ott.

Csakhogy nem pusztán dekoráció. Látod, hogy merednek rád, amikor elsétálsz mellettük, végigtapogatnak a szemükkel, alaposan felmérik a csuklódat, a nyakadat és a bokádat, és összevonják a szemöldöküket, amikor végül nincstelennek bélyegeznek. A hasznavehetetlen ruháknak van egy nagyon is hasznos céljuk: egy megalakulóban lévő új törzs egységét jelölik. Egy olyan törzsét, ahol neked nincs helyed.

Nem baj. Egyelőre.

Megkérdezed tőlük, mi történt északon. Te is tudod, de teljesen más dolog tudatában lenni egy geológiai eseménynek, és tudni, mit jelent az valójában emberi léptékkel. El is mondják, miután feltartottad a kezed, és egyértelművé tetted, hogy nem jelentesz (látható) fenyegetést.

– Éppen hazafelé tartottam egy koncertről – meséli az egyik fiatalabb nő, aki nem mutatkozik be, de tenyésznek kellene lennie, ha már nem az. Úgy néz ki, mint az ideális sanza nő: magas, erős, napbarnított, és szinte már zavaróan egészséges, szép, szimmetrikus vonásai és széles csípője van, fejét pedig hamuszálas, kócos haj koronázza, mely szinte rázuhan a vállára. Fejével a fiatal férfi felé int, aki szemérmesen lesüti a szemét. Ő is ugyanilyen vonzó, valószínűleg szintén tenyész, bár egy kissé vézna. De majd idővel meghízik, hisz öt nő fog körülötte serénykedni.

– A társunk az improvizációs teremben játszott a Shemshena utcán, Alebidben. Olyan gyönyörű volt a zene…

A nő elkalandozik, és látod, hogy egy pillanatra kiszakad a jelenből. Alebidről tudod, hogy egy közepes nagyságú köz – legalábbis az volt –, mely a művészetéről híres. Aztán a nő visszatér a jelenbe, mert természetesen ő egy rendes sanza nő, és a sanzák nem sokra becsülik az álmodozókat.

– Láttunk valamiféle… szakadást észak felé – folytatj a. – Akarom mondani, a láthatáron. Láttuk ezt a… piros fényt, mely egy idő után felvillant, aztán kelet és nyugat felé is szétterjedt. Nem tudnám megmondani, milyen messze volt, de láttuk tükröződni a felhők alján. – Ismét elkalandozik, de ezúttal valami borzalmas dolog juthat az eszébe, mert az arca elkomorul, megkeményedik és elönti a düh. Ez társadalmilag elfogadhatóbb, mint a nosztalgia. – Gyorsan terjedt. Csak álltunk az utcán, és néztük, ahogy növekszik, és próbáltunk rájönni, mit látunk és szenzelünk, amikor a föld egyszerre csak remegni kezdett. Aztán valami – egy felhő – eltakarta a vörösséget, és rájöttünk, hogy felénk közeledik.

Tudod, hogy piroklaszt felhő nem lehetett, különben ez a nő most nem beszélgetne itt veled. Akkor csak egy hamuvihar. Alebid Jumenésztől jóval délebbre található, mindössze egy kis rész jutott ki nekik abból, ami az északabbra lévő közöket érintette. És ez jó, mert ez a kis rész majdnem elpusztította a sokkal lentebb fekvő Tirimót is. Alebidnek elvileg a földdel egyenlővé kellett volna válnia.

Arra gyanakszol, hogy egy orogén mentette meg ezt a nőt. Igen, van egy csomópont Alebid közelében, vagyis volt.

– Egyetlen épület sem dőlt össze – erősíti meg a feltételezésed. – De olyan sok volt a hamu, hogy senki sem tudott lélegezni. Belement az emberek szájába és a tüdejébe, és ott megkötött. Az arcom elé kötöttem a blúzomat, mert az ugyanolyan anyagból készült, mint a maszk. Ez az, ami megmentett engem. Minket. – A fiatal férfira pillant, te pedig rájössz, hogy az ifjú csuklójára tekert rongydarab a színe alapján valaha egy női ruha részét képezhette. – Este volt, egy csodálatos nap vége. Senkinek nem volt oka arra, hogy magánál tartsa a vészpakkját.

Csend lesz. Ezúttal mindenki elréved egy pillanatra. Ilyen súlyos ez az emlék. Te is emlékszel arra, hogy nem sok egyenlítőinek van vészpakkja. Az évszázadok során elegendőnek bizonyultak a csomópontok ahhoz, hogy még a legnagyobb városokat is biztonságban tartsák.

– Ezért futásnak eredtünk – fejezi be hirtelen a nő a mondandóját egy sóhaj kíséretében. – És meg sem álltunk.

Megköszönöd az információt, és még azelőtt távozol, hogy ők is kérdezhetnének.

Ahogy telnek a napok, hallasz más, hasonló történeteket is. És feltűnik, hogy az utadba akadó egyenlítőiek közül senki sem származik Jumenészből vagy a vele közel azonos szélességi fokon fekvő közökből. Alebid a legészakibb város, ahonnan túlélők keltek útra.

De ez nem számít. Nem mész észak felé. És teljesen mindegy, hogy ez mennyire idegesít – az, ami történt, és az, amit jelent –, okosabb vagy annál, minthogy túl sokat gondolkozz ezen. Már így is tele van a fejed csúf emlékekkel.

Így te és a társaid tovább bandukoltok a szürke nappalok és vöröslő éjszakák során, és téged csak az érdekel igazán, hogy teli legyen a kulacsod és az ételeszsákod, és hogy le tudd cserélni a cipődet, amikor már kopni kezd a talpa. Egyelőre mindezt könnyen meg tudod tenni, mert az emberek még mindig abban reménykednek, hogy ez csak egy rövid évszak lesz – egy, két vagy három év nyár nélkül. A legtöbb évszakra ugyanis ez jellemző, és a fennmaradó közök, melyek hajlandóak ezekben az időkben cserekereskedelmet folytatni, nagy hasznot húzhatnak mások előrelátásának hiányából, és általában meggazdagodva kerülnek ki a katasztrófából. De te tudod, hogy ez az évszak sokkal-sokkal hosszabb lesz annál, mint amire bárki is előre berendezkedhetett volna. Ez azonban nem gátol meg abban, hogy tőkét kovácsolj a tévedésükből.

Olykor megálltok azoknál a közöknél, melyek mellett útközben elhaladtok. Vannak köztük hatalmasak, magasan tornyosodó gránátfalakkal, és vannak olyanok is, melyeket pusztán szögesdrótkerítés, kihegyezett karók és alig felfegyverkezett erőshátúak védenek. Elkezdenek furcsán alakulni az árak. Az egyik köz pénzt is elfogad, ezért szinte az összes tartalékodat arra használod fel, hogy saját hálózsákot vegyél Hoának. A következőt már egyáltalán nem érdekli a pénz, de szívesen fogadják a hasznos szerszámokat, és a hátizsákod alján még mindig ott lapul Jija egyik régi pattintókalapácsa, mely pár heti talonkenyeret és három üveg édes diókrémet ér.

Hármótok között osztod el az ételt, mert ez fontos. A kőkrónika tele van a csoporton belüli egyéni készletek felhalmozását tiltó intelmekkel – és ti most már egy csoportot alkottok, akár tetszik, akár nem. Hoa is kiveszi a részét a feladatokból, az éjszaka nagy részében ő őrködik, egyébként sem aludna sokat. (Enni sem nagyon eszik. De egy idő után próbálsz szemet hunyni efölött, mint ahogy azt is próbálod kiverni a fejedből, hogy kővé változtatott egy kirkusát.) Tonkee nem szereti, amikor közök közelébe értek, bár most már új ruhát visel, és a testszaga sem rosszabb az átlagosnál, épp olyan, mint akármelyik, rossz helyre keveredett ember, és kevésbé hasonlít egy köztelenre. Ezért az üzletelés rád hárul. Tonkee amikor csak tud, a segítségedre van. Amikor elkopik a csizmád, és a legközelebbi köznek semmire sincs szüksége abból, amit ajánlani tudsz, Tonkee azzal lep meg, hogy egy iránytűt nyújt feléd. Mivel az eget ellepik a felhők, és nem lehet látni a hamutól, az iránytűk értéke felbecsülhetetlen. Legalább tíz pár csizmát kell érte kapnod. De a köz nevében kereskedő nő tudja, hogy ki vagy neki szolgáltatva, ezért csak két csizmát kapsz. Az egyik a tied, a másik Hoáé, mert az övé is kezd elkopni. Tonkee hátizsákján ott fityeg saját tartalék lábbelije, és nem is bosszankodik az ár miatt, amikor később elpanaszolod neki, mi történt.

– Más módon is megtudhatjuk, merre menjünk – felel, aztán úgy bámul rád, hogy attól már kényelmetlenül érzed magad.

Nem hiszed, hogy tudja, rogga vagy. Bár nála sosem tudhatod…

Egyre gyűlnek a kilométerek mögöttetek. Gyakran elágazik az út, mert a középvidéknek ezen a részén sok nagy köz található, és mert a birodalmi út keresztezi a közök útjait, a tehéncsapásokat, a folyókat és régi síneket is, melyeket valamilyen módon szállításra használt egyik vagy másik ősi holtciv. Ezek a kereszteződések az okai annak, hogy oda építenek birodalmi utakat, ahova, mindig is az utakban rejlett a Régi Sanza életereje. Sajnos ez azzal jár, hogy könnyű rajtuk eltévedni, ha az ember nem tudja, merre megy – vagy ha nincs iránytűje vagy térképe, és semmilyen „Fiúgyilkos apák erre” feliratú tábla nem mutatja az utat.

A fiú a megmentőd. Hajlandó vagy elhinni, hogy valamiképpen érzékelni tudja Nassunt, mert egy ideig még pontosabban működik, mint egy iránytű, minden kereszteződésnél tévedhetetlenül mutatja, merre kell menned. Többnyire a birodalmi út mentén haladtok – a mostani a Jumenészt Kettekerrel összekötő úton, bár ez utóbbi város az Antarktikán van, és azért imádkozol, hogy ne kelljen olyan messzire menned. Hoa egyszer letér egy közút felé, mely átvág a birodalmi út szakaszai között, és ezzel valószínűleg sok időt takarít meg neked, különösen, ha Jija végig a főbb utakon maradt. (A rövidítés némi problémát okoz, mivel a köz, amelyhez az út tartozik, hemzseg a jó felfegyverzett erőshátúaktól, akik kiabálni kezdenek, és figyelmeztető jelleggel nyilakat lövöldöznek felétek, amikor meglátnak. Nem nyitnak kaput az árucseréhez. Sokáig érzed még magadon a tekintetüket, miután elhaladtatok a város mellett.) Ugyanakkor Hoa kevésbé magabiztos, amikor az út elkanyarodik az egyenes, déli iránytól. Amikor kérdőre vonod, azt feleli, tudja, merre megy Nassun, de nem érzékeli, hogy pontosan melyik utat választották Jijával. Csak arra az útra tud rámutatni, melyen a legnagyobb eséllyel juthatnak el hozzájuk.

Aztán ahogy telnek a hetek, már ez is nehezen megy neki. Öt teljes percig állsz vele egy kereszteződésben, miközben ő csak rágja a szája szélét. Végül megkérdezed, mi a baj.

– Sok hozzád hasonló van most egy helyen – felel feszengve, te pedig gyorsan témát váltasz, mert ha Tonkee nem is tudja, hogy mi vagy, egy ilyen beszélgetés után mindenképp rájönne.

Sok hozzád hasonló. Emberek? Nem, annak nincs értelme. Roggák? Akik gyülekeznek? Annak még kevesebb értelme van. Jumenésszel együtt a Fulkrumnak is vége lett. Vannak ugyan másodrendű Fulkrumok az Arktikán – messze északon, túl a földrész most már áthatolhatatlan középső vidékén – és Antarktikán, de hónapokra vagy az utóbbitól. A most úton lévő orogének olyanok, mint te, titkolják a képességüket, és a többi emberhez hasonlóan a túlélésre törekszenek. Nem lenne értelme csoportosulniuk, az növelné annak esélyét, hogy leleplezik őket.

A kereszteződéseknél Hoa kiválaszt egy utat, te pedig követed, de abból, ahogy ráncolja a homlokát, tudod, hogy csak találgat.

– Már közel van – nyugtat meg végül egyik este, miközben talonkenyeret és diókrémet eszel, és próbálsz nem arra gondolni, hogy bár valami jobb lenne a vacsorád. Elkezdenek hiányozni a friss zöldségek, de ezek hamarosan egyébként is hiánycikknek fognak számítani – ha ugyan már nem azok –, ezért próbálod elnyomni a sóvárgást. Tonkee elment valamerre, talán borotválkozik. Az elmúlt pár napban kifogyott valamiféle biomér italból, melyet a hátizsákjában tartott, és próbált észrevétlenül kortyolni belőle – téged egyébként nem érdekel, mit csinál –, ám ennek hiányában pár naponta borosta jelenik meg az állán. Ettől ingerlékeny lett.

– Van az a hely a sok orogénnel – folytatja Hoa. – Az ő csoportjukon túl nem látok semmit. Olyanok, mint a… kis fénycsóvák. Könnyű egyet észrevenni magában, de együtt vakító fényoszlopot alkotnak, és Nassun a közelükben van, vagy már áthaladt rajtuk. Most nem tudom… – Úgy tűnik, mintha a szavakat keresné. Vannak dolgok, melyekre nincsenek szavak. – Nem tudom, ööö…

– Szenzelni?

– Nem – méltatlankodik. – Én nem úgy csinálom.

Úgy döntesz, nem kérdezed meg, hogyan.

– Nem tudom… Nem tudok semmi mást. Az erős fény megakadályozza, hogy egyetlen kis fénysugárra összpontosítsak.

– Hány… khm – szándékosan nem nevesíted őket, arra az esetre, ha Tonkee épp most térne vissza – van ott?

– Nem tudom megmondani. Egyél több. Egy városnál kevesebb. De egyre többen tartanak arrafelé.

Ez aggodalommal tölt el. Nem lehet, hogy mindannyian az elrabolt lányukat és a gyilkos férjüket üldözzék.

– Miért? Honnan tudják, hogy oda kell menniük?

– Nem tudom.

Na, ez aztán a segítség.

Csak annyit tudsz biztosan, hogy Jija dél felé tart. De a „dél” egy meglehetősen nagy területet fed le – a kontinens több mint harmadát. Több ezer közt. Több tízezer négyzetkilométert. Merre mehet? Nem tudod. Mi van, ha kelet vagy nyugat felé fordul? Mi van, ha megáll?

Van egy elképzelésed.

– Lehetséges, hogy megálltak ott? Jija és Nassun, azon a helyen?

– Nem tudom. De abba az irányba mentek. Csak ezután a hely után vesztettem el őket.

Így hát megvárod, míg Tonkee visszatér, és közlöd vele, merre mentek. Azt nem árulod el, hogy miért, és ő nem is kérdezi. Azt sem mondod el neki, mi vár ott rátok – mert igazából te magad sem tudod. Lehet, hogy valaki egy új Fulkrumot próbál létrehozni. Talán volt egy erről szóló feljegyzés. Mindenesetre jó, hogy újra pontosan tudod az úti célodat.

Nem törődsz a nyugtalansággal, mely akkor fog el, amikor elindulsz az úton, melyen remélhetőleg Nassun is utazott.

*

Mindenkit a haszna alapján ítéljetek meg: vannak vezetők, bátrak,

termékenyek, ügyesek, bölcsek, halálosak és

pár erőshátú, ki mind felett őrködik.

ELSŐ TÁBLA, „A túlélésről”, kilencedik versszak

14

Szienit összetöri a játékait

Maradjatok a helyszínen. Várjatok az utasításokra., áll a jumenészi táviratban. Szienit szó nélkül nyújtja át Alabástromnak, aki csak rápillant, majd felnevet. – Lám, lám. Kezdem azt hinni, hogy épp most érdemeltél ki magadnak még egy gyűrűt, Orogén Szienit. Vagy egy halálos ítéletet. Gondolom, kiderül, amint visszaérünk.

A szobájukban vannak az Évszakvég Fogadóban, meztelenek a szokásos esti dugás után. Szienit felkel, ruha nélkül, nyugtalanul járkál fel-alá a szobában. Ez kisebb annál, melyben egy hete laktak, mert mivel teljesítették Allia felé a szerződéses kötelességüket, a köz már nem állja az elszállásolásukat.

– Amint visszaérünk? – Szien nem áll meg, de a férfira szegezi a tekintetét. Alabástrom ernyedten fekszik: egy hosszú csontozatú pozitív tér az ágy negatív fehérségén, az esti homályban. Szienitnek akaratlanul is a gránátvörös obeliszk jut eszébe, ha Alabástromra néz. A férfi is épp olyan természetellenes, valószerűtlen és idegesítő. A nőnek egyszerűen nem fér a fejébe, miért nem mérges a társa is. – Mi ez a „maradjatok a helyszínen” szarság? Miért nem engedik, hogy visszamenjünk?

Alabástrom csitítani próbálja.

– Vigyázz a szádra! A Fulkrumban még olyan illemtudóan viselkedtél. Mi történt azóta?

– Találkoztam veled. Válaszolj a kérdésre!

– Talán adni akarnak nekünk egy kis pihenőt. – Alabástrom ásít, majd odahajol az éjjeliszekrényhez, hogy kivegyen a táskából egy gyümölcsöt. Az elmúlt egy hétben már maguknak vásárolták az ételt. Legalább Alabástromot most nem kell figyelmeztetni arra, hogy egyen. Jót tesz neki az unalom. – Mit számít, hogy itt vagy a Jumenészbe vezető úton vesztegetjük-e az időnket, Szien? Itt legalább kényelmesen ellehetünk. Gyere vissza az ágyba.

– Nem – vicsorog Szienit a férfira.

– Pihenni – sóhajt fel Alabástrom. – Ma estére már végeztünk a munkával. A rozsda egye meg, akarod, hogy elmenjek innen, amíg kielégíted magad? Attól jobb kedved lenne?

Valójában igen, de Szien ezt nem fogja beismerni. Végül visszafekszik az ágyba, mivel jobbat nem tehet. Alabástrom egy narancsgerezdet nyújt neki, amit el is fogad, mert ez a kedvenc gyümölcse, és itt olcsó is. Mióta Alliában vannak, többször is megfordult már a fejében, milyen jó dolog lehet egy partvidéki közben élni. Enyhe időjárás, jó ételek, alacsony megélhetési költségek, sokféle ember mindenféle régióból és területről, akik az utazás vagy a kereskedelem miatt megfordulnak a kikötőben. És az óceán egy csodaszép, elbűvölő dolog, Szien képes órákon keresztül állni az ablakban, és bámulni a vizet. Ha a partvidéki közök nem lennének hajlamosak arra, hogy pár évente lemossa őket a térképről egy szökőár… nos, igen.

– Egyszerűen nem értem – fakad ki Szienit már körülbelül ezredjére. Bástrom valószínűleg már belefáradt a nyafogásába, de el kell tűrnie, mert Szienitnek ezen kívül semmi más dolga nincs. – Ez valami büntetés? Nem lett volna szabad egy hatalmas, lebegő, rozsdaverte akármit találnom a kikötő fenekén egy hétköznapi koralltisztító munka során? – Szienit az égnek emeli a kezét. – Mintha erre bárki is számíthatott volna.

– Sokkal valószínűbb – nyugtatja a férfi –, hogy azt akarják, kéznél légy, amikor megérkeznek a geomérek, hátha felmerül még közben valamilyen üzleti lehetőség a Fulkrum számára.

Ezt mondta már korábban is, és a nő tudja, hogy talán igaza van. Már így is kezdik elárasztani a várost a geomérek – az archeomérekkel, krónikásokkal, biomérekkel és még pár olyan orvossal együtt, akiket aggaszt, milyen hatással lehet Allia lakosságára egy ilyen közeli obeliszk. És természetesen idesereglettek a kuruzslók és csodabogarak is: a fémkrónikások, az asztronomérek és egyéb áltudományok képviselői. Ideáramlik a kvartens közeiből és a szomszédos kvartensekből mindenki, aki rendelkezik valamilyen képzettséggel vagy hobbival. Szienit és Alabástrom csakis azért jutottak szobához, mert ők fedezték fel az obeliszket, és korán ideértek. Egyébiránt a kvartens minden fogadója és vendégháza a pincétől a padlásig megtelt.

Ezidáig igazából senkit sem érdekeltek az átkozott obeliszkek. De senki sem látott még egyet sem ilyen közelről, tisztán, egy sűrűn lakott terület fölött, ráadásul egy halott kőfalóval a közepén.

Szien minden egyes alkalommal összerezzen, amikor Valahonnani Innovátor Akárkiként mutatnak be neki egy idegent, de a mérek semmit sem akartak még tőle azon kívül, hogy mondja el, milyen volt kiemelni az obeliszket. Ami jó, mert nincs is felhatalmazva arra, hogy a Fulkrum nevében tárgyaljon. Alabástrommal talán más a helyzet, de a nő nem szeretné, ha más alkudozna az őáltala nyújtott szolgáltatásokról. Nem gondolja ugyan, hogy a férfi bármit is elvállalna a nevében, amit ő nem akar, azért nem akkora seggfej. Ez most csak elvi kérdés.

És ami még rosszabb, hogy nem igazán hisz Alabástromnak. Nincs értelme annak, hogy itt maradjanak. A Fulkrumnak vissza kellene őt rendelnie az Egyenlítői-vidékre, ahol birodalmi tudósok faggathatnák ki a Hetedik Egyetemen, és ahol a szeniorok megszabhatnák, mennyi fizetséget kérjenek a mérektől azért, hogy beszélhessenek vele. A szenioroknak is ki kellene őt hallgatniuk, hogy jobban megértsék azt a különös erőt, melyet ő immár háromszor is megtapasztalt, és melyről Szien végül kezdi kapizsgálni, hogy valamiképpen az obeliszkektől származik.

(És az őrzőknek is azon kellene lenniük, hogy beszéljenek vele. Nekik mindig megvannak a saját féltve őrzött titkaik. Mind közül az nyugtalanítja Szient a leginkább, hogy ők sem mutatnak iránta érdeklődést.)

Alabástrom már figyelmeztette arra, hogy ne beszéljen erről. Senkinek sem kell tudnia, hogy kapcsolatot tudsz teremteni az obeliszkekkel, mondta neki az eset másnapján. A férfi akkor még mindig gyenge volt a mérgezés miatt, alig tudott kikászálódni az ágyból, és kiderült, hogy orogéniailag túl kimerült volt ahhoz, hogy bármit is tegyen az obeliszk kiemelése érdekében, ezért Szien hiába dicsekedett Asaelnek azzal, milyen nagy hatótávolságúak társa képességei. Erőtlensége ellenére megragadta a lány kezét, és erősen meg is szorította, hogy nyomatékosítsa a mondandóját. Mondd nekik azt, hogy csak a rétegeket próbáltad megemelni, és az a valami magától tört a felszínre, mint a víz alá nyomott parafadugó. Még a saját embereink is el fogják hinni. Ez csak egy a holtcivek tárgyi emlékei közül, lényegtelen, és senki sem fog faggatni erről, ha nem adsz rá okot. Szóval ne beszélj róla. Még velem sem.

Aminek persze az a következménye, hogy még inkább szeretné megvitatni vele a kérdést. Egyszer meg is próbálta, amikor Bástrom már felépült, de a férfi csak rosszallóan nézett rá, és egy szót sem szólt, Szien pedig végül vette a célzást, és más elfoglaltság után nézett.

És ez jobban kiborítja őt, mint bármi más.

– Elmegyek sétálni – mondja végül, miközben talpra pattan.

– Jó – nyugtázza Alabástrom, miközben ő maga is feláll és nyújtózkodik. Szien hallja az ízületei reccsenését. – Veled megyek.

– Nem kértem, hogy kísérj el.

– Nem, nem kértél. – Alabástrom ismét rámosolyog, de mosolya kissé erőltetett, amit Szien egyre jobban utál. – De ha egyedül mész ki este egy idegen közben, ahol valaki már megpróbálta megölni az egyikünket, akkor rozsdára szükséged van valakire, aki veled tart.

– Ó. – Szien összerezzen.

De ez a másik téma, melyről nem beszélhetnek. Nem azért, mert Alabástrom megtiltotta, hanem mert egyikünk sem tud eleget ahhoz, hogy túljussanak a találgatáson. Szienit szeretne hinni abban, hogy a legegyszerűbb magyarázat a valószínű: a konyhában valaki nem értett a dolgához. Bár Alabástrom rámutatott ennek a feltételezésnek a hiányosságaira: a fogadóban és a városban senki más nem betegedett meg. Szienit úgy gondolja, hogy erre is van egy egyszerű magyarázat: Asael arra utasította a szakácsokat, hogy csak Alabástrom ételét mérgezzék meg. Ez olyasvalami, amihez a haragos vezetők előszeretettel szoktak folyamodni, legalábbis a róluk szóló összes történetben, melyek bővelkednek a mérgezésekben, ármánykodásokban és közvetett gonoszságokban. Szien jobban szereti azokat az elbeszéléseket, melyekben az ellenállók lehetetlen küldetéseket teljesítenek, vagy a tenyészek életeket mentenek az okos politikai házasságokon és stratégiai utódnemzésen keresztül, vagy az erőshátúak a jó öreg, leplezetlen erőszakkal oldják meg a problémáikat.

Alabástrom nem tagadja meg magát, ezért arra hajlik, hogy valami nagyobb dolog áll a halálközeli élménye mögött. És Szienit nem akarja beismerni, hogy talán igaza van.

– Hát jó – adja be a derekát, és felöltözik.

Kellemes az este. Épp lenyugvóban van a nap, miközben lefelé sétálnak a lejtős sugárúton, mely a kikötőhöz vezet. Árnyékuk hosszan elnyúlik előttük, és Allia épületei – többnyire homoksárga, stukkóval díszített épületek – rövid időre a drágakövek piros, lila és arany árnyalataiba öltöznek. A sugárutat kígyózó mellékutca keresztezi, mely egy kis öbölbe vezet a kikötő kevésbé forgalmas részén. Amikor megállnak itt, hogy gyönyörködjenek a látványban, Szien észrevesz pár nagyobb gyereket, akik a fekete homokkal borított parton játszanak. Mindannyian karcsúak, napbarnítottak, egészségesek és nyilvánvalóan boldogok. Szien azon kapja magát, hogy őket bámulja, és azon mereng, vajon ilyen-e, ha valaki rendes körülmények között nő fel.

Aztán az obeliszk – mely tisztán kivehető a sugárút végén, és három-négy méterrel a kikötő vize fölött lebeg – újra kis, alig érzékelhető lökéshullámokat bocsát ki magából. Ezt teszi, mióta Szienit kiemelte a tengerből, és a mostani lökések rögtön elfeledtetik vele a gyerekeket.

– Valami nincs rendben vele – jegyzi meg Alabástrom nagyon halkan.

Szienit mérgesen néz rá, és már majdnem a szemére veti: Na, mi van, most már beszélnél róla? De akkor feltűnik neki, hogy Alabástrom rá sem néz az obeliszkre. Az egyik lábával a földet rugdossa, kezét zsebre tudja, mintha… ó. Szien majdnem felnevet. Egy pillanatra úgy fest, mintha Alabástrom egy szégyenlős fiatalember lenne, aki épp valami pajzánságot akar javasolni csinos barátnőjének. A tény, hogy már nem fiatal és nem is szégyenlős, most nem számít, mert már egyébként is dugnak. Emiatt az sem fontos, hogy ő mennyire pajzán, vagy Szien mennyire csinos. Egy átlagos megfigyelő számára úgy tűnhet, hogy Alabástrom rá sem hederít az obeliszkre.

Ami egyszer csak ráébreszti Szienitet arra, hogy rajtuk kívül senki más nem szenzeli az obeliszk lüktetését. A lüktetés igazából nem is lüktetés. Nem rövid, és nem is ütemes. Inkább egy véletlenszerűen jelentkező, egyetlen pillanatig tartó, rosszat sejtető dobogás, melyet Szien olykor-olykor szenzel. Olyan, mint a fogfájás. De ha a köz lakói szenzelték volna az utolsót, nem nevetgélnének, játszanának vagy engednék el magukat kényelmesen a hosszúra nyúlt, aranyszínű nap végén. Ehelyett mindannyian itt lennének velük, és ezt a hatalmas, túlvilági tárgyat néznék, melyhez Szienit egyre többször kapcsolja a veszélyes jelzőt.

Ért Bástrom jelzéseiből, ezért kinyújtja a kezét, és belekarol, mintha csakugyan kedvelné. Nagyon halkan beszél, bár fogalma sincs arról, ki vagy mi előtt próbál társa titkolózni. Vannak még emberek az utcán, miközben lassan bezárnak az üzletek, de senki sincs a közelben, és valójában senki sem figyel rájuk.

– Folyton azt várom, mikor emelkedik magasabbra, mint a többi.

Ez az obeliszk ugyanis túlságosan közel van a földhöz, vagyis ebben az esetben a víz felszínéhez. Az összes többi, melyet Szienit eddig látott – beleértve az ametisztet is, amely megmentette Alabástrom életét, és mely továbbra is a parttól pár kilométerre forog –, a felhők legalacsonyabb rétegében vagy afölött lebeg.

– Ráadásul lejt az egyik oldala felé. Mintha alig tudna a levegőben maradni – jegyzi meg a férfi.

Micsoda? És ő képtelen megállni, hogy felnézzen rá, bár Bástrom azonnal megszorítja a karját, és másfelé irányítja a tekintetét. De ez a rövid pillantás is elég volt ahhoz, hogy megerősítse a hallottakat: az obeliszk csakugyan meg van dőlve egy kissé: a felső vége nem északra mutat. Forgás közben bizonyára nagyon lassan imbolyog is. Olyan kicsi a dőlésszöge, hogy Szienitnek fel sem tűnt volna, ha nem az egyenes falú épületekkel szegélyezett utcán álldogálnának. Most már nem tudja nem észrevenni.

– Menjünk erre – javasolja. Túl sokáig ácsorogtak itt. Alabástrom nyilván egyetért vele, mert elindulnak az öböl felé az egyik mellékutcán. Sétálnak, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

– Ezért tartanak itt minket.

Szien nem figyel arra, mit mond Alabástrom. Óhatatlanul is magával ragadja a naplemente szépsége és a köz hosszú, elegáns utcái és egy másik pár, akik a járdán andalognak. A magasabb nő feléjük biccent, noha Szien és Bástrom is fekete egyenruhájukat viselik. Furcsa ez a kis gesztus. És kedves. Jumenész az emberi vívmányok csodája, a leleményesség és a földnöki tudomány netovábbja, és ez a kis, jelentéktelen partvidéki köz még akkor sem érhet majd a nyomába, ha képes lesz egy tucat évszakot túlélni. Azonban akármilyen szép nap is lehet Jumenészben, soha senki nem ereszkedne le odáig, hogy köszöntsön egy roggát.

Aztán Alabástrom utolsó szavai beszivárognak Szien gondolatai közé.

– Hogy mi?

Alabástromnak az alkatából kifolyólag gyorsabban kellene haladnia, de a nő tempójához igazodik, és lassan lépked.

– A szobában nem beszélhetünk. Még itt is kockázatos. De tudni akartad, miért tartanak minket itt, és miért mondták azt, hogy ne menjünk vissza: hát ezért. Ez az obeliszk nem működik megfelelően.

Ez eddig is nyilvánvaló volt, de…

– Mi köze van ennek hozzánk?

– Te emelted ki.

Szienit haragosan néz a társára, majd eszébe jut, hogy fegyelmeznie kell az arcvonásait.

– Magától emelkedett ki. Én csak eltakarítottam azt a sok szart, ami lent tartotta, és lehet, hogy közben felébresztettem.

Az elméje ragaszkodik ahhoz, hogy az obeliszk aludt, de ez nem olyasmi, amit hajlandó lenne alaposabban átgondolni.

– És ez máris több annál, mint amit a birodalmi történelem közel három évezrede alatt bárki is kezdeni tudott az obeliszkekkel. – Bástrom megvonja a vállát. – Ha én egy felkapaszkodott ötgyűrűs kis mitugrász lennék, aki kézhez veszi a táviratodat, a következőt tenném: megpróbálnám irányítani azt a személyt, aki képes irányítani ezt – villantja rá Alabástrom a szemét az obeliszkre.

– De nem a Fulkrum felkapaszkodott mitugrászai miatt kell aggódnunk.

Szien nem tudja, mi a rozsdára gondol Alabástrom. Nem arról van szó, hogy nem tűnnek igaznak a szavai, mert nem esik nehezére elképzelni, hogy egy Földpáthoz hasonló szenior épp így cselekedne. De miért? Hogy megnyugtassa a helyi lakosokat azzal, hogy egy tízgyűrűst tart a közelükben? Mindössze pár hivatalnok tud arról, hogy Alabástrom itt van, őket pedig valószínűleg túlságosan leköti a mérek és turisták hirtelen áradata, ezért az orogénekkel nem is foglalkoznak. Vagy azért, hogy valamit tenni tudjanak, ha az obeliszk hirtelen… csinálna valamit? Annak nincs értelme. És mégis ki miatt kellene neki aggódnia? Hacsak…

Szien a homlokát ráncolja.

– Mondtál valamit korábban. – Valamit arról… hogy össze lehet kapcsolódni az obeliszkekkel. Az mit jelentett? – És… és aznap este csináltál valamit. – Szien félszegen pillant a férfira, ám az ezúttal nem morog rá. Az öbölre mered, mintha magával ragadná a látvány, de komoly szemei tiszták. Tudja, miről beszél a nő. Szien egy percig még habozik, majd megszólal. – Te tudsz csinálni valamit ezekkel a dolgokkal, ugye? – Ó, Föld, milyen ostoba volt eddig. – Te tudod őket irányítani! Tud erről a Fulkrum?

– Nem. És te sem.

Alabástrom sötét szemei egy pillanatig a lányt fürkészik, majd tovasiklanak.

– Miért vagy ilyen… – Még a titkolózó sem megfelelő szó. Elvégre beszél hozzá. De olyan, mintha arra gyanakodna, hogy valahogy kihallgatják őket.

– A szobában senki sem hallhat minket.

Szien a mellettük elszaladó gyerekcsoport felé biccent. Az utca keskeny, ezért az egyikük nekimegy Alabástromnak, majd bocsánatot kér tőle. Bocsánatot kér. Igazából.

– Ezt nem tudhatod. Az épület fő tartóoszlopát egyetlen gránittömbből vésték ki, még nem vetted észre? Valószínűleg az alapja is ilyen. Ha ez közvetlenül az alapkőzeten fekszik…

Alabástrom arcán egy pillanatra nyugtalanság látszik, de aztán ismét kifejezéstelen lesz.

– És mi köze van ennek a… – És akkor hirtelen megérti. Ó. Ó. De… nem, az nem lehet. – Azt akarod mondani, hogy valaki meghallhat minket a falakon keresztül? A köveken keresztül?

Szienit még soha nem hallott ilyesmiről. Természetesen van benne ráció, hisz így működik az orogénia. Amikor Szien horgonyt vet a földbe, nemcsak a tudatosságához elválaszthatatlanul kötődő kőzetet tudja szenzelni, hanem minden mást is, ami hozzáér a kövekhez. Még akkor is, ha magát a dolgot nem tudja érzékelni, mint az obeliszk esetében. Ennek ellenére az, hogy nemcsak a tektonikus rezgéseket, hanem a hangokat is lehet érezni… az nem lehet igaz. Soha nem hallott még olyan roggáról, aki ilyen fokú érzékenységgel rendelkezik.

Alabástrom hosszan néz a szemébe.

– Én képes vagyok rá – sóhajt fel, amikor Szien csak némán bámul rá. – Ez mindig is így volt. Valószínűleg te is meg tudod csinálni… csak még nem tisztult le benned ez a képesség. Számodra a hang most még csak aprócska rezgések sorozata. A nyolcadik vagy kilencedik gyűrűm körül kezdtem el tudni különbséget tenni a rezgések mintázatai között. Észrevenni a részleteket.

Szien rázza a fejét.

– De te vagy az egyetlen tízgyűrűs.

– A legtöbb gyerekemben ott a lehetőség, hogy tízgyűrűs váljon belőlük.

Szienit összerezzen, mert hirtelen eszébe jut a Mehi mellett lévő csomóponton talált halott gyerek. Ó. A Fulkrum keze alá tartozik az összes gondnok. Mi van, ha valahogy képesek rávenni azokat a szerencsétlen gyerekeket arra, hogy hallgassák ki őket? Mintha csak valami élő távíróállomások lennének. Ettől fél Alabástrom? Olyan a Fulkrum, mint egy pók, mely Jumenész szívében fészkel, és a csomópontok hálóját felhasználva hallgat ki minden egyes beszélgetést Rezdületlenben?

De valami más is motoszkál a fejében, ami eltereli a figyelmét ezekről a feltételezésekről. Valami, amit épp az imént mondott a társa. A fene egye meg, hogy a férfi befolyása miatt megkérdőjeleződik benne minden, amiben gyerekkora óta hitt. A legtöbb gyerekemben ott a lehetőség, hogy tízgyűrűs váljon belőlük, mondta, de a Fulkrumban ő az egyetlen tízgyűrűs. A rogga gyerekeket csak akkor küldik a csomópontokba, ha nem tudnak uralkodni magukon. Vagy mégsem?

Ó.

Ne.

Úgy dönt, nem önti szavakba a megvilágosodását.

Alabástrom megveregeti a kezét, talán megint színészkedik, talán valóban nyugtatni próbálja. Természetesen a férfi valószínűleg Sziennél is jobban tudja, hogy mit tettek a gyerekeivel.

– Nem a Fulkrum szeniorjai miatt kell aggódnunk – ismétli meg.

Ki másra gondolhat? A szeniorok között nagy a zűrzavar, az egyszer biztos. Szien azért követi nyomon az intézkedéseiket, mert egy nap közéjük kerül, és fontos tudnia, kinél van a hatalom, és ki az, aki csak látszólag irányít. Legalább egy tucat klikk van még a szokásos gazemberek mellett: akadnak talpnyalók, idealisták és olyanok is, akik a saját anyjukba is képesek lennének üvegtőrt szúrni az előrejutásért. De Szienit egyszerre csak azon kezd el gondolkozni, hogy kinek felelnek a szeniorok.

Az őrzőknek. Mert igazából senki sem bízná egy csapat mocskos roggára a saját ügyeik kézbentartását, mint ahogy Shemshena sem bízott meg Misalemben. A Fulkrumban senki sem beszél az őrzők politikai szándékairól, mert valószínűleg senki sem ismeri azokat. Az őrzők titokban tartják a szándékaikat, és tiltakoznak, ha valaki ezek felől érdeklődik. Hevesen.

Szienit nem először gondolkozik el azon, hogy ki áll az őrzők fölött.

Miközben ezen töpreng, leérnek az öbölbe, és megállnak egy korláttal övezett sétányon. Itt ér véget a sugárút, a macskakövek eltűnnek a homok és a pallókon továbbfutó sétány alatt. Tőlük nem messze egy másik homokos part terül el. A gyerekek fel-le szaladgálnak a sétány lépcsőin, játékosan rikoltoznak, és mögöttük Szien észrevesz egy idősebb nőkből álló csoportot is, akik meztelenül gázolnak bele a kikötő vízébe. Szemet szúr neki egy férfi is, aki tőlük pár méterrel lejjebb, a korláton ül. Csak azért veszi észre, mert félmeztelen, és mert őket nézi. Az előbbi tény egy pillanatra magával ragadja – aztán udvariasan elkapja a tekintetét –, mert Alabástromon nincs sok néznivaló, és régen feküdt már le valakivel úgy, hogy azt igazán élvezte volna. Az utóbbi tény pedig olyasvalami, amit általában figyelmen kívül hagyna, mert Jumenészben minden idegen megbámulja őt.

Csakhogy.

Most a korlátnál áll Bástrom társaságában, olyan nyugodt és kiegyensúlyozott, mint amilyen már régen volt, és a gyerekek hancúrozását figyeli. Nehéz az éppen tárgyalt rejtélyes dolgokra koncentrálnia. Itt olyan messzinek tűnik a jumenészi politika. Titokzatos, de lényegtelen és érinthetetlen, mint egy obeliszk.

Csakhogy.

Csakhogy később észreveszi, hogy Bástrom mellette megmerevedik. És bár arccal a part és a gyerekek felé néz, Szien tudja, hogy rájuk sem hederít. Ez az a pillanat, amikor végre eszébe jut, hogy az alliai emberek nem szoktak megbámulni másokat, még az esti sétára induló két feketekabátosra sem csodálkoznak rá. Asaelt leszámítva a legtöbb ember, akivel Szien ebben a közben találkozott, túl jólnevelt ahhoz, hogy ilyesmit tegyen.

Ezért újra a korláton ülő férfira néz. A férfi rámosolyog, ami valahogy kedvesnek hat. Talán tíz évvel lehet tőle idősebb, és ellenállhatatlan teste van. Széles váll, pompás izmok a makulátlan bőr alatt és tökéletesen vékonyodó derék.

Burgundi vörös nadrág. És mellette, a korláton egy szintén burgundi vörös ing, melytől látszólag azért szabadult meg, hogy érje egy kis napfény. Szien csak megkésve veszi észre azt a különös, ismerős zizegést a szenziájában, mely őrzők jelenlétére figyelmezteti.

– A tied? – kérdezi Alabástrom.

– Azt remélem, hogy a tied – felel Szienit, és megnyalja a száját.

– Nem. – Aztán Alabástrom színpadiasan előre lép egyet, hogy a korláthoz tudjon támaszkodni, és lehajtja a fejét, mintha ki akarná nyújtóztatni a vállát.

– Ne hagyd, hogy hozzád érjen a meztelen bőrével.

Mindez csak suttogás, Szien épp hogy hallja. Aztán Alabástrom felegyenesedik, és a fiatal férfi felé fordul.

– Nyomasztja valami, őrző?

Az őrző halkan felnevet, majd lepattan a korlátról. Legalább részben partvidéki származású, göndör, barna hajú, kissé fehér a bőre, de ettől eltekintve teljesen el tud vegyülni Allia polgárai között. Vagyis. Nem. Csak felületesen olvad be közéjük, de van benne valami meghatározhatatlan dolog, ami minden őrzőben megtalálható, akikkel Szienitnek volt szerencsétlensége kapcsolatba kerülni. Jumenészben soha senki nem téveszti össze az őrzőket az orogénekkel – vagy ami azt illeti, a tompákkal sem. Egyszerűen van bennük valami más, amit mindenki észrevesz.

– Valójában igen – felel az őrző. – Tízgyűrűs Alabástrom. Négygyűrűs Szienit. – Szienit már ettől a fogát csikorgatja. Jobban örülne az általános orogén megszólításnak, ha már valami mást is biggyeszteni kell a nevéhez. Az őrzők természetesen tökéletesen tudják, mi a különbség egy négygyűrűs és egy tízgyűrűs között. – Én Garanti Őrző Edki vagyok. – Önök aztán el voltak látva munkával.

– Így is van rendjén – feleli Alabástrom, és Szienit nem tudja megállni, hogy elkerekedett szemmel nézzen rá. Még soha nem látta ilyen feszültnek a férfit, akinek a nyakán szinte görcsben vannak az izmok, az ujjait pedig széttárva tartja az oldala mellett. Mintha készen állna valamire. De mire? Szien azt sem tudja, miért jutott ez egyáltalán az eszébe. – Ahogy láthatja, végeztünk a feladattal, amivel a Fulkrum megbízott minket.

– Ó, csakugyan. Szép munka. – Edki ekkor a ferde, lüktető balesetre, azaz az obeliszkre pillant, mintha csak véletlenül tenné. Szienit ugyanakkor figyeli az arcát. Látja, hogy eltűnik róla a mosoly, mintha soha nem is lett volna ott. Ez nem jelenthet semmi jót. – Ugyanakkor jobb lett volna, ha csak azt a munkát végzi el, amire utasítottuk. Milyen önfejű lény maga, Alabástrom.

Szienit felmordul. Nem fogja tűrni a lekezelő hangot.

– Én végeztem el ezt a munkát, őrző. Valami gond van vele?

Az őrző meglepetten fordul felé, és Szienit ekkor jön rá arra, hogy hibát követett el. Ráadásul nagyot, mert az őrző mosolya nem tér vissza.

– Csakugyan?

Alabástrom felszisszen, és… pusztító Föld, Szien érzi, ahogy a férfi a rétegekbe szúrja a tudatosságát, mert hihetetlenül mély lyukat üt. Az ereje visszaverődik a nő egész testén, nem csak a szenziáján. Nem tudja követni, mert a férfi egy szempillantás alatt túlhaladta az ő hatókörét, könnyen fúródott be a magmába is, holott az több kilométeres mélységben van. És tökéletesen uralja a tiszta földenergiát. Elképesztő. Ezzel akár egy hegyet is könnyedén felemelhetne.

De miért?

Az őrző hirtelen elmosolyodik.

– Őrző Leshet üdvözletét küldi, Alabástrom.

Miközben Szienit továbbra is próbálja megemészteni a tény, hogy Alabástrom éppen megküzdeni készül egy őrzővel, a társa ismét megmerevedik.

– Megtalálták?

– Persze. El kell beszélgetnünk arról, mit tett vele. Hamarosan.

Hirtelen egy fekete üvegtőr bukkan fel az őrző kezében. Szienit nem tudja, mikor vagy honnan vehette elő. A pengéje széles, de nevetségesen rövid, talán két hüvelyk hosszú lehet. Aligha nevezhető rendes késnek.

Mi a rozsdát akar ezzel? Kipiszkálni a körmünk alól a koszt?

És egyáltalán miért ránt fegyvert két birodalmi orogénre?

– Őrző – próbálkozik –, talán valamiféle félreértés tör…

Az őrző csinál valamit. Szienit pislog egyet, de a kép változatlan: ő és Alabástrom Edkivel szemben állnak a sétányon, melyre rávetülnek az árnyékok és a naplemente vérvörös fénye, nem messze gyerekek és idős nők játszanak. De valami mégsem ugyanolyan. Nem tudja mi az, de Alabástrom fuldokló hangot ad ki magából, és hirtelen rádől, amitől ő pár lépéssel odébb a földre zuhan.

Szienit soha nem fogja megérteni, hogyan volt képes egy ilyen sovány férfi a földre taszítani. Olyan nagy lendülettel esik a deszkákra, hogy egy pillanatra elakad a lélegzete. Homályosan még látja, ahogy a mellettük játszó gyerekek közül páran megállnak és bámulják. Az egyikük nevet is. Aztán mérgesen feltápászkodik, és már nyitja is a száját, hogy szitkokat szórjon Alabástrom fejére.

De Alabástrom is a földön fekszik, mindössze egy lépésre tőle. A hasára esett, Szienre szegezi a szemét, és… és furcsa hangot hallat. Nem is igazán hang ez. Nagyra van nyitva a szája, de a belőle kijövő hang inkább hasonlít egy gyerekjáték csipogására vagy egy fémkrónikás léghólyagjának sípolására. És egész testében remeg, mintha ennél nagyobb mozgásra nem is lenne képes, aminek semmi értelme nincs, mert nem esett bántódása. Szien nem tudja, mit gondoljon, amíg megkésve észre nem veszi, hogy…

…Alabástrom sikolt.

– Miért gondoltad, hogy őt fogom megcélozni? – Edki Alabástromra mered, és Szienit reszketni kezd, mert az őrző arcán vidámság és önfeledtség tükröződik, holott Alabástrom tehetetlenül vonaglik előtte… a kés pedig, melyet korábban Edki a kezében tartott, most Alabástrom vállában áll. Szien csak bámul rá, elámul azon, hogy ezt korábban nem vette észre. Pedig Bástrom fekete tunikája ellenére is tisztán kivehető. – Mindig is ostoba voltál, Alabástrom.

És Edki kezében most egy újabb üvegtőr jelenik meg. Ez azonban hosszú, és baljóslatúan keskeny: egy hátborzongatóan ismerős kétélű tőr.

– Miért…

Szienit képtelen gondolkozni. Sajog a keze, miközben négykézláb próbál hátrálni a sétány pallóin. Talpra akar állni, hogy utána elfuthasson. Ösztönösen kinyúl az alatta lévő föld felé, és ekkor jön rá arra, mit tett az őrző, mert semmi sincs benne, amivel ezt megtehetné. Egy méterrel maga alatt már nem tudja szenzelni a földet, csak a homokot, a sós fövenyt és a gilisztákat érzi. Kellemetlen fájdalom hasít a szenziájába, amikor megpróbál messzebbre nyúlni. Olyan, mint amikor beveri a könyökét, és utána az ujjai hegyéig elzsibbad, mintha az elméje egy része elszenderült volna. Csiklandozást érez, vagyis vissza fog térni a képessége. De egyelőre semmi sincs benne.

Hallott kavicsokat ilyesmiről suttogni lámpásoltás után. Minden őrző furcsa, de az teszi őket igazán őrzővé, hogy valahogy képesek egyetlen gondolattal meggátolni az orogéniát. És vannak köztük különösen furcsák is, akik arra szakosodtak, hogy még furcsábbak legyenek a többinél. Vannak olyanok, akikre nem bíznak orogéneket, és akik soha nem mehetnek képzetlen gyerekek közelébe, mert a puszta közelségük is veszélyt jelent. Ezeknek az őrzőknek az az egyetlen dolguk, hogy lenyomozzák az eltévelyedett orogének közül a legerősebbeket, és amikor megtalálják őket… nos. Szienit ezelőtt soha nem volt különösebben kíváncsi, mit tesznek akkor, de most úgy tűnik, nemsokára megtudja. A rozsda egye meg, olyan érzéketlen a földdel kapcsolatban, mint a legrozsdásabb agyú vénember. Ilyen lehet tompának lenni? Hát csak ennyit éreznek? Egész életében, egészen mostanáig, irigyelte őket.

De. Ahogy Edki, szúrásra készen tartva a tőrt közeledik, megfeszül a bőr a szeme körül, a szája pedig lebiggyed, amiről Sziennek az jut eszébe, hogy ilyen, amikor neki nagyon fáj a feje.

– Ööö… jól érzi magát? – bukik ki belőle. Fogalma sincs arról, miért kérdezi ezt.

Erre Edki oldalra biccenti a fejét, és egy gyengéd, meglepett mosoly jelenik meg az arcán.

– Milyen kedves vagy. Jól vagyok, kicsi lány. Jól vagyok.

De továbbra is csak jön.

Szienit ismét hátrálni kezd, próbál talpra állni, próbál megint erőért nyúlni, de mindhárom kísérlete kudarcot vall. Még ha sikerülnie is neki… Edki őrző. Ezért Szienitnek kötelessége engedelmeskedni neki. Kötelessége meghalni, ha a férfi azt akarja.

Ez nincs rendjén.

– Kérem – könyörög Szienit kétségbeesetten. – Kérem, nem csináltunk semmi rosszat, nem értem, nem…

– Nem kell értenie – feleli a férfi tökéletes nyájassággal. – Csak egyetlen dolgot kell tennie.

Ekkor hirtelen előreugrik, és a kés hegyével a nő mellkasát célozza meg.

Szienit később fogja majd fel az események egymásutánját.

Később fog rájönni, hogy mindenre a másodperc törtrésze alatt került sor. Ugyanakkor most minden lassú. Az idő múlása elveszti a jelentését. Szien csak az üvegkésnek van tudatában. A tőr hatalmas és éles, felülete villog a derengő homályban. Úgy tűnik, mintha fokozatosan, kecsesen közeledne felé, és előcsalogatná belőle a kötelességszerű rémületet.

Ez soha nem volt rendjén.

Csak az ujjai alatt lévő szemcsés homoknak van tudatában, meg a melegség és mozgás hasznavehetetlen morzsáinak, mert csak ennyit szenzel a homok alatt. Ennyivel legfeljebb egy kavicsot tudna megemelni.

Tudatában van a rángatózó Alabástromnak, akinek görcsben van a teste – hogy is nem vette ezt észre hamarabb. A férfi elvesztette az irányítást a saját teste fölött, mert a vállában lévő üvegkés képes valamire, ami megfosztja őt minden erejétől. Tehetetlen félelem és gyötrődés látszik az arcán.

Szienit tudatára ébred annak, hogy dühös. Dühöng. Fenébe a kötelességgel. Amit ez az őrző tesz, amit a többi is tesz, az nincs rendjén.

És akkor…

És akkor…

És akkor…

Szien tudatára ébred az obeliszknek.

(Alabástrom egyre jobban rángatózik, egyre nagyobbra tátja a száját, rá szegezi a tekintetét, miközben a teste többi részére semmilyen hatással nem tud lenni. Szienben feldereng, mire figyelmeztette őt korábban a férfi, bár abban a pillanatban nem tudja felidézni a szavait.)

A tőr már félúton jár a szíve felé. Ennek nagyon is tudatában van.

Mi vagyunk a láncra vert istenek. És ez. Rozsdára. Nincs. Rendjén.

Ezért megint erőért nyúl, de nem lefelé, hanem felfelé, nem egyenesen, hanem oldalra…

Ne, formálja Alabástrom szája a tiltást a rángások között.

…aztán az obeliszk beszippantja őt a reszketeg, cikázó, vérvörös fénybe. Felfelé zuhan. Felfelé és befelé húzza valami. Kicsúszik a kezéből az irányítás, ó, Földapa, Alabástromnak igaza volt, ez túl sok neki…

…és felsikolt, mert elfelejtette, hogy az obeliszk el van törve. Fájdalmat érez, miközben átpréselődik a sérülés helyén, minden egyes repedés átfut rajta, összetöri, és darabjaira szedi, mígnem…

…mígnem Szien megáll, és a kínoktól összegömbölyödve lebeg a törött vörösségben.

Ez nem a valóság. Nem lehet az. Érzi azt is, hogy a homokos pallón fekszik, és a lenyugvó nap ráveti utolsó sugarait a bőrére. Nem érzi az őrző üvegkését, legalábbis még nem. De az obeliszkben is ott van. És lát, de nem a szemeivel, hanem a szenziájával, és az előtte megjelenő kép csak a képzeletében létezik: az obeliszk közepén előtte lebeg a kőfaló.

Ez az első alkalom, hogy egy kőfaló közelébe kerül. Az összes könyv azt állítja, hogy nemtelenek, de akit most lát, egy karcsú ifjúra hasonlít, akit fehér erezetes fekete márványból formáltak meg, és sima, szivárványszínben játszó opálruhát visel. Végtagjai márványozottak, és fényesre vannak csiszolva, eltartja őket a testétől, mintha esés közben fagyott volna meg. A feje hátravetve, a haja szabadon, mögötte tekereg az átlátszó térben. Repedések húzódnak végig a bőrén és káprázat szülte, merev ruháján, és beléhatolnak, átmennek rajta.

Jól van?, tűnődik Szien, és nem tudja, miért gondolkozik ezen, miközben ő maga is szétreped. A kőfaló testén borzalmas hasadások vannak, Szien szeretné visszafojtani a lélegzetét, hogy ne ártson neki még többet. De ez esztelenség, mert ő nincs is itt, és ez nem a valóság. A sétányon hever, és épp meghalni készül, de ez a kőfaló már időtlen idők óta halott.

A kőfaló becsukja a száját, kinyitja a szemét, majd leszegi a fejét, hogy Szienre tudjon nézni.

– Jól vagyok – feleli. – Köszönöm a kérdést.

És aztán

az obeliszk

összetörik.

15

Te, aki barátokra találsz

Megérkezel arra „a helyre sok orogénnel”, és egyáltalán nem olyan, mint amilyenre számítottál. Először is elhagyatott. Másodszor is nem egy köz.

Nem a szó szoros értelmében. Ahogy egyre közelebb érsz, kiszélesedik az út, belesimul a földbe, majd a város közepe felé teljesen el is tűnik. Sok köz csinálja ezt: eltünteti az utat, hogy az utazók megálljának kereskedni velük, de a legtöbbjük általában rendelkezik egy olyan hellyel, ahol kereskedni lehet, de te itt semmit sem látsz, ami akár kicsit is hasonlítana egy üzletre, piacra vagy akár egy fogadóra. Ami még rosszabb: ennek a köznek még fala sincs. Sem egy kőrakás, sem egy szögesdrótkerítés, de még pár darab földbe szúrt, hegyes karó sem, mely a városhatárt jelezné. Semmi sem választja el ezt a közt a környező vidéktől, mely csupa erdő és durva bozótos, melyek tökéletes rejtekhelyül szolgálnak a támadó csapatok számára.

Ám a város szembetűnő elhagyatottsága és a falak hiánya mellett vannak még más furcsaságok is. Nem is kevés, veszed észre, miközben a többiekkel együtt körbenézel. Először is, nincs elég mező. Egy olyan köz számára, mely képes pár száz embert befogadni – mint látszatra ez is –, kevés az az egyetlen hektárnyi elvadult csója (melynek már csak a szára meredezik ki a földből), melyeket idefelé tartva láttál. Nagyobb legelőt kellene fenntartania annál a kiszáradt zöldföldnél, mely a városközpont mellett van. Talonházat sem látsz sehol, sem megemelt alapon, sem máshogy. Jó, talán el van rejtve, sok köz jár így el. De aztán észreveszed azt is, hogy az épületek meglehetősen eltérő stílusokat képviselnek: az egyik magas és keskeny, a másik pedig széles, és laposan terül el a földön, mint a melegebb éghajlatú vidékeken épült házak, egy harmadik pedig úgy néz ki, mint egy félig földbe süllyesztett kupola, és a tetején gyep nő, akár a te régi tirimói házadnak. A legtöbb köz okkal kötelezi el magát egyetlen építészeti stílus mellett: az egységességnek jelentése van. Arra figyelmezteti az esetleges támadókat, hogy a köz tagjai egy célt szolgálva élik az életüket, és készek megvédeni magukat. Ennek a köznek viszont… elég zavaros a mondandója. Talán az érdektelenségről szól. Olyasvalami, amit nem tudsz megfejteni. Olyasvalami, ami még annál is jobban zavar, mintha a köz hemzsegne az ellenséges emberektől.

A többiekkel együtt óvatosan, lassan haladsz tovább a város néptelen utcáin. Tonkee még csak nem is színleli, hogy nyugodt. Mindkét kezében kést tart, melyek egyformák, erősek és fekete a pengéjük. Nem tudod, hol rejtegette őket eddig, bár egy egész hadsereget el tudna rejteni a szoknyája alatt. Hoa higgadtnak tűnik, de ki tudja megmondani, mit érez valójában? Akkor is nyugodtnak tűnt, amikor szoborrá változtatott egy kirkusát.

Te nem veszed elő a késed. Ha tényleg sok rogga gyűlt itt össze, csak egy olyan fegyver van, mely megmenthet, ha jelenlétetek nem tetszene az ittenieknek.

– Biztos vagy abban, hogy ez az a hely? – kérdezed Hoától.

Hoa igenlően bólint. Ami azt jelenti, hogy sok ember van itt, csak rejtőzködnek. De miért? És hogyan láthattak egyáltalán közeledni benneteket a hulló hamun keresztül?

– Nemrég mehettek el – motyogja Tonkee. Az egyik ház melletti sivár kertet bámulja. Az átutazók vagy a korábbi lakók már teljesen feltúrták, minden ehetőt elvittek az elszáradt kórók közül. – Úgy látom, jól karbantartották ezeket a házakat. És ez a kert pár hónappal ezelőtt még virult.

Egy pillanatra meglepődsz, amikor rájössz arra, hogy már két hónapja úton vagy. Két hónap telt el Uche óta. Nem kevéssel azután kezdett el hullani a hamu.

Aztán gyorsan a jelenre összpontosítasz. Mert miután ti hárman megálltok a város közepén, és összezavarodva néztek körül, kinyílik az egyik közeli épület ajtaja, és három nő sétál ki rajta a verandára.

Az első, akire felfigyelsz, egy íjat tart a kezében. Egy percig semmi mást nem veszel észre ezen kívül, csakúgy, mint a Tirimóban töltött utolsó napodon, de nem fagyasztod meg azonnal, mert nem vesz célba. Az íj hanyagul fekszik a karján, és bár az arcán látszik, hogy bánni is tud vele, úgy gondolod, ezt csak alapos okkal tenné. A bőre majdnem ugyanolyan fehér, mint Hoáé, de szerencsére a haja egyszerűen csak szőke, a szeme pedig barátságos barna. Alacsony, rövid csontozatú, alig van rajta hús, és olyan keskeny a csípője, hogy egy átlagos egyenlítői gúnyos megjegyzéseket tenne a rossz származására. Antarktikai. Valószínűleg egy olyan közből származik, mely túl szegény volt ahhoz, hogy megfelelően táplálja a gyerekeket. Messze került az otthonától.

A következő, akit szemügyre veszel, szinte az antarktikai merő ellentéte, és meglehet, hogy a legfélelmetesebb nő, akivel valaha is találkoztál. A külseje miatt. Minden sanza rajta: az előírt dús, palaszürke haj, az előírt sötétbarna bőr és az előírt magasság és láthatóan erős testfelépítés. A szeme megdöbbentően fekete – nem azért megdöbbentő, mert különösebben ritka lenne a fekete szem, hanem mert füstszürke szemhéj púderrel és fekete szemceruzával még jobban kihangsúlyozta. Ki van sminkelve, miközben a világ éppen véget ér. Nem tudod, hogy csodáld vagy megvesd-e emiatt.

És úgy bánik feketébe öltöztetett szemével, mint egy szúrófegyverrel: egy pillanatig külön-külön fodroz benneteket, végül szemügyre veszi a felszereléseteket és a ruhátokat. Nem egészen olyan magas, mint a sanzák nőideálja – nálad alacsonyabb –, de egy vastag, barna színű szőrmemellényt visel, mely egészen a bokájáig ér. Emiatt úgy néz ki, mint egy kisebb, de divatos medve. Ugyanakkor van valami az arcában, amitől kissé kiráz a hideg. Nem tudod megmondani, mi az. Miközben vigyorog, kilátszik az összes foga. A tekintete rezzenéstelen, sem nem barátságos, sem nem nyugtalan. Végül rájössz – mert korábban már párszor meggyőződtél róla –, hogy ez a rezzenéstelenség az önbizalom jele. Az én teljes és megingathatatlan elfogadása gyakori a tompáknál, de nem számítottál arra, hogy itt is találkozol vele.

Mert a nő természetesen rogga. Megismered a fajtádat, amikor szenzeled. És ő is megismer téged.

– Jól van – mondja a nő, és a csípőjére teszi a kezét. – Hányan vagytok, hárman? Gondolom, nem akartok elválni egymástól.

Egy-két lélegzetvételig csak bámulod őt.

– Üdv – nyögöd ki végül. – Ööö…

– Ykka – felel. Rájössz, hogy ez egy név. – Kasztrimai Rogga Ykka – teszi hozzá. – Üdv nálunk. És te ki vagy?

– Rogga? – szalad ki a szádon. Sokszor használod ezt a szót, de így, kasztnévként hallva még sértőbb. Ha valaki roggának nevezi magát, az olyan, mintha szarkupac lenne a neve. Olyan, mint egy pofon. Kinyilatkoztatás – de hogy mié, azt nem tudod.

– Ez, khm, nem tartozik a hét leggyakoribb kasztnév közé – szólal meg Tonkee. A hangja kissé kényszeredett, úgy gondolod, viccelődni próbál, hogy csillapítsa a kedélyeket. – Sem az öt kevésbé elfogadottabbak közé.

– Akkor mondjuk azt, hogy ez egy új kasztnév. – Ykka a két társadat méregeti, majd újra rád néz. – Szóval a barátaid tudják, mi vagy.

Ijedten nézel Tonkee-ra, aki úgy bámulja Ykkát, mint ahogy Hoát szokta, ha a kisfiú éppen nem bújik mögéd – mintha Ykka valami lenyűgöző, új talány lenne, akitől talán vérmintát is szerezhet. Tonkee egy pillanatra a szemedbe néz, de csak a meglepődés és félelem teljes hiányát látod rajta, ezért rájössz, hogy Ykkának igaza van: valószínűleg már régen tudja.

– A rogga mint kasztnév. – Tonkee elgondolkozva beszél, miközben újra Ykkára néz. – Ez nagyon sok dolgot von még maga után. És Kasztrima, ez sem tartozik a birodalmi nyilvántartásban létező alközépvidéki köznevek közé, bár bevallom, lehet, csak megfeledkeztem róla. Elvégre több száz van. De nem hiszem, hogy erről van szó, jó az emlékezőképességem. Ez egy újköz?

Ykka bólint, amivel egyrészt választ ad a kérdésre, másrészt ironikusan nyugtázza Tonkee lelkesedését.

– Gyakorlatilag igen. Kasztrima körülbelül tizenöt éve létezik ebben a változatban. Igazából nem is nevezhető köznek a hivatalos értelemben, csak szálláshelyül szolgál a Jumenész-Mekemera és Jumenész-Ketteker úton utazó vándoroknak. A többi közhöz viszonyítva sok üzletet tudunk nyélbe ütni, mert bányák vannak a közelben.

A nő ellhallgat, majd Hoára mered, és egy pillanatra megfeszülnek az arcizmai. Megzavarodva te is Hoára nézel, mert tény, hogy a kisfiú furcsán néz ki, de nem tudod, mivel válthatott ki ekkora ellenszenvet egy idegenből. Végül észreveszed, hogy Hoa teljesen megmerevedett, mindig vidám kis arca elkomorult, dühös és szinte vadállati. Úgy bámulja Ykkát, mintha meg akarná ölni.

Nem. Nem Ykkát. Követed a tekintetét, mely a harmadik nőn nyugszik, akit eddig eltakart kissé a két másik, és akinek nem is igazán szenteltél figyelmet, mert Ykka annyira feltűnő jelenség. Magas, karcsú nő – itt aztán elbizonytalanodsz, mert hirtelen nem is tudod, hogyan határozd meg. Hogy nőnemű, az biztos, vékony szálú, sötétvörös antarktikai haja van, mely szemet gyönyörködtetően hosszú, és bekeretezi arcának finom vonásait. Egyértelmű, hogy nőnek szeretné láttatni magát, bár csak egy bő, földig érő, ujjatlan ruhát visel, mely túl vékony az egyre hűvösebb időjáráshoz képest.

De a bőre. A bőrét bámulod, amit nem illik, nem ez a legjobb módja annak, hogy barátságot köss ezekkel az emberekkel, de nem tudod megállni. A bőre. Nemcsak hogy sima, hanem… valahogy fényes is. Szinte csiszolt. Vagy neki van a legelképesztőbb bőrszíne, melyet valaha láttál, vagy… vagy az nem is bőr.

A vörös hajú nő mosolyog, és a fogai látványától megfagy a vér az ereidben, ami megerősíti a gyanúdat.

Mosolya láttán Hoa fújtatni kezd, mint egy macska. És így végre – ez borzasztó – most először meglátod a fogait. Elvégre soha nem eszik előtted. Mindig csukott szájjal mosolyog. Míg a nő fogai átlátszók, Hoáé egyfajta álcaként zománcozott fehér – de a formára nem sokban különböznek a vörös hajú nő fogsorától. Nem derékszögűek, hanem fazettásak. Gyémántból vannak.

– Pusztító Föld – motyogja Tonkee. Te sem fogalmazhatnál ennél jobban.

– Ne – szólal meg Ykka, és szúrós tekintettel néz a társára.

A vörös hajú nő Ykkára villantja a szemét. Semmi más nem mozdul rajta, az összes többi testrésze rezzenéstelen marad. Mint egy szobor.

– El tudom intézni úgy, hogy ne essen bántódásod sem neked, sem a társaidnak.

A nőnek a szája sem mozog. A hangja furcsán kong, visszhangzik a mellkasában.

– Semmit sem akarok „elintézni”. – Ykka csípőre teszi a kezét. – Ez az én helyem, és te beleegyeztél abba, hogy betartod a szabályaimat. Fogd vissza magad.

A szőke nő megmozdul. Nem emeli fel az íjat, de úgy gondolod, ha kérik, azonnal készen állna rá. Bármilyen célból is. A vörös hajú nő egy percig mozdulatlan marad, majd becsukja a száját, hogy elrejtse azokat a borzalmas gyémántfogakat. Közben azonnal rájössz pár dologra. Először is arra, hogy valójában nem is mosolygott. Fenyegetett, mint ahogy a kirkusák is felhúzzák az ínyüket, hogy kivillantsák a szemfogaikat. Másodszor pedig arra döbbensz rá, hogy csukott szájjal és rezzenéstelen arccal sokkal kevésbé nyugtalanító ez a nő.

A harmadik dolog, amire rájössz, az az, hogy Hoa ugyanúgy megfenyegette őt. De most ő is megnyugszik, és becsukja a száját, miközben a vörös hajú nő is megbékél.

Ykka kifújja a levegőt. Ismét rád összpontosít.

– Azt hiszem, jobb lenne talán bemenni.

– Nem gondolom, hogy ez a legjobb ötlet a világon – jegyzi meg Tonkee kedvesen.

– Mint ahogy én sem – szólal meg a szőke nő, és Ykkára néz. Biztos vagy ebben, Yeek?

Ykka vállat von, bár arra gyanakszol, jobban érdekli a dolog, mint amennyire kimutatja.

– Mikor vagyok én biztos bármiben is? De most jó ötletnek tűnik.

Nem tudod, egyetértesz-e vele. Ennek ellenére – nem mindennapi köz ide vagy oda, mitológiai lények ide vagy oda, kellemetlen meglepetések ide vagy oda –, okkal jöttél ide.

– Átutazott ezen a városon egy férfi és egy kislány? – kérdezed. – Apa és lánya. A férfi körülbelül annyi idős, mint én, a lány nyolc… – Két hónap. Majdnem megfeledkeztél róla. – Kilencéves. Úgy… – megbicsaklik a hangod. Dadogsz. – Ú-úgy néz ki, mint én.

Ykka pislog egyet, és észreveszed, hogy most igazán meglepted. Egyértelműen látszik az arcán, hogy teljesen más kérdésekre számított.

– Nem – feleli, és…

…és benned valami ugrik egyet.

Fáj hallani ezt az egyszerű „nemet”. Úgy sújt le rád, mint egy fejsze, és Ykka őszinte zavara csak sót szór a sebedbe. Ez azt jelenti, hogy nem hazudik. Összerezzensz, és meginogsz ennek a súlya alatt; minden reményed meghalt. A gondolatszerű foszlányok sűrűjében rájössz arra, hogy mióta Hoa beszélni kezdett neked erről a helyről, számítottál valamire. Kezdted azt hinni, hogy itt megtalálod őket, újra lesz lányod, és újra anya leszel. Most már tudod, hogy nem így fog történni.

– Es-Essun? – Valaki megragadja karod. Ki az? Tonkee. A keze kérges. Hallod, ahogy a bőrkeményedései csikorognak a bőrkabátodon. – Essun… ó, a rozsda egye meg, ne.

Korábban mindig okosabban viselkedtél. Hogyan is merészeltél volna máshogy. Csak egy mocskos, rozsdáslelkű rogga vagy, csak a pusztító Föld egyik küldötte, csak az ésszerű tenyésztési gyakorlatokba csúszott hiba, csak egy elveszett eszköz. Soha nem is kellett volna gyerekeket szülnöd, de ha már így történt, soha nem kellett volna arra számítanod, hogy megtarthatod őket – és miért húzza el Tonkee a kezed?

Mert az arcodhoz emelted. Ó, és zokogni kezdtél.

Már azelőtt el kellett volna mondanod Jijának, hogy a felesége lettél, lefeküdtél vele, hogy ránéztél, és azt gondoltad, talán rendes életed lehet. Semmi jogod nem volt arra, hogy valaha is ezt gondold. Ha elmondtad volna neki, akkor nem Uchén, hanem rajtad vezette volna le a feszültséget, amikor kedve támadt megölni egy roggát. Elvégre te vagy az egyetlen, aki ezerszer is megérdemli a halált.

Meglehet, hogy fel is sikoltottál.

Nem kellene sikoltoznod. Halottnak kellene lenned. Előbb kellett volna meghalnod, mint a gyerekeidnek. Meg kellett volna halnod szülés közben, vagy soha nem is kellett volna élned.

Meg kellett volna…

Meg kellett volna…

Valami átsuhan rajtad.

Egy kicsit olyan érzés, mint az észak felől érkező energiahullám, melyet eltérítettél azon a napon, amikor megváltozott a világ. Vagy egy kicsit talán olyan, mint amikor egy fárasztó nap után besétáltál a házba, és megláttad a fiadat a padlón. A lehetőség egy foszlánya, mely kihasználatlanul tűnt el. Valami megérinthetetlen, de jelentőségteljes dolognak a fuvallata, mely egyik percben még ott van, a másikban pedig már nincs, és melynek ugyanolyan megdöbbentő a hiánya, mint az iménti megjelenése.

Pislogsz egyet, és leereszted a kezed. A szemed homályos és fáj, a tenyered nedves. Ykka lejött a verandáról, és előtted mindössze pár lépésre áll. Nem ér hozzád, de ettől függetlenül ránézel, mert rájössz, hogy épp csinált… valamit. Valamit, amit nem értesz. Az bizonyos, hogy orogénia volt, de úgy használta, ahogy te korábban még sohasem tapasztaltad.

– Hé – mondja. Együttérzésnek nyoma sincs az arcán, ugyanakkor kedvesebb hangon szól hozzád – bár lehet, ennek csak az az oka, hogy közelebb van. – Hé. Most már jól vagy?

Nyelsz egyet. Ég a torkod.

– Nem – felelsz. (Újra ez a szó! Majdnem felvihogsz, de visszafojtod, és ezzel el is múlik a kényszer.) – Nem. De… össze tudom szedni magam.

– Úgy legyen – bólint Ykka lassan. A mögötte álló szőke nő látszatra kételkedik abban, hogy ez lehetséges.

Aztán Ykka egy nagy sóhaj kíséretében Tonkee-hoz és Hoához fordul – a kisfiú most megtévesztően nyugodtnak és normálisnak tűnik. Jobban mondva saját magához képest normálisnak.

– Hát jó – kezdi Ykka. – A helyzet a következő. Itt maradhattok, de el is mehettek. Ha a maradás mellett döntötök, befogadlak benneteket a közbe. De már most előre szólok: Kasztrima meglehetősen különleges hely. Valami nagyon más dolgot próbálunk itt létrehozni. Ha ez az évszak rövid lesz, akkor nyakig ülünk majd a lávában, ha a Sanza ellenünk jön. De nem hiszem, hogy ennek hamar vége lesz.

Ykka oldalra néz, rád villantja a szemét, félig-meddig megerősítést vár. A megerősítés nem jó szó erre, mert soha nem volt kétséges a tény. Minden rogga olyan biztos benne, mint a saját nevében.

– Nem, ez az évszak nem lesz rövid – értesz egyet vele. A hangod rekedt, de kezdesz magadhoz térni. – Több évtizedig is elhúzódik majd. – Ykka felvonja az egyik szemöldökét. Igen, igaza van: próbálsz tapintatos lenni az útitársaid miatt, de nekik nincs szükségük erre. Az igazat akarják. – Több évszázadig.

Még ezzel is finoman fogalmaztál. Meglehetősen biztos vagy abban, hogy legalább ezer évig fog tartani. Talán pár ezer évig is.

Tonkee szemöldöke kissé felszalad.

– Nos, minden egy nagyobb epeirogenetikus deformáció vagy esetleg csak az izosztázia egész lemezhálózatot érintő, egyszerű megbomlása felé mutat. De egy ekkora tehetetlenség legyőzéséhez szükséges orogéniát… lehetetlen biztosítani. Nem tévedsz?

Tonkee-ra meredsz, egy pillanatra megfeledkezel a gyászról. Ykka és a szőke nő is a társadat bámulja. Tonkee ingerülten grimaszol, és rád néz a legharagosabban.

– Ó, a rozsda szerelmére, ne legyetek már ennyire meglepődve. Már túl vagyunk a titkolózáson, nem? Tudjátok, mi vagyok, és én is tudom, mik vagytok. Vagy továbbra is színlelnünk kell?

Megrázod a fejed, bár érdemben nem válaszolsz erre a kérdésére. Úgy döntesz, inkább a másikat tisztázod.

– Nem tévedek. Évszázadokig. Talán még tovább.

Tonkee összerezzen.

– Egyetlen köznek sincs elég nagy raktára ahhoz, hogy ilyen sokáig kihúzza. Még Jumenésznek sem.

Jumenész híres és óriási talontárai most egy lávacső salakját képezik valahol. Részben sajnálod, hogy olyan sok étel kárba veszett. Másrészt viszont arra gondolsz, hogy nos, ennyivel is gyorsabb és könyörületesebb a vég az emberi faj számára.

Amikor bólintasz, Tonkee halálra rémül, és elhallgat. Ykka rád, majd Tonkee-ra néz, és minden kétséget kizáróan úgy dönt, hogy témát vált.

– Huszonkét orogén van itt – avat be. Hátrahőkölsz. – Számítok arra, hogy idővel még több lesz. Elfogadható ez számotokra? – érdeklődik, és kiváltképp Tonkee-hoz intézi a kérdést.

Ahogy az a témaváltások esetében lenni szokott, ez tökéletes alkalom arra, hogy másfelé terelődjön a beszélgetés résztvevőinek figyelme.

– Hogyan? – kérdez vissza Tonkee rögtön. – Hogyan veszed rá őket arra, hogy idejöjjenek?

– Azzal ne foglalkozz. Csak válaszolj a kérdésre.

Szólhattál volna Ykkának, hogy ne zavartassa magát Tonkee miatt.

– Részemről rendben – feleli Tonkee. Meglep, hogy nem folyik közben a nyála. Ennyit arról, mennyire megdöbbent az emberiség elkerülhetetlen halálán.

– Jól van. – Ykka Hoa felé fordul. – És te. A te fajtádból is van itt pár.

– Több mint gondolnád – jegyzi meg Hoa nagyon halkan.

– Nos, igen. – Ykka figyelemre méltó hidegvérrel nyugtázza. – Hallottad, mi a rendszer. Ha itt akarsz maradni, követned kell a szabályokat. Semmi viszálykodás. Semmi… – Ykka megmozgatja az ujjait, és kivillantja a fogát. Ez meglehetősen jól körülírja, mit nem szeretne. – És azt kell tenned, amit mondok. Világos?

Hoa kissé oldalra biccenti a fejét, szemei leplezetlen fenyegetést sugároznak. Ez legalább olyan megrendítő, mint a gyémántfogai. Már kezdtél rá egy meglehetősen édes, bár kissé rendhagyó teremtményként gondolni. Most már nem tudod, mit higgy.

– Te nem parancsolsz nekem.

Nagy ámulatodra Ykka lehajol, közvetlenül Hoa arcába néz.

– Akkor hadd fogalmazzam meg másként. Folytathatod, amit nyilván eddig is csináltál, megpróbálhatsz olyannyira elrejtőzni, amennyire csak a fajtád sajátosságai azt lehetővé teszik, máskülönben elmondom mindenkinek, hogy mit vettetek igazából a fejetekbe.

És Hoa… összerezzen. Rávillantja szemét a verandán lévő nem emberi nőre. A szemén kívül minden más mozdulatlan. A vörös hajú nő ismét elmosolyodik, bár ezúttal nem látszanak a fogai, és valahogy bánatosnak tűnik. Fogalmad sincs arról, hogy ez mit jelent, de úgy látszik, Hoa kicsit meghátrál.

– Hát jó – feleli Ykkának furcsa szertartásossággal. – Beleegyezem a feltételeidbe.

Ykka bólint, felegyenesedik, egy pillanatig még rajta tartja a szemét, majd megfordul.

– Amit mondani akartam a kis, khm… merengésed előtt, az az, hogy befogadtunk pár embert – mondja. A válla fölött beszél hozzád, miközben megfordul, és felsétál a ház lépcsőin. – Azt hiszem, egy férfi sem volt közöttük, aki egy lánnyal utazott volna, de a helyet kereső vándorok között voltak olyanok is, akik Cebak kvartensből indultak útnak. Ha hasznosnak bizonyultak, befogadtuk őket.

Minden előrelátó köz így cselekszik hasonló időkben, kidobják a nemkívánatos embereket, és befogadják azokat, akik értékes készségekkel és tulajdonságokkal bírnak. Az erőskezű vezetővel rendelkező közök módszeresek és könyörtelenek ebben, de megőrzik a hűvös emberiesség kis szikráját. A kevésbé jó kezekben lévő közök épp ilyen könyörtelenek, de intézkedéseik visszataszítóbbak. Tirimó is így szabadult meg tőled.

Jija csak egy kőpattintó. Bár a pattintás hasznos, nem nevezhető ritka készségnek. Nassun ugyanakkor olyan, mint te és Ykka. És valamilyen oknál fogva az ebben a közben élő emberek azt akarják, hogy orogének legyenek köztük.

– Szeretnék találkozni ezekkel az emberekkel – mondod. Van némi esély arra, hogy Jija és Nassun álcázzák magukat. Vagy, hogy talán valaki más látta őket az úton. Vagy, hogy… nos. Valójában elég kis esély van minderre.

De megpróbálod. Ő a lányod. Bármit megtennél azért, hogy megtaláld.

– Jól van – nyugtázza a kérésedet Ykka. – Gyertek be, mutatok egy-két dolgot, amitől tátva marad majd a szátok.

Mintha eddig nem ezt tette volna. De elindultok és követitek, mert sem a mítoszok, sem a rejtélyek nem érnek fel a legapróbb reménysugárral.

*

A test elenyészik. Hosszú ideig marad vezető, aki ennél többre támaszkodik.

HARMADIK TÁBLA, „Szerkezetek”, második versszak

16

Szien az eldugott vidéken

Amikor Szienit felébred, hidegséget érez a teste egyik oldalán. A bal oldala az – a csípője, a válla és majdnem az egész háta. A hideg forrása, a metsző szél szinte fájdalmasan süvít végig a haján, ami azt jelenti, hogy az kibomlott a Fulkrum által előírt kontyból. Emellett földes ízt érez a szájában, bár a nyelve ki van száradva.

Próbál megmozdulni, de tompán sajog az egész teste. Különös fájdalmat érez, mely nem összpontosul, nem lüktet, nem hasít, és semmilyen más módon nem körülírható. Inkább olyan, mintha az egész teste egyetlen nagy sebfelület lenne. Óhatatlanul is felnyög, miközben minden erejét összeszedve megmozdítja a kezét. Kemény föld van alatta. Épp annyira nehezedik rá a kezére, hogy érezze, ismét uralkodni tud a teste fölött, bár még nem sikerül feltápászkodnia. Az egyetlen dolog, amire képes az az, hogy kinyitja a szemét.

Morzsolódó ezüstös kőzet van a keze alatt és az arca előtt: talán monzonit vagy valamilyen lazább szerkezetű agyagpala. Soha nem jut eszébe a szubvulkáni kőzetek neve, mert a Fulkrumban hihetetlenül unalmasak voltak a kavicsok geomériaórái. Pár lépéssel odább ezt az akármilyen kőzetet lóherék, pár fűcsomó és valamiféle soklevelű gaz töri meg. (Annak idején a bioméria még kevésbé kötötte le a figyelmét.) A növények ide-oda hajladoznak a szélben, bár panaszra nem lehet okuk, mert Szien teste nagyrészt védelmet nyújt számukra.

Egy feltörés eméssze el az egészet, gondolja, és rögtön magához tér a kisebbfajta megdöbbenéstől, melyet saját elméje bárdolatlansága váltott ki belőle.

Felül. Ez fájdalmas és nehéz, de megteszi, és így már látja, hogy egy enyhén lejtős sziklán ül, és sok gaz veszi körül. Ezen túl csak a fellegekkel tarkított égbolt töretlen végtelenségét látja. Óceánillatot érez, mely nem hasonlít ahhoz, amelyhez az elmúlt pár hétben hozzászokott: kevésbé sós, és sokkal légiesebb.

A levegő szárazabb. A nap állásából ítélve késő délelőtt lehet, a hideg pedig a tél végét idézi fel benne.

Ám késő délutánnak kellene lennie. És Allia az Egyenlítői-vidéken található, ahol a hőmérséklet kellemes, nem úgy, mint itt. És a hűvös, kemény földnek, melyen fekszik, meleg, homokos talajnak kellene lennie. Akkor hol a rozsdás bús picsában van?

Hát jó. Egyedül is rá tud jönni. Az alatta lévő sziklát szenzelve megállapítja, hogy az jóval a tengerszint fölé magasodik, viszonylag közel helyezkedik el egy ismerős határhoz, azaz a Maxima széléhez. A Maxima a két fő tektonikus lemez egyike, mely Rezdületlent alkotja. A Minima sokkal északabbra helyezkedik el. És korábban is szenzelte már ennek a lemeznek a szélét: vagyis nincsenek messze Alliától.

Ám nem Alliában vannak. Sőt valójában egyáltalán nem is a kontinensen.

Szienit ösztönösen is többel próbálkozik, mint a puszta szenzelés, és a lemez széle felé nyúl, mint ahogy azt korábban is megtette már párszor…

…és semmi sem történik.

Egy percig csak ül ott, és jobban fázik, mint amennyire azt a szél indokolttá tenné.

Ám nincs egyedül. Alabástrom összegömbölyödve fekszik nem messze tőle, hosszú végtagjai magzati pózban. Eszméletlen vagy halott. Nem, lassan emelkedik és süllyed az oldala. Jó, az jó.

Mögötte, az emelkedő tetején egy magas, karcsú alak áll, fehér ruhája lengedezik a szélben.

Szien megrémül és megmerevedik.

– Helló! – krákog fel.

Az alak – egy nő lehet – nem fordul meg. Másfelé néz, figyel valamit az emelkedőn túl, amit Szien nem lát.

– Helló.

Nos, kezdetnek megteszi. Szien nyugalmat erőltet magára, bár ez nehezen megy, amikor nem tud a föld felé nyúlni, hogy erőt meríthessen belőle. Semmi értelme aggodalmaskodni, korholja magát, mert bárki is legyen ez a nő, ha bántani akarta volna őket, akkor azt már rég megtehette volna.

– Hol vagyunk?

– Egy szigeten, olyan százhatvan kilométerre a keleti parttól.

– Egy szigeten?

Borzalom. A szigetek kész halálcsapdák. Ennél csak a törésvonalak fölött, és a szunnyadó, de működő vulkánok kalderájában veszélyesebb élni. De igen, Szienit most már hallja a hullámok távoli zúgását, miközben azok a sziklának csapódnak valahol az emelkedő alatt, ahol most fekszenek. Ha csak százhatvan kilométerre vannak a Maxima szélétől, akkor túl közel vannak egy víz alatti törésvonalhoz. Gyakorlatilag a tetején ülnek. A Föld szerelmére, épp azért nem élnek emberek a szigeteken, mert bármelyik pillanatban életüket veszthetik egy szökőár miatt.

Szien feláll, mindenképpen meg kell tudnia, mennyire rossz a helyzet. A lábai elgémberedtek a kövön való fekvéstől, de ez nem gátolja meg abban, hogy elbukdácsoljon Alabástrom mellett, és felmenjen a lejtő tetejére, a nő mellé.

Óceán, ameddig a szem ellát. Nyílt, töretlen víztükör. Pár lépésre onnan, ahol áll, a köves lejtő egy éles szakadékban ér véget, és egy meredező, egyenetlen felszínű sziklába torkollik, mely pár száz méterrel magasodik a tengerszint fölé. Amikor Szien a szakadék széléig merészkedik, majd lenéz, tajtékzó hullámokat lát a késként meredező sziklák körül. Aki innen leesik, az rögtön szörnyethal. Szien gyorsan hátralép.

– Hogy kerültünk ide? – suttogja halálra rémülve.

– Én hoztalak ide.

– Te…

Szienit ráförmed a nőre, megdöbbenésén már kezd lyukakat ütni a düh. Aztán a düh elhal, és csak a döbbenet marad.

Képzeljünk el egy női szobrot: nem magas, haját egyszerű kontyban viseli, vonásai finomak, tartása kecses. A bőre és a ruhája színe legyen meleg árnyalatú, régi elefántcsont, de a szembogara és a haja legyen fekete, és az ujjainak a vége is legyenek kissé sötétebb, elmosódott és rozsdás, mintha beletört volna a föld. Vagy a vér.

Egy kőfaló.

– Pusztító Föld – motyogja Szienit. A nő nem felel.

Nyöszörgést hallanak a hátuk mögül, ami megakadályozza, hogy Szienit bármi mást mondjon. (De mégis mit mondhatna? Mit?) Elszakítja a tekintetét a kőfalótól, és Alabástromra néz, aki mozgolódik és láthatóan ugyanolyan rossz állapotban van, mint Szienit. De Szienit egy pillanatra figyelmen kívül hagyja a társát, és végre eszébe jut, mit mondhatna.

– Miért? – kérdezi. – Miért hoztál minket ide?

– Hogy biztonságban tudjam őt.

Pontosan úgy van, ahogy a krónikások mondják. A kőfaló csukott szájjal beszél. A szemei rezzenéstelenek. Akár igazi szobor is lehetne. Aztán Szienben újra felülkerekedik az értelem, és eljutnak a füléig a lény szavai.

– Hogy biztonságban tudd… ott.

A kőfaló megint csak hallgat.

Alabástrom újra felnyög, ezért Szienit végre odamegy hozzá, és segít neki felülni, mert a férfi szédeleg. Az inge megakad a vállánál, Alabástrom felszisszen, aztán Sziennek megkésve eszébe jut az őrző dobótőre. A kés már nincs ott, de az alvadt vér a sebbe ragasztotta az inget. Alabástrom káromkodik, miközben kinyitja a szemét.

– Dekáj sisex frebbamat.

Ez ugyanaz a különös nyelv, melyet már korábban is használt.

– Sanza-glottul beszélj – csattan fel Szien, bár valójában nem is haragszik rá. A kőfalóra szegezi a szemét, aki továbbra is mozdulatlan marad.

– …kibaszott, pattogzó rozsda – folytatja a férfi, és a sebét tapogatja. – Fáj.

Szien elhessenti a kezét.

– Ne piszkáld. Még újra felnyitod a sebet. – És százhatvan kilométerre vannak a civilizációtól, ráadásul minden irányból víz veszi őket körül. Egy olyan lény irgalmasságának köszönhetően, akinek faját a titokzatos és a halálos szavak írják le a legjobban. – Társaságunk van.

Alabástrom hirtelen teljesen magához tér, Szienitre pislog, majd szétnéz, és a kőfaló láttán tágra mereszti a szemét. Aztán felnyög.

– A francba. A francba. Most meg mit tettél?

Szienit valahogy nem lepődik meg azon, hogy Alabástrom ismeri a kőfalót.

– Megmentettem az életed – feleli a lény.

– Hogy mi?

A kőfaló olyan egyenletesen emeli fel a kezét, hogy a mozdulat már meghaladja a kecsességet, és a természetellenesség határát súrolja. A teste többi része mozdulatlan marad. Mutat valamire. Szienit megfordul, hogy kövesse az irányt, és megpillantja a nyugati láthatárt. Arrafelé megtörik a végtelenség. Jobbra és balra a tenger keskeny csíkja és az égbolt látható, de középen egy pörsenés csúfítja a képet. Nagy, vörösen izzik és füstöl.

– Allia – mondja a kőfaló.

*

Kiderül, hogy egy falu is található itt. A szigeten ezen kívül semmi más nincs, csak lankás dombok, fű és kemény kő – fák és felső talajréteg nélkül. Egy teljességgel élhetetlen hely. Ennek ellenére, amikor elérnek a sziget másik végére, ahol a sziklák már kevésbé fogazottak, meglátnak egy félkör alakú Öblöt, mely kissé hasonlít az alliai öbölre. (Kissé hasonlít a néhai alliai öbölre.) Sok hasonlóság ugyanakkor nem fedezhető fel, mert ez sokkal kisebb, a falut pedig közvetlenül a sziklafalba vájták.

Először nehéz megmondani. Szien eleinte azt gondolja, hogy amit lát, azok barlangok nyílásai, melyek véletlenszerűen lyuggatják ki az egyenetlen sziklát. Aztán észreveszi, hogy bár a barlangok szájának mérete eltérő, az alakjuk egyforma. Egyenes vonalak határolják a nyílás három oldalát, melyek kecses ívben futnak össze fent a közepén. És minden egyes nyílás köré homlokzatot véstek a kőbe: elegáns oszlopokat, ferdén vágott élű, téglalap alakú ajtónyílást, szépen kidolgozott tartókövet kacskaringózó virágokkal és ugrándozó állatokkal. Szien látott már ennél különlegesebb dolgokat is. Igaz, nem sokat – de a Jumenészben, a Fekete Csillag árnyékában és az azt megkoronázó birodalmi palotában, valamint az öntöttobszidián-fallal körülvett Fulkrumban töltött élet hozzászoktatja az embert a művészet és az építészet furcsaságaihoz.

– Nincs neve – árulja el Alabástrom, miközben a nemrég felfedezett kőlépcsőkön sétálnak lefelé a korlátba kapaszkodva. Úgy tűnik, pont a faluban fognak kilyukadni. A férfi a kőfalóról beszél, aki a lépcső tetején magukra hagyta őket. (Szien egy pillanatra másfelé figyelt, és amikor újra rá akart nézni a kőfalóra, az már nem volt sehol. Alabástrom biztosította arról, hogy a nő még mindig a közelben van. Hogy ezt a férfi honnan tudja, arra Szien nem is kíváncsi.)

– Én Antimonnak hívom. Tudod, mert majdnem teljesen fehér. Az antimon nem kő, hanem fém, mert elvégre ő nem rogga, és egyébként is foglalt volt már az Alabástrom.

Milyen cuki.

– És ő… ez… hallgat rá?

– Igen. – Alabástrom hátrafordul, hogy Szienitre nézzen, ami elég elővigyázatlan dolog, tekintve, hogy nagyon-nagyon meredek a lépcső. Bár van mellette korlát, ha valaki itt megbotlik, az valószínűleg átzuhan rajta, majd lent a sziklafalon hal szörnyű halált. – Vagyis nem zavarja, és gondolom, tiltakozna, ha nem tetszene neki.

– Miért hozott minket ide?

Hogy megmentse őket. Hát jó, mindketten látják a víz másik oldalán füstölgő Alliát. De Antimon fajtája általában rá sem hederít az emberekre, vagy semmibe veszi, esetleg kerüli őket, hacsak valaki valamilyen bosszúsággal okot nem ad nekik az ellenkezőjére.

Alabástrom megrázza a fejét, és újra a lépteire ügyel.

– A „miért” semmiben nem játszik szerepet, amit ők tesznek. Vagy ha mégis, soha nem fáradnak azzal, hogy elmondják nekünk. Őszintén szólva, én már nem is kérdezek tőle semmit, mert csak a levegőt pazarolnám vele. Antimon már olyan öt éve meg-meglátogat. Általában akkor, ha senki más nincs mellettem. – Alabástrom halk, bánatos hangot hallat. – Régebben azt hittem, hogy csak egy ábránd.

Na, igen.

– És nem mond neked semmit?

– Csak annyit hogy miattam van itt. Nem tudom eldönteni, hogy ezzel a támogatását akarja-e kifejezni – tudod, mint hogy „Számíthatsz rám Bástrom, én mindig szeretni foglak, ne is foglalkozz azzal, hogy egy élő szobor vagyok, aki csak látszatra hasonlít egy csinos nőhöz, mert én vigyázok rád” –, vagy valami baljóslatú dolgot ért ezalatt. De számít ez valamit, ha megmentette az életünket?

Szien úgy gondolja, nem számít.

– És most hol van?

– Elment.

Szien ellenáll a kísértésnek, és nem rúgja le a társát a lépcsőn.

– Elment, khm… – Tudja, mit olvasott, de teljes képtelenségnek tűnik hangosan kimondani. – A földbe?

– Gondolom. Úgy mozognak a kövön keresztül, mintha levegő lenne. Láttam már, hogyan csinálják. – Alabástrom megáll az egyik pihenőnél, melyből meglehetősen sok van a lépcsőn. Szienit majdnem nekiütközik. – Ugye tudod, hogy valószínűleg így is hozott minket ide?

Ez olyasvalami, amin Szien próbál nem töprengeni. Már a puszta gondolat is nyugtalanítja, hogy egy kőfaló megérintette. Ha továbbmegy, és elképzeli, hogy egy ilyen lény hozta ide, több kilométerrel a tömör kőzet és az óceán alatt vonszolta végig, akkor kirázza a hideg. A kőfalók olyan teremtmények, melyek ellentmondanak a rációnak – olyanok, mint az orogénia vagy a holtcivek tárgyi emlékei és minden olyan dolog, melyet nem lehet értelmes módon számszerűsíteni vagy bejósolni. De míg az orogéniát meg lehet érteni (valamennyire), és lehet irányítani (némi erőfeszítés árán), a holtcivek emlékeit pedig legalább el lehet kerülni, amíg nem a szemed láttára emelkednek ki a rozsdaverte óceánból, addig a kőfalók kedvük szerint cselekednek, és oda mennek, ahova akarnak. A krónikások történetei sok figyelmeztetést tartalmaznak ezekkel a lényekkel kapcsolatban, ezért senki sem próbálja megállítani őket.

Ez a gondolat ugyanakkor magát Szient megállítja. Alabástrom továbbindul, és egy ideig észre sem veszi, hogy a nő nem követi őt.

– A kőfaló – szólal meg Szien, amikor a társa dühösen hátrafordul. – Aki az obeliszkben volt.

– Nem ugyanaz a kettő – felel a férfi olyasfajta türelmet erőltetve magára, melyet az emberek általában a különösen ostobák számára tartogatnak, akik nem érdemlik meg a sértést, mert nehéz napjuk volt. – Mondtam, hogy ismerem már ezt egy ideje.

– Nem erre gondoltam. – Te hülye. – A kőfaló, amelyik az obeliszkben volt, rám nézett, mielőtt… mielőtt. Megmozdult. Nem volt halott.

Alabástrom csak bámul rá.

– Ezt mikor láttad?

– Hát… – Szien tehetetlenül gesztikulál. Erre nincsenek szavak. – Volt ott… akkor volt, amikor én… azt hiszem, láttam.

Vagy csak hallucinálta. Vagy az őrző kése egy olyan látomást idézett elő benne, mintha lepergett volna előtte az élete? Annyira valóságosnak tűnt.

Alabástrom sokáig méregeti őt, folyton grimaszoló arca most rezzenéstelen, amit Szien egyre inkább a rosszallás jeleként kezd értelmezni.

– Olyasmit tettél, amibe bele kellett volna halnod. Nem haltál meg, de csak ezért, mert átkozott szerencséd volt. Ha… láttál dolgokat… az egyáltalán nem lep meg.

Szienit bólint, nem cáfolja meg Alabástrom véleményét. érezte az obeliszk erejét azokban a pillanatokban. Megölte volna, ha nincs eltörve. Égető, valamelyest bénító érzés járja át ennek… következményeként. Ezért nem tudja már használni az orogéniáját? Vagy ez még annak a hatása, amit az őrző tett vele?

– Mi történt ott velünk? – kérdezi ingerülten. Olyan kevés dolognak van értelme ebben az egészben. Miért próbálta valaki megölni Alabástromot? Miért ment oda egy őrző, hogy befejezze a munkát? Mi köze van mindennek az obeliszkhez? Miért vannak itt, ezen a halálcsapdának számító szigeten a rozsdaverte tenger közepén? – Mi történik most? Bástrom, a Föld nyeljen el, többet tudsz, mint amennyit elárulsz nekem.

Alabástrom arcán fájdalom tükröződik, de végül felsóhajt, és keresztbe fonja a karját.

– Ez nem igaz. Bármit is gondolsz, tényleg nem tudom mindenre a választ. Fogalmam sincs, hogy miért hiszed mégis ezt.

Mert a férfi rengeteg olyan dolgot tud, amit Szien nem. És mivel tízgyűrűs, olyan dolgokra képes, amilyeneket a nő még csak el sem tud képzelni, körül sem tud írni, ezért részben azt hiszi, hogy a férfi talán azokat a dolgokat is megérti, amiket ő nem tud.

– Téged nem ért meglepetésként az az őrző.

– Ez igaz. – Alabástrom most már dühösnek látszik, bár nem Sziennel van baja. – Korábban is belefutottam már a fajtájába. De nem tudom, miért volt ott. Csak találgathatok.

– Az is jobb, mint a semmi!

Alabástrom a fogát csikorgatja.

– Hát jó. Egy megérzés: valaki vagy valakik tudtak arról a törött obeliszkről Allia kikötőjében. Akárkik is legyenek ezek, azt is tudták, hogy egy tízgyűrűsnek valószínűleg rögtön szemet szúrt volna, amint elkezd ott szenzelni. És mivel egy arra szimatoló négygyűrűs orogén is elég volt ahhoz, hogy újra életre keltse az obeliszket, okkal feltételezhető, hogy ezeknek a rejtélyes valakiknek fogalmuk sem volt arról, milyen érzékeny vagy veszélyes igazából ez az obeliszk. Különben egyikünk sem került volna ki élve Alliából.

Szienit összeráncolja a homlokát, és a korlátra teszi az egyik kezét, hogy biztosabban álljon abban a különösen erős szélben, mely alulról tör felfelé a sziklafal mentén.

– Valakik.

– Csoportok. Klikkek, melyek egy olyan érdekellentét kapcsán jöttek létre, amelyről mi semmit sem tudunk, és amelybe csak a puszta véletlennek köszönhetően sikerült belekeverednünk.

– Az őrzők is klikkesednek?

– Úgy mondod ezt, mintha lehetetlen lenne – horkan fel gúnyosan a férfi. – A roggák között talán mindenkit ugyanaz a cél hajt, Szien? Vagy a tompák között? Valószínűleg még a kőfalóknak is megvannak a saját harcaik. És csak a jó Föld tudja, milyen lehet az.

– Szóval az egyik ilyen, khm… csoport adta utasításba ennek az… őrzőnek, hogy megöljön minket? – Nem. Szienit többször is az őrző értésére adta, hogy ő keltette életre az obeliszket. – Hogy megöljön engem.

Alabástrom komoran bólint.

– Gondolom, ő lehetett az, aki megmérgezett engem, mert azt hitte, én fogom feltámasztani az obeliszket. Amikor csak tehetik, az őrzők elkerülik, hogy a tompák szeme láttára fegyelmezzenek minket. Attól tartanak, hogy a végén még megsajnálnának bennünket az emberek. Csak a legvégső esetben folyamodnak ahhoz, hogy fényes nappal támadjanak meg valakit, mint ahogy az velünk történt. – A férfi megrántja a vállát, és a homlokát ráncolja, miközben elgondolkozik ezen. – Azt hiszem, szerencsések vagyunk, hogy nem téged próbált megmérgezni. Még az én esetemben is működnie kellett volna. Bármilyen bénulásról is legyen szó, az általában a szenziát is érinti, ezért teljesen tehetetlen lettem volna. Ha így történt volna.

Ha nem lett volna képes erőt meríteni az ametiszt obeliszkből, ha nem tudta volna a saját szolgálatába állítani Szienit szenziáját, hogy megtegye azt, amire az övé nem volt képes. Most, hogy Szien jobban megérti, mi történt aznap este, valahogy mindent rosszabb színben lát. Oldalra biccenti a fejét.

– Senki sem tudja igazán, hogy mire vagy képes, ugye?

Alabástrom felsóhajt, és másfelé néz.

– Még én sem tudom, mire vagyok képes, Szien. Azokat a dolgokat, amiket a Fulkrum tanított nekem… egy bizonyos pont után magam mögött kellett hagynom. Saját magamat kellett kiképeznem. És néha úgy tűnik, hogy ha tudok másként gondolkozni, ha le tudom magamról vetkőzni azokat a dolgokat, amiket tanítottak nekem, és ki tudok próbálni valami újat, akkor talán… – A férfi elkalandozik, homlokát ráncolva gondolkozik tovább. – Nem tudom. Tényleg nem. De azt hiszem, az is lehet, hogy nem vagyok erre képes, különben az őrzők már rég megszabadultak volna tőlem.

Alabástrom félig-meddig összefüggéstelenül beszél, de Szienit megértően sóhajt fel.

– Akkor kinek van akkora hatalma, hogy gyilkos őrzőket küldjön ki, hogy…

Hogy tízgyűrűsöket vadásszanak le. Hogy halálra rémisszék a négygyűrűsöket.

– Az összes őrző gyilkos – csattan fel keserűen Alabástrom. – De hogy kinek áll hatalmában parancsolni az őrzőknek, arról fogalmam sincs – vonja meg a vállát. – Azt beszélik, hogy az őrzők az uralkodónak felelnek – feltehetőleg az őrzők jelentik számára az utolsó kapaszkodót a hatalomhoz. De az is lehet, hogy ez hazugság, és hogy a jumenészi vezetőségi családok rendelkeznek felettük, mint minden más felett is. Vagy maga a Fulkrum irányítja őket? Fogalmam sincs.

– Azt hallottam, hogy saját maguk urai – mondja Szien. Ez valószínűleg csak egy pletyka, mely a kavicsok között terjedt.

– Talán. Az biztos, hogy ha a titkaik megőrzése forog kockán, az őrzők épp annyira készek megölni a tompákat, mint a roggákat. Ha van köztük hierarchia, azt csak ők maguk ismerik. De hogy hogy csinálják, amit csinálnak… – Alabástrom nagy levegőt vesz. – Ez valamiféle sebészeti eljárás. Az őrzők mindannyian roggák gyerekei, de ők maguk nem roggák, mert van valami a szenziájukkal, ami miatt ez az eljárás jobban működik az ő esetükben. Valamit beléjük ültetnek. Az agyukba. Csak Föld tudja, hogyan jöttek erre rá, vagy mióta csinálnak ilyesmit, de ez képessé teszi őket arra, hogy megbénítsák az orogéniát. És vannak más képességeik is. Rosszabbak.

Szienit összerezzen, mert eszébe jut a szakadó inak hangja. Éles fájdalom nyilall a tenyerébe.

– De téged nem akart megölni – mondja. A férfi vállát nézi: a járkálás valószínűleg fellazította a beszáradt vért, így az ing már nem ragad a sebbe. Friss nedvesség üt át az anyagon, újra vérzik, de szerencsére csak kicsit. – Az a kés…

Alabástrom gyászosan bólint.

– Csak az őrzőknek van ilyen. A késeik ugyanúgy néznek ki, mint a feltörések nyomán keletkező hétköznapi üvegek, de nem azok. Olyanok, mint maguk az őrzők, valahogy képesek meggátolni azt a valamit az orogénekben, ami orogénné teszi őket. – Vállat von. – Korábban nem tudtam, milyen érzés, de rozsdára fájt. És nem – folytatja gyorsan, mielőtt Szien szóra nyithatná a száját –, nem tudom, miért szúrta belém. Már egyébként is elvette mindkettőnktől az erejét, én épp olyan tehetetlen voltam, mint te.

Ha már itt tartunk. Szienit megnyalja a száját.

– Képes vagy… te még mindig…

– Igen. Pár nap után elmúlik. – Alabástrom elmosolyodik, amikor Szien szemmel láthatóan megkönnyebbül a hír hallatán. – Mondtam, hogy korábban is futottam már bele ilyen őrzőkbe.

– Miért mondtad, hogy ne hagyjam, hogy megérintsen? Hogy hozzám érjen a bőre?

Alabástrom elnémul. Szienit először arra gondol, hogy megint megmakacsolta magát, aztán a férfira néz, akinek árnyak suhannak át a szemében. Egy perc után pislog egyet.

– Amikor még fiatalabb voltam, ismertem egy másik tízgyűrűst. Amikor én… Ő mentor volt, vagy olyasmi. Mint neked Földpát.

– Földpát nem… hagyjuk.

Alabástrom egyébként sem hallja, elmerül az emlékeiben.

– Nem tudom, miért történt. De egy nap a Gyűrűligetben sétáltunk, élveztük a kellemes estét… – Alabástrom hirtelen tétovázni kezd, aztán bánatos, szinte fájdalmas arcot vág. – Keresni akartunk egy helyet, ahol kettesben lehetünk.

Ó. Ez talán megmagyaráz egy-két dolgot.

– Értem – nyugtázza Szien teljesen feleslegesen.

Alabástrom bólint, szintén feleslegesen.

– Az a lényeg, hogy egyszer csak megjelent ott ez az őrző. Félmeztelen volt, mint az is, akit láttál. Ő sem mondta el, hogy miért jött. Egyszerűen csak… támadott. Én nem láttam, nagyon gyorsan történt. Mint Alliában. – Bástrom megdörzsöli az arcát. – Hesszonit torkára szorította a kezét, de nem olyan erősen, hogy meg is fojtsa. Hozzá kellett érintenie a bőrét a fiú bőréhez. Utána meg csak tartotta őt a karjai között, és… és vigyorgott, miközben megtörtént. Mintha ez lett volna legcsodálatosabb dolog az egész világon. A beteges faszfej.

– Hogy mi? – Szinte már tudni sem akarja, de mégis erősebb a kíváncsisága. – Mire képes az őrzők bőre?

Alabástrom állkapcsa megfeszül, az izmai görcsbe rándulnak.

– Befelé fordítja az orogéniádat. Azt hiszem. Nem tudom jobban elmagyarázni. De mindent, ami képes bennük lemezeket szétválasztani, töréseket összeforrasztani és így tovább, az összes velünk született erőt… Ezek az őrzők képesek ellenünk fordítani.

– Én, én nem…

De az orogénia nem működik az emberi testen. Nem közvetlenül. Ha működne…

…Ó.

Alabástrom elhallgat. Szienit ezúttal nem kéri, hogy fejezze be a mondandóját.

– Ja. Hát így. – Alabástrom megrázza a fejét, majd a kőből kivájt sziklafalu felé néz. – Mehetünk tovább?

Ez után a történet után nehéz megszólalni.

– Bástrom. – Szien magára és poros egyenruhájára mutat, mely továbbra is egyértelműen egy birodalmi orogén fekete kabátja. – Egyelőre még egy kavicsot sem tud megmozgatni egyikünk sem. Nem ismerjük ezeket az embereket.

– Tudom. De fáj a vállam, és szomjas vagyok. Látsz a közelben bármilyen vízforrást?

Nem. És ételt sem. És ki van zárva, hogy visszaússzanak a kontinensre, mert túl nagy távolságot kellene megtenniük. Ráadásul ennek feltétele lenne az is, hogy Szienit tudjon úszni, és hogy az óceán ne hemzsegjen a történetekben szereplő szörnyektől, melyek valószínűleg a valóságban is léteznek. Egyik feltétel sem teljesül.

– Hát jó – egyezik bele, és utat tör magának, hogy ő menjen elöl. – Hadd beszéljek velük először én, mert te csak a vesztünket okoznád. – Te eszement rozsdafajzat.

Alabástrom kissé felkuncog, mintha a kimondatlan szavakat is hallotta volna, de nem tiltakozik, hanem követi Szient.

Aztán véget ér a lépcső, és egy simára vájt sétaútban folytatódik, mely pár száz méterrel a legmagasabb vízvonal fölött kanyarog a sziklafal mentén. Szien szerint ez a magasság azt jelenti, hogy a köz biztonságban van a szökőártól. (Természetesen ebben nem lehet biztos. Nagyon furcsa neki ez a sok víz) Szinte majdnem képes kárpótolni a védőfal hiányát is – bár mindent összevetve az óceán meglehetősen hatékony akadályt képez az itteni emberek és a… közükön kívül élők között, már ha ezt egyáltalán köznek lehet nevezni. Körülbelül egy tucat hajó horgonyzik alattuk, fel-le hintáznak a hullámok hátán. A móló úgy néz ki, mintha véletlenszerűen pallókat hánytak volna egy kőhalomra – Allia szemet gyönyörködtető rakpartjaihoz és pilonjaihoz képest csúf és kezdetleges, de hatékony. És a hajók is furcsának tűnnek, legalábbis azokkal összevetve, melyeket Szienit eddig látott. Vannak köztük egyszerűek és elegánsak, melyek látszólag egyetlen fatörzsből vannak kifaragva, és oldalaikon valamiféle heveder tartja őket egyben. Vannak nagyobb vitorlások is, de még ezekre is teljesen másféle kialakítás jellemző, mint amit Szien megszokott.

Emberek nyüzsögnek a hajók körül és a hajókon, páran kosarakat hordanak, mások az egyik hajó bonyolult szerkezetű vitorlájával foglalatoskodnak. Nem néznek fel, Szienit pedig ellenáll a kísértésnek, hogy odakiáltson nekik. Egyébként is észrevették már őt és Alabástromot. A hozzájuk legközelebbi barlang szájában emberek kezdenek el gyülekezni. Most, hogy egy szinten vannak az építményekkel, és alaposabban szemügyre vehetik azokat, kiderül, hogy mindegyik nyílás óriási.

Szienit megnedvesíti az ajkait, és nagy levegőt vesz, miközben egyre közelebb érnek az emberekhez. Nem tűnnek ellenségesnek.

– Üdv – próbálkozik, aztán vár. Senki sem próbálja meg azonnal megölni. Eddig minden rendben.

A rájuk várakozó, nagyjából húsz ember leginkább zavarba jön Szienit és Alabástrom láttán. A csoport főként különböző életkorú gyerekekből, pár fiatal felnőttből és egy maroknyi idősebb emberből áll. Egy pórázra kötött, barátságos kirkusa is van velük, ami ide-oda csóválja rövid farkát. Az emberek egyértelműen keleti-partvidékiek, többnyire magasak és sötét bőrűek, mint Alabástrom, bár van köztük pár világosabb bőrű is, és legalább egy hamuszálas üstök lengedezik az állandó szellőben. Az emberek nem tűnnek riadtnak, ami jó, bár Sziennek az a benyomása, hogy nincsenek hozzászokva a semmiből felbukkanó látogatókhoz.

Aztán előlép egy idősebb férfi, aki talán a vezetőség tagja lehet. És mond valami teljesen érthetetlen dolgot.

Szien csak bámul rá. Még azt sem tudja, milyen nyelvet hall, bár valahogy ismerősnek tűnik. Aztán – ó, rozsdára, hát persze – Alabástrom mocorogni kezd, és ugyanazon a nyelven válaszol nekik. Hirtelen mindenki nevetgélni kezd, pusmog és megnyugszik. Szienitet kivéve.

– Tolmácsolnál? – vicsorog a férfira.

– Azt mondtam nekik, hogy attól tartottál, végeznek velünk, ha én szólalok meg elsőként – felel a férfi, és Szien arra gondol, hogy itt és most megöli őt.

És ez így megy tovább. A különös falu lakói és Alabástrom beszédbe elegyednek, míg Szien semmi mást nem tud csinálni, csak áll ott, és próbál nem ingerültnek látszani. Alabástrom, amikor csak tud, elhallgat, és elmondja Sziennek, miről van szó, bár nem ért minden egyes szót, melyet az idegenek mondanak, mert mindenki nagyon gyorsan beszél. Sziennek az a benyomása, hogy csak az összefoglalót hallja. Abból is a rövidebb változatot. De az mindenesetre kiderül, hogy a közt Meovnak hívják, és a férfi, aki köszöntötte őket, Harlas, a közfőnök.

Emellett kalózok.

*

– Errefelé nem lehet földet művelni – magyarázza Alabástrom. – Azt teszik, amit tenniük kell a túléléshez.

Erre a beszélgetésre később kerül sor, miután Meov lakosai behívták őket azokba a boltozatos csarnokokba, melyek a közüket alkotják. Az egész a sziklában van, ami nem meglepő, mivel a sziget nagyrészt egy egyenes és tagolatlan kőtömbből áll. A benne lévő barlangok egy része természetes, míg a többit valamilyen ismeretlen módon hozták létre. Az egész meghökkentően gyönyörű. Művészi boltívekkel tagolt mennyezetek, sok fal mentén futnak vízvezetékek, és elegendő fáklya és lámpás ég benne ahhoz, hogy senkiben se keltsen bezártságérzetet. Szien nem örül annak, hogy ilyen sok kő várakozik a feje fölött arra, mikor zúzhatja őket össze a következő rengés alkalmával, de ha már egy halálcsapdában kellett ragadnia, ez legalább egy barátságos környezet.

A meoviak egy vendégházban szállásolták el őket – vagyis egy olyan házban, mely egy ideje már elhagyatottan áll, de még nincs nagyon rossz állapotban. Szien és Alabástrom ételt kapnak a köz raktárából, használhatják a köz fürdőjét, és pár váltás, a helyi divatnak megfelelő ruhával is gazdagodnak. Még azt is hagyják nekik, hogy kettesben legyenek, bár ezt a kíváncsi gyerekek nehezen tudják elfogadni, és folyton bekukucskálnak a kivésett, függöny nélküli ablakon, hogy rájuk nevessenek, majd elfutnak onnan. Szinte már aranyosak.

Szien leül egy összehajtogatott takarókból álló kupac tetejére, mely látszólag pont ezt a célt szolgálja, és figyeli Alabástromot, aki egy tiszta ruhát teker sérült válla köré, majd a fogai közé szorítja az egyik végét, hogy szorosan megkösse. Természetesen kérhetne segítséget, de nem teszi, ezért Szien sem ajánlja fel a szolgálatait.

– Nem sokat kereskednek a kontinenssel – folytatja Alabástrom, miközben munkálkodik. – Igazából csak halat tudnának adni nekik, de abból van elég a partvidéki közöknek is. Ezért portyáznak. Megtámadják a fő kereskedelmi útvonalakon haladó hajókat, vagy a támadásoktól való védelem fejében pénzt követelnek a part menti közöktől – igen, az ő támadásaikról van szó. Ne kérdezd, hogy működik ez, a közfőnök csak ennyit mondott.

Ez elég… bizonytalan életmódnak hangzik.

– Mit keresnek egyáltalán itt? – Szien körbenéz az elnagyoltan kivésett falakon és mennyezeten. – Ez egy sziget. Akarom mondani, valamennyire szépek ezek a barlangok, egészen addig, amíg a következő rengés vagy szökőár le nem törli az egészet a térképről. És ahogy te is mondtad, itt nem terem meg semmi. Vannak egyáltalán talontáraik? Mit csinálnak, ha beköszönt az évszak?

– Azt hiszem, akkor meg fognak halni. – Bástrom vállat von, de leginkább csak azért, hogy megigazítsa a friss kötést. – Én is ezt kérdeztem tőlük, de kinevettek. Észrevetted, hogy a sziget egy forrópont tetején ül?

Szien pislog egyet. Nem vette észre, elvégre olyan bénult az orogéniája, mint egy kalapáccsal összetört ujj. A férfié is, de ezek szerint nála ez enyhébben jelentkezik.

– Milyen mélyen van?

– Nagyon mélyen. Nem valószínű, hogy a közeljövőben vagy valaha is felrobban, de ha erre mégis sor kerül, csak egy kráter lesz itt a szigetek helyén. – Alabástrom elhúzza a száját. – Persze csak akkor, ha nem ér ide előbb egy szökőár, mert elég közel vagyunk a lemezhatárhoz is. Olyan sokféleképpen lehet meghalni ezen a helyen. De ők az összes veszélyt ismerik – komolyan mondom –, és amennyire látom, nem érdekli őket. Azt mondják, legalább szabadon halnak meg.

– Miféle rabságtól szabadulnának? Az életétől?

– A Sanzáétól. – Alabástrom elvigyorodik, amikor Sziennek tátva marad a szája. – Harlas azt állítja, hogy Meov az archipelágó mentén elterülő kis közök sorában foglal helyet. Ha nem tudnád, az archipelágó szigetcsoportot jelent, és amiről most szó van, az innen elér majdnem az Antarktikáig, és egy forrópont hozta létre. Ezt is beleértve, a benne lévő közök közül néhány már legalább tíz évszakot élt túl…

– A lófaszt!

– …és még arra sem emlékeznek, mikor építették Meovot… khm… vájták, szóval lehet, hogy ez a köz még régebbi. Ők már a Sanza előtt itt voltak. És úgy gondolják, hogy a Sanza vagy nem tudja, hogy itt vannak, vagy nem foglalkozik velük. Soha nem kebelezték be őket a birodalomba – mondja Alabástrom a fejét rázva. – A parti közök mindig azzal vádolják egymást, hogy kalózokat fogadnak be, és épeszű ember egyébként sem hajózik ilyen messzire, szóval talán senki sem tud a szigetcsoporton lévő közökről. Vagyis valószínűleg tudnak a szigetekről, de bizonyára azt hiszik, senki sincs olyan bolond, hogy ott éljen.

Senkinek sem kellene olyan bolondnak lennie. Szien ingatja a fejét, elképeszti ezeknek az embereknek a merészsége. Amikor egy újabb gyerek böki meg a fejét az ablakpárkányon átnyúlva, és illetlenül bámul rájuk, Sziennek óhatatlanul is mosolyra húzódik a szája, a kislány szeme pedig elkerekedik, majd pukkadozva felnevet, mire a társai elrángatják onnan. Bátor, bolondos kis teremtés.

Alabástrom kuncogni kezd.

– Azt mondta, hogy „A gonosz is tud mosolyogni”!

A rozsdaverte vakarcs.

– Nem tudom elhinni, hogy tényleg olyan őrültek, hogy képesek itt élni – hitetlenkedik tovább a fejét rázva. – Nem tudom elhinni, hogy ez a sziget még nem esett szét darabjaira, nem robbant fel, és nem öntötte el legalább százszor az ár.

Alabástrom kissé felemelkedik, gyanakvónak tűnik, és Szien ebből tudja, hogy vissza kell magát fognia.

– Nos, főleg azért képesek itt megélni, mert tudod, halakon és hínáron élnek. Az évszak alatt az óceánok nem lesznek olyan meddők, mint a föld vagy egy kisebb víztömeg. Ha tudsz horgászni, mindig lesz élelmed. Szerintem nekik még talontáruk sincs. – Alabástrom elgondolkozva néz körül. – Ha képesek védetté tenni ezt a helyet a rengésekkel és a feltörésekkel szemben, akkor azt hiszem, jó lehet itt élni.

– De hogyan tudják…

– Roggák. – Alabástrom a nőre néz és elvigyorodik, amiből Szien tudja, hogy már régóta vár arra, hogy elmondhassa ezt neki. – Így voltak képesek ilyen sokáig fennmaradni. Itt nem ölik meg a roggákat. Hanem őket teszik meg vezetőnek. És nagyon-nagyon örülnek annak, hogy itt vagyunk.

*

A kőfaló nem más, mint a testet öltött gonoszság. Ne feledd, hogyan jön létre, és óvakodj az ajándékaitól.

MÁSODIK TÁBLA, „A nem teljes igazság”, hetedik versszak

17

Damaya számára nincs visszaút

A dolgok változnak. A Fulkrumban rendje van az életnek, de a világ soha sem áll meg. Egy év telik el.

Miután Szilánk eltűnik, Maxaxit többé nem áll szóba Damayával. Ha meglátja őt a folyosón vagy az ellenőrzések után, egyszerűen elfordítja a fejét. Ha azon kapja a lányt, hogy az őt figyeli, akkor mogorván néz vissza rá. Bár erre nem sokszor kerül sor, mert Damaya csak ritkán pillant felé. Nem zavarja, hogy a fiú utálja. Egyébként is csak egy lehetséges barát volt. Most már több esze van annál, mintsem hogy ilyesmi után vágyakozzon, vagy azt higgye, valaha is ki fog érdemelni egy barátot.

(Barátok nem léteznek. A Fulkrum nem iskola. A kavicsok nem gyerekek. Az orogének nem emberek. A fegyvereknek nincs szükségük barátokra.)

Ennek ellenére nincs könnyű helyzetben, mert barátok nélkül unatkozik. Az oktatóknak hála most már úgy tud olvasni, ahogy a szülei sohasem, de nem sok időt tud ezzel tölteni anélkül, hogy a szavak pattogni és cikázni ne kezdjenek az oldalakon, mint az apró kövek földrengéskor. Egyébként sincs sok olyan könyv a könyvtárban, mely ne az ismeretterjesztést, hanem a szórakozást szolgálná. (A fegyvereknek szórakozásra sincs szükségük.) Csak az alkalmazott orogéniaórán gyakorolhatja a képességeit, és bár olykor az ágyában feküdve újra felidézi magában a tanultakat, hogy még nagyobb gyakorlatra tegyen szert – elvégre az orogén ereje az összpontosításban rejlik –, ezzel sem foglalhatja le magát örökké.

Ezért azzal tölti el azt a napi egy szabad órát és minden más időt, amikor nincs elfoglaltsága, vagy nem alszik, hogy a Fulkrumon belül bóklászik.

Senki sem akadályozza meg ebben a kavicsokat. Abban az egy órában és azután senki sem őrködik a hálóterem fölött. Az oktatók nem léptetnek életbe kijárási tilalmat, a szabad órából szabad este is lehet, ha egy kavics hajlandó álmosan végigküszködni a másnapot. A felnőttek semmivel sem akadályozzák meg, hogy a kavicsok elhagyják az épületet. Ha egy gyereket rajtakapnak a Gyűrűligetben, mely tiltott hely a gyűrű nélküliek számára, vagy a Fulkrumból kivezető kapuk közelében találnak valakit, annak a szeniorok előtt kell felelnie. De ha ennél kisebb vétséget követnek el, a megtorlás is enyhébb, elviselhetőbb lesz, csak a kihágásnak megfelelő szokásos büntetést róják ki rájuk. Ennyi.

Elvégre senkit sem csapnak ki a Fulkrumból. A nem megfelelően működő fegyvereket egyszerűen csak kiveszik a készletből. Az elvárásokat teljesítő fegyvereknek pedig elég okosnak kell lenniük ahhoz, hogy gondoskodni tudjanak magukról.

Így a sétái során Damaya a Fulkrum legkevésbé érdekes területeire szorítkozik – de így is kellően sok felfedeznivalója marad, mert a Fulkrum épületegyüttese óriási. A Ligeten és a kavicsok gyakorlóterepein kívül találhatók itt még lakónegyedekből álló tömbök is, melyek a gyűrűs orogéneknek, a könyvtáraknak, színházaknak, egy kórháznak és olyan épületeknek adnak helyet, ahol a felnőtt orogének a munkájukat végzik, amikor nem a Fulkrumon kívül teljesítenek valamilyen küldetést. Vannak obszidiánnal kövezett, többkilométeres sétányok és zöldföld is, melyet nem hagytak parlagon, és nem is készítettek elő egy esetleges ötödik évszakra, hanem kertté alakították. Csak azért van ott, hogy szép legyen. Damaya ebből arra következtet, hogy akkor az embereknek gyönyörködniük is kell benne.

Tehát Damaya errefelé sétál késő este, és közben arról ábrándozik, hol és hogyan fog élni, miután csatlakozik a gyűrűsök kiváltságos társaságához. Az útjába kerülő felnőttek legtöbbször tudomást sem vesznek róla, jönnek-mennek, intézik a dolgukat, beszélgetnek egymással, vagy magukban motyognak, és a felnőttes dolgaikkal vannak elfoglalva. Vannak, akik észreveszik, de csak vállat vonnak, és mennek tovább. Ők is voltak valaha kavicsok. Egyetlen egyszer fordul elő, hogy egy nő megáll, és kérdőre vonja.

– Szabad neked itt lenned?

Damaya bólint, és elmegy mellette, a nő pedig nem ered utána.

Az igazgatási épületek érdekesebbek. Damaya felkeresi a nagy gyakorlótermeket, melyeket a gyűrűs orogének használnak. Ezek tágas, körszínházszerű csarnokok, melyeken nincs tető, és az aljukon mozaikokból álló gyűrűk vannak körkörösen a puszta földbe vésve. Olykor óriási bazalttömbök hevernek bennük, máskor pedig fel van túrva a föld, de a bazalt nincs sehol. Néha az is előfordul, hogy gyakorlatozó felnőtteket talál ezekben a termekben, akik úgy emelgetik a tömböket, mintha tollpihék lennének, mélyen a földbe nyomják őket, majd a puszta akaratukkal emelik ki onnan, és közben a fagy halálos ködével homályosítják el maguk körül a levegőt. Ez a látvány egyszerre lelkesítő és félelmetes, és Damaya minden tőle telhetőt megtesz, hogy ellesse tőlük a lépéseket, de ez nem elég. Hosszú utat kell még megtennie ahhoz, hogy egyáltalán elkezdhessen hasonló feladatokon dolgozni.

Damayát a Fulkrum közepén álló főépület nyűgözi le a leginkább. Ez egy hatalmas, kupolás hatszög, mely nagyobb, mint az összes többi épület együttvéve. Itt intézik a Fulkrum ügyeit. Gyűrűs orogének ülnek az irodákban, tologatják a papírokat, fizetik a számlákat, mert természetesen mindent maguknak kell megcsinálniuk, hogy senki se mondhassa róluk azt, hogy haszontalan piócák, akik Jumenész erőforrásain élősködnek. A Fulkrum pénzügyi és más területeken is önellátó. A szabad óra az épületben dolgozók fő munkaidején kívülre esik, ezért nem olyan zsúfolt, mint amennyire nappal az lehet, de akármikor jár erre Damaya, szemet szúr neki, hogy sok irodában még este is gyertya vagy néhol egy-egy elektromos lámpás ég.

A főépületben jutott egy szárny az őrzőknek is. Damaya olykor burgundi vörös egyenruhákat pillant meg a sok fekete között, és ilyenkor másik irányba fordul. Nem a félelem miatt. Valószínűleg látják őt, de nem foglalkoznak vele, mert semmi olyat nem csinál, ami tiltva lenne neki. Minden úgy van, ahogy Schaffa mondta: az orogéneknek csak bizonyos körülmények között kell tartaniuk az őrzőktől, de kevés ilyen helyzet van. Ennek ellenére Damaya kerüli őket, mert ahogy egyre ügyesebb lesz, kezdi észrevenni, hogy különös érzés lesz rajta úrrá az őrzők jelenlétében. Ez egy… bizsergető érzés, egy szaggatott és szúró valami, ami inkább hallható és ízlelhető, mint szenzelhető. Nem érti, mi ez, de feltűnik neki, hogy nem ő az egyetlen orogén, aki igyekszik távol tartani magát az őrzőktől.

A főépületnek vannak használaton kívüli részei is, mert a Fulkrum a szükségesnél nagyobb, legalábbis ezt mondják Damayának az oktatói, amikor erről kérdezi őket. Senki sem tudja, hány orogén volt a világon a Fulkrum megépítése előtt, de az is lehet, hogy az építők azt gondolták, többen élik túl a gyerekkort, hogy aztán idehozhassák őket, ám az idő nem őket igazolta. Ennek ellenére Damayát azonnal elfogja a kíváncsiság, amikor első ízben tár ki egy érdekesnek tűnő ajtót, melyet látszólag senki sem használ. Sötét, üres folyosókat talál mögötte.

Túl sötét van ahhoz, hogy messzire lásson. A közelben leselejtezett bútorokat, tárolókosarakat és hasonlókat vesz észre, ezért úgy dönt, nem lát neki azonnal a felfedezésnek. Túl nagy a veszélye annak, hogy megsérül. Ezért visszaindul a kavicsok hálóterme felé, és a következő pár napot a felkészüléssel tölti. Könnyű elcsenni az egyik tálcáról egy kis üvegkést, mely a hús felszeletelésére szolgál, és elég olajlámpás van ahhoz a hálóban, hogy senkit ne érdekeljen, hogy magához vesz egyet, ezért így is tesz. Hátizsákot készít magának egy párnahuzatból, melyet akkor szerzett, amikor a mosodában segédkezett. Egyébként is ki akarták dobni, mert rongyos volt a széle. És végül, amikor úgy érzi, készen áll, újra nekivág az útnak.

Eleinte lassan halad előre. Itt-ott megjelöli késsel a falakat, hogy ne tévedjen el, majd rájön, hogy a főépületnek ez a része pontosan olyan elrendezésű, mint a többi: a középen futó folyosó mindkét oldalán ajtók nyílnak, melyek szobákba vagy lakrészekbe vezetnek. A folyosót olykor lépcsők szakítják meg. Damaya a szobákat szereti a legjobban, bár ezek közül sokat unalmasnak talál. Tanácstermek, irodák, olykor nagyobb helyiségek, melyek akár előadók is lehetnének, bár a többségüket látszólag csak régi könyvek és ruhák tárolására használják.

Azonban a könyvek! Sokuk kizárólag komolytalan történeteket tartalmaz, melyekből olyan kevés van a könyvtárban – románcok, kalandregények és a krónika lényegtelen részletei. És az ajtók néha elképesztő dolgokhoz vezetnek. Damaya felfedez egy olyan emeletet, mely egykor láthatóan lakónegyedként szolgált – talán valamelyik felvirágzás idején, amikor túl sok orogén volt ahhoz, hogy kényelmesen el lehetett volna őket szállásolni a lakóépületekben. Ugyanakkor úgy tűnik, hogy valamilyen okból sok lakó egyszerűen csak kisétált innen, és maga mögött hagyta a holmiját. Damaya hosszú, elegáns és foszladozó ruhákat, gyerekjátékokat és ékszereket talál a szekrényekben. Az édesanyja ölni tudott volna ezekért a holmikért. Damaya felpróbál párat, kuncogva nézegeti magát a légypiszkos tükörben, majd elhallgat, mert meglepetésként éri a saját nevetésének hangja.

Vannak ennél különösebb dolgok is. Egy szoba tele párnázott, díszes – mostanra már molyrágta és kopott – székekkel, melyek körbe vannak állítva, és egymás felé néznek. Hogy miért, Damayának fogalma sincs. Van egy olyan szoba is, melyről csak később derül ki számára, mire való, miután a felfedezőútja keresztezi a Fulkrum kutatásra szolgáló épületeit is. Akkor jön rá arra, hogy amit talált, az valamiféle laboratórium lehetett, tele furcsa tartályokkal és szerkentyűkkel, melyekről végül megtudja, hogy az energia elemzésére és a vegyszerek elegyítésére használatosak. Lehet, hogy a geomérek nem alacsonyodnak le az orogénia tanulmányozásához, ezért maguknak az orogéneknek kell ezt is elintézniük? Csak találgat.

És van itt még több dolog, végtelenül sok minden. Az alkalmazott orogéniaórát leszámítva Damaya ezeket a barangolásokat várja leginkább. Olykor bajba kerül a tanulószobában, mert az itt talált dolgokról ábrándozik, és nem hallja, ha kérdést intéznek hozzá. Ügyel arra, hogy ne kalandozzon el olyan sokszor, hogy felhívja magára a tanárai figyelmét, bár gyanítja, hogy tudnak az esti kirándulásairól. A csatangolásai során még találkozott is pár oktatóval, akik itt-ott lebzseltek, és különösen emberinek tűntek a tanórai környezeten kívül. De nem állították meg Damayát, aminek ő mérhetetlenül örül. Jó érzéssel tölti el, hogy van egy titka, melyen osztozik velük, bár ez valójában nem így van. A Fulkrumban rendje van az életnek, de ez az ő rendje, ő határozza meg, és senki más nem szól bele. Jó, hogy van valamije, ami csak az övé.

Aztán egy nap minden megváltozik.

*

A furcsa lány olyan észrevétlenül csusszan be a kavicsok sorába, hogy Damayának szinte fel sem tűnik. Ismét a Gyűrűligeten sétálnak keresztül, a hálóterem felé tartanak alkalmazott orogénia után. Damaya fáradt, de elégedett magával. Markazit, az oktatója megdicsérte, amiért csak egy hatvan centi sugarú tóruszt fagyasztott maga körül, miközben, ezzel egyidejűleg körülbelül harminc méter mélységre tudta kiterjeszteni az uralma alá vont területet.

– Már majdnem készen állsz az elsőgyűrűs próbára – mondta neki az óra után. Ha ez igaz, a végén még egy évvel hamarabb teszi le a vizsgát, mint a kavicsok többsége, és ő lenne a korcsoportjában az első, akinek ez sikerül.

Damayát annyira magával ragadja ez a bámulatos lehetőség, és mert egy hosszú nap ért véget, és mert mindenki kimerült, és alig sétálnak páran a kertben, és mert az oktatók egymással csevegnek, senki sem veszi észre, hogy egy idegen lány áll be a sorba, pont Damaya elé. Még Damayának is csak alig tűnik fel, mert a lány okosan kivárta, amíg az egyik sövény mellett elkanyarodik az út, és két lépés között egyszer csak ott terem, velük egy tempóban halad, és előrefelé néz, mint a kavicsok többsége. De Damaya tudja, hogy korábban nem volt ott.

Egy pillanatra megdöbben. Nem ismeri jól az összes kavicsot, de látásból mindegyiküket felismeri, és ez a lány nem tartozik közéjük. De akkor kicsoda? Azon gondolkozik, szóljon-e valakinek.

A lány hirtelen hátrapillant, és elkapja Damaya tekintetét. Elvigyorodik, majd kacsint egyet, mire Damaya pislogni kezd. Amikor a lány ismét elfordul, Damaya túl izgatott ahhoz, hogy bárkinek is jelezze a problémát.

Végighaladnak a Gyűrűligeten, és visszaérnek a hálóba, ahol az oktatók magukra hagyják őket, és kezdetét veszi a kavicsok lefekvés előtti szabad órája. A többi kavics szétszéled, vannak, akik keresnek valami harapnivalót a tálalón, az újoncok pedig az ágyba zuhannak. A fáradhatatlanabbak közül páran azonnal valami buta játékba kezdenek, egymást kergetik az emeletes ágyak körül. Szokás szerint rá sem hederítenek Damayára vagy arra, amit csinál.

Damaya odafordul a kavicshoz, aki nem is kavics.

– Te meg ki vagy?

– Tényleg ezt akarod megtudni?

A kavics zavarban van. Annyi idős lehet, mint Damaya, magas, nyurga, és világosabb a bőre, mint a legtöbb fiatal sanzáé. A haja pedig göndör és sötét, nem pedig szögegyenes és szürke. A kavicsok egyenruháját viseli, és ugyanúgy kötötte hátra a haját, mint a legtöbb hosszú hajú kavics. Csak az a tény töri meg a látszatot, hogy teljesen idegen.

– Akarom mondani, valójában nem érdekel téged, hogy ki vagyok, ugye? – folytatja a lány, és szinte sértődöttnek tűnik Damaya első kérdése miatt. – A helyedben én arra lennék kíváncsi, hogy mit keresek itt.

Damaya szótlanul bámul rá. Eközben a lány körbenéz, és kissé felszalad a szemöldöke.

– Azt hittem, több embernek szemet fogok szúrni. Nem vagytok itt olyan sokan – olyan harmincan lehettek ebben a szobában? Kisebb a létszám, mint az én skólámban, és én észrevenném, ha valaki hirtelen ott teremne.

– Ki vagy? – követeli Damaya a választ, félig sziszegve a szavakat. Bár ösztönösen halkan beszél, a nagyobb nyomaték kedvéért megragadja a lány karját, és egy félreeső sarokba vonszolja, ahol nehezebben vehetik őket észre. Csakhogy mindenki elég ideig gyakorolta, hogy ne vegyen tudomást Damayáról, ezért tényleg nem látják őket. – Mondd meg, vagy az oktatókért kiáltok.

– Ó, ez már jobb – vigyorodik el a lány. – Sokkal több, mint amennyit vártam! De még mindig furcsa, hogy te vagy az egyetlen… – Aztán riadt lesz az arca, mert Damaya nagy levegőt vesz és kinyitja a száját, egyértelműen arra készülve, hogy elkiáltja magát. – Binof vagyok! – hadarja el gyorsan a lány. – Binof! És te ki vagy?

Annyira megszokott dolog erre a kérdésre válaszolni, olyan udvariassági szabály, amelyet Damaya, mielőtt a Fulkrumba került, szinte egész életében követett, ezért automatikusan felel.

– Erősh… – Olyan rég nem jutott már eszébe a kasztneve vagy az, hogy itt ez már nem is érvényes, hogy szinte megdöbben, amikor majdnem kimondja. – Damaya. Mit csinálsz itt? Honnan jöttél? Miért vagy… – sután mutogat a lányra, az egyenruhájára, a hajára, Binof egész lényére.

– Cssss. Most meg ezer kérdést teszel fel? – Binof rázza a fejét. – Ide figyelj. Nem maradok itt, és nem foglak bajba keverni. Csak tudnom kell, nem láttál-e itt valami furcsát. – Damaya újra csak bámul rá, Binof pedig grimaszol. – Egy helyet. Amelynek valamilyen formája van. Vagy olyasmi. Egy nagy valamit, ami…

Binof egy sor bonyolult mozdulatot végez el a kezével, próbálja elmutogatni, mire gondol. Az egész teljes képtelenség.

Csakhogy nem az. Nem teljesen az.

A Fulkrum körkörösen helyezkedik el. Damaya biztos ebben, bár csak sejtései vannak erről, amikor a többi kaviccsal együtt áthalad a Gyűrűligeten. A Fekete Csillag a Fulkrumtól nyugatra dereng, északon pedig egy sor olyan épület található, melyek elég magasak ahhoz, hogy át lehessen róluk kukucskálni az obszidiánfalakon túlra. (Damaya gyakran mereng azon, mit gondolhatnak azoknak az épületeknek a lakói, amikor a legmagasabban lévő ablakokból és a tetőről lenéznek Damayára és a hozzá hasonlókra.) De ami még lényegesebb, az az, hogy a főépület is körkörös – vagyis majdnem. Mostanra Damaya már elég sokszor járta végig a sötét folyosóit úgy, hogy csak egy lámpás, az ujjai és a szenziája mutatta neki az utat. Ezért amikor Binof egy hatszögletű formát mutogat neki, rögtön tudja, mire gondol az idegen lány.

Tudniillik a főépület falai és folyosói nem elég szélesek ahhoz, hogy kitöltsék az építmény által elfoglalt helyet. Középen a tető egy olyan terület fölé emelkedik, melyben nem folytatódnak a dolgozószobák és a folyosók. Egy óriási, üres teremnek kell ott lennie. Talán egy belső udvar vagy egy színház, bár több színház is van a Fulkrumban. Damaya megtalálta a helyet körülvevő falakat, követte őket, és rájött, hogy nem kör alakúak, hanem hat lapból és hat szögből állnak. De ha van is ajtó, mely ebbe a középen lévő hatszögletű szobába vezet, az nem a használaton kívüli épületszárnyakban lehet – legalábbis Damaya még nem találta meg.

– Az ajtók nélküli szoba – motyogja Damaya gondolkozás nélkül. Így nevezte el magában ezt a titkos termet, amikor rájött a létezésére. Binof erre nagy levegőt vesz, és előrébb hajol.

– Igen. Igen. Így hívják? Abban az épületben van, amelyik a Fulkrum közepén áll? Én is úgy gondoltam, hogy ott lehet. Igen.

Damaya pislog, és összeráncolja a homlokát.

– Ki. Vagy. Te.

A lánynak igaza van, valójában nem ezt akarta megtudni. Mindazonáltal ez azonnal lefedi az összes sürgető kérdést.

Binof elhúzza a száját. Körbenéz, kis ideig gondolkozik, megmozgatja az állkapcsát, majd végül megszólal.

– Jumenészi Vezető Binof.

Ez szinte semmit nem mond Damayának. A Fulkrumban senkinek sincs kasztneve és közneve. Már senki sem vezető azok közül, akik vezetők voltak, mielőtt az őrzők idehozták őket. Az itt született vagy nagyon fiatalon idekerült kavicsoknak rogganevük van, a többieknek pedig akkor kell egyet választaniuk maguknak, amikor kiérdemlik az első gyűrűjüket. Csak ennyi jár nekik.

De a megérzés most Damaya segítségére van, ezért helyére tudja tenni a kirakó különböző darabjait. Hirtelen ráébred arra, hogy Binof nem csupán a Fulkrumban értelmetlennek tűnő társadalmi szokásnak hódol. Binof számára mindennek értelme van, mert Binof nem orogén.

És Binof nem is akármilyen tompa: vezető, ráadásul jumenészi, azaz Rezdületlen egyik legnagyobb hatalommal bíró családjának sarja. És orogénnek tettetve magát belopózott a Fulkrumba.

Ez akkora képtelenség, és olyan nagy őrültség, hogy Damayának tátva marad a szája. Binof látja, hogy Damaya megértette, miről van szó, ezért közelebb húzódik hozzá, és még halkabban beszél.

– Mondtam, hogy nem foglak bajba keverni. Most elmegyek, és megkeresem azt a szobát, és csak annyit kérek tőled, hogy ne beszélj még erről senkinek. De tudni akartad, miért vagyok itt. Hát ezért. Azt a szobát keresem.

Damaya becsukja a száját.

– Miért?

– Azt nem mondhatom meg. – Damaya szúrós szemmel néz rá, mire Binof feltartja a kezét. – A saját érdekedben, nem magam miatt. Vannak dolgok, amiket csak a vezetők tudhatnak, és erről még nekem sem lenne szabad tudnom. Ha bárki is megtudná, hogy elmondtam neked, akkor… – Binof habozik. – Nem tudom, mit tennének velünk, de nem is akarom kideríteni.

Szilánk. Damaya elgondolkozva bólint.

– El fognak kapni.

– Meglehet. De ha így történik, akkor csak megmondom nekik, ki vagyok – felel vállat vonva és olyan könnyedséggel, mely elárulja, hogy soha életében nem kellett még tartania semmitől. – Azt nem fogják tudni, miért vagyok itt. Majd valaki idehívja a szüleimet, és akkor nagy csávában leszek, de egyébként is mindig ez van. Ha viszont előtte választ kapok pár kérdésre, akkor megéri az egész. Szóval hol is van az ajtó nélküli szoba?

Damaya ingatja a fejét, rögtön látja, hol a csapda.

– Én bajba kerülhetek, ha segítek neked. – Ő nem vezető, még csak nem is valaki, senki sem fogja megmenteni. – El kellene menned innen úgy, ahogy idejöttél. Most. Akkor nem mondom el senkinek.

– Nem. – Binof csökönyösnek látszik. – Túl nagy árat fizettem azért, hogy bejussak ide. És te már egyébként is bajban vagy, mert nem hívtad ide azon nyomban az oktatókat, amikor rájöttél, hogy nem vagyok kavics. Most már a bűntársam vagy. Jól mondom?

Damaya összerezzen, a gyomra pedig összeszűkül, amikor rájön, hogy a lánynak igaza van. Tombol benne a düh, mert Binof manipulálni próbálja, és azt utálja.

– Még az is jobb, ha most kezdek el kiabálni, mint ha hagylak elmenni, hogy később kapjanak el – jelenti ki Damaya, és elindul a háló ajtaja felé.

Binof levegő után kapkod, gyorsan utánaszalad, megragadja a karját, és rekedt suttogásba kezd.

– Azt ne! Kérlek… van pénzem. Háromszilánknyi vörös gyémánt és egy egész alexandrit! Pénzt akarsz?

Damaya percről percre ingerültebb lesz.

– Mi a rozsdának kellene nekem a pénzed?

– Akkor valami más szívességet szeretnél? Amikor legközelebb kimész a Fulkrumból…

– Mi nem megyünk el innen – förmed rá Damaya, és kiszakítja a karját Binof szorításából. Hogyan jutott be ide egyáltalán ez a bolond tompa? A városi őrség tagjai ott strázsálnak az összes kapu előtt, mely kivezet a Fulkrumból. De azok az őrök azért vannak ott, hogy bent tartsák az orogéneket, nem pedig azért, hogy ne engedjék be a tompákat, és elképzelhető, hogy ez a vezetőségi lány a pénzével, a szívességeivel és a vakmerőségével még akkor is be tudott volna idejutni, ha az őrök meg akarták volna ebben akadályozni. – Azért vagyunk itt, mert ez az egyetlen hely, ahol biztonságban lehetünk a hozzád hasonló emberektől. Tűnj el innen!

Damayának hirtelen el kell fordulnia. Összeszorítja a kezét, erősen összpontosít, és gyorsan vesz pár nagy levegőt, mert annyira mérges, hogy az a fele, mely tudja, hogyan kell törésvonalakat megmozgatni, elkezd lefelé vándorolni a földbe. Szégyen, hogy ennyire elveszti az önuralmát, és azért fohászkodik, hogy egyik oktató se szenzelje meg a kihágását, mert akkor már nem fogják róla azt gondolni, hogy majdnem készen áll az elsőgyűrűs próbára. Arról nem is beszélve, hogy a végén még megfagyasztaná ezt a lányt.

Olaj a tűzre, hogy Binof ekkor odahajol hozzá, és faggatni kezdi.

– Nahát! Mérges vagy? Az orogéniádat használod? Milyen érzés?

Annyira nevetséges kérdéseket tesz fel, és annyira elképesztően meggondolatlan, hogy Damaya orogén ereje semmivé lesz. Egyszerre csak elpárolog belőle a düh, és átadja a helyét a megdöbbenésnek. Minden vezető ilyen gyerekkorában? Palela olyan kicsi hely volt, hogy a vezetőségi kasztnak nem voltak ott képviselői, mert ők szívesebben élnek olyan helyeken, melyeket érdemes vezetni. Talán csak a jumenészi vezetők ilyenek. Vagy ez a lány egyszerűen csak nevetséges.

Mintha Damaya némasága már önmagában is válasznak számítana, Binof elvigyorodik, és táncra perdül előtte.

– Korábban soha nem volt lehetőségem arra, hogy találkozzam egy orogénnel. Mármint felnőttekkel igen, akik gyűrűt és fekete egyenruhát hordanak, de olyan gyerekekkel, mint én, még nem. Nem is vagy olyan rémisztő, mint amilyennek a krónikások lefestenek. De hát a krónikások sokszor hazudnak.

– Semmit sem értek abból, amit mondasz – felel Damaya a fejét rázva.

Meglepetésére Binof elkomorul.

– Olyan vagy, mint az anyám. – A lány pillanatra másfelé tekint, majd összeszorítja a száját, és nyilvánvaló elszántsággal néz vissza Damayára. – Segítesz nekem megkeresni azt a szobát, vagy nem? Ha nem, legalább ne árulj el senkinek.

Mindennek ellenére Damayában felébred a kíváncsiság – izgatja a lány, a lehetőség, hogy utat talál az ajtók nélküli szobába, és a kaland is az újdonság erejével hat rá. Korábban még soha nem indult felfedező útra valaki más társaságában. Ez… izgalmas. Megmozdul és félszegen körbenéz, de valójában már meghozta a döntést.

– Hát jó. De én még sosem találtam meg, hogy lehet oda bemenni, pedig hónapok óta járkálok a főépületben.

– Szóval főépület a neve? És igen, ez nem lep meg, valószínűleg nem lehet oda könnyen bejutni. Vagy lehet, hogy régebben be lehetett, csak most le van zára az út. – Ügyet sem vetve arra, hogy Damaya bámulja, Binof megdörzsöli az állát. – De van egy ötletem, hol kereshetnénk. Láttam régi tervrajzokat… na, az a lényeg, hogy az épület déli oldalán kell lennie. A földszinten.

Szerencsétlenségükre ez nem az épület használaton kívüli szárnyát jelenti.

– Tudom az utat – felel Damaya ennek ellenére, és lelket önt belé, hogy Binof arca felragyog a szavaira.

Arrafelé vezeti Binofot, amerre általában is menni szokott, és úgy sétál, ahogy mindig. Furcsamód úgy látja, ezúttal több ember veszi észre, aminek talán az az oka, hogy most ideges. Rá nem jellemző módon most több dolgot is csak késve vesz észre, és amikor véletlenül meglátja Galenitet – azt az oktatót, aki egyszer részegen talált rá, de nem jelentette senkinek, és ezzel megmentette az életét –, miközben elhalad egy szökőkút mellett, a férfi rámosolyog, mielőtt újra beszélgetőtársa felé fordulna. Ez az a pillanat, amikor Damaya végre ráébred arra, miért nézik őt az emberek: mert mindig is tudtak a csendes, különc kavicsról, aki állandóan kóborol valamerre. Talán a szóbeszédekből vagy máshonnan már hallottak Damayáról, és tetszik nekik, hogy végre magával hozott valakit. Azt hiszik, hogy barátra lelt. Damaya legszívesebben felnevetne, ha az igazság nem lenne olyan sírnivaló.

– Különös – jegyzi meg Binof, miközben az egyik kisebb kert obszidiánösvényén haladnak.

– Mi?

– Hát, folyton az jár az eszemben, hogy azt hittem, mindenki észre fog venni. Közben meg szinte senki sem figyel fel rám. Még úgy sem, hogy mi vagyunk itt az egyetlen gyerekek.

Damaya vállat von, és folytatja az utat.

– Azt hinné az ember, hogy valaki majd megállít minket, és kérdezősködni kezd vagy ilyesmi. Akár valami veszélyes dologra is készülhetnénk.

Damaya rázza a fejét.

– Ha megsérülünk, és még azelőtt találnak ránk, hogy elvéreznénk, akkor a kórházba visznek.

És akkor Damayának egy feljegyzés kerül a kartotékjára, ami megakadályozhatja, hogy nekifusson az elsőgyűrűs próbának. Minden, amit most tesz, meggátolhatja a céljai elérésében. Felsóhajt.

– Ez rendes tőlük, de talán jobb lenne még azelőtt leállítani a kölyköket, hogy kárt tennének magukban.

Damaya megáll az ösvény közepén, és Binof felé fordul.

– Mi nem vagyunk kölykök – tiltakozik ingerülten. – Mi kavicsok vagyunk. Képzés alatt álló birodalmi orogének. Te is annak nézel ki, ezért mindenki azt hiszi, közénk tartozol. Senkit sem érdekel, ha pár orogén megsérül.

Binof Damayára mered.

– Ó.

– És túl sokat beszélsz. A kavicsokra ez nem jellemző. Csak a hálóteremben engedjük el magunkat, és ott is csak akkor, ha egy oktató sincs jelen. Ha már úgy teszel, mintha közülünk való lennél, csináld rendesen.

– Jól van, na! – Binof mindkét kezét feltartja, mintha le akarná csillapítani a másikat. – Sajnálom, én csak… – Damaya mereven bámulja, mire elfintorodik. – Jó. Nincs több beszéd.

Binof elhallgat, Damaya pedig folytatja az utat.

Megérkeznek a főépületbe, és elindulnak arrafelé, amerre Damaya mindig menni szokott, csakhogy ő ezúttal jobbra, és nem balra tér, és lefelé tart, nem pedig felfelé. Ezen a folyosón alacsonyabban van a mennyezet, és a falak díszítése semmihez sem hasonlít, amit Damaya valaha is látott, egymástól adott távolságra kis freskók vannak felfestve, melyek kellemes, ártalmatlan jeleneteket ábrázolnak. Damayát egy idő után aggodalom fogja el, mert egyre közelebb kerülnek ahhoz a szárnyhoz, ahol még sohasem járt, és ahová nem is szeretné betenni a lábát. Ez az őrzők részlege.

– Az épület déli oldalán hol?

– Hogy mi? – Binofot annyira leköti a nézelődés – mely még feltűnőbbé teszi őt, mint az állandóan járó szája –, hogy meglepetten pislog Damayára. – Ó. Csak… valahol a déli oldalon. – Damaya rámered, mire ő megint elhúzza a száját. – Nem tudom, hol! Csak azt, hogy régen volt ott egy ajtó, de lehet, most már nincs. Nem tudod… – Nem fejezi be a mondatot, csak megmozgatja az ujjait. – Az orogének elvileg képesek az ilyesmire.

– Mire? Ajtókat megtalálni? Csak akkor, ha azok a földben vannak. – De miközben ezt kimondja, felszalad a szemöldöke, mert… nos. Az interferencia miatt valamiképpen képes szenzelni, hol vannak az ajtók. Azok a falak, melyek valamilyen terhet tartanak, a kőzetréteghez hasonló érzetet keltenek benne, az ajtókeretek pedig olyanok, mint a kőzetrétegek közötti rések – olyan helyek, ahol kisebb az épület talajra ható nyomása. Ha ezen a szinten valahol befalaztak egy ajtót, vajon a keretét is eltávolították? Talán. De nem keltene benne más érzést a helye, mint az azt körülvevő falak?

Damaya már meg is fordul, és széttárja az ujjait, mint amikor próbálja még nagyobb területre kiterjeszteni az erejét. Az alkalmazott orogéniaóra olvasztóüstjeiben jelölők vannak elhelyezve a föld alatt – kis márványtömbök, melyek egyik oldalára szavakat véstek. Nagyon pontosan kell valakinek irányítania a képességeit ahhoz, hogy ne csak a tömböket tudja megkeresni, hanem a rajtuk lévő írást is meg tudja fejteni. Ez olyan, mint egy könyv egyetlen lapját megkóstolni, észrevenni az apró különbséget a tinta és a lap íze között, majd ezt használni az olvasáshoz. De mivel Damaya ezt már számtalanszor megtette az éber tekintetű oktatói előtt, rájön, hogy erre a célra is fel lehet használni ezt a gyakorlatot.

– Most az orogén erődet használod? – faggatózik lázasan Binof.

– Igen, szóval fogd be, mielőtt véletlenül megfagyasztalak.

Szerencsére ezúttal Binof valóban engedelmeskedik, bár a szenzelés nem számít orogéniának, ezért szó sincs arról, hogy bárkit is jégtömbbé változtathatna. Damaya egyszerűen csak hálás a csendért.

Végigtapogatja az épület falait, melyek a kőzet vigasztaló tömörségéhez képest csak az energia árnyékai, de ha nagyon figyel, nyomon tudja őket követni. És az épület belső falai mentén, melyek körbeveszik a rejtett termet, itt és itt és itt érzi, ahol a falak… megtörnek. Damaya nagy levegőt vesz, majd kinyitja a szemét.

– Na? – kérdezi Binof, aki szinte majd’ szétrobban a kíváncsiságtól.

Damaya megfordul, és elindul a fal mellett. Megáll, amikor eléri a megfelelő helyet. Van itt egy ajtó. Kockázatos vállalkozás ajtókat nyitogatni az épület használatban lévő szárnyaiban, mert ez valószínűleg valakinek az irodája. A folyosó csendes, üres, de Damaya pár ajtó alatt fényt lát kiszűrődni, ami azt jelenti, hogy néhányan késő estig dolgoznak. Először bekopog. Amikor nem érkezik válasz, nagy levegőt vesz, és lenyomja a kilincset. Az ajtó zárva van.

– Várj – utasítja Binof, és turkálni kezd a táskájában. Egy idő után előhúz valamit, ami ahhoz a szerszámhoz hasonlít, mellyel Damaya régebben a családi gazdaságban termelt kurgdió héját feszítette le. – Olvastam arról, hogy kell ezt csinálni. Remélhetőleg ez csak egy egyszerű zár.

Binof piszmogni kezd az eszközzel, behelyezi a zárba, és látszik az arcán, hogy erősen összpontosít.

Damaya vár egy darabig, kényelmesen a falnak dől, és mind a fülével, mind a szenziájával a közeledő léptek vagy hangok rezgéseire figyel – vagy ami még rosszabb, egy közeledő őrző által okozott zsongásra. Ám most már éjfél is elmúlt, és még a legbuzgóbb hivatalnokok is vagy arra készülnek, hogy az irodájukban alszanak, vagy már elmentek, ezért senki sem zavarja meg őket az alatt a gyötrően hosszú idő alatt, mely Binofnak ahhoz kell, hogy kitalálja, hogy működik a szerszáma.

– Ebből elég – jelenti ki Damaya egy örökkévalóság után. Ha bárki erre jön, és rajtakapja őket, Damaya nem fogja tudni kimagyarázni magát. – Gyere vissza holnap, akkor majd megpróbáljuk megint…

– Nem tudok – felel Binof. Már izzad, és remeg a keze, ami nem segít a dolgon. – Csak egy estére tudtam lerázni a dadáimat, legközelebb ez nem fog bejönni. Az előbb már majdnem sikerült. Csak egy percet adj még.

Így tehát Damaya tovább vár, és egyre idegesebb lesz, mígnem kattan a zár, és Binof meglepetten lélegzik fel.

– Ez volt az? Azt hiszem, igen. – Megpróbálja kinyitni az ajtót, és az szélesre tárul előtte. – A Föld lángoló picsáját, ez bevált!

A szoba csakugyan valaki irodája. Van benne egy asztal és két nagytámlájú szék, a falak mentén pedig könyvespolcok sorakoznak. Az asztal az átlagosnál nagyobb, a székek díszesebbek, tehát bárki is dolgozik itt, fontos ember lehet. A régi szárnyban a hónapok során látott számtalan elhagyatott iroda után Damaya számára furcsa most egy olyanban lenni, melyet nap mint nap használnak. Nem poros, és még égnek benne a lámpások, bár már csak pislákolnak. Nagyon különös.

Binof a homlokát összeráncolva néz körül. Az irodán belül ajtónak semmi nyoma. Damaya utat tör magának mellette, és odamegy egy kamrának látszó helyiséghez. Kinyitja az ajtaját: seprűkkel és felmosókkal van tele, az akasztón egy tartalék fekete egyenruha lóg.

– Ennyi? – kérdezi Binof, majd hangosan elkáromkodja magát.

– Nem – felel Damaya, mert szenzeli, hogy az ajtótól a szemben lévő falig terjedő távolság nem felel meg az épület szélességének. Az a kamra nem olyan nagy, hogy a számlájára lehetne írni a különbséget.

Damaya a seprűk mögé nyúl, és megkopogtatja a falat: tömör tégla. Nos, ez is egy lehetőség volt.

– Ó, értem. – Binof befurakszik mellé, a kamra teljes falfelületét végigtapogatja, és arrébb löki az ottfelejtett egyenruhát. – Ezekben a régi épületekben mindig vannak titkos ajtók, melyek a talontárakhoz vezetnek vagy a…

– A Fulkrumban nincsenek talontárak. – Alighogy kimondja, pislogni kezd, mert ezen korábban még soha nem gondolkozott el. Mihez kezdenek, ha jön az évszak? Valahogy nem hisz abban, hogy a jumenészi emberek megosztanák az élelmüket egy halom orogénnel.

– Ó. Persze. – Binof elhúzza a száját. – Nos, ez attól még mindig Jumenész, még ha most a Fulkrumban is vagyunk. Mindig van…

Binof kővé dermed, szeme elkerekedik, miközben az ujjai egy mozgó téglát fedeznek fel. Elvigyorodik, benyomja az egyik végét, hogy a másik kijjebb forduljon, majd ezt megfogva ráncigálja ki a falból. Egy retesz van mögötte, látszólag öntött vasból készült.

– Mindig van valami más is a felszín alatt – sóhajt fel Binof.

Damaya tűnődve lép közelebb.

– Húzd ki.

– Na, mi van, most már izgat a dolog?

Ám Binof csakugyan a reteszre illeszti a kezét, és kihúzza a nyelvét.

A kis kamra teljes hátsó fala kinyílik, és egy járat tárul fel mögötte, mely ugyanolyan téglával van kifalazva. A szűk alagút szinte rögtön elkanyarodik, így a sötétségen kívül semmi mást nem lehet benne látni.

Damaya és Binof mindketten a nyílást bámulják, egyikük sem meri megtenni az első lépést.

– Mi lehet arra? – suttogja Damaya.

Binof megnyalja a száját, és le sem veszi a szemét az sötétbe burkolózó alagútról.

– Nem igazán tudom.

– A lószart. – Damaya számára szégyenletes élvezetet okoz így beszélni, úgy érzi magát, mintha a gyűrűs felnőttek egyike lenne. – Azért jöttél ide, mert az remélted, találsz valamit.

– Először nézzük meg…

Binof próbál elmenni Damaya mellett, de Damaya megragadja vékony karját. Igyekszik kiszabadulni, de erre csak erősödik a szorítás. Sértődötten néz Damayára, de őt ez nem hatja meg.

– Nem. Mondd el, mit keresel, vagy bezárom mögötted ezt az ajtót, és olyan földrengést csinálok, hogy beomlik a fal, te meg ottrekedsz. Utána meg mindent elmondok az őrzőknek.

Ez persze nem igaz. A világ legostobább dolga lenne engedély nélkül orogén erőt használni közvetlenül az őrzők orra előtt, aztán ezt közölni is velük. De Binof ezt nem tudja.

– Már mondtam, hogy erről csak a vezetők tudhatnak!

Binof megpróbálja lerázni magáról a Damaya kezét.

– Te vezető vagy, változtasd meg a szabályokat. Ez is a feladataitok közé tartozik nem?

Binof csak pislog rá. Hosszú ideig szótlan marad. Aztán felsóhajt, megdörzsöli a szemét, és közben enyhül a karján a szorítás.

– Jó. Legyen – egyezik bele, és nagy levegőt vesz. – Van valami, valami tárgyi emlék a Fulkrum közepén.

– Miféle tárgyi emlék?

– Nem tudom. Tényleg nem! – Binof sebesen feltartja a kezét, és közben lerázza magáról Damayát. – Csak annyit tudok, hogy… valami hiányzik a történelemből. Van benne egy lyuk, egy rés.

– Hogy hol?

– A történelemben. – Binof úgy mered Damayára, mintha ennek jelenteni kellene valamit. – Emlékszel arra, amit az oktatók tanítottak nektek? Arról, hogy alapították meg Jumenészt?

Damaya rázza a fejét. Csak pár dologra emlékszik abból, amit a skólában tanult. Tudja, hogy Jumenész volt a Régi Sanza Birodalom első városa, de nem rémlik neki, hogy hallott volna bármit is az alapításáról. Lehet, hogy a vezetők jobb oktatásban részesülnek.

Binof forgatja a szemeit, de elmagyarázza.

– Volt egy évszak közvetlenül a birodalom megalapítása előtt. A Vándorló évszak, amikor hirtelen elmozdult az északi pólus, és tönkrement az összes vetemény, mert a madarak és bogarak nem találták őket. Ezután a legtöbb területen a hadurak uralkodtak – mindig ez történik az évszak után. Akkoriban semmi más nem mutatott utat az embereknek, csak a kőkrónika, a mendemondák és a babonák. És épp a sok szóbeszéd volt az oka annak, hogy nagyon hosszú ideig senki sem telepedett le ebben a régióban. – Binof lefelé mutat, a lábuk alá. – Jumenész tökéletes hely volt egy város számára: jó klíma, a lemez közepe, van víz, de kellőképp messze van az óceán meg ilyenek. De az emberek már régóta tartottak ettől a helytől, mert volt itt valami.

Damaya soha nem hallott még semmi ilyesmiről.

– Mi?

Binof ingerültnek tűnik.

– Ezt próbálom kideríteni! Ez az, ami hiányzik. A Vándorló évszak után már rögtön a birodalom története jön. Nem sokkal ezután került sor az Őrült évszakra, és Verishe hadasszony – Verishe, az első uralkodó – akkor alapította meg a Sanzát. Itt alapította meg a birodalmat, azon a földön, amelytől mindenki félt, és várost épített a köré a dolog köré, amitől mindenki tartott. Ez a kezdeti időkben valójában segített biztonságban tartani Jumenészt. És később, amikor a birodalom már szilárdabb lábakon állt, valahol a Fogas évszak és a Levegőtlen évszak között alapították meg ezen a helyen a Fulkrumot. Szándékosan. Annak a valaminek a tetején, amitől féltek.

– De mitől… – Damaya elkalandozik, végre megérti. – A történetekben nincs szó arról, mitől féltek.

– Pontosan. És azt gondolom, hogy az a valami még mindig ott van bent – mutat Binof a nyitott ajtó felé.

Damaya összeráncolja a homlokát.

– Miért csak a vezetők tudhatnak erről?

– Nem tudom. Ezért vagyok itt. Akkor most velem jössz, vagy sem?

Válasz helyett Damaya Binofot megkerülve elindul a téglákkal kirakott folyosó felé. Binof szitkozódik, majd utánaered, így együtt lépnek be.

A csatorna egy óriási, sötét térben ér véget. Damaya érzi a körülötte lévő kiterjedt, tágas helyiséget, és megáll. Koromsötét van, de szenzeli az előtte lévő tér formáját. Elkapja Binofot, aki a sötétség ellenére továbbra is elszántan törtet előre – a bolond.

– Várj. Előrébb a talaj le van nyomva – suttog, mert a sötétben suttogni kell. Visszhangzik a hangja, és eltart egy ideig, mire visszahallja saját halk szavait. Vagyis a hely hatalmas.

– Nyomva? Hogy?

– Lenyomva. – Damaya próbálja elmagyarázni, de mindig olyan nehéz elmondani dolgokat a tompáknak. Egy másik orogén egyszerűen csak tudná, miről beszél. – Olyan, mintha… mintha lenne itt valami nagyon nehéz dolog. – Olyasmi, mint egy hegy. – A rétegek el vannak torzulva, és… van egy bemélyedés. Egy nagy lyuk. Beleeshetsz.

– A rozsdaverte kurva életbe – motyogja Binof. Damaya majdnem összerezzen, bár hallott már ennél cifrábbat is a gorombább kavicsok szájából, amikor nem voltak mellettük az oktatók. – Kéne valami fény.

Erre előttük a földön egyesével fények gyúlnak. Halk kattanást hallanak – mely szintén visszhangzik –, miközben működésbe lépnek a lámpák. Kis, kerek, fehér fényforrások vannak hozzájuk közel, és ahogy előrébb mennek, párhuzamosan futó fénycsíkok kezdenek el világítani, majd sokkal nagyobb, négyszögletes és vajsárga színű lámpák villannak fel, melyek elfelé tartanak az úttól. A sárga panelek egymás után lépnek működésbe, egyre több lesz belőlük, és lassanként egy óriási hatszöget formálnak meg, mely fokozatosan megvilágítja a helyet, ahol vannak. Egy üreges csarnokban állnak, melyet hat fal vesz körül, és ami fent a magasban lezárja ezt a termet, az valószínűleg nem más, mint a főépület teteje. Olyan messze van tőlük a plafon, hogy alig látják a sugárirányban futó alátámasztását. A falak jellegtelenek, ugyanolyan egyszerű kő alkotja őket, mint a főépület többi részét, azonban ennek a teremnek a padlóját nagyrészt aszfalt vagy valami nagyon hasonló anyag borítja – egyenletes, kőre hasonlít, de mégsem az, kissé durva, tartós.

Ugyanakkor a hely közepén csakugyan egy üreg található. Az üreg enyhe kifejezés, mert egy óriási, lefelé egyre szűkebb keresztmetszetű gödör van ott, melynek oldalait hat, sima felületű fal és hat egyforma szög alkotja, melyek olyan pontosan vannak megmunkálva, mint a gyémánt.

– Pusztító Föld – suttogja Damaya, miközben előrébb merészkedik az úton, egészen odáig, ahol a sárga fények megvilágítják az üreg formáját.

– Ja – felel Binof, és a hangjából ítélve ő is épp annyira el van ámulva, mint Damaya.

Az üreg több szinttel lejjebb ér véget, és meredek a fala. Ha beleesne, legurulna a lejtőjén, és valószínűleg a teste minden egyes csontja összetörne, mire az aljára ér. De az üreg formája nem hagyja nyugodni, mert látszik rajta, hogy fazettás. Legalul hegyes csúcsban végződik. Senki sem ás ilyen alakú lyukat. Miért tenne ilyet? Még egy kellően hosszú létrával is majdnem lehetetlen lenne kikerülni belőle.

Ám ezt az üreget senki sem ásta ki. Damaya szenzeli ezt: valami irdatlanul nehéz tárgy ütötte ezt az üreget a föld testébe, és elég hosszú időt töltött el benne ahhoz, hogy az alatta lévő kőzet és a talaj ilyen sima, egyenletes lapokká álljon össze. Aztán bármi is volt az, kiemelkedett innen, és mindezt olyan könnyedén tette, hogy a formáján kívül semmi mást nem hagyott hátra.

De várjunk csak: az üreg falai nem teljesen simák. Damaya leguggol, hogy közelebbről is szemügyre vegye, a mellette álló Binof pedig csak szótlanul mered előre.

Ott is van: minden egyes sima lejtő mentén vékony, alig látható, éles tárgyak sorakoznak. Tűk talán? A sima falakon lévő vékony repedéseken keresztül törnek utat maguknak. Összevissza helyezkednek el a fűrészfogak, és olyanok, mint a gyökerek. Vasból készültek, Damaya érzi a rozsda szagát a levegőben. Korábbi elképzelésén helyesbít: ha beleesne ebbe a gödörbe, jóval azelőtt cafatokra vágnák a fogak, hogy az aljára érne.

– Erre nem számítottam – szólal meg végül Binof. Nagyon halkan beszél, talán lenyűgözi a felfedezés, esetleg fél. – Sok minden megfordult a fejemben… de ez nem.

– Mi ez? – kérdezi Damaya. – Mire való?

Binof csak lassan ingatja a fejét.

– Ez igazából…

– Nem véletlenül van elrejtve – szólal meg egy hang a hátuk mögött, mire mindketten riadtan összerezzennek, és hátrafordulnak. Damaya közelebb áll a gödör széléhez, és amikor elveszti az egyensúlyát, egy szörnyű pillanatig teljesen biztos abban, hogy bele fog szédülni az üregbe. Valójában el is engedi magát, és nem próbál meg előrehajolni, nem igyekszik visszanyerni az egyensúlyát, semmi olyasmit nem tesz, amit egyébként tenne, ha kis esélye is lenne arra, hogy nem zuhan a gödörbe. Elnehezedik az egész teste, és a mögötte lévő gödör elkerülhetetlenül tátja felé a száját.

Aztán Binof megragadja a karját, hogy előrerántsa, és Damaya csak ekkor veszi észre, hogy még legalább egy méterre volt a lyuk szélétől. Csak akkor esett volna bele, ha hagyta volna magát beleesni. Ez olyan különös, hogy szinte meg is feledkezik arról, miért is történt mindez majdnem, de eközben az őrző odasétál hozzájuk.

A magas, széles hátú nőnek barna bőre, szoborszerűen szép arca és hamuszálas haja van, melyet ujjnyi hosszúságúra vágtak. Idősebbnek tűnik, mint Schaffa, bár nehéz meghatározni az életkorát: a bőre semmit sem árul el, mézszínű szemei körül nincsenek szarkalábak. De a jelenléte valahogy… erősebben hat Damayára. És idegesítő mosolya egyszerre békés és fenyegető, mint az összes többi őrzőé, akit Damaya valaha is látott.

Csak akkor kell félnem tőle, ha veszélyesnek tart, gondolja Damaya.

A kérdés csak az, hogy veszélyesnek számít-e egy olyan orogén, aki oda megy, ahova nem szabadna neki. Damaya megnyalja a száját, és próbál nem riadtnak tűnni.

Binof nem jön zavarba, Damayára, a nőre, a gödörre és az ajtóra villantja a szemét. Damaya szeretné neki megmondani, hogy ne tegye azt, amit a fejébe vett – vagyis ne próbáljon meg kirohanni a teremből. Egy őrző jelenlétében ne. De Binof nem orogén, ez talán még akkor is védelmet jelent a számára, ha valami ostobaságot tesz.

– Damaya – szólítja meg a nő, bár még soha nem találkoztak. – Schaffa csalódni fog benned.

– Ő velem van – vágja rá Binof, mielőtt Damaya megszólalhatna. Damaya meglepetten néz rá, de Binofot most, hogy belelendült, úgy tűnik, semmi sem állíthatja meg. – Én hoztam ide. Megparancsoltam neki, hogy idejöjjön. Nem is tudott erről az ajtóról és erről… a helyről, amíg meg nem mutattam neki.

Damaya legszívesebben azt mondaná, hogy ez nem igaz, mert ő maga is rájött már ennek a helynek a létezésére, csak azt nem tudta, hogyan találhatná meg. De az őrző kíváncsian méregeti Binofot, és ez jó jel, mert eddig még senkinek nem törték el a kezét.

– És te ki vagy? – Az őrző mosolyog. – Azt már látom, hogy az egyenruhád ellenére nem vagy orogén.

Binof kissé megrándul, mintha csak elfelejtette volna, hogy az elveszett kis kavics álarca mögé bújt.

– Ó. Khm… – Kihúzza magát, és felszegi az állát. – A nevem Jumenészi Vezető Binof. Elnézésedet kérem a betolakodásért, őrző, volt egy kérdésem, amire választ kellett kapnom.

Damaya rögtön észreveszi, hogy Binof másként beszél, szavai egyenletes ütemben hagyják el ajkait, a hangja nem remeg, a modora inkább hivatalos, semmint dölyfös. Mintha az egész világ sorsa függne attól, hogy választ kapjon a kérdésére. Mintha nem egy befolyásos család elkényeztetett sarja lenne, aki merő szeszélyből úgy döntött, hogy csinál valami elképesztően ostoba dolgot.

Az őrző mozdulatlanná dermed, majd oldalra biccenti a fejét, pislogni kezd, és egy pillanatra elhalványul a mosolya.

– Jumenészi Vezető? – Aztán összes fogát kivillantva újra elmosolyodik. – Milyen csodás! Már ilyen fiatalon is van közneved. Nagyon szívesen látunk itt, Vezető Binof. Ha szóltál volna, hogy jössz, megmutathattuk volna neked, amire kíváncsi vagy.

Binof kissé összerezzen a szemrehányás hallatán.

– Attól tartok, nekem kellett megkeresnem. Lehet, hogy ez nem volt bölcs dolog, de valószínűleg mostanra már tudják a szüleim, hogy itt vagyok, ezért nyugodtan beszéld meg ezt velük.

Okos dolog megemlíteni, hogy mások is tudják, hol van, gondolja Damaya meglepődve, mert eddig nem tartotta Binofot különösképpen eszesnek.

– Így is lesz – felel az őrző, aztán Damayára mosolyog, akinek ettől összeszorul a gyomra. – És a te őrződdel is beszélni fogok, sőt, mindannyiuknak együtt kellene ezt megbeszélnünk. Csodás lenne, hát nem? De. Csak utánatok.

Ezzel az őrző oldalt lép, kissé meghajol, és az út felé int. Bármennyire is udvariasnak tűnik, mindkét lány tudja, hogy ez nem kérés.

Az őrző kivezeti őket a teremből. Amikor mindhárman újra a téglafalú alagútba lépnek, kialszanak mögöttük a fények. Miután becsukták az ajtót, elfordították benne a kulcsot, és elindultak az őrzők szárnya felé, a nő megérinti Damaya vállát, aki erre megtorpan, Binof pedig még egy-két lépést megy előre. Aztán ő is megáll, és zavartan rájuk néz.

– Várj meg itt – mondja az őrző Damayának.

Aztán visszamegy Binofhoz. Binof Damayára néz, talán próbálna valamit mondani a szemeivel, de Damaya elfordítja a fejét, így az üzenet nem jut célba. Az őrző végigvezeti Binofot a folyosón, majd eltűnnek egy ajtó mögött. Binof így is épp elég bajt csinált már.

Damaya természetesen vár. Nem ostoba. Egy nyüzsgő helyiségbe vezető ajtó előtt áll, mert a kései óra ellenére olykor-olykor újabb őrzők jelennek meg, és mindannyian őt nézik. Ő nem néz vissza rájuk, és ezzel valahogy a kedvükre tesz, ezért nem szólnak hozzá, hanem mennek tovább.

Pár perc után visszatér az őrző, aki rajtakapta őket a gödörnél, gyengéden Damaya vállára teszi a kezét, és bevezeti az ajtón.

– Akkor beszélgessünk el egy kicsit, jó? Elmentem megkeresni Schaffát, és szerencsére most épp a városban van, nem pedig valami távoli küldetésen. De amíg ide nem ér…

Az ajtó mögött egy nagy, szépen berendezett, szőnyeggel borított szoba található, sok kis asztallal. Némelyiknél ülnek, némelyiknél nem, és a közöttük járkáló emberek egyenruhája fekete és burgundi vörös. Vannak néhányan, akiken egyáltalán nincs egyenruha, hétköznapi öltözéket viselnek. Damaya álmélkodva vesz szemügyre mindent, amíg az őrző a fejére nem teszi a kezét, és finoman, de feltartóztathatatlanul másfelé nem irányítja a tekintetét.

A terem végén lévő kis különálló irodába vezeti Damayát. Az itt álló asztal teljesen üres, és a szobában áporodott a levegő. Egy-egy szék áll az asztal mindkét oldalán, ezért Damaya helyet foglal azon, mely a látogatók számára van odakészítve.

– Sajnálom – szabadkozik, miután az őrző leül az asztal mögé. – N-nem gondolkoztam.

Az őrző csak rázza a fejét, mintha ennek semmi jelentősége nem lenne.

– Hozzáértél valamelyikhez?

– Mihez?

– A foglalatban. – Az őrző még mindig mosolyog, de ők mindig mosolyognak, ezért ez semmit nem jelent. – Láttad a foglalat falából kiálló dolgokat. Nem voltál rájuk kíváncsi? Volt egy alig karnyújtásnyira onnan, ahol álltál.

Foglalat? Ó, és a falból kiálló vasdarabok.

– Nem, egyet sem érintettem meg.

Minek a foglalata?

Az őrző előredől a székben, és hirtelen eltűnik az arcáról a mosoly. Nem csak egyszerűen elhalványodik, de homlokráncolás sem váltja fel. Egyszerűen minden arckifejezés eltűnik róla.

– Beszélt hozzád? Feleltél?

Valami nincs rendben. Damaya rögtön, ösztönösen megérzi, és a felismeréstől kiszárad a szája. Az őrző még furcsán is beszél – a hangja mélyebb, halkabb, szinte suttog, mintha olyasvalamit mondana, ami a többiek előtt titoknak számít.

– Mit mondott neked? – Az őrző kinyújtja a karját, és bár az engedelmes Damaya rögtön odaadja neki a kezét, nem szívesen teszi. Ennek ellenére így cselekszik, mert az őrzőknek engedelmeskedni kell. A nő megfogja Damaya kezét, tenyérrel felfelé tartja, és hüvelykujjával simogatja a leghosszabb ráncot. Az életvonalat. – Nekem elmondhatod.

Damaya teljesen összezavarodva rázza a fejét.

– Mi mondott nekem mit?

– Haragszik. – A nő hangja még halkabban beszél, hangja monotonná válik, és Damaya rájön, hogy nem azért teszi ezt, mert nem akarja, hogy mások is hallják. Azért beszél másként, mert az nem az ő hangja. – Haragszik és… fél. Hallom, hogy a harag és a félelem egyre csak gyűlik benne, egyre több lesz. Felkészül a visszatérésre.

Olyan, mintha valaki más lenne az őrzőben, és az beszélne, csakhogy az őrző arcát, hangját és mindenét használja. De miközben a nő kimondja ezeket a szavakat, egyre szorosabban fogja Damaya kezét. Hüvelykujját, mely a Schaffa által másfél évvel ezelőtt eltört csontokon nyugszik, elkezdi befelé nyomni, és Damayát az ájulás környékezi, miközben arra gondol, nem akarja, hogy újra fájdalmat okozzanak neki.

– Elmondok mindent, amit csak akarsz – ajánlja fel, de az őrző továbbra is szorítja a kezét. Mintha nem is hallotta volna.

– A legutóbbi alkalommal azt tette, amit tennie kellett. – Nyom és szorít. Ennek az őrzőnek Schaffával ellentétben hosszabb körme van, és a hüvelykujján lévő már kezdi átszakítani Damaya bőrét. – Elszivárgott a falakon keresztül, és beszennyezte a színtiszta lényeket, kizsákmányolta őket, mielőtt azok kizsákmányolhatták volna őt. Amikor létrejöttek a rejtett kapcsolatok, megváltoztatta azokat, akik irányítani tudták őt. Megláncolta őket, sorsot a sorshoz.

– Kérlek, ne – suttogja Damaya. A tenyere elkezdett vérezni. Szinte ugyanabban a pillanatban kopogás hallatszik az ajtón. A nő egyik dologról sem vesz tudomást.

– A részévé tette őket.

– Én ezt nem értem – bizonygatja Damaya. Fáj. Fáj. Reszketve várja a csontjai összeroppanását.

– Lelki közösséget szeretett volna. Kiegyezést. Ehelyett a csata… elmérgesedett.

– Én ezt nem értem! Semmi értelme nincs annak, amit mondasz! – Ez nincs rendben. Damaya felemeli a hangját egy őrzővel szemben, holott tudja, hogy ezt nem lenne szabad, de ez nem helyénvaló. Schaffa megígérte neki, hogy csak akkor fogja bántani, ha arra jó oka lesz. Minden őrző betartja ezt az alapelvet, Damaya saját szemével győződött meg erről, mert látta, hogyan bánnak a többi kaviccsal és a gyűrűs orogénekkel. A Fulkrumban rendje van az életnek, és ez a nő megtöri ezt. – Engedj el! Megteszek bármit, csak engedj el!

Az ajtó kinyílik, és Schaffa lép be rajta. Damaya lélegzete elakad, de a férfi nem néz rá, és nem is mosolyog. A Damaya kezét szorító őrzőre szegezi a tekintetét, miközben odalép és megáll mögötte.

– Timay. Uralkodj magadon.

Timay nincs otthon, gondolja Damaya.

– Most már csak akkor beszél, ha figyelmeztetni akar – folytatja a nő színtelen hangon. – Legközelebb nem lesz megegyezés…

Schaffa halkan felsóhajt, majd Timay koponyájának hátsó részébe döfi az ujját.

Damaya először nem látja pontosan, mi történt. Csak annyit vesz észre, hogy Schaffa hirtelen egy erős, durva mozdulatot tesz, aztán Timay szeme elkerekedik, a feje előrebiccen, és közben olyan durva és mélyről feltörő hangot ad ki, hogy az szinte már közönségesnek hat. Schaffa kifejezéstelen arccal csinál valamit, behajlítja a karját, és ekkor vértócsa jelenik meg Timay nyaka körül, majd átitatja a tunikáját, és lecsöpög az ölébe. A nő Damayát szorító keze rögtön elernyed, és az arca üressé válik.

Ekkor kezd Damaya sikítani. Abba sem hagyja, miközben Schaffa újra elfordítja a kezét, csinál valamit, az erőlködéstől kitágulnak az orrcimpái, majd az összeroppanó csontok és elszakadó ínak semmivel sem összetéveszthető hangját lehet hallani. Aztán Schaffa felemeli a kezét, és valami, a sok vértől kivehetetlen kis tárgyat tart a hüvelykujja és mutatóujja között. Timay előrebukik, és Damaya ekkor pillantja meg azt a pusztítást, mely egykor a nő tarkója volt.

– Csendesedj el, kicsi lány – szólal meg szelíden Schaffa, és Damaya elhallgat.

Egy másik őrző lép be a szobába, Timay-re, majd Schaffára néz, és felsóhajt.

– Milyen kár.

– Nagy kár. – Schaffa a másik férfi felé nyújtja a véres valamit, aki óvatosan csészét formál a kezéből, hogy átvegye. – Tüntessétek el ezt innen – biccent Timay holtteste felé.

– Rendben.

A férfi elmegy, és magával viszi azt is, amit Schaffa Timay koponyájából bányászott elő. Aztán két további őrző jön be, előző társukhoz hasonlóan felsóhajtanak, és kiszabadítják a testet a székből. Vonszolni kezdik, aztán az egyik megáll, és egy zsebkendővel feltörli a vért onnan, ahol Timay ráborult az asztalra. Nagyon hatékonyan dolgozik. Schaffa leül Timay helyére, és Damaya csak azért néz rá, mert muszáj neki. Pár pillanatig némán merednek egymásra.

– Hadd lássam – mondja Schaffa halkan, és Damaya odanyújtja a kezét. Csodával határos módon nem remeg.

Schaffa a bal kezébe – mely tiszta, mert nem azzal szakította ki Timay agytörzsét – veszi a lány kezét. Megfordítja, alaposan megnézegeti, és eltorzul az arca, amikor meglátja azt a félhold alakú véres sebet, ahol Timay a lány bőrébe mélyesztette a körmét. Egy csepp vér gördül végig Damaya tenyerén, majd pont oda cseppen, ahol egy perccel korábban még Timay vére szennyezte be az asztalt.

– Jól van. Féltem, hogy nagyobb kárt tesz benned.

– Mi… – kezd bele Damaya. Ennél többet nem tud mondani.

Schaffa szája keserédes mosolyra húzódik.

– Valami, amit nem lett volna szabad látnod.

– Mit – préseli ki magából Damaya, és ehhez akkora erőre van szüksége, mintha a tízgyűrűs próbát állná ki.

Schaffa egy ideig gondolkozik, és csak aztán szólal meg.

– Te is tudod, hogy mi, őrzők… mások vagyunk.

Mosolyog, mintha ezzel is arra akarná emlékeztetni, mennyire mások. Minden őrző sokat mosolyog.

Damaya némán bólint.

– Van egy… eljárás. – Schaffa egy pillanatra elengedi Damaya kezét, és megérinti a saját tarkóját, melyet hosszú, fekete haj takar. – Csinálnak valamit, hogy azok legyünk, akik vagyunk. Belénk ültetnek valamit. Ez néha elromlik, és akkor el kell távolítani, mint ahogy te is láthattad – vonja meg a vállát. A jobb keze még mindig tiszta vér. – Ha az őrző tartja a kapcsolatot a hozzá kirendelt orogénekkel, akkor az segíthet távol tartani a legrosszabbat, de Timay hagyta elsorvadni a kapcsolatait. Esztelenség volt.

Egy hideg istálló Felközépvidéken. Az érzelem egyértelmű, de röpke megnyilvánulása. Két meleg ujj Damaya tarkójához nyomva. Első a kötelesség, mondta akkor. Valami, amitől jobban fogom magam érezni.

Damaya megnyalja a száját.

– Ő… ő… mondott dolgokat. Amiknek. Nem volt. Értelme.

– Hallottam belőle valamennyit.

– Ő nem… önmaga volt. – Most már Damaya beszél összefüggéstelenül. – Nem az volt, aki régebben. Mármint valaki más volt. Úgy beszélt, mintha… valaki más lenne benne. – A fejében. A szájában, és azon keresztül beszélne. – Folyton valami foglalatról beszélt. És arról, hogy valami haragszik.

– Földapa, természetesen – felel Schaffa fejét oldalra biccentve. – Ez egy gyakori téveszme.

Damaya pislog. Micsoda? Haragszik. Mi?

– És igazad van, Timay már nem volt önmaga. Sajnálom, hogy bántott téged. Sajnálom, hogy ezt látnod kellett. Annyira sajnálom, kicsi lány.

És olyan őszinte megbánás hallatszik a hangjában, olyan együttérzést tükröz az arca, hogy Damaya olyasvalamit tesz, amire utoljára egy felközépvidéki istállóban, egy hideg, sötét estén került sor: sírva fakad.

Schaffa egy perc után feláll, megkerüli az asztalt, és a karjaiba veszi Damayát. Leül a székre, és hagyja, hogy a lány összekucorodjon az ölében és sírjon a vállán. A Fulkrumban rendje van az életnek, mint tudjuk, és az ez: ha a rogga nem haragítja magára az őrzőket, akkor ők testesítik meg számára a biztonsághoz legközelebb álló dolgot. Ezért Damaya sokáig sír – nem csak amiatt, amit ma este látott. Sír, mert elmondhatatlanul magányos, és mert Schaffa… nos. Schaffa gyengéden és rémisztően szereti őt. Mindkettő egyszerre. Damaya ügyet sem vet a vérfoltra, melyet a férfi jobb keze fest a derekára, vagy arra, hogy az őrző a tarkójához nyomja az ujjait, melyek olyan erősek, hogy ölni is lehet velük. Az efféle dolgok az egészhez viszonyítva lényegtelenek.

Ugyanakkor, amikor csitulni látszik a zokogás, Schaffa megsimogatja Damaya hátát a tiszta kezével.

– Hogy érzed magad, Damaya?

A lány nem emeli fel a fejét a férfi válláról, akinek izzadság-, bőr-és vasszaga van, amit ő már örökre a vigasztalással és a félelemmel fog társítani.

– Jól vagyok.

– Jó. Szeretném, ha megtennél valamit a kedvemért.

– Mit?

Schaffa megszorítja kissé a lányt, hogy lelket öntsön belé.

– Elviszlek a folyosó végére, az egyik olvasztóüstbe, ahol az elsőgyűrűs próba vár majd rád. Azt szeretném, ha sikeresen teljesítenéd.

Damaya a homlokát ráncolva pislog, és felemeli a fejét. Schaffa gyengéden mosolyog rá. Ebből Damaya rögtön és ösztönösen megérti, hogy ez a próba nem csak az orogén erejét fogja felmérni. Elvégre a legtöbb roggának időben szólnak róla, hogy felkészülhessen rá, hogy tudjon gyakorolni. Az ő próbájára most kerül sor, minden figyelmeztetés nélkül, mert ez az egyetlen esélye. Engedetlennek bizonyult. Megbízhatatlannak. Emiatt meg kell győznie őket arról, hogy hasznos. Ha nem sikerül…

– Nekem fontos, hogy életben maradj, Damaya. – Schaffa a lány homlokához nyomja a homlokát. – Te jólelkű teremtés. Az én életem tele van halállal. Kérlek, teljesítsd a kedvemért ezt a próbát.

Olyan sok minden van, amit Damaya tudni szeretne. Hogy mire gondolt Timay, mi fog történni Binoffal, mi az a foglalat, és miért van elrejtve, és hogy mi történt Szilánkkal az elmúlt évben. Hogy egyáltalán miért adja meg neki Schaffa ezt az esélyt. De a Fulkrumban rendje van az életnek, és az ő dolga az, hogy ne kérdőjelezze meg az őrzők tetteit.

Csakhogy…

Csakhogy…

Csakhogy elfordítja a fejét, és ránéz az asztalon lévő egyetlen vércseppre, mely a tenyeréről gurult le oda.

Ez nincs rendjén.

– Damaya?

Nincs rendjén az, amit tesznek vele. Amit ez a hely tesz mindenkivel a falain belül. Amire Schaffa utasítja a túlélésért.

– Megteszed? A kedvemért.

Damaya még mindig szereti őt. Ez sincs rendben.

– Ha sikerül. – Damaya behunyja a szemét. Nem tudja úgy elmondani, amit akar, hogy közben a férfira néz. Nem tudná úgy megtenni, hogy Schaffa ne lássa a szemében, hogy ez nincs rendben. – Én… választottam magamnak egy rogganevet.

Schaffa nem szidja meg a szóhasználat miatt.

– Csakugyan? – Elégedettnek tűnik. – Mit?

Damaya megnyalja a száját.

– Szienit.

Schaffa hátradől a székben, és elgondolkozik.

– Tetszik.

– Tényleg?

– Hát persze. Te választottad, nem? – kérdezi nevetve, de Damayával nevet, nem pedig rajta. Minden rossz szándék nélkül. – A szienit a tektonikus lemezek szélén keletkezik. Nem árt neki sem a hő, sem a nyomás, sőt csak erősebb lesz ezektől.

Schaffa tényleg érti. Damaya az ajkába harap, és érzi, hogy újra a sírás környékezi. Nincs rendjén, hogy szereti a férfit, de sok dolog nem helyes a világon. Ezért visszafojtja a könnyeit, és elhatározza magát. A sírás a gyengeség jele. A sírás olyan dolog, ami Damayához tartozik. Szienit erősebb lesz.

– Megcsinálom – jelenti ki halkan Szienit. – Kiállom érted a próbát, Schaffa. Megígérem.

– Jó kislány – feleli Schaffa mosolyogva, és magához szorítja a lányt.

*

[nem olvasható] azok, akik túl közel veszik

magukhoz a földet. Nem urai önmaguknak,

ezért másokon se uralkodhassanak.

MÁSODIK TÁBLA, „A nem teljes igazság”, kilencedik versszak

18

Te, aki csodákra bukkansz a mélyben

Ykka bevezet a házba, ahonnan nemrég előbukkant a társaival együtt. Kevés bútor van odabent, a falak is csupaszok. Kopott a padló, a falak pecsétesek, étel illata és régi testszag terjeng a levegőben: élt itt valaki korábban, nem is olyan régen. Talán az évszak kezdetéig. A ház ugyanakkor most csak egy üres váznak tűnik, miközben a többiekkel együtt a pinceajtó felé veszed az irányt. A lépcső alján egy nagy, üres kamrát látsz, melyet csak szurokfáklyák világítanak meg.

Itt kezd először szemet szúrni neked, hogy ez több mint egy emberekből és más fajtákból álló furcsa köz. A pince fala tömör gránit. Senki sem vájja ki azért a gránitot, hogy pincét építsen belé, és… és abban sem vagy biztos, hogy valaki egyáltalán kivéste ezt az üreget. Mindenki megáll, miközben te az egyik falhoz mész, és megérinted. Behunyod a szemed, és messzire nyúlsz. Igen, valami ismerős dolgot érzel itt. Roggák alakították ki ezeket a kifogástalanul sima falakat, olyan tökéletes összpontosítással és olyan biztosan használva az erejüket, ami számodra már lehetetlennek tűnik. (Bár nem ez a legtökéletesebb koncentráció, melyet valaha is szenzeltél.) Soha senkiről nem hallottál még, aki ilyesmiket művel az orogéniával. Az orogénia nem építkezésre való.

Megfordulsz, és látod, hogy Ykka téged figyel.

– A te munkád? – kérdezed tőle.

Ykka elmosolyodik.

– Nem. Ez és a többi rejtett bejárat már évszázadok óta itt van, jóval a születésem előtt keletkeztek.

– Az itteniek már olyan régóta dolgoznak együtt orogénekkel?

Ykka korábban azt mondta, hogy a köz mindössze ötvenéves, és most felnevet.

– Nem, csak azt akartam mondani, hogy ez a világ már sok kézen megfordult az évszakok során. Nem minden tulajdonos volt olyan ostoba, mint a mai emberek, és felismerték az orogének hasznosságát.

– A maiak sem ostobák – jelented ki. – Mindenki tökéletesen tisztában van azzal, hogyan használjon ki minket.

– Oh. – Ykka sajnálkozva húzza el a száját. – A Fulkrumra gondolsz? Azok, akik túlélik, mind úgy beszélnek, mint te.

Azon gondolkozol, hány olyan orogénnel találkozott ez a nő, akiket a Fulkrumban képeztek ki.

– Igen.

– Nahát. Most majd meglátod, milyen sokra vagyunk képesek, ha akarjuk.

Ezzel Ykka a falon lévő nagy nyílásra mutat, mely pár lépéssel előtte tátong, és melyet korábban észre sem vettél, mert annyira lenyűgözött a pince felépítése. Gyenge szellő érkezik a nyílás felől, melynél három ember ácsorog, arcukon egyszerre ellenségesség, óvatosság és ámulat tükröződik, miközben téged néznek. Nincs náluk semmilyen fegyver – azok a közeli falhoz vannak támasztva –, és ezt nem is titkolják, de rájössz, hogy ők azok a kapuőrök, akiket hiányoltál ebből a közből, mert nincs kapu sem. Azaz itt van lent a pincében.

A szőke nő halkan odaszól az egyik őrnek; most még nyilvánvalóbbá válik, hogy milyen kistermetű: harminc centivel alacsonyabb és talán negyven kilóval könnyebb a legkisebb őrnél is. Az ősei igazán tehettek volna neki pár szívességet, és lefeküdhettek volna egy-két sanzával. Mindenesetre ezután továbbmentek, az őrök pedig a helyükön maradnak. Kettő leül a székre, egy harmadik pedig felfelé tart a lépcsőn, valószínűleg az üres épület tetejéről kémleli a környező vidéket.

Ezután te is másként kezdesz el gondolkozni: a fenti elhagyatott falu nem más, mint a köz fala. Inkább álca, mint védőhatár.

De mit akarnak álcázni? Követed Ykkát a nyíláson keresztül a mögötte ásító sötétségbe.

– Mindig is itt volt ennek a helynek a szíve – magyarázza, miközben egy hosszú, sötét alagúton sétáltok keresztül, mely talán egy elhagyatott bányajárat lehet. Sínek futnak a földön a csilléknek, bár már annyira régiek, és olyan sok kőtörmelék borítja őket, hogy alig látszanak ki alóla. Pusztán zavaró kiemelkedések a lábad alatt. Az alagút támfái is ősinek tűnnek, a falon lévő foglalatokkal egyetemben, melyekben kábelekkel rögzített elektromos lámpások ülnek – látszik, hogy eredetileg fáklyáknak tervezték a tartókat, aztán egy földnök korszerűsíthette őket. A lámpások most is világítanak, ami azt jelenti, hogy a köz még most is víz-vagy földenergiát használ, esetleg mindkettővel rendelkezik. Ez máris jobbá teszi Tirimónál. Emellett meleg is van idebent, de nem látod sehol a szokásos fűtőcsöveket. Egyszerűen csak meleg van, és egyre melegebb lesz, ahogy követed az enyhén lefelé lejtő utat.

– Már mondtam, hogy korábban bányák voltak ezen a területen. Így találtak rá akkoriban ezekre a járatokra. Valaki betört egy falat, amit nem kellett volna, és véletlenül rábukkant erre a rengeteg alagútra, melyekről senki sem tudott.

Ykka hosszú időre elnémul. Közben az üreg kiszélesedik, és mindannyian lefelé tartotok egy veszélyesnek látszó fémlépcsőn. Ezekből sok van. Szintén régen készülhettek – de furcsamód a fém nem tűnik megvetemedettnek vagy rozsdásnak. Sima, fényes, sehol egy repedés. A lépcső egyáltalán nem inog.

Egy idő után észreveszed, hogy a vörös hajú kőfaló nincs sehol. Nem jött utánatok az alagútba. Úgy tűnik, Ykka nem vette észre a hiányát, ezért megérinted a karját.

– Hol van a barátod?

Bár valamelyest tudod a választ.

– Az én… ó, nos, ő… Nehéz nekik úgy mozogni, ahogy azt mi tesszük, ezért a saját módszereiket használva közlekednek. Olyanok is vannak közöttük, amilyenekről álmodni sem mertem volna. – Ykka Hoára pillant, aki veled együtt jött le a lépcsőkön. A kisfiú hidegen néz vissza rá, miközben a nő felnevet. – Érdekes.

A lépcső alján egy újabb alagút vár, bár ez valamiért máshogy néz ki. A teteje inkább ívelt, mint szögletes, és valamiféle vastag, ezüstös kőből készült oszlopok támasztják alá, melyek felül részben elágaznak, mint a bordák. A bőröd pórusain keresztül szinte képes vagy megérezni ezeknek a folyosóknak a korát.

– Igazából – folytatja Ykka – ezen a területen a kőzetréteg szanaszét van furkálva az alagutak és aknák miatt, bányák vannak bányák hátán. Egyik civilizáció a másik után építkezett arra, ami korábban itt volt.

– Arituszid – szólal meg Tonkee. – Jiamaria. Az alsó Oti Államok.

Jiamariáról már hallottál történelemből, tanítottad is a gyerekeknek a skólában. Egy nagy nemzet neve volt. Ők kezdték el építeni azt az útrendszert, melyet később továbbfejlesztett a Sanza, és mely egykor majdnem teljesen átszelte a ma Alközépvidéknek nevezett területet. Körülbelül tíz évszakkal ezelőtt haltak ki. A többi név valószínűleg egyéb holtcivekhez tartozik. Ez olyasvalami, ami érdekes lehet a geomérek számára, még ha más nem is foglalkozik velük.

– Veszélyes – jegyzed meg, és próbálod leplezni a feszélyezettségedet. – Ha az itteni kőzet olyan mértékben károsodott, hogy…

– Igen, igen. Bár ez a veszély minden bányászatban benne rejlik, legalább annyira a hozzáértés hiánya, mint a rengések miatt.

Tonkee ide-oda forgatja a fejét, miközben továbbmentek, mindent szemügyre vesz, és mégsem megy neki senkinek, elképesztő.

– Az északi rengés elég súlyos volt ahhoz, hogy ennek is össze kellett volna dőlnie – jelenti ki.

– Igazad van. Az a rengés – amit mi a jumenészi repedésnek hívunk, mert eddig senki sem talált rá jobb szót – volt hosszú idők óta a legrosszabb, amit a világ látott. Nem hiszem, hogy ezzel túloznék. – Ykka megvonja a vállát, és hátrapillant rád. – De az alagutak természetesen nem dőltek össze, mert én itt voltam. Nem hagytam.

Lassan bólintasz. Ez nem különbözik attól, amit te tettél Tirimóért, csakhogy Ykka bizonyára arra is ügyelt, hogy ne csak a felszínt védje meg. A terület egyébként is stabil lehet, máskülönben ezek az alagutak már rég megsemmisültek volna.

– Nem leszel mindig itt – mutatsz rá ennek ellenére.

– Ha én nem, majd valaki más – vonja meg ismét a vállát. – Ahogy mondtam, most már sok közülünk való van itt.

– Ha már itt tartunk…

Tonkee megpördül, és hirtelen minden figyelmével Ykka felé fordul. Ykka felnevet.

– Csak ez jár a fejedben, ugye?

– Nem csak. – Úgy sejted, Tonkee még most, beszéd közben is képzeletbeli feljegyzéseket készít az alátámasztásról, a fal összetételéről, számolja a lépéseket és a többi. – Szóval hogy csinálod? Hogy csalogatod ide az orogéneket?

– Csalogatom? – Ykka megrázza a fejét. – Ez nem ilyen veszedelmes dolog. És nehéz körülírni. Van valami… amit csinálok. Olyan, mintha… Ykka elhallgat.

Te pedig hirtelen megbotlasz. Nincs semmi akadály a földön. Egyszerűen csak nehezedre esik egyenesen haladni. Olyan, mintha a padló láthatatlanul lejtene lefelé. Ykka felé.

Megállsz, és rábámulsz. Ő is megáll, megfordul, és rád mosolyog.

– Hogy csinálod ezt? – követeled a választ.

– Nem tudom – tárja szét a karját látva a hitetlenkedésedet. – Csak pár évvel ezelőtt próbáltam ki. Nem sokkal később elkezdtem gyakorolni, és akkor egy férfi jött a városba, és azt mondta, kilométerekről érzett engem. Aztán két gyerek is megjelent, ők még csak nem is tudták, mire reagáltak. Aztán jött még egy férfi. Azóta is csinálom.

– Mit csinálsz? – kérdezi Tonkee, felváltva néz rád és Ykkára.

– Csak a roggák érzik – magyarázza Ykka, – bár mostanra erre már te is rájöttél. Aztán a nő Hoára pillant, aki mindkettőtöket szemmel tart, és meg sem rezzen. – És ők, mint később kiderült.

– Ha ők is, akkor… – hadarja Tonkee.

– A Föld verjen meg, túl sokat kérdezel – szólal meg a szőke nő, aki megrázza a fejét, majd int, hogy ideje továbbmenni.

Időnként alig hallható hangok érkeznek onnan, ahová tartotok, és észrevehetően mozog a levegő. De hogyan lehetséges ez? Legalább másfél kilométerrel a föld alatt vagytok, de talán kettővel is. A szellő meleg, és olyan illatokat hoz, melyeket már majdnem elfeledtél, mert hetek óta csak ként és hamut lélegzel be a maszkon keresztül. A tűzhelyen főtt étel, rothadó szemét és égő fa illata keveredik belé. Emberek. Embereket érzel. Sokat. És pontosan előttetek fény is van – sokkal erősebb, mint a falakra erősített elektromos lámpások fénye.

– Ez egy föld alatti köz? – mondja ki Tonkee, amire te is gondolsz, bár ő kételkedőbbnek tűnik. (Te többet tudsz a lehetetlen dolgokról, mint ő.) – Nem, senki sem lehet ilyen ostoba.

Ykka csak nevet rajta.

Aztán a különös fények egyre erősebben ragyogják be a körülötted lévő alagutat, egyre gyorsabban mozog a levegő, és egyre hangosabbak lesznek a zajok. Előbukkan egy hely, ahol az üreg kitágul, és egy széles párkány lesz belőle, melynek szélén biztonsági okokból fém védőkorlát húzódik. Festői kilátást nyújt, egy földnök vagy innovátor pontosan tudhatta, hogyan reagálnak majd rá az újonnan érkezők. Pont azt teszed, amire az egykori tervező számított: tátott szájjal bámulsz.

Egy geóda. Szenzeled, ahogy a körülötted lévő kőzet hirtelen valami mássá változik. Érzed a kis köveket az áradatban, a csavarodást a kőzet szövetében; számtalan eónnal ezelőtt egy buborék jött létre Földapa gyomrában, a megolvadt ásványok hömpölygő folyamában. Ebben a zsebben, felfoghatatlanul nagy nyomások által dédelgetve, vízben és tűzben fürdetve kristályok kezdtek növekedni. Ami itt van, az város nagyságú.

Feltehetőleg ez az oka annak, hogy valaki egy várost épített fel benne.

Az óriási, boltozatos üreg előtt állsz, mely tele van nagy, csillogó kristályüregekkel. Olyanok, mint valami óriási fatörzsek Vagy épületek. Nagy épületek. Teljességgel véletlenszerű kuszaságban állnak ki a falakból: különböző hosszúságúak és átmérőjűek, találhatók közöttük fehérek és átlátszóak, de látni pár füstös vagy lilás árnyalatút is. Vannak zömök nyalábok, melyek hegyes vége mindössze egy-két méterre meredezik a faltól, mely növesztette őket – de sok olyat veszel észre, mely a hatalmas üreg egyik falánál kezdődik, majd eltűnik a messzeségben. Olyan dúcokat és utakat hoznak létre, melyek túl meredekek ahhoz, hogy rájuk lehessen merészkedni, és olyan irányba tartanak, melynek egyébként sem lehetne hasznát venni. Olyan, mintha valaki megkért volna egy építészt, hogy építsen egy várost a rendelkezésére álló legcsodálatosabb alapanyagokból, majd egy dobozba dobta volna a művét, és a móka kedvéért jól összerázta volna.

És kétségbevonhatatlan, hogy ebben a városban emberek élnek. Miközben mereszted a szemed, keskeny kötélhidakat és fapallókat veszel észre mindenfelé. Zsinórok vannak kifeszítve, melyekről elektromos lámpások lógnak alá, kötelek és csigák szállítanak kisebb terheket egyik párkányról a másikra. A távolban egy férfi sétál lefelé egy falépcsőn, melyet egy óriási, ferde, fehér kristályoszlop köré építettek. Lent a mélyben két gyerek játszik a földön a háznagyságú, zömök kristályok között.

Valójában néhány kristály csakugyan házként funkcionál. Lyukakat vágtak beléjük az ajtóknak és ablakoknak. Látod, hogy néhányban emberek jönnek-mennek. Füst kígyózik a hegyes kristályok csúcsából kialakított kéményekből.

– Pusztító, felemésztő Föld – suttogod.

Ykka csípőre tett kézzel áll, és büszkeséghez hasonló érzéssel figyeli a reakciódat.

– Ennek a nagy részét nem mi hoztuk létre – vallja be. – Az újabb bővítéseket és hidakat igen, de az akna már így volt kialakítva. Nem tudjuk, hogy sikerült ezt anélkül megcsinálniuk, hogy összetörték volna a kristályokat. A fémutak ugyanabból az anyagból készültek, mint a lépcsők az alagútban, amelyen idejöttünk. A földnököknek fogalmuk sincs arról, hogy lehet ilyet csinálni, a fémkrónikások és az alkimisták pedig eldobják az agyukat, amikor meglátják. Ott fent olyan szerkezetek vannak – a barlang alig látható mennyezete felé mutat, mely százméteres magasságban emelkedik a fejetek fölé –, melyek beszippantják az elhasznált levegőt, majd porózus földszemcséken vezetik keresztül. A föld megszűri a levegőt, aztán szétoszlatja a felszínen. A többi pumpa tiszta levegőt szív be. Odakint, a geódán kívül olyan szerkezetek is vannak, melyek egy messzebb lévő, föld alatti meleg vizes forrásból vezetik ide a vizet egy turbinán keresztül, amely elektromos áramot szolgáltat nekünk – rengeteg idő kellett ahhoz, mire erre rájöttünk –, és emellett ellát minket vízzel is. – Ykka felsóhajt. – De ha igazán őszinte akarok lenni, akkor el kell mondanom, hogy az itt talált dolgok feléről sem tudjuk, hogy működnek. És mind olyan régi. Jóval a Régi Sanza megalapítása előtt csinálták őket.

– Amint a héjuk károsodik, a geódák instabil képződményekké válnak. – Még Tonkee is csak nehezen tud megszólalni. A szemed sarkából látod, hogy most először áll nyugodtan egy helyben, mióta találkoztál vele. – Még gondolkozni sincs értelme azon, hogy építsenek-e bennük valamit. És miért ragyognak a kristályok?

Tonkee-nak igaza van. Ragyognak.

Ykka vállat von, és keresztbe fonja a karjait.

– Fogalmam sincs. De azok, akik építették, azt akarták, hogy sokáig fennmaradjon, és túlélje a rengéseket is, ezért olyan dolgokat tettek a geódával, amivel ezt el tudták érni. És a geóda fenn is maradt… csak ők nem. Amikor a kasztrimai emberek rábukkantak erre a helyre, minden tele volt csontvázakkal – voltak köztük olyan ősrégiek is, hogy rögtön porrá lettek, amint hozzájuk értünk.

– Szóval ennek a köznek az elöljárói úgy döntöttek, hogy mindenkit leköltöztetnek ebbe az óriási képződménybe, amit egy holtciv hozott létre, és ami megölte azt az utolsó pár embert is, akik megkockáztatták az itteni életet – foglalod össze vontatottan, holott csípős megjegyzésnek szántad a szavaidat. Túlságosan meg vagy döbbenve ahhoz, hogy eltaláld a helyes hangot. – Hát persze. Miért ne esnénk bele ugyanabba az óriási hibába?

– Hidd el, erről most is folyik a vita. – Ykka nagy levegőt vesz, és a korlátnak dől, amitől te összerezzensz. Ha megcsúszik, a mélybe zuhan, és a geóda alján lévő kristályok közül pár meglehetősen hegyesnek látszik. – Hosszú ideig senki sem volt hajlandó leköltözni ide. Kasztrima talontárként használta ezt a helyet és az idevezető alagutakat, bár soha nem tartottak itt olyan nélkülözhetetlen dolgokat, mint az étel vagy gyógyszerek. De eközben egyetlen repedés sem jelent meg a falakon. A rengések után sem. A történelem is megerősítette az elképzeléseinket: az a köz, mely a legutóbbi évszak idején uralta ezt a területet – egy igazi, rendes köz, falakkal meg minden –, egy köztelenekből álló banda áldozatául esett. A horda porig égette az egészet, és kifosztotta a létfontosságú raktáraikat. A túlélők választhattak, hogy vagy lejönnek ide, vagy megpróbálnak odafent, meleg és falak nélkül küszködni a túlélésért, ráadásul úgy, hogy a környék összes dögevője számára könnyű prédának számítanak. Szóval róluk vettünk példát.

A szükség az egyetlen törvény, mondja ki a kőkrónika.

– Nem mintha az ő sorsuk olyan jól alakult volna. – Ykka felegyenesedik, és int, hogy kövessétek. Mindannyian elindultok a széles, egyenletes felületű rámpán, mely az üreg alja felé lejt. Csak most veszed észre, hogy ez egy kristály, és a szélén sétáltok lefelé. Valaki a jobb tapadás miatt lebetonozta, de a szürke sáv szélein túl még látszik a csillogó fehérség. – A legtöbb ember, aki az alatt az évszak alatt költözött le ide, szintén meghalt. Nem tudták működtetni a levegőszűrő berendezést, ezért egyszerre csak pár napot tölthettek itt, utána fulladni kezdtek. És nem volt semmi élelmük, ezért hiába voltak melegben és biztonságban, hiába volt elég vizük, a többségük még azelőtt éhen halt, hogy újra megjelent volna a nap az égen.

Ez egy régi történet, csak az egyedi környezet teszi újjá. Merengve bólintasz, próbálsz nem megbotlani, miközben megakad a szemed egy idősebb férfin, aki egy csiga és egy kötél segítségével suhan át az üregen, feneke kényelmesen illeszkedik a hurokba. Ykka megáll, hogy integessen neki, mire a férfi visszainteget, és továbbsiklik.

– Ennek a rémálomnak a túlélői alapították meg azt a kereskedelmi csomópontot, mely végül Kasztrima lett. Továbbadták a hellyel kapcsolatos történeteket, de továbbra sem akart itt élni senki sem… amíg a dédnagyanyám rá nem jött, miért nem működtek a szerkezetek. Amíg ő be nem indította őket. Ehhez elég volt annyi, hogy besétált azon a bejáraton. – Ykka arrafelé mutat, ahonnan jöttetek. – Nálam is működött, amikor legelőször tettem be ide a lábam.

Megállsz. A többiek egy ideig nélküled mennek tovább. Hoa az első, aki észreveszi, hogy nem követed őket. Megfordul, és rád néz. Van valami óvatosság az arckifejezésében, amely korábban nem volt ott. Később, amikor túllesztek ezen, beszélnetek kell. De most vannak ennél fontosabb dolgok is.

– A szerkezetek – szólalsz meg. Ki van száradva a szád. – Orogéniával működnek.

Ykka elmosolyodik és bólint.

– Így gondolják a földnökök. Természetesen a tény, hogy most minden működik, egyértelművé teszi ezt a feltételezést.

– Ez egy… – Próbálod keresni a megfelelő szavakat, de nem találod. – Hogyan?

– Fogalmam sincs – nevet fel Ykka, és megrázza a fejét. – Egyszerűen csak működik.

Ez még jobban megrémiszt, mint minden más, amit eddig mutatott neked.

Ykka felsóhajt, és a csípőjére teszi a kezét.

– Essun – szólít meg, mire összerándulsz. – Ez a neved, nem?

Megnyalod a szádat.

– Essun. Ellená… – Aztán nem fejezed be. Mert azt a nevet akartad neki mondani, melyet éveken keresztül ismételgettél a tirimóiaknak, és az a név hazugság. – Essun – ismétled meg, és nem folytatod. Így nem számít olyan nagy hazugságnak.

Ykka a társaidra pillant.

– Dibari Innovátor Tonkee – mutatkozik be Tonkee. Szinte zavartan pillant rád, majd lesüti a szemét.

– Hoa – felel Hoa. Ykka nézi egy darabig, mintha várna még valamire, de Hoa nem mond többet.

– Hát akkor – tárja szét Ykka a karjait, mintha át akarná ölelni az egész geódát, és felszegett fejjel, szinte kihívóan néz rátok. – Ez az, amit itt, Kasztrimában próbálunk elérni. A túlélésre törekszünk. Mint mindenki más. Csakhogy mi hajlandóak vagyunk újítani egy kicsit. – Tonkee felé fordul, aki idegesen felvihog. – Lehet, hogy közben mindannyian odaveszünk, de a rozsda egye meg, erre egyébként is sor kerülhet, Évszak van.

Megnyalod a szádat.

– Elmehetünk innen?

– Mi a rozsdát értesz azon, hogy elmehetünk-e? Még alig volt időnk felfedezni a… – kezdi Tonkee mérgesen, majd hirtelen rájön, hogy mire gondoltál. Betegesen sápadt arca még fehérebb lesz. – Ó.

Ykka mosolya olyan éles, mint a kristályok hegye.

– Nos, nem vagytok ostobák, és ez jó. Gyertek. Találkoznunk kell még pár emberrel.

Ismét int, hogy kövessétek, továbbmegy a lejtőn, és nem válaszol a kérdésedre.

*

A valóságban a szenziáról, avagy az agytörzs aljánál található páros szervről kiderült, hogy a helyi szeizmikus mozgásoknál és a légköri nyomásnál sokkal több mindenre érzékeny. Vizsgálatok igazolják, hogy a ragadozók jelenléte, mások érzelmei, a távolabb lévő szélsőséges hőség vagy hideg és az égitestek mozgásai is reakciókat váltanak ki belőle. Ezen reakciók működésének természetét nem lehet megállapítani.

Murketi Innovátor Nandvid, „Szezunális változatok megfigyelése túlfejlett egyénekben”, Hetedik Egyetem biomér tanulóköz. Köszönettel a Fulkrumnak a holttestek adományozásáért.

19

Szienit őrködik

Már harmadik napja vannak Meovban, amikor valami megváltozik. Ez alatt a három nap alatt Szienit sehol sem találta a helyét, ami többféleképpen is megmutatkozott. Az első probléma az, hogy nem érti a nyelvet – melynek neve Alabástrom elmondása alapján eturp. Pár partvidéki közben még mindig beszélik az őshonos nyelveket, bár a legtöbben a kereskedelem miatt a sanzát is megtanulták. Alabástrom elmélete szerint a szigeten élő emberek jórészt a partvidékiektől származnak, – ami meglehetősen egyértelmű a rájuk jellemző bőrszínből és a gyakran előforduló göndör hajból kiindulva –, de mivel inkább portyáznak, mint üzletelnek, nincs szükségük a sanza-glott elsajátítására. Alabástrom próbálja megtanítani a nőnek az eturpot, de Sziennek nem sok kedve van új dolgokat elsajátítani. Ennek oka a második probléma, melyre Alabástrom hívja fel a figyelmét, miután kellően kipihenték a viszontagságokat: nem mehetnek el innen. Vagyis inkább nincs hova menniük.

– Ha az őrzők már egyszer megpróbáltak minket megölni, nem fogják feladni – magyarázza. Közben a sziget egyik kopár fennsíkján sétálnak, csak itt lehetnek igazán kettesben, mert máshol mindig ott liheg a nyomukban a siserahad, és a gyerekek folyton utánozni próbálják a sanza-glott idegen csengésű szavait. Sok tennivaló van itt – a kiskorúak szinte majdnem minden este a skólában vannak, miután aznapra mindenki végzett a horgászással, rákászással és hasonlókkal –, de egyértelmű, hogy szórakozási lehetőségből annál kevesebb akad.

– Míg nem tudjuk, mivel haragítottuk magunkra az őrzőket – folytatja Alabástrom –, ostobaság lenne visszamenni a Fulkrumba. Talán még a kapukon sem jutnánk be, mert hamarabb döfnének belénk egy bénítótőrt.

Most, hogy Szienit végiggondolja, ez tényleg nyilvánvaló. Ennek ellenére van még valami, ami minden egyes alkalommal nyilvánvaló lesz számára, amikor a látóhatár felé néz, és megpillantja az Allia helyén füstölgő dombot.

– Azt hiszik, hogy meghaltunk.

Erővel elfordítja tekintetét a halomról, és próbálja nem maga elé képzelni, mivé lett az a csodálatos tengerparti köz, mely az emlékeiben él. Minden egyes óvintézkedés, melyet Allia tett, a szökőárak túlélésére irányult, nem pedig egy vulkánéra, mely szemmel láthatólag és hihetetlen módon a pusztulását okozta. Szegény Heresmith. Még Asael sem érdemelte meg azt a halált, mely valószínűleg osztályrészül jutott neki.

Képtelen ezen gondolkozni. Inkább Alabástromra összpontosít.

– Ezt akarod mondani, nem? Hogy mivel Alliában halottnak számítunk, itt életben maradhatunk, és szabadok lehetünk.

– Pontosan. – Alabástrom most már vigyorog, szinte egy helyben táncol. Szien korábban még soha nem látta őt ilyen izgatottnak. Mintha nem is lenne tisztában azzal, mekkora árat kell fizetniük a szabadságért… vagy egyszerűen csak nem érdekli. – Az itteniek szinte nem is érintkeznek a kontinenssel, de ha mégis, az sem nevezhető barátságos közeledésnek. A hozzánk rendelt őrzők csak akkor tudnak érzékelni minket, ha elég közel vagyunk hozzájuk, de az ő fajtájuk soha nem jár errefelé. Ezek a szigetek sok térképen még rajta sincsenek! – Aztán elmúlik az örömmámor. – De kétség sem fér ahhoz, hogy a szárazföldön azt gondolják, megszöktünk a Fulkrumból. Jumenésztől keletre az összes őrző Allia maradványai között fog szimatolni, hátha találnak valami jelet arra, hogy túléltük. Valószínűleg a képmásainkat osztogatják a birodalmi út járőreinek és a régióban lévő kvartensek hadseregének. Gondolom, engem az újjászületett Misalemnek fognak kikiáltani, és te leszel a készséges tettestársam. Vagy talán végre neked is megadják a tiszteletet, és azt mondják majd, hogy a te fejedből pattant ki az egész.

Nos, igen.

Bár Alabástromnak igaza van. Szörnyű vég jutott ennek a köznek, és a Fulkrumnak bűnbakokra lesz szüksége, akiket hibáztatni lehet. Miért ne tehetne mindenről az a két rogga, akik ott voltak a helyszínen, és akik elég tapasztalattal rendelkeztek ahhoz, hogy bármilyen szeizmikus eseményt az uralmuk alá tudjanak vonni? Allia pusztulása meghazudtolja az összes ígéretet, melyet a Fulkrum tett Rezdületlennek. Hol vannak a szelíd és engedelmes orogének? Hol marad a védettség a legerősebb rengésekkel és feltörésekkel szemben? Arról volt szó, hogy senkinek sem kell félnie, csak ha beköszönt a következő ötödik évszak. Természetesen a Fulkrum a lehető legrosszabb színben fogja őket feltüntetni, máskülönben az emberek ledöntenék az obszidiánfalait, és az utolsó kis kavicsig lemészárolnának mindenkit, akit ott találnak.

Az sem segít semmin, hogy Szien most már – mivel szenziájának bénultsága elmúlt – képes szenzelni, milyen rossz a helyzet Alliában. Ott van a tudatossága határán – ami már önmagában is meglepő. Valamilyen oknál fogva most már sokkal messzebbre képes kiterjeszteni az érzékelését, mint korábban. Ennek ellenére világos számára, hogy egy olyan üreg keletkezett a Maxima keleti szélének lapos felületén, mely egyre lejjebb és lejjebb égette magát, és egészen a földköpenynél van az alja. Ezen túl Szien már nem tudja követni az eseményeket – de nem is kell, mert tudja, mi hozta létre ezt az üreget. A szélei egy hatszöget alkotnak, az átmérője pedig pontosan megegyezik a gránátvörös obeliszkével.

És Alabástromnak jó kedve van. Már pusztán emiatt is gyűlölni tudná.

Amint a férfi Szienre néz, lefagy az arcáról a mosoly.

– Pusztító Föld, te semminek sem tudsz örülni?

– Meg fognak minket találni. Az őrzőink ki tudják nyomozni, hol vagyunk.

– Az enyém nem – rázza Alabástrom a fejét. Eszébe jut az alliai különös őrző, aki maga is utalt erre. – Ami a tiédet illeti, elvesztett téged, amikor hatástalanították az orogéniádat. Tudod, ez mindent megszüntet, nem csak a képességeinket. Újra meg kell téged érintenie, ha azt akarja, hogy működjön.

Fogalma sem volt erről.

– De ez nem jelenti azt, hogy felhagy a kereséssel.

Alabástrom elgondolkozik.

– Ennyire szerettél a Fulkrumban élni?

Ez a kérdés meglepi Szient, és még inkább felmérgesíti.

– Ott legalább önmagam lehettem. Nem kellett elrejtenem, mi vagyok.

Alabástrom lassan bólint, a tekintetében valami arról árulkodik, hogy nagyon is érti, miről beszél a nő.

– És mi vagy, amikor ott vagy?

– Baszd meg.

Szien hirtelenjében túl dühös ahhoz, hogy tudja, miért érez így.

– Téged? Megvolt. – Alabástrom önelégült vigyora miatt Szien úgy fortyog, ahogy Allia fortyoghatott. – Nem emlékszel? Föld tudja, hányszor dugtunk már valaki más parancsára, bár ki sem állhatjuk egymást. Vagy elhitetted magaddal, hogy te is akarod? Vagy ennyire kell a fasz? Még ha az egy középszerű, unalmas fasz is?

Szien nem szavakkal felel. Már nem gondolkozik, és nem beszél. A földben van, és visszhangzik, majd felerősödik benne a saját dühe. Magas, keskeny tórusz ölt testet körülötte, és hüvelyknyi átmérőjű hideggyűrűt hoz létre, mely olyan ádáz, hogy egy pillanatra felszisszen és elfehéredik a levegő. Úgy meg fogja fagyasztani a férfit, hogy soha nem olvad ki.

De Alabástrom csak felsóhajt, nyújtózkodik kicsit, és a tórusza olyan könnyedén söpri el a Szienét, mintha csak egy gyertyát fújt volna el. Visszafogta magát ahhoz képest, amire képes lenne, de olyan gyorsan és hevesen semmisítette meg a nő dühét, hogy Szien meginog. Alabástrom előrébb lép, hogy elkapja, de Szien elfordul, és hangosan rámordul. A férfi rögtön meghátrál, és feltartja a kezét, mintha fegyverszünetet kérne.

– Sajnálom – mondja. Őszintén beszél, hogy Szien ne rohanjon el tüstént. – Csak próbáltam bebizonyítani az igazamat.

Sikerült is neki. Nem mintha Szien korábban nem tudta volna, hogy rabszolga, hogy az összes rogga rabszolga, és hogy a Fulkrum által kínált biztonság és önbecsülés érzését megbéklyózza az életéhez és a saját teste uralmához való jog hiánya. Más dolog tudni erről, mint beismerni magának, de ez olyan alapigazság, melyet egyik rogga sem használ fel a másik ellen – még akkor sem, ha a saját igazát akarja bizonygatni –, mert az nagyon kegyetlen és szükségtelen lenne. Szien ezért utálja Alabástromot: nem azért, mert nagyobb ereje van, nem azért, mert őrült, hanem mert nem hajlandó meghagyni neki a kitalált történeteket és ki nem mondott igazságokat, melyek éveken keresztül szolgálták a kényelmét és biztonságát.

Egy pillanatig még ellenségesen méregetik egymást, aztán Alabástrom megrázza a fejét, és elmegy. Szienit követi, mert valójában sehova máshova nem tudna menni. Visszaindulnak a barlangok felé. Ahogy lefelé haladnak a lépcsőn, Szienitnek nincs más választása, kénytelen szembenézni a harmadik dologgal, ami miatt nem találja Meovban a helyét.

A köz kikötőjében egy óriási, kecses vitorlás hajó ringatózik a vízen, mely mellett az összes többi lélekvesztő – talán fregattok, talán gályák, Szienit általában a hajó szót használja az összesre – eltörpül. A hajótest olyan sötét fából készült, hogy szinte már fekete, de itt-ott világosabb deszkákkal van kipótolva. Sárgásbarna vászonvitorláit már sokszor toldozták-foltozták, a színét kiszívta a nap, és foltos a sós víztől… ennek ellenére, a foltok és toldások dacára az egész hajó furcsamód valahogy mégis csodaszép. Clalsu a neve, legalábbis így hangzik Szien füle számára a szó, melyet használnak rá. Két nappal azután érkezett, hogy Szienit és Alabástrom Meovba került. A fedélzetén számos, jó erőben lévő felnőtt tért vissza a közbe, a raktere pedig roskadozik a parthoz közeli párhetes portyázás során rablott javaktól.

A Clalsun utazott a kapitány is – a meovi közfőnök helyettese, aki csak a miatt a tény miatt nem a köz első embere, hogy több időt tölt a vizeken, mint a szigeten. Egyébiránt ő Meov igazi vezetője. Szienit azon nyomban rájön erre, ahogy a férfi végigsétál a hajóhídon, hogy köszöntse az őt éljenző tömeget. Hiába nem ért egy szót sem, Szien tudja, hogy mindenki szereti, és felnéz rá. Innonnak hívják. Meovi Ellenálló Innon, ahogy a szárazföldiek mondanák. Nagy, sötét bőrű férfi, mint a meoviak többsége, testfelépítése inkább egy erőshátúra, mint egy ellenállóra vallana, a személyisége pedig minden jumenészi vezetőét lekörözi.

Csakhogy ő valójában se nem ellenálló, se nem erőshátú, de még csak nem is vezető, nem mintha bármelyik kasztnév bármit is jelentene ebben a közben, mely annyira megveti a sanza szokásokat. Innon orogén. Egy vadonszülött, szabadon élő és szabad szellemű nevelésben részesült rogga, akit a szintén rogga Harlas vett a szárnyai alá. Itt az összes vezető rogga. Ez az oka annak, hogy a sziget több évszakot élt túl, mint amennyit számon tudnának tartani.

És ezen a tényen kívül… nos, Szien nem igazán tudja, hogyan kezelje Innont.

Ezt példázza az is, hogy azonnal meghallja a hangját, amint a férfi belép a közt alkotó üreg főbejáratán. Mindenki hallja, mivel ugyanolyan hangosan beszél a barlangban, mint a hajó fedélzetén. Erre nem lenne semmi szükség, mert a falak visszaverik a leghalkabb zörejeket is. Innon egyszerűen csak nem az a fajta ember, aki korlátok közé szorítja magát. Akkor sem, ha kellene.

Mint például most.

– Szienit! Alabástrom! – A köz a szokásos esti tüzek mellett gyülekezik, hogy együtt fogyasszák el a vacsorát. Mindenki köveken vagy fapadokon üldögél, és nyugodtan csevegnek, de Innon körül egy szűkebb csoport foglal helyet, akiket megvendégel… valamivel. Rögtön sanzára vált, mivel egyike annak a pár embernek a közből, akik beszélik a nyelvet, bár erős az akcentusa. – Már vártalak benneteket. Nektek tartogattuk a jó történeteket. Gyertek csak ide! – Innon feláll és int nekik, mintha az nem lett volna elég, hogy torkaszakadtából odakiáltott nekik, és mintha nehéz lenne észrevenni a tömegben egy két méter magas férfit, akinek vastag fonatokban lóg a haja, ruhája pedig három különböző nemzet egyaránt feltűnő sajátosságait viseli magán.

Ennek ellenére Szienit nem tudja megállni, hogy elmosolyodjon, amikor a padsorok közelébe ér, ahol Innon láthatóan fenntartott nekik két helyet.

A köz többi tagja is üdvözlő szavakat motyog feléjük, melyeket Szien kezd már felismerni, és udvariasságból megpróbál valami hasonlót visszadörmögni, aztán elviseli a kuncogásukat, amikor ez nem sikerül neki. Innon rávigyorog, és helyesen ismétli meg a mondatot, mire Szien újra próbát tesz, és mindenki helyeslően bólogat.

– Kitűnő – mondja Innon olyan meggyőzően, hogy Szien kénytelen hinni neki.

A férfi ezután a Szien mellett ülő Alabástromra villantja a mosolyát.

– Azt hiszem, jó tanár vagy.

Alabástrom kissé behúzza a nyakát.

– Nem igazán. Azt hiszem, semmit sem tehetek az ellen, hogy a tanítványaim utáljanak.

– Hm. – Innon mély hangja úgy visszhangzik, mint a legmélyebb rengések. Amikor mosolyog, olyan, mintha valami fényes, meleg és feltűnő törne felszínre, különösen, ha valaki közelről látja. – Tennünk kell azért, hogy ez ne így legyen, ugye? – Szienre néz, szemérmetlenül méregeti, és egyszerűen nem foglalkozik azzal, amikor a köz többi tagja vihorászni kezd.

Ez a nevetséges, hangos és közönséges férfi jelenti a harmadik problémát, mert nem rejti véka alá a tényt, hogy akarja Szienitet. És sajnos – mert ez nem okozna egyébként semmilyen gondot – van benne valami, amihez Szien vonzódik. Talán a vadsága. Még soha nem találkozott hozzá hasonlóval.

A helyzet az, hogy úgy tűnik, Alabástromot is akarja. És Alabástrom sem tűnik közömbösnek iránta.

Kissé homályos a helyzet.

Miután Innon sikeresen zavarba hozta mindkét új jövevényt, a saját embereit nyűgözi le elbűvölő modorával.

– Hát itt volnánk. Van bőven élelmünk, és szereztünk pár finom holmit is, amit mások csináltak, és amiért mások fizettek.

Ezután eturpra vált, és a többiek számára érthető nyelven ismétli meg a szavait. Az emberek felnevetnek, mivel közülük sokan új ruhákat és ékszereket viselnek, mióta befutott a hajó. Ezután Innon folytatja, és Sziennek aligha van szüksége Alabástrom magyarázatára, mert tudja, hogy a kapitány egy történetet mond el a közönségének. Az egész testével mesél. Előredől, és halkabban beszél. Minden szem rászegeződik, és az általa ecsetelt, feszültséggel teli pillanatok bűvkörébe esik. Aztán Innon elmutogatja, hogy valaki leesik valahonnan, és a csobbanás hangját utánozza: tölcsért formál a kezeivel, és kipréseli a tenyere közül a levegőt. Az őt hallgató kisgyerekek szinte szó szerint dőlnek a nevetéstől, a nagyobbacskák kacarásznak, a felnőttek pedig mosolyognak.

Alabástrom lefordít neki valamennyit a történetből. Innon a legutóbbi portya részleteit meséli el, amikor egy kis partvidéki közre csaptak le, innen körülbelül tíznapi hajóútra észak felé. Szien csak félfüllel figyel, sokkal inkább lekötik Innon mozdulatai, és egy egészen másfajta helyzetben képzeli el a férfit, amikor Alabástrom váratlanul abbahagyja a tolmácsolást. Amikor Szien végre felfigyel erre, meglepetten tapasztalja, hogy Alabástrom őt vizslatja.

– Akarod őt? – kérdezi a nőtől.

Szien vág egy grimaszt, aminek főként az az oka, hogy zavarba jött. Alabástrom halkan beszél, de közvetlenül Innon mellett ülnek, és ha a kapitány egyszer csak úgy dönt, hogy odafigyel arra, miről beszélgetnek… Nos, mi van, ha így történik? Talán megkönnyítené a dolgokat, ha nyílt lapokkal játszana. Bár Szien jobb szeretné, ha ebben saját maga dönthetne, Alabástrom szokás szerint nem hagyja.

– Nincs benned semmi tapintat, ugye?

– Nincs. Ki vele.

– És akkor mi van? Ez valami verseny? – Mert látta, hogyan néz Alabástrom Innonra. Szinte már aranyos, hogy egy negyvenéves férfi úgy pirul és dadog, mint egy szűz suhanc. – Azt akarod, hogy lemondjak róla?

Alabástrom szinte sértetten rezzen össze. Aztán felvonja a szemöldökét, mintha saját maga is meglepődött volna a reakcióján, majd kissé elhúzódik a nőtől. Elhúzza a száját, és úgy motyog.

– Ha azt mondanám, hogy igen, akkor megtennéd? Tényleg megtennéd?

Szienit pislog. Elvégre ő ajánlotta fel. De csakugyan megtenné? Hirtelenjében nem tudja.

Amikor késlekedik a válasszal, Alabástrom arcizmai idegesen kezdenek el rángatózni. Dünnyög valamit az orra alatt, talán egy „hagyjuk”-ot, majd feláll, elhagyja a csoportot, amely Innont hallgatja, és ügyel arra, hogy közben ne zavarjon meg senkit. Ez azzal jár, hogy Szienit már nem tudja követni a történetet, de így is jó. Innont figyelni még akkor is élvezet, ha nem érti a szavait, és mivel nem kell odafigyelnie a hallottakra, Alabástrom kérdésén töpreng.

Egy idő után véget ér a beszámoló, mindenki tapsol, és szinte rögtön új mesét követelnek. Az emberek felállnak, hogy szedjenek még az óriási üstből, melyben a mai vacsora főtt, mely nem más, mint fűszeres rák, rizs és füstölt tengeri buborék. Szienit arra használja fel az általános nyüzsgést, hogy elinduljon megkeresni Alabástromot. Nem tudja még, mit fog neki mondani, de… nos. A társa megérdemel valamiféle választ.

A házukban talál rá, a nagy, üres szoba egyik sarkában kuporog, pár lépésre a szárított tengerifűből és kikészített állatbundákból vetett ágytól, melyen aludni szoktak. Nem vette a fáradságot arra, hogy meggyújtsa a lámpásokat, így csak egy sötétebb foltnak látszik az árnyékok között.

– Menj el – csattan fel, amikor a nő belép a szobába.

– Én is itt élek – vág vissza Szien. – Menj máshová, ha sírni akarsz, vagy valami más dolgod van.

Te jó Föld, Szien reméli, hogy nem sír. A férfi felsóhajt. Nem olyan hangja van, mintha sírt volna, bár fel vannak húzva a lábai, a könyöke a térdének támaszkodik, a fejét pedig félig eltakarja a kezével. Lehet, hogy sírt.

– Szien, olyan kőszívű vagy.

– Te is, ha az akarsz lenni.

– Nem akarok az lenni. Nem mindig. A rozsda egye meg, Szien, nem fáradtál még bele ebbe? – Alabástrom fészkelődni kezd. Szien szeme már hozzászokott a sötétséghez, ezért látja, hogy a férfi őt nézi. – Soha nem szeretnél egyszerűen csak… csak ember lenni?

Szien beljebb lép, és nekidől az ajtó mellett a falnak. Keresztbe fonja a karját és a lábát is.

– Mi nem vagyunk emberek.

– De. Azok. Vagyunk. – bizonygatja Alabástrom hevesen. – Leszarom, hogy milyen határozatot hozott a nagy és fontos seggfejekből álló ki tudja, milyen tanács, vagy hogy a geomérek milyen osztályba sorolnak minket, leszarom az egészet. Azért mondogatják maguknak azt a hazugságot, hogy nem vagyunk emberek, hogy ne kelljen rosszul érezniük magukat azért, ahogy velünk bánnak.

Ez is olyasvalami, amit minden rogga tud. Alabástrom az egyetlen, aki olyan faragatlan, hogy ezt hangosan ki is mondja. Szienit felsóhajt, és hátradönti a fejét.

– Ha kell neked, te barom, mondd meg neki. A tiéd lehet.

És ezzel Alabástrom választ is kapott a kérdésére.

Alabástrom elnémul, és csak bámul a nőre.

– Neked is kell.

– Ja. – Semmibe nem került, hogy ezt kimondja. – De nincs bajom azzal, ha… – vonja meg kissé a vállát. – Ja.

Alabástrom nagy levegőt vesz. Majd még egyet és még egyet. Sziennek fogalma sincs, mit jelentenek ezek a nagy lélegzetvételek.

– Most nekem is fel kellene ajánlanom ugyanezt – szólal meg végül a férfi. – Lehetnék lovagias, vagy legalábbis tehetnék úgy. De én… – Alabástrom még jobban összegömbölyödik a sötétben, és szorosra fonja a karjait a térde körül. Alig lehet hallani a hangját, amikor újra megszólal. – De olyan sok idő telt már el, Szien.

Természetesen nem azóta, hogy szeretője volt. Hanem azóta, hogy olyannal lehetett, akire vágyott is.

Nevetés hangzik fel a gyülekezőhelyként szolgáló barlang felől, emberek jelennek meg a folyosókon, csevegnek és elbúcsúznak egymástól éjszakára. Hozzájuk is eljut Innon öblös hangja, nincs messze tőlük, de gyakorlatilag akkor is mindenki hallja őt, ha csak hétköznapi beszélgetést folytat valakivel. Szien reméli, hogy legalább az ágyban nem kiabál.

Nagy levegőt vesz.

– Akarod, hogy idehívjam? Hozzád? – teszi hozzá, hogy egyértelmű legyen.

Alabástrom hosszú ideig csendben marad. Szien érzi magán a tekintetét, és olyasféle érzelmi töltöttség lesz úrrá a szobán, melyet nem egészen tud értelmezni. Talán megsértette a férfit. Talán meghatotta. Rozsda egye meg, hogy soha nem tud rajta kiigazodni… és a rozsda egye meg, hogy nem tudja, miért teszi most ezt.

Aztán a férfi bólint, beletúr a hajába, és lehajtja a fejét.

– Köszönöm.

Szinte hidegen csengenek a szavai, de Szien ismeri ezt a hangszínt, mert ő maga is használta már. Mindig így beszél, ha csak nagy erőfeszítéssel tudja megőrizni a méltóságát.

Kilép a szobából, követi a dörgő hangot, és végül a közös tűz közelében talál rá Innonra, aki mély beszélgetésbe merült Harlasszal. Mostanra már mindenki más szétszéledt, és a barlang visszhangzik az alvás ellen tiltakozó kisgyermekek hangjától, a nevetés és a beszélgetés egymást elfedő zsongásától és a kikötőben állomásozó hajók tompa nyikorgásától, ahogy lehorgonyozva ringatóznak. És mindezek fölött ott uralkodik a tenger susogása és dorombolása. Szienit megáll a fal mellett, hallgatja ezt a sok különféle idegen hangot, és vár. Úgy tíz perccel később Innon befejezi a beszélgetést, és feláll. Harlas elindul, kuncog valamin, amit Innon mondott neki, aki soha nem tud felhagyni a viccelődéssel. Ahogy Szien számított rá, ezután Innon odamegy hozzá, és a falnak dőlve megáll mellette.

– A legénység szerint hülye vagyok, hogy koslatok utánad – jegyzi meg, és közben a boltozatos mennyezetet bámulja, mintha lenne rajta valami érdekes. – Úgy gondolják, nem kedvelsz engem.

– Mindenki azt gondolja, hogy nem kedvelem – felel Szien. – Az esetek többségében ez így is van. De téged kedvellek.

Innon elgondolkozva nézi Szient, ami tetszik a nőnek. A flörtölés elbátortalanítja. Sokkal jobb ilyen nyíltan viselkedni.

– Találkoztam már pár hozzád hasonlóval – szólal meg a férfi. – Olyanokkal, akiket a Fulkrumba vittek. – Elharapja a szó elejét, és összemossa a szótagokat, ezért akár abszurdumnak is lehetne érteni, amit Szien nagyon is helyénvalónak talál. – Te vagy közöttük a legboldogabb.

Szienit felhorkan a viccen, aztán meglátja a férfi ferde mosolyát, a mély együttérzést a szemében, és rájön, hogy egyáltalán nem tréfának szánta, amit mondott. Ó.

– Alabástrom elég boldog.

– Nem. Nem az.

Nem, nem az. De Szienit épp ezért nem szereti annyira a vicceket. Felsóhajt.

– Igazából… miatta vagyok itt.

– Ó? Szóval úgy döntöttetek, hogy osztozkodni fogtok?

– Ó… – Szien pislog, amikor megérti. – Hm?

Innon megvonja a vállát, ami lenyűgöző látványt nyújt nagy termete és ide-oda himbálózó hajfonatai miatt.

– Ti egyébként is szeretők vagytok. Csak egy ötlet volt.

Micsoda ötlet.

– Ööö… nem. Én nem… ööö. Nem. – Vannak dolgok, amiket még nem áll készen átgondolni. – Talán később. – Sokkal később.

Innon felkacag, bár nem Szienen nevet.

– Igen, igen. Akkor miért kerestél meg? Hogy megkérj arra, hogy látogassam meg a barátodat?

– Ő nem a… – Ennek ellenére most mégis azon ügyködik, hogy szeretőt szerezzen neki estére. – A földfáját.

Innon ismét nevet – magához képest halkan –, és megfordul, és csak a vállával dől a falhoz, így Szienithez képest merőlegesen áll. Ad neki némi helyet, de elég közel áll hozzá ahhoz, hogy a nő érezze a teste melegét. Ez olyasvalami, amit a nagydarab férfiak szoktak csinálni, ha figyelmesek akarnak lenni, de nem akarnak a másik fölé tornyosulni. Szien értékeli a gesztust. És utálja magát, amiért engedett Alabástromnak, mert a Föld verje meg, már Innon illata is felkelti benne a vágyakozást.

– Azt hiszem, nagyon jó barát vagy.

– Igen, rozsdajó barát vagyok.

Szien megdörzsöli a szemét.

– Ugyan már. Mindenki tudja, hogy kettőtök közül te vagy az erősebb. – Szien pislant egyet, de a férfi teljesen komolyan beszél. Felemeli a kezét, és ujjával kínzó lassúsággal simítja végig Szien arcát a homlokától az álláig.

– Sok minden törést okozott benne. Csak úgy képes egyben tartani magát, ha gúnyolódik és folyton mosolyog, de mindenki látja rajta a repedéseket. Ugyanakkor te… horpadások és zúzódások vannak rajtad, de ép maradtál. Kedves tőled, hogy így gondoskodsz róla.

– Rám soha senki sem vigyáz.

Szien olyan hirtelen zárja össze a száját, hogy összekoccannak a fogai. Nem akarta ezt mondani.

Innon mosolyog, de gyengédség és kedvesség árad belőle.

– Én fogok – felel, és lehajol, hogy megcsókolja a nőt. A csók kissé karcos, mert Innon szája száraz, és borostás az álla. A legtöbb partvidéki férfinak nem nő szakálla, de Innonban csörgedezhet némi sanza vér is, kiváltképp hogy ennyire dús a haja is. Mindenesetre a karcosság ellenére olyan gyengéd a csókja, hogy inkább egy köszönetnek, semmint csábítási kísérletnek illene be. Talán azért, mert ez is a szándéka.

– Később. Megígérem, hogy így lesz.

Aztán elindul a felé a barlang felé, melyen Szien és Alabástrom osztozik. A nő hosszan néz utána, és megkésve gondolkozik el azon, hogy hol a rozsdában fogja tölteni az éjszakát.

A kérdés ugyanakkor értelmét veszti, mivel nem érez álmosságot. A barlangon kívül lévő párkányhoz megy, ahol lézengnek még páran, gyönyörködnek az éjszakában, vagy kihasználják, hogy anélkül beszélgethetnek, hogy a fél köz hallaná őket. Nem Szien az egyetlen, aki vágyakozva dől a korlátnak, és a sötétségbe burkolózó vizet kémleli. Egyenletesen futnak végig a felszínen a hullámok, elringatják a kisebb, nyöszörgő hajókat és a Clalsut. A csillagok fénye vékony sávokban, szétszórtan tükröződik a végtelenbe futó hullámok hátán.

Itt, Meovban békés az élet. Jó dolog önmagának lenni olyan helyen, ahol elfogadják. Még jobb, hogy biztos lehet abban, nem kell tartania semmitől. Szien egyik nap a fürdőben áztatta magát, melyet kövekkel tartanak forrón. A gyerekek napi feladatai közé tartozik ezeknek a köveknek a felmelegítése a tűzben. Itt találkozott egy nővel – aki a Clalsu legénységének a tagja, ezért valamelyest beszéli a sanza-glottot, aki elmagyarázott neki mindent. Valójában nagyon egyszerű a dolog. „Miattatok tudunk életben maradni” – mondta, majd megvonta a vállát, és hagyta hátrahanyatlani a fejét a fürdő pereméhez. Nyilvánvalóan nem találta furcsának a saját szavait. A kontinensen ellenben mindenki meg van győződve arról, hogy ha roggák vannak a közelben, azok mindenki vesztét fogják okozni.

Ezután a nő mondott még valamit, ami igazán nyugtalanná tette Szient.

– Harlas már öreg. Innon túl sok veszéllyel néz szembe a portyákon. Neked és a nevető embernek – így hívják a helyiek Alabástromot, mivel azok, akik nem beszélik a sanza-glottot, nem tudják kiejteni a nevét – gyerekeitek lesznek. Adjatok nekünk egyet, jó? Máskülönben a kontinensről kell lopnunk valakit.

Szienitet kirázza a hideg, ha arra gondol, hogy ezek az emberek – akik még feltűnőbbek a tömegben, mint a kőfalók – megpróbálnak betörni a Fulkrumba, hogy elraboljanak onnan egy kavicsot, vagy hogy még az őrzők előtt magukhoz vesznek egy vadonszülöttet. De az sem tetszik neki, hogy ilyen mohón reménykednek abban, hogy teherbe esik. Ebben nem különböznek a Fulkrumtól, vagy mégis? És ha itt születik gyermeke Alabástromtól, az biztosan nem végzi majd egy csomóponton.

Még pár órán keresztül a párkányon kószál, belefeledkezik a hullámok morajába, és fokozatosan kiüríti a fejéből a gondolatokat. Aztán végül arra lesz figyelmes, hogy fáj a háta és a lába, és hűvös szelek fújnak a tenger felől. Nem álldogálhat egész este idekint. Visszaindul hát a barlang felé, nem igazán tudja, merre tart, csak hagyja, hogy vigyék előre a lábai. Valószínűleg ezért köt ki a végén a „saját” házánál. Megáll a függöny előtt, mely a visszavonultság jeleként szolgál, és Alabástrom kiszűrődő sírását hallgatja.

Egyértelműen ő az. Felismeri a hangját, bár azt most párnába fojtott zokogás töri meg. Valójában annak ellenére, hogy a háznak nincs ajtaja és ablaka, alig lehet hallani… de Szien tudja, hogyan lehetséges ez. A Fulkrum összes növendéke megtanul nagyon-nagyon halkan sírni.

Ez a gondolat és a nyomában felkerekedő bajtársiasság érzése az, ami miatt felemeli a kezét, és lassan félretolja a függönyt.

A két férfi az ágyon fekszik, szerencsére félig eltakarják őket a szőrmék – nem mintha ez számítana, mivel ruhák hevernek szanaszét a szobában, és szexszag terjeng a levegőben, ami egyértelművé teszi, mivel foglalatoskodtak. Alabástrom az oldalán fekszik, háttal Sziennek, csontos vállai rázkódnak. Innon a könyökére támaszkodva hever, és Alabástrom haját simogatja. Felvillan a szeme, amikor Szienit széthúzza a függönyt, de nem tűnik sem mérgesnek, sem meglepettnek. Sőt – és az előző beszélgetésük fényében Sziennek igazán nem kellene ezen meglepődnie –, felemeli a kezét. Int neki.

Szien nem tudja, miért engedelmeskedik. És azt sem, miért dobja le magáról a ruháit, miközben keresztülhalad a szobán, vagy hogy miért emeli fel az Alabástrom mögött lévő szőrmét, és miért fekszik be mellé, az édeskés illatot árasztó melegbe. Vagy hogy ezután miért simul Alabástrom hátához, miért teszi a derekára a kezét, és miért néz fel, hogy lássa Innon szomorú, szívélyes mosolyát. Mégis ezt teszi.

Így alszik el. Alabástrom sírással tölti az éjszakát, Innon pedig ébren marad vele, hogy vigasztalja. Ezért amikor Szien másnap reggel felébred, kikászálódik az ágyból, és az ágytálhoz vánszorog, hogy belehányjon, egyik férfi sem ébred fel a hangos zajra. Senki sem vigasztalja meg, miközben remegve ül a reggeli rosszullét jelentésén töprengve. De nincs új a nap alatt.

Hát, legalább a meoviaknak most már nem kell gyereket lopniuk sehonnan.

*

Ne legyen ára a húsnak.

ELSŐ TÁBLA, „A túlélésről”, hatodik versszak

KÖZJÁTÉK

Van az életednek egy boldog időszaka, melyet nem fogok neked körülírni. Lényegtelen. Lehet, hogy azt hiszed, rosszul teszem, hogy olyan sokat időzöm a borzalmakon és a fájdalmon, de végül is a fájdalom formál meg minket. Hőből, nyomásból és morzsolódásból, szakadatlan mozgásból született lények vagyunk. Mozdulatlannak lenni ugyanaz, mint… élettelennek.

De az a fontos, hogy tudod, nem volt minden borzalmas. A válságok között hosszan tartó béke uralkodott. Esélyt adott lehűlni és megszilárdulni, mielőtt folytatódott volna a morzsolódás.

Most jön az, amit meg kell értened. Minden háborúban vannak oldalak. Vannak olyanok, akik békét akarnak, vannak, akik ezernyi okból még több háborút, és olyanok is, akiknek törekvései e kettő fölött állnak. És ebben a háborúban nemcsak két oldal van, hanem sok. Azt hitted, hogy csak a tompák és az orogének vesznek részt benne? Nem, nem. Ne feledkezz meg a kőfalókról és az őrzőkről sem – ó, és az évszakokról. Soha ne feledkezz meg Földapáról. Ő nem felejtett el téged.

Ezért miközben ő… te… pihentél, ezek az erők gyülekeztek a háttérben. Végül pedig megkezdték az előretörést.

20

Szienit megfeszül, majd összerándul

Szienit nem egészen úgy képzelte el élete hátralévő részét, hogy tétlenül üldögél valahol, ezért egyik nap elindul megkeresni Innont, aki a Clalsu legénységével együtt újabb portyára készíti fel a hajót.

– Nem – felel Innon, és közben úgy néz rá, mintha megőrült volna. – Nem fogsz kalózkodni, hiszen nemrég szültél.

– Két éve.

Néha úgy érzi, megbolondul, ha még egy pelenkát ki kell cserélnie, vagy ha még tovább kell nyaggatnia az embereket, hogy eturpot tanítsanak neki, vagy ha még egyszer hálót kell dobnia a vízbe, hogy halat fogjon. Innon ez idáig azért utasította vissza, mert szoptatott, ugyanakkor a gyerekének most már nincs erre szüksége – és ennek a kifogásnak egyébként sem volt értelme, mert Meovban ez is, mint minden más, az egész közösség feladata. Amikor ő nem volt a közelben, Alabástrom egyszerűen csak egy másik anyához vitte a gyereket, és cserébe Szien is megszoptatta ezeknek a nőknek a gyerekeit, amikor azok éhesek voltak, ő pedig kéznél volt. És mivel egyébként is többnyire Bástrom cserél pelenkát, ő énekel altatót a kis Korundnak, ő gügyög neki, ő játszik vele, és ő viszi sétálni, Szienitnek is le kell valamivel foglalnia magát.

– Szienit.

Innon a hajó gyomrába vezető rakodórámpa közepén áll. Vízzel és étellel teli hordókkal töltik meg a rakteret, de vannak náluk titokzatosabb dolgok is – láncokkal teli vödrök a hajítógéphez, szurokkal és halolajjal teli tárolók és hatalmas vég, vastag szövetek, melyekkel szükség esetén ki lehet pótolni a vitorlát. Amikor Innon megáll, Szienit pedig a rámpa aljáról néz fel rá, minden más is megáll. Innon felemeli a fejét, és mogorván néz a többiekre, amíg el nem halkulnak a kikötő felől érkező hangos kiáltások, és mindenki el nem csendesül. Mindenki, Szienitet kivéve természetesen.

– Unatkozom – szólal meg Szien ingerülten. – Semmi mást nem lehet itt csinálni, mint horgászni, várni, hogy a többiekkel együtt visszatérj a portyákról, pletykálni emberekről, akiket nem is ismerek, és történeteket mesélni olyan dolgokról, amelyek nem is érdekelnek! A Föld szerelmére, az egész életemet tanulással vagy munkával töltöttem, nem várhatod, hogy egy helyben üljek egész nap és bámuljam a vizet.

– Márpedig Alabástrom pont ezt teszi.

Szienit forgatja a szemeit, bár Innon igazat beszél. Amikor Alabástrom nem a kicsivel van, a nap nagy részét a kolónia fölötti fennsíkon tölti, órákon keresztül csak bámészkodik, és kifürkészhetetlen gondolatok járnak a fejében. Szien tudja ezt, ő is látta már.

– De én nem vagyok Alabástrom! Innon, a hasznomat vehetnéd.

Innon arca megrándul, mert… ó, igen. Ez a kijelentés telibe talált.

Ők ketten nem beszélnek erről, de Szienit nem ostoba. Számos olyan dolog van, amelyben egy tapasztalt rogga segédkezni tudna a küldetések során, melyekre Innon csapata vállalkozik. Nem rengések vagy feltörések keltéséről van szó, Szien nem tenne ilyet, és Innon sem kérné erre soha – de olyan egyszerű lenne erőt meríteni a hajó környezetéből, és lecsökkenteni a vízfelszín hőmérsékletét, hogy elnyelje őket a köd, és észrevétlenül tudjanak megközelíteni másokat, vagy könnyebben tudjanak visszavonulni. Épp ilyen könnyű lenne a legenyhébb föld alatti rengéssel felbolygatni a part menti erdőket, hogy a madárrajok és egérseregek kimeneküljenek a fák közül, és a közeli településeken rejtőzzenek el, ami elterelné a lakosok figyelmét. És hasonlók. Szienit kezd rádöbbenni arra, hogy az orogénia átkozottul hasznos, és a rengések enyhítésénél sokkal több mindent el lehet vele érni.

Vagyis inkább hasznos lehetne, ha Innon ilyesmire is használhatná a képességeit. Lehengerlő kisugárzása, testi ereje és bátorsága ellenére Innon vadonszületett, és csak a Harlas által – aki szintén vadonszületett, és szintén tanulatlan – átadott csekély tudással rendelkezik. Szien érezte már Innon orogéniáját, amikor a férfi lecsillapította a közelben támadt kisebb rengéseket, és olykor megdöbbentette Innon erejének nyers hatástalansága. Próbálta nagyobb önuralomra tanítani, és a férfi oda is figyelt, próbálkozott, de nem fejlődött. Szien nem érti, miért nem. Mivel a kapitány továbbra sincs kifinomult képességek birtokában, a Clalsu legénysége a régimódi módszerekkel dolgozik: meg kell harcolniuk és az életüket kell kockáztatniuk minden koncért.

– Alabástrom is meg tudja ezeket csinálni nekünk – felel Innon zavartan.

– Alabástrom – kezd bele Szien türelmet erőltetve magára – már attól rosszul van, ha rá kell néznie erre az izére – mutat a Clalsu íves testére. Az egész köz azon viccelődik, hogy Alabástromnak sötét bőre ellenére is sikerül elzöldülnie, ha kénytelen hajóra szállni. Szien még a terhessége alatt is kevesebbszer hányt, mint ő. – Mi van, ha semmi mást nem teszek azon kívül, hogy álcázom a hajót? Vagy ha csak azt teszem, amit parancsolsz?

Innon csípőre teszi a kezét, arckifejezése gúnyos.

– Azt állítod, hogy hajlandó lennél követni a parancsaimat? Még az ágyban sem teszel így.

– Ó, te földszomorító. – Innon most egyszerűen seggfejként viselkedik, mert valójában meg sem próbál parancsolgatni neki az ágyban. A meoviak furcsa szokása, hogy szeretnek viccelődni a szexszel. Most, hogy Szien már érti a nyelvet, úgy tűnik neki, hogy a köz lakosainak minden második mondata arról szól, hogy ő a két legvonzóbb férfi társaságában tölti az estéit. Innon azt mondja, csak azért ugratják ezzel, mert a kis öregasszonyok élvezik a pirulását, amikor a pozitúrákról és az összegabalyodott kötelekről mondanak neki sikamlós vicceket. – Hogy jön ez ide?!

– Hát pont így. – Innon nagy kezének egyik ujjával megböki Szien mellkasát. – Szeretőnek nincs helye a hajón, mindig is követtem ezt a szabályt. Még barátok sem lehetünk, miután vitorlát bontunk. Annak kell történnie, amit mondok, máskülönben mind meghalunk. Szienit, te mindent kérdőre vonsz, és erre nincs idő a tengeren.

Ez… nem rossz kifogás. Szienit kényelmetlenül fészkelődik.

– Szó nélkül is tudom követni a parancsokat. Föld látja lelkem, elégszer tettem így. Innon… – Szienit nagy levegőt vesz. – A Föld szerelmére, Innon, bármit megtennék azért, hogy egy kis időre kimozdulhassak a szigetről.

– És ez a másik bökkenő. – Innon közelebb lép, és halkabban folytatja. – Korund a te fiad, Szienit. Semmit sem érzel iránta, hogy állandóan azon jár az eszed, hogy elmenj innen?

– Gondoskodom arról, hogy mindene meglegyen.

És ez így is van. Korund mindig tiszta, és sohasem éhes. Szienit soha nem akart gyereket, de ha már lett neki, a karjaiban tartotta, szoptatta és hasonlók… úgy érzi, ezzel talán elért valamit, és bánatos beismeréssel veszi tudomásul, hogy neki és Alabástromnak végül sikerült egy csodálatos gyermeket nemzeniük. Néha ránéz a fiára, és csodálkozik a létezésén, csodálkozik azon, milyen egészséges és helyes teremtés lett belőle annak ellenére, hogy a szülei között keserű törésvonal húzódik. Mégis kit akar megtéveszteni? Ez a szeretet. Szereti a fiát. De ez nem jelenti azt, hogy vele akarja tölteni az összes rozsdaverte nap összes óráját.

Innon csak rázza a fejét, majd elfordul, és a magasba emeli a kezét.

– Jó, jó, te nevetséges nőszemély! De te fogod megmondani Alabástromnak, hogy mindketten útra kelünk.

– Rendb…

De Innon már ott sincs, felszaladt a rámpán a rakodótérbe, és már kiabál is valakivel, de Szienit nem pontosan érti, mit mond, mert ha ilyen nagy hangerővel hallja visszhangozni az eturpot, nem tudja kivenni az értelmét.

Ennek ellenére szökdécsel lefelé a rámpán, és tétován mentegetőzik a legénység többi tagja előtt, akik a parton állnak, és kissé bosszúsnak tűnnek. Ezután elindul a köz felé.

Alabástrom nincs a házban, és Korund sincs Selsivel, aki általában vigyázni szokott a kisebb gyerekekre, ha a szüleik mással foglalatoskodnak. Amikor Szien bedugja a fejét az ajtón, Selsi a szemöldökét felvonva szegezi neki a kérdést.

– Igent mondott?

– Igent mondott. – Szienit nem tudja abbahagyni a vigyorgást, és Selsi felnevet.

– Akkor fogadok, hogy többet nem is látunk már. A hullámok csak a hálóra várnak. – Szienit úgy gondolja, hogy ez valamiféle meovi közmondás lehet, akármit is jelentsen. – Alabástrom megint a fennsíkra ment Koruval.

Megint.

– Köszönöm – felel Szienit és a fejét csóválja. Kész csoda, hogy a gyereküknek nem nőttek még szárnyai.

Elindul felfelé a lépcsőn a sziget legmagasabb pontja felé, megkerüli az első sziklafalat, és már ott is vannak, egy pléden ülnek a szirt széléhez közel. Koru felnéz, amikor közelebb ér hozzájuk, kapálózni kezd, és felé mutogat. Alabástrom, aki valószínűleg megérezte a lépteit, miközben felfelé haladt a lépcsőn, hátra sem fordul.

– Innon végül beadta a derekát, és magával visz? – kérdezi, amikor Szienit elég közel kerül hozzá ahhoz, hogy a suttogást is meghallja.

– Aha. – Szienit leül mellé a plédre, és széttárja a karjait Koru felé. A kisfiú kimászik Alabástrom öléből, ahol eddig ült, és Szienithez totyog. – Ha tudtam volna, hogy már tudod, nem másztam volna meg ezt a sok lépcsőt.

– Csak tippeltem. Általában nem szoktál itt mosollyal az arcodon megjelenni. Tudtam, hogy történt valami. – Alabástrom végül megfordul, és a Szienit combjain álló Korut nézi, aki a nő mellei felé kapkod. Szienit ösztönösen megfogja a kezecskéit, de a kisfiú az egyenetlen felszín ellenére is jól tud egyensúlyozni. Aztán Szienit észreveszi, hogy Alabástrom nem csak Korundot figyeli.

– Mi az? – kérdezi a homlokát ráncolva.

– Vissza fogsz jönni?

És mivel ez a kérdés teljesen váratlanul éri Szient, leejti a kezeit. Szerencsére Koru meg tud állni a saját lábán, és csak nevetgél, miközben az anyja Alabástromra mered.

– Egyáltalán miért… Mi van?

Alabástrom megvonja a vállát, és Szienit csak ekkor veszi észre a férfi két szemöldöke között húzódó mély barázdát, a zavaros tekintetét, és csak ekkor érti meg, mit próbált vele közölni Innon.

– Nem kell többé velem lenned – jegyzi meg Alabástrom keserűen, mintha csak meg akarná erősíteni Szien gondolatait. – Szabad lettél, ahogy akartad. És Innon is megkapta, amit ő akart – egy rogga gyereket, aki gondját viseli majd a köznek, ha vele történik valami. Még én is itt vagyok neki, hogy több mindenre megtanítsam Korut, mint amire Harlas valaha is képes lett volna, mert tudja, hogy én nem fogok elmenni innen.

A földfáját. Szienit felsóhajt, és eltolja Koru kezeit, melyek már fájdalmat okoznak neki.

– Nem, te kis mohó, már nincs tejem. Maradj nyugton.

És mivel ettől Koru azon nyomban elkámpicsorodik, magához húzza, szorosan átöleli, és a talpát csiklandozza, ami általában elég szokott lenni ahhoz, hogy elterelje a figyelmét a sírásról. Most is működik. Világos, mint a nap, hogy a kisgyerekeket szerfelett elbűvölik a saját lábujjaik, ki gondolta volna? És most, hogy sikerült megnyugtatnia a gyereket, Alabástrom felé fordul, aki újra a tengert bámulja, de valószínűleg épp olyan közel áll a kétségbeeséshez, mint a fia.

– Te is elmehetnél – mutat rá Szien a nyilvánvaló tényre, mert Alabástrom esetében mindig ezt kell tennie. – Innon már korábban is felajánlotta, hogy visszavisz minket a kontinensre, ha el akarunk menni. Ha nem teszünk semmi hülyeséget, például nem a tömegek előtt csillapítunk le egy rengést, akkor valószínűleg mindketten normális életet élhetnénk valahol.

– Itt is normális életet élünk.

Nehezen lehet hallani Alabástrom szavait a szélben, ennek ellenére Szien érzi, mi az, amit nem mond ki. Ne hagyj el.

– Kérges rozsda, Bástrom, mi a bajod? Nem akarok elmenni. – Legalábbis nem most. De már így is elég nagy baj, hogy erről beszélgetnek, nem kell még tovább rontania a helyzetet. – Csak olyan helyre megyek, ahol hasznos lehetek…

– Itt hasznos vagy.

És Alabástrom most teljesen oda fordul felé, mogorván néz rá, és Szient valójában zavarja ez, bántja a férfi haragos arca mögött rejtőző fájdalom és magány. És még jobban zavarja, hogy ez ilyen érzéseket vált ki belőle.

– Nem. Nem vagyok az. – És amikor Alabástrom tiltakozásra nyitná a száját, Szien elhallgattatja. – Nem vagyok. Te magad mondtad, Meovra most már egy tízgyűrűs vigyáz. Ne hidd, hogy nem vettem észre, hogy még egy apró, felszín alatti rángatózás sem volt errefelé, mióta itt vagyunk. Jóval azelőtt semlegesítesz minden lehetséges fenyegetést, hogy Innon vagy én megéreznénk azt… – De aztán a homlokát ráncolva elnémul, mert Alabástrom rázza a fejét, és az arcán megjelenő mosoly rögtön rossz érzéseket kelt Szienben.

– Én ugyan nem.

– Hogy mi?

– Én már körülbelül egy éve semmit sem csillapítottam le.

Aztán a gyerek felé biccent, aki elmélyülten vizsgálgatja az anyja ujjait. Szien Korura mered, Koru pedig vigyorogva néz fel rá.

Korund pont olyan gyerek lett, amilyenben a Fulkrum reménykedett, amikor összepárosították Szient Alabástrommal. Nem sokat örökölt Alabástrom külleméből, hisz csak egy árnyalattal barnább Sziennél, és gyapjas haja máris elkezdett rendes, hamuszálas kefefrizurává alakulni. Sziennek van pár sanza őse, ezért ez sem jöhetett Alabástromtól. De ami közös Koruban és az apjában, az a földdel kapcsolatos hihetetlen mértékű tudatosság. Korábban Szienitnek meg sem fordult a fejében, hogy a gyereke elég érett lehet már a mikrorengések szenzeléséhez, sőt lecsillapításához. Ez nem ösztön, hanem képesség.

– Pusztító Föld – motyogja. Koru kuncog. Aztán Alabástrom hirtelen kinyújtja a kezét, kiszakítja a kisfiút az anyja karjai közül, majd talpra pattan. – Várj, ez…

– Menj csak – csattan fel a férfi, majd megragadja a kosarat, melyet felhozott ide, és leguggol, hogy beledobálja a gyerekjátékokat és az összehajtogatott pelenkákat. – Menj el azzal a rozsdaverte hajóval, ölesd meg magad Innonal együtt, mit érdekel engem az egész. Én itt leszek Korunak, attól függetlenül, hogy te mit teszel az életeddel.

Aztán elviharzik, a vállai merevek, a léptei fürgék, és rá sem hederít Koru heves tiltakozására. Még arra sem veszi a fáradságot, hogy magával vigye a plédet, melyre Szien letelepedett.

Vigye el a Föld.

Szienit egy ideig még fent marad, próbál rájönni, hogy történhetett, hogy ő lett egy őrült tízgyűrűs érzelmi gondviselője, miközben a rozsdaverte semmi közepén rekedt egy embertelenül jó képességű gyerekkel. Aztán lenyugszik a nap, ő pedig belefárad a gondolkozásba, feláll hát, a kezébe veszi a plédet, és elindul vissza a közbe.

Már mindenki gyülekezik a vacsorához, de Szienit felmenti magát a társas kötelezettségei alól, elvesz egy tányér sült tulihalat, párolt trilevelet és édesített árpát, melyet valamelyik szárazföldi közből lophattak a társai. Ezekkel tér vissza a házba, és nem lepődik meg azon, hogy ott találja Alabástromot, aki az ágyban fekszik az alvó Koru mellett. Innon miatt nagyobb ágyat szereztek maguknak, a mostani matracot egy függőágyszerű háló és négy masszív pillér tartja. Meglepően kényelmes és tartós ahhoz képest, mennyi súly nehezedik rá, és milyen tevékenységeket végeznek rajta. Alabástrom ébren van még, amikor Szien belép. A nő felsóhajt, a karjába veszi Korut, és átteszi a mellettük lévő kisebb függőágyba, mely közelebb van a talajhoz arra az esetre, ha a kicsi forgolódna vagy mászkálna éjszaka. Aztán bebújik az ágyba Alabástrom mellé, és csak nézi őt. Egy idő után a férfi felhagy a hűvös távolságtartással, és közelebb simul hozzá. Nem néz közben a szemébe. De Szienit tudja, mire van szüksége, ezért felsóhajt, és a hátára fordul, mire Alabástrom még közelebb húzódik, majd végül a nő vállára teszi a fejét, mert valószínűleg mindvégig ezt szerette volna.

– Sajnálom – mondja.

– Ne aggaszd magad miatta – vonja meg a vállát Szienit. Aztán, mivel Innonnak feltehetőleg igaza van, és erről részben ő maga tehet, felsóhajt, és újra beszélni kezd. – Visszajövök. Tényleg szeretek itt lenni. Csak… nyughatatlan vagyok.

– Mindig az vagy. Mit akarsz?

– Nem tudom – rázza meg a fejét Szienit.

Közben majdnem ösztönösen ezt gondolja: Megváltoztatni valahogy a dolgokat. Mert ez nincs rendjén.

Alabástrom mindig is ki tudta találni a gondolatait.

– Nem tudod jobbá tenni a dolgokat – mondja komolyan. – A világ olyan amilyen. Hacsak nem pusztítod el és kezded elölről, nem lehet megváltoztatni – sóhajt fel, és Szien mellére szorítja a fejét. – Hozd ki belőle azt, amit lehet, Szien. Szeresd a fiadat. Éld a kalózok életét, ha az boldoggá tesz. De ne vágyj ennél többre.

Szienit megnyalja a száját.

– Korund többet érdemelne.

– Igen – sóhajt fel a férfi. – Többet.

Nem mond semmi mást, de szinte hallani lehet a kimondatlan gondolatait. De nem fogja megkapni.

Ez nincs rendjén.

Szien álomba merül. Aztán pár órával később arra ébred, hogy Alabástromnak a következő szavak szaladnak ki a száján: „Ó, bassza meg, ó, kérlek, ó, Föld, már nem bírom tovább, Innon.” Alabástrom Innon vállának feszül, majd megrándul, amitől az ágy gyengéd himbálózása megbicsaklik. Innon ezután zihálva teperi le őt, egymáson csúszkálnak olajos farkaik. És mivel Alabástrom már kimerült, de Innon még bírja, és észreveszi, hogy Szien őket nézi, rávigyorog, megcsókolja Alabástromot, majd Szienit combjai közé csúsztatja a kezeit. Természetesen nedvességet talál. Ő és Alabástrom mindig csodaszépek együtt.

Innon figyelmes szerető, ezért a nőhöz hajol, cirógatja a melleit, és elképesztő dolgokat művel az ujjaival, miközben továbbra is ütemesen mozog Alabástromban. Szien szitkozódni kezd, majd követeli, hogy Innon egy ideig csak vele foglalkozzon, ezért a férfi felnevet, és áttér Szienre.

Alabástrom egyre forróbb tekintettel figyeli, ahogy Innon kényezteti a nőt, amit Szienit még most sem ért, holott már majdnem két éve él a két férfivel. Bástrom nem kívánja őt, és ő sem a férfit, vagyis nem úgy. Ennek ellenére Szien hihetetlenül izgatónak találja azt, amikor Innon addig kínozza Bástromot, amíg az nyöszörögve nem könyörög neki még többért, és egyértelmű, hogy Alabástrom is tűzbe jön, amikor valaki más szedi Szient darabokra. Sőt valójában Szien jobban szereti, ha Bástrom is figyeli őket. Ki nem állhatják a szexet, ha csak ők ketten vesznek benne részt, de figyelni a másikat elképesztő örömöt nyújt számukra. És mi ennek egyáltalán a neve? Nem hármas és nem is szerelmi háromszög. Ez egy két és feles, egy érzelmi diéder. (És hát talán szerelem is.)

Sziennek aggódnia kellene amiatt, hogy újra teherbe eshet, ráadásul amilyen kusza a kapcsolat hármójuk között, talán újra Alabástrom lenne az apa, de nem tudja rávenni magát, hogy emiatt nyugtalankodjon, mert mindez nem számít. Bármi is történjen, valaki szeretni fogja a gyerekét. Épp úgy, ahogy nem emészti magát azon, kivel alszik egy ágyban, vagy hogy hogyan működik hármójuk között ez a dolog, Meovban senki más sem izgatja magát emiatt, akármi is történjen. Ez talán csak újabb olaj a tűzre. Egyáltalán nem kell tartania semmitől. Elképzelni is nehéz.

Így alszanak el, Innon hason fekve horkol kettejük között, Bástrom és Szien feje pedig a férfi széles vállain nyugszik kétoldalt, és Szienit nem először gondol arra, hogy bárcsak örökké így maradhatna minden.

Okosabb annál, hogy lehetetlen dolgot kívánjon.

*

A Clalsu másnap vitorlát bont. Alabástrom a mólón áll a köz lakosaival együtt, akik integetnek, és minden jót kívánnak a kalandoroknak. Alabástrom nem integet, de feléjük mutat, miközben a hajó távolodni kezd, és arra bátorítja Korut, hogy integessen vissza Szienitnek és Innonnak. Koru így is tesz, és Szieniten egy pillanat erejéig megbánáshoz hasonló érzés lesz úrrá. Gyorsan elmúlik.

Ezután nincs más, csak a nyílt tenger és a rájuk váró munka: halat fogni, felmászni az árboc tetejére és azt tenni a vitorlákkal, amit Innon parancsol, majd rögzíteni pár hordót, melyek körül meglazult a kötél. Mindez kemény munkát jelent, és Szienit nem sokkal napnyugta után már álomba is merül az egyik válaszfal alatti apró ágyban, mert Innon nem engedné meg neki, hogy vele aludjon, és egyébként sem lenne ereje felvánszorogni a kabinjába.

De javul a helyzet, és a napok múlásával Szien egyre erősebb lesz, kezdi megérteni, miért tűnt egy kicsit mindig is élettel telibbnek és érdekesebbnek a Clalsu legénysége Meov többi lakosához képest. A negyedik vízen töltött napon kiáltás hangzik fel a hajó bal oldalán, és ő a többiekkel együtt a korláthoz siet, hogy valami csodálatos dolognak legyen a tanúja: az óceán vize egyenes sugárban tör felfelé, ahol a mélység óriási szörnyetegei a felszín közelébe merészkedtek, és mellettük úsznak. Az egyikük áttöri a vízfelszínt, hogy megnézze őket. A nevetségesen méretes teremtmény szeme nagyobb, mint Szienit feje. Képes lenne felborítani a hajót, ha csapna egyet az uszonyával. De nem bántja őket, és a legénység egyik tagja elárulja Sziennek, hogy az állat csak kíváncsiskodik, majd elámul azon, mennyire meglepi ez a nőt.

Esténként a csillagokat nézik. Szienitet korábban soha nem érdekelte különösebben az égbolt, mindig fontosabb volt számára a föld a talpa alatt. De Innon felhívja a figyelmét azokra a mintázatokra, melyek a csillagok mozgását írják le, és elmagyarázza neki, hogy a „csillagok” valójában napok, melyek saját világgal és talán saját emberekkel rendelkeznek, akik másféle életet élnek, és másféle nehézségekkel küszködnek, mint ők. Szien hallott már olyan áltudományokról, mint az asztronoméria, ezért tudja, hogy a követői Innonéhoz hasonló, nem bizonyított állításokkal hozakodnak elő, de most, hogy az állandóan mozgó égboltra szegezi a tekintetét, megérti, miért hisznek mások az ilyesmiben. Megérti, miért érdekli őket, holott az ég teljesen unalmas és lényegtelen a napi életvitel szempontjából. Az ilyen éjszakákon viszont egy kis ideig őt is le tudja kötni.

Esténként a legénység a csillagok bámulása mellett inni és dalolni is szokott. Szienit rosszul ejti ki a trágár szavakat, akaratlanul is még fülsértőbbé teszi őket, és ezzel azonnal megnyeri az emberek felét.

A többiek fenntartásokkal viseltetnek az irányába, mígnem a hetedik napon egy lehetséges célpontot vesznek észre. Már egy ideje két sűrűn lakott félsziget között ólálkodtak a hajóutak közelében, és az árbockosárban lévő őrszemek messzelátóval kémlelték a kirabolni érdemes hajókat. Innon most csak akkor adja ki a parancsot, amikor az őrszem jelzi, hogy egy különösen nagy hajó van előttük, mely rendszerint olyan árut szállít, melyet túl nehéz vagy veszélyes lenne szárazföldön mozgatni, vagyis olaj, terméskő, illékony anyagok és szálfa lehet rajta. Pontosan olyasmik, melyekre a semmi közepén, egy kopár szigeten rekedt köznek a leginkább szüksége lehet. A hajót egy kisebb kíséri. A messzelátó birtokában lévő emberek, akik látszatra is meg tudják ítélni az ilyesmit, úgy vélekednek, hogy valószínűleg hemzseg a katonáktól, faltörő kosoktól és fegyverektől. (Az egyik talán egy gálya, a másik pedig egy karavella, ezeket a szavakat szokták rájuk használni a tengerészek, de Szien nem emlékszik arra, melyik mit jelent, és egyébként sem akarja ezen törni a fejét, ezért megmarad a „nagy hajó” és „kis hajó” kifejezéseknél.) A tény, hogy a kisebb fel van készülve a kalózok visszaverésére, szintén azt támasztja alá, hogy a nagyobb valami ellopni érdemes árut szállít.

Innon Szienre néz, aki elszántan vigyorog.

Két ködfelhőt hoz létre. Az elsőhöz a hatóköre legszéléről kell kivonnia a környezeti energiát, de megteszi, mert ott található a kisebb hajó. A másodikat a Clalsu és a teherhajó közötti tengeri folyosóra irányítja, hogy szinte észrevétlenül tudják megközelíteni a zsákmányt.

Minden úgy megy, mint a karikacsapás. Innon legénységének többsége nagy tapasztalattal rendelkezik és fölöttébb rátermett. Az olyanok, mint Szienit, akik még nem tudják, mit kell tenniük, oldalra szorulnak, miközben a többiek tüsténkedni kezdenek. A Clalsu kiemelkedik a ködből, a másik hajó pedig kongatni kezdi a vészharangokat, de már túl késő. Innon legénysége beindítja a hajítógépeket, és a kosarakban lévő láncokkal megtépázzák az ellenség vitorláját. Aztán a Clalsu közelebb siklik – Szien szinte már azt hiszi, összeütköznek, de Innon tudja, mit csinál –, és a legénység horgokat dobál át a két hajó közötti folyosó felett, hogy közelebb csörlőzzék magukat a fedélzet nagy részét elfoglaló forgattyúk segítségével.

Ez veszélyes művelet, ezért a legénység egyik idősebb tagja a raktérbe zavarja Szient, amikor a teherhajón lévő emberek nyilakkal kezdenek lövöldözni, majd parittyával és tőrökkel dobálják őket. Szien a lépcsők alatt húzza meg magát, miközben a legénység többi tagja buzgón futkos fölötte. Hevesen dobog a szíve, a tenyere nyirkos. A fejétől alig másfél méterre valami súlyos tárgy puffan a hajótesthez, mire ő összerezzen.

De pusztító Föld, ez sokkal jobb, mint a szigeten téblábolni, horgászni és altatódalokat énekelni.

Percek alatt véget ér az egész. Amikor elcsendesedik a zűrzavar, és Szienit újra fel mer merészkedni a fedélzetre, látja, hogy pallók ívelnek a két hajó között, és Innon emberei fel-alá rohangálnak rajtuk. Néhányan fogságba ejtettek pár embert a teherhajó legénységéből, egy helyre terelték őket a fedélzeten, és üvegtőrt szorítanak a torkukhoz, a legénység fennmaradó része pedig éppen megadja magát, átnyújtják a fegyvereiket és az értékeiket, mert attól tartanak, hogy bántódásuk esik a túszoknak. Innon néhány matróza már el is tűnik a raktérben, majd hordókkal és ládákkal bukkannak fel, melyeket átcipelnek a Clalsu fedélzetére. Majd később szétválogatják a zsákmányt. Most a gyorsaság a legfontosabb.

De hirtelen kiáltások hangzanak fel, valaki eszeveszetten kongatja a harangot – és a hömpölygő ködben feldereng a csatahajó, mely a másik védelmére hivatott. Már ott van mellettük, és Szienit csak ekkor döbben rá arra, hogy hibát vétett, mert azt feltételezte, hogy a kis hajó egy helyben fog maradni, mivel nem lát semmit, és tudja, hogy más hajók is lehetnek a közelében. Az emberek nem ilyen ésszerűek. Sebesen közeledik feléjük a csatahajó, és annak ellenére, hogy a veszélyt felismerve riadt kiáltások szakadnak fel az emberek torkából a fedélzetén, már nem lehet elkerülni, hogy beleszaladjon a Clalsuba és a teherhajóba… és hogy emiatt feltehetőleg mindhárom hajó elsüllyedjen.

Szienitben túlárad az erő, melyet a tenger hőjéből és végtelen hullámaiból nyert. Gondolkodás nélkül reagál, mint ahogy a számtalan gyakorlat során a Fulkrumban. Lefelé nyúl a tengeri ásványok különös és csúszós lerakódásán át, az óceáni üledék átázott hasznavehetetlenségén keresztül, egyre csak lefelé. Az óceán alatt régi és nyers kőzetréteg húzódik, mely a rendelkezésére áll.

Egy másik helyen felemeli a kezét, megmarkol valamit, felfelé – kiáltja, mire a csatahajó hirtelenjében hangosan megreccsen és megtorpan. Az emberek abbahagyják a kiáltozást, döbbenten némulnak el mindhárom hajón. Ugyanis egyszeriben egy kövekből álló óriási, fogazott élű kés nyársalja fel a csatahajót a gerince mentén, hegye pár lábbal a fedélzet fölött meredezik.

Szienit reszketve engedi le a kezét.

A Clalsu fedélzetén örömujjongások váltják fel a rémült sikolyokat. Még a teherhajó legénysége közül is megkönnyebbülnek páran: jobb egy tönkretett hajó, mint három elsüllyesztett.

Ezután minden gyorsan történik, az átdöfött csatahajó tehetetlen. Amint Innon emberei teljesen kiürítik a hajó rakterét, a kapitány elindul megkeresni Szient. A nő a hajó orrába ment, ahonnan látja, hogy a csatahajó legénysége próbál megszabadulni a kőoszloptól.

Innon Szienit mellé lép, mire az felnéz rá. Már várja, mikor sújt le rá a férfi haragja. De Innon messze áll attól, hogy nehezteljen rá.

– Nem tudtam, hogy létezik ilyesmi – mondja elcsodálkozva. – Azt hittem, csak hencegtek.

Ez az első alkalom, hogy Szienit nem a Fulkrumtól kap dicséretet az orogéniája miatt, és ha eddig még nem szerette volna meg Innont, most bizonyára ez is bekövetkezne.

– Nem kellett volna ilyen magasra csinálnom – vallja be félénken. – Ha lett volna eszem, épp csak annyira emeltem volna fel, hogy megakassza a hajótestet, és azt higgyék, zátonyra futottak.

– Á – felel Innon lehiggadva, amikor megérti. – És most már tudják, hogy van egy tehetséges orogén a hajónkon.

A férfi arca elkomorul, és bár Szienit még nem látta ilyennek, úgy dönt, nem firtatja az okát. Olyan jó érzés ott állni mellette és élvezni a sikert. Egy ideig csak kettesben nézik, ahogy a legénység teljesen kifosztja a teherhajót.

Aztán az egyik matróz odaszalad hozzájuk, hogy közölje, végeztek, elvették a pallókat, és helyükre tették a köteleket és kampókat. Készen állnak az indulásra.

– Várjatok még – szólal meg Innon sötéten.

Szienit szinte sejti, mi következik ezután. Ennek ellenére összerándul a gyomra, amikor a férfi ridegen ránéz.

– Süllyeszd el mindkettőt.

Megígérte, hogy soha nem fogja megkérdőjelezni Innon parancsait. Ennek ellenére tétovázik. Eddig még soha senkit nem ölt meg, vagyis nem szándékosan. Egyszerűen hiba volt, hogy olyan magasra emelte fel a kőhalmot. Tényleg szükség van arra, hogy az ő ostobasága miatt haljanak meg emberek? Innon közelebb lép hozzá, ő pedig máris összerezzen, holott a férfi még sohasem emelt rá kezet. Ennek ellenére szúró fájdalom hasít a kézcsontjaiba.

De Innon csak pár szót suttog a fölébe.

– Bástromért és Koruért.

Ennek semmi értelme. Bástrom és Koru nincsenek itt. Aztán felfogja a szavak teljes értelmét, és ettől benne is meghűl a vér. Sőt, benne megfagy. Meov teljes lakossága számára az adja a biztonságot, hogy a szárazföldiek szemében csak bosszúságot jelentenek, nem pedig komoly fenyegetést.

– Arrébb kellene innen mennünk – javasolja.

Innon rögtön hátrafordul, és kiadja a parancsot. Amikor már kellően biztonságos távolságba kerültek, Szienit nagy levegőt vesz.

A családjáért teszi. Furcsa, hogy így gondol rájuk, bár tényleg ezt jelentik számára. Még furcsább, hogy egy valós ok miatt tesz ilyesmit, nem pusztán csak azért, mert ezt a parancsot kapta. Vajon ez azt jelenti, hogy már nem valakinek a fegyvere? Ha már nem az, akkor mi?

Nem számít.

Csak gondol egyet, és a kőoszlop kiemelkedik a csatahajó gerincéből, ezzel egy három méter átmérőjű lyukat hagyva a hajó farában. A hajó azonnal süllyedni kezd, felbillen az orra, ahogy egyre több víz áramlik a hátuljába. Aztán Szienit még több erőt merít az óceán felszínéből, és akkora ködöt teremt, hogy több kilométeres körzetben semmit sem lehet látni, majd felemeli a kődárdát, és a teherhajó gerincét célozza meg vele. Gyorsan átszúrja, majd még gyorsabban kihúzza belőle a fegyvert. Mintha leszúrna valakit egy tőrrel. A gerinc megreped, mint a tojáshéj, és egy perc múlva kettétörik a hajó. Vége.

A köd mindkét süllyedő hajót és a távolodó Clalsut is elrejti. A két hajó legénységének sikolyai sokáig elkísérik Szient a gomolygó fehérségben.

*

Aznap este Innon kivételt tesz vele. Szienit később felül a kapitány ágyában, és úgy beszél.

– Látni akarom Alliát.

– Nem – sóhajt fel Innon. – Nem akarod.

Ettől függetlenül kiadja a parancsot, mert szereti őt. A hajó az ellenkező irányba indul.

*

A legenda szerint Földapa kezdetben nem gyűlölte az életet.

Sőt, a krónikások elbeszélései alapján egykor minden tőle telhetőt megtett azért, hogy elősegítse a különös életformák megjelenését a felszínén. Még arra is képes volt, hogy kiszámítható évszakokat hozzon létre, és olyan lassan változtatta a szelek irányát és a hőmérséklet, hogy minden élőlény képes legyen alkalmazkodni hozzá, tovább tudjon fejlődni. Öntisztuló vizeket és olyan égboltot teremtett, mely mindig kitisztult a vihar után. Nem ő hozta létre az életet – az véletlenül történt –, de örült neki és csodálta, büszkén dédelgette a felszínén kialakult kivételes és vad csodát.

Aztán az emberek szörnyű dolgokat kezdtek művelni Földapával. Annyira megmérgezték a vizeit, hogy még ő sem tudta megtisztítani őket, és megölték a felszínén honos élőlények nagy részét. Átfúrták kérges bőrét, és átjutottak a köpenyében lévő véren, hogy megszerezzék a csontjaiból az édes velőt. És az emberi önhittség és vakmerőség csúcspontjaként az orogének voltak azok, akik olyasvalamit tettek, amit a Föld nem tudott megbocsátani: elpusztították egyetlen gyermekét.

Szien sok krónikással beszélt már, de egyikük sem tudta, mit jelent ez a rejtélyes mondat. Ezt nem tartalmazza a kőkrónika, hanem szájról szájra terjed, és alkalomadtán olyan rövid életű anyagokon kerül feljegyzésre, mint a papír és a bőr, és túl sok évszak változtatott már rajta valamit. Olykor a Föld legkedvesebb üvegtőre az, amit tönkretettek az orogének, máskor az árnyéka, néha pedig a legbecsesebb tenyésze. Bármit is jelentsenek a szavak, a krónikások és a mérek egyetértenek abban, ami azután történt, hogy az orogének elkövették a nagy bűnt: Földapa felszíne megrepedt, mint a vékony jég. Szinte az összes élőlény elpusztult, amikor a legelső és legborzalmasabb ötödik évszak, a Megsemmisítő képében testet öltött a haragja. Hiába tettek szert nagy hatalomra az ősi emberek, semmi sem figyelmeztette őket a veszélyre, nem volt idejük talontárakat építeni, és nem volt utat mutató kőkrónikájuk sem. Csak a puszta szerencsének köszönhető, hogy elegendő túlélő maradt ahhoz, hogy az emberiség újból felépítse önmagát – de soha többé nem tört olyan magasságokba, mely egykor megadatott neki. A föld vissza-visszatérő haragja soha nem fogja ezt lehetővé tenni.

Szienit mindig is sokat tanakodott ezeken a meséken. Természetesen van bennük bizonyos fokú költői szabadosság, primitív emberek próbálnak megmagyarázni valamit, amit nem értenek… de minden rege tartalmaz valamennyi igazságot. Talán a régi orogének összetörték valahogy a földkérget. De hogy? Most már nyilvánvaló, hogy az orogénia sokkal több annál, mint amennyit a Fulkrumban meg lehet tanulni – és a Fulkrum talán okkal nem adja át a többi tudást, ha a legenda igaz. De a tényeken nem lehet változtatni: még ha valamiképpen, a csecsemőket is beleszámolva minden létező orogén össze tudná kapcsolni az erejét, akkor sem tudnák elpusztítani a föld felszínét. Csak megfagyasztanának mindent, de sehol sincs annyi meleg vagy mozgás, hogy képesek lennének akkora rombolásra. Mindannyian felégetnék magukat a próbálkozásban, és meghalnának.

Ami azt jelenti, hogy a mesének ez a része nem lehet igaz: az orogénia nem tehető felelőssé a föld haragjáért. Nem mintha egy roggán kívül más is hajlandó lenne erre a következtetésre jutni.

Ugyanakkor teljességgel elképesztő, hogy az emberiségnek sikerült túlélnie ennek az első évszaknak a tüzeit. Mert ha az egész világ olyan volt akkor, mint most Allia… Szienit immár kezdi érteni, mennyire gyűlöl Földapa mindenkit.

A sötétségbe burkolózó Allia olyan, mint a kelésekkel borított, vöröslő halál. Semmi sem maradt a közből a kaldera gyűrűjén kívül, mely egykor körbeölelte a kikötőt, de még ezt is csak nehezen lehet kivenni. Szien összehúzott szemmel kutatja a vörös, reszkető füstréteget, és úgy véli, megmaradt pár épület és utca a kaldera lejtőin, de lehet, hogy csak nagyon szeretné ezt látni.

Az esti égboltot vastagon beborítják a hamufelhők, melyeket alulról a tüzek ragyogása világít meg. A kikötő helyén jelenleg egy kialakulóban lévő vulkántölcsér található, mely, ahogyan emelkedik kifelé az óceánból, halálos fellegeket pöfékel, és forró, vörös vért áraszt magából. Már most is óriási, szinte a kaldera egész medencéjét elfoglalja, és két utódot is sikerült a világra hoznia. Két további csatorna ékelődik az oldalába, és szülőanyjukhoz hasonlóan gázokat és lávát ontanak magukból. Végül valószínűleg egyetlen nagy szörnyeteggé olvadnak majd össze, mely el fogja nyelni a környező hegyeket, és a hatókörébe eső minden közt a gázfelhőivel és az ezek nyomán támadó feltörésekkel fog fenyegetni.

Most már mindenki halott, akivel Szienit Alliában találkozott. A Clalsu nem közelítheti meg nyolc kilométernél jobban a partot, mert a saját vesztüket kockáztatnák, meggörbülne a hajó gerince a felhevült vízben, vagy azok a forró fellegek fojtanák meg őket, melyek időnként előretörnek a hegyek felől. Errefelé még mindig másodlagos vulkántölcsérek vannak kialakulóban, melyek a kerék küllőihez hasonló módon indulnak ki abból a pontból, mely egykor Allia kikötője volt, és halálos tárnákat hoznak létre a part menti vizek felszíne alatt. Ezek szintén őket fenyegetik. Szien minden egyes forrópontot képes szenzelni, melyek vakító, tajtékzó dühös viharként ólálkodnak a föld bőre alatt. Még Innon is szenzeli őket, ezért elkormányozta a hajót azoktól, melyek a legnagyobb valószínűséggel törhetnek ki a közeljövőben. De amilyen törékenyek most az alattuk lévő rétegek, akár egy teljesen új tölcsér is megnyílhat közvetlenül alattuk, amit Sziennek esélye sem lenne előre megérezni vagy megállítani. Innon sok mindent kockáztat azzal, hogy a kedvére próbál tenni.

– A köz külső részein élő emberek közül sokaknak sikerült elmenekülniük – szólal meg halkan a mellette álló Innon. A Clalsu teljes legénysége feljött a fedélzetre, és némán bámulja Alliát. – Azt mondják, volt egy piros villanás a kikötő felől, amit több másik követett meghatározott ütemben. Mintha valami… lüktetett volna. De a kezdeti rázkódás, amit az okozott, hogy az egész átkozott kikötő hirtelenjében elpárolgott, a földdel tette egyenlővé a legtöbb kisebb házat. Ez okozta az emberek többségének a halálát. Nem volt semmilyen figyelmeztetés.

Szienit megrándul. Nem volt figyelmeztetés. Csaknem százezer ember volt Alliában – ami egyenlítői mércével mérve nem sok, de egy partvidéki közhöz képest az. Amire méltán lehettek büszkék. Olyan nagy reményeik voltak.

A rozsda egye meg az egészet. A rozsda egye meg, és égjen el Földapa mocskos, utálatos beleiben.

– Szienit?

Innon a nőt bámulja. Azért, mert Szien maga elé emelte az ökleit, mintha egy izgága, nyugtalan ló gyeplőjét tartaná a kezében. És mert egy szűk, magas és feszes tórusz öltött testet körülötte. Nincs hideg, elegendő földerő van a közelben, melyet a szolgálatába tud állítani. De a tórusz erős, és még egy képzetlen rogga is képes szenzelni Szien akaratának egyre jobban körvonalazódó megfeszülését. Innon levegőt vesz, és egy lépést hátrál.

– Szien, mégis mit…

– Nem hagyhatom így – motyogja szinte magában. Az egész terület egy megduzzadt, halálos kelés, mely bármikor felfakadhat. A vulkán csak az első jel. A fölben lévő legtöbb kürtő apró, szövevényes képződmény, melyek küszködve törnek utat maguknak a különféle kőzetrétegek és fémek között, de közben ellenük dolgozik a saját tehetetlenségük. A folyamat során szunnyadnak, lehűlnek, eldugaszolják magukat, majd újra felfelé szivárognak, minden lehetséges irányba tekeregnek és csavarodnak. Ugyanakkor ez a példány egy óriási lávacső, mely egyenesen onnan indul ki, ahonnan eltűnt a gránátvörös obeliszk. A föld puszta haragja előtt nyit utat, és ha Szienit semmit sem tesz ez ellen, hamarosan egy óriási robbanás repíti az égbe az egész régiót, ami majdnem biztosan kiváltaná a következő évszakot. Szien alig tudja elhinni, hogy a Fulkrum ennyiben hagyta a dolgot.

Így hát elmerül a kavargó, egyre erősödő hőségben, és Alliát látva az összes dühét beleadja, és felszakítja azt. Közben arra gondol, hogy ez volt Allia, egy emberi hely, itt emberek éltek. Emberek, akik nem érdemelték meg, hogy miattam haljanak meg, hogy amiatt haljanak meg, mert túl ostobák voltak, és hagytak ott nyugodni egy alvó obeliszket, vagy amiatt, mert mertek a jövőről álmodni. Senki sem érdemli meg, hogy emiatt haljon meg.

Szinte könnyen megy. Elvégre ez az, amihez az orogének értenek, és a forrópont megérett arra, hogy kihasználja az erejét. Igazából az jelentené a veszélyt, ha nem tenne így. Ha anélkül fogadná be ezt a temérdek hőséget és erőt, hogy máshová vezetné el, akkor elpusztítaná saját magát. De szerencsére – Szienit magában felnevet, és ettől az egész teste megrázkódik – van itt egy vulkán, melyet el kell tömíteni.

Ezért ökölbe szorítja kezének ujjait, és tudatosságával támadja meg a vulkán torkát; nem égeti, hanem hűti, a szörnyeteg saját dühét használva zár le minden egyes hasadékot. Visszakényszeríti az egyre növő magmakamrát a föld mélyébe, vissza és le, egyre lejjebb – és eközben szándékosan összehúzza a rétegeket, egymásra pakolja őket, hogy mindegyik nyomja az alatta lévőt, és lent tartsa a magmát, legalábbis addig, amíg a tűztenger nem talál egy másik, lassabban járható utat ahhoz, hogy a felszínre küzdje magát. Ez egy nagy odafigyelést igénylő művelet, több millió tonna kőzet mozgatását és olyan nagy nyomás létrehozását igényli, mely máskülönben gyémántokat hozna létre. De Szienit a Fulkrum gyermeke, és a Fulkrum alaposan kiképezte őt.

Amikor kinyitja a szemét, Innon karjaiban találja magát, és érzi, hogy hánykolódik a hajó a lába alatt. Meglepetten pislog, majd felnéz a kapitányra, akinek tágra nyílt szemeiben rémület tükröződik. Innon végül észreveszi, hogy Szienit magához tért, és az arcára kiülő megkönnyebbülés és ijedtség egyszerre szívet melengető és kijózanító.

– Mindenkinek mondtam, hogy nem ölnél meg minket – szólal meg a tenger tajtékzó hullámait és a legénysége kiáltozását túlharsogva. Szienit körbenéz, és látja, ahogy a többiek eszeveszetten azon igyekeznek, hogy bevonják a vitorlákat, mert a tenger hirtelen háborogni kezdett, és elvesztették az uralmukat a hajó fölött. – Kérlek, ne csinálj belőlem hazug embert, jó?

Francba. Szienit a szárazföldi munkához van szokva, ezért megfeledkezett arról, milyen következményei lesznek annak, ha a vízen zárja le a törést. A megfelelő okból keltett rengéseket, de ezek attól még rengések voltak, és – ó, Föld, már érzi is. Egy szökőárat indított útjára. Szienit összerándul és nyöszörög, miközben a szenziája hevesen tiltakozik a tarkóján. Túlzásba vitte.

– Innon. – A feje gyötrelmesen sajog. – Neked k-kell. Ugyanolyan amplitúdójú hullámokat kell a vízfelszín alá nyomnod…

– Mi van?

Innon leveszi róla a szemét, és odakiált valamit az egyik emberének a saját nyelvén, Szienit pedig magában szitkozódik. Természetesen a férfinak fogalma sincs, mit mondott neki az imént. Nem beszéli a Fulkrum nyelvét.

De akkor hirtelenjében lehűl körülöttük a levegő. A hajó deszkái felnyögnek a hőmérséklet csökkenése miatt. Szien riadtan zihál, de valójában nem történt nagy változás. Csak egy nyári és egy őszi este közötti különbséget lehet érezni, bár mindez pár perc alatt következett be – és van ebben valami, ami olyan ismerős, mint egy jóleső simogatás. Innon azonnal fellélegzik, amikor ő is rájön ennek okára: Alabástrom. Természetesen az ő hatóköre idáig is elér. Percek alatt lecsillapítja az egyre nagyobbra hízó hullámokat.

Miután végzett, a hajó ismét békés vizeken találja magát, és az alliai vulkán felé áll… de az most már csendes és sötét. Még mindig füstölög, és még évtizedekig forró lesz, de már nem ont ki magából friss magmát és gázokat. Már tisztulni is kezd fölötte az égbolt.

Leshiye, Innon első tisztje odamegy hozzájuk, és mogorván néz Szienitre. Túl gyorsan beszél ahhoz, hogy a nő is teljes mértékben megértse a szavait, de a lényeget sikerül elkapnia: Mondd meg neki, hogy ha legközelebb megint a fejébe veszi, hogy megállít egy vulkánt, először szálljon, ki a hajóból.

Leshiyének igaza van.

– Sajnálom – motyogja Szien eturp nyelven, mire a férfi morogni kezd, és döngő léptekkel távozik.

Innon megrázza a fejét, és elengedi a nőt a karjai közül, majd kiadja a parancsot, hogy húzzák fel újra a vitorlákat.

– Jól vagy? – pillant le Szienitre.

– Igen. – Megdörzsöli a fejét. – Csak korábban még soha nem dolgoztam ekkora feladaton.

– Nem is gondoltam volna, hogy képes vagy rá. Azt hittem, csak az Alabástromhoz hasonló sokgyűrűsek tudnak ilyesmit. De te is olyan erős vagy, mint ő.

– Dehogy – nevet fel Szienit. Megragadja és el sem ereszti a korlátot, hogy ne kelljen a férfinak támaszkodnia. – Csak azt teszem, amit lehet. Ő viszont újraírja a természet rozsdaverte törvényeit.

– Hm. – Innon hangja furcsán cseng, és amikor Szienit ránéz, meglepődve tapasztalja, hogy szinte sajnálkozó az arca. – Néha, amikor látom, mire vagytok képesek, azt kívánom, bárcsak én is jártam volna abban a Fulkrumban.

– Nem, nem kívánod.

Szienit még csak el sem akar gondolkozni azon, milyen lenne a férfi, ha velük együtt fogságban nőtt volna fel. Innon az öblös nevetése, virgonc hedonizmusa vagy a derűs szemtelensége nélkül. Szép, erős keze gyengébb és sutább lenne a törések miatt. Nem Innon lenne.

A férfi most bánatosan mosolyog rá, mintha csak olvasott volna a gondolataiban.

– Egyszer el kell mondanod, milyen ott az élet. Miért tűnik mindenki olyan nagy tudásúnak, aki onnan érkezik… és miért félnek mégis olyan nagyon.

Ezután Innon megveregeti a nő hátát, majd magára hagyja, hogy felügyelni tudja a hajó irányváltását.

De Szienit ezután is ott marad a korlátnál, és hirtelen kirázza a hideg, de ennek semmi köze nincs ahhoz, hogy Alabástrom fokozatosan megvonja tőlük a támogatását.

Az az oka, hogy miközben kanyarodáskor a hajó az egyik oldalára dől, Szienit vet még egy utolsó pillantást arra a helyre, mely Allia volt, mielőtt az ő ostobasága elpusztította a várost…

…és meglát valakit.

Vagyis azt hiszi. Először még nem biztos benne. Hunyorít, és csak egy halványabb sávot lát, mely lefelé fut az alliai medence felé a déli oldalon, és mely most jobban kivehető, hogy a vulkán piros izzása elhalványult. Egyértelmű, hogy ez nem a birodalmi út, melyen ezer évvel és egy óriási hibával ezelőtt ő és Bástrom utaztak, hogy Alliába jussanak. Az a legvalószínűbb, hogy egy helyiek által használt földutat lát, mely átszeli az erdőt, és melyhez egyenként vághatták ki a fákat. Az évtizedeken át rajta folyó gyalogosforgalom megakadályozta, hogy a természet visszahódítsa magának a területet.

Egy aprócska pont mozog az úton – ebből a távolságból úgy látszik, mintha egy ember sétálna rajta lefelé. De az nem lehet. Nincs az az épeszű ember, aki ilyen közel merészkedne egy aktív, halálos feltöréshez, mely már így is ezrek vesztét okozta.

Szienit még jobban összehúzza a szemét, és a hajó farába megy, hogy továbbra is szemmel tarthassa, miközben a Clalsu eltávolodik a parttól. Bár nála lenne Innon egyik messzelátója. Bár biztosan tudhatná.

Mert egy pillanatig azt gondolja, egy pillanatig azt szentezi, hallucinálja kimerülten, vagy képzeli szorongva…

A Fulkrum szeniorjai nem hagynának így magára egy forrongó katasztrófát. Hacsak nem lenne erre nagyon jó okuk. Hacsak nem parancsolták volna ezt nekik.

…hogy a sétáló alak burgundi vörös egyenruhát visel.

*

Vannak, akik azt mondják, azért haragszik a Föld,

Mert nem akar társaságot,

Én azt mondom, azért haragszik a Föld,

Mert egyedül él.

Ősi (Birodalom előtti) népdal

21

Te, aki újra összerázod a csapatot

– Hé, te – szólsz hirtelen Tonkee-hoz. Aki nem Tonkee.

Tonkee épp az egyik kristályfal felé indul, csillog a szeme, és egy apró véső van nála, melyet valahonnan előszedett.

– Mi van? – néz rád összezavarodva, és megáll.

Véget ért a nap, fáradt vagy. Sokat kivett belőled, hogy lehetetlen közök után kutattál az óriási föld alatti geódák rejtekében. Ykka emberei az egyik hosszabb kristálynyaláb közepén található lakásban szállásoltak el téged és társaidat. Egy kötélhídon és egy körkörös fapallón kell átsétálni hozzá. A lakás vízszintesen helyezkedik el, bár maga a kristály nem az. Az emberek, akik kivájták ezt az odút, valószínűleg nem értették meg, hogy csak azért, mert a padló egyenes, senki sem feledkezik meg arról, hogy egy negyvenöt fokos szögben megdőlő valamiben él. De próbáltad elterelni erről a gondolataidat.

És miközben szétnéztél, letetted a csomagodat, és azt gondoltad, ez az otthonom, amíg nem tudok innen elmenekülni, hirtelen ráébredtél arra, hogy ismered Tonkee-t. Valamilyen szinten mindig is ismerted.

– Jumenészi. Vezető. Binof – rivallsz rá, és őt látszólag minden egyes szó ostorcsapásként éri. Összerándul, majd egy lépést hátrál. Aztán még egyet és még egyet, mígnem már a lakás tükörsima kristályfalához préselődik. Az arcán rémület tükröződik, de az is lehet, hogy akkora szomorúság, hogy az már rémületnek látszik. Egy bizonyos ponton túl a kettő ugyanaz.

– Azt hittem, nem emlékszel – mondja halkan.

Felállsz, és az asztalra tenyerelsz.

– Nem véletlen, hogy velünk jöttél. Nem lehet az.

Tonkee mosolyogni próbál, de csak fintorog.

– Néha tényleg történnek véletlen egybeesések…

– A te esetedben nem. – Nem egy olyan gyerek esetében, aki belopózott a Fulkrumba, és leleplezett egy olyan titkot, amely egy őrző halálával végződött. Az a nő, aki az a gyerek volt egykor, semmit sem hagy a véletlenre. Ebben biztos vagy. – De legalább az évek során sikerült tökélyre vinned a rozsdaverte álcázást.

Hoa, aki eddig a lakás ajtajában állt – és szerinted ismét őrködött –, ide-oda kapkodja kettőtök között a fejét. Talán azt figyeli, hogyan megy ez a szembesítés, mert fel akarja készíteni magát arra, ami majd vele fog történni.

Tonkee nem néz a szemedbe. Remeg, csak egy kicsit.

– Nem az. Nem véletlen. Mármint… – Nagy levegőt vesz. – Nem követtelek. Másokat állítottam rád, de az más. Én magam csak az elmúlt pár évben kezdtelek el követni.

– Másokat állítottál rám. Csaknem harminc éven keresztül?

Tonkee csak pislog, aztán kissé felbátorodik, és kuncogni kezd. Keserűen cseng a hangja.

– A családomnak több pénze van, mint az uralkodónak. Mindegy, a lényeg az, hogy az első, körülbelül húsz évben könnyen ment a dolog. Tíz évvel ezelőtt majdnem elvesztettünk. De… nos.

Rácsapsz az asztalra, és talán csak képzeled, de mintha a lakás kristályfalai egy röpke pillanatig kicsit fényesebben ragyognának. Ez majdnem eltereli a figyelmedet. Majdnem.

– Nem igazán tudok most sokkal több meglepetést elviselni – sziszeged a fogaid között.

– Sajnálom… – sóhajt fel Tonkee, aki már szinte belesüpped a falba.

Olyan erősen rázod a fejed, hogy összekötött hajtincseid kiszabadulnak.

– Nem kell a bocsánatkérésed! Magyarázatot akarok. Melyik vagy te, az innovátor vagy a vezető?

– Mindkettő?

Meg fogod fagyasztani. Ezt ő is látja a szemedben, ezért gyorsan beszélni kezd.

– Vezetőnek születtem. Komolyan! Binof vagyok. De… – Széttárja a karját. – Mégis mit vezethetnék? Nem vagyok jó az ilyesmiben. Láttad, milyen gyerek voltam. Nincs bennem semmi finomság. Nem értek az… emberekhez. De vannak dolgok, amikhez igen.

– Nem érdekel a rozsdaverte élettörténeted.

– De ha ide tartozik! A történelem mindig fontos. – Tonkee, Binof vagy akárki is legyen, ellép a faltól, és esdeklően néz rád. – Tényleg geomér vagyok. Tényleg jártam a Hetedikre, bár… bár… – Érthetetlen grimaszokat vág. – Nem ment valami jól. De tényleg azzal töltöttem az életemet, hogy azt a valamit, azt a foglalatot tanulmányoztam, amit a Fulkrumban találtunk. Essun, tudod te, mi volt az?

– Nem érdekel.

Ám erre Tonkee-Binof felhorkan.

– Pedig fontos – jelenti ki. Most már ő tűnik dühösnek, és te vagy az, aki meglepetten hátrálni kezd. – Ennek a titoknak szenteltem az egész életemet. Ez fontos. És számodra is annak kellene lennie, mert te egyike vagy azon keveseknek egész Rezdületlenben, akik fontossá tehetik ezt.

– Mi a rozsdás fenéről hablatyolsz?

– Ott építették meg őket. – Binof-Tonkee gyorsan előrelép, az arca fénylik. – Az a foglalat a Fulkrumban. Onnan származnak, az obeliszkek. És az az a hely, ahol minden elromlott.

*

Végül megint bemutatkozásra kerül sor. Ezúttal azonban senki nem hagy ki semmit.

Tonkee valójában Binof. De jobban szereti, ha Tonkee-nak hívják. Ezt a nevet választotta, amikor felvételt nyert a Hetedik Egyetemre. Úgy látszik, nem járja, hogy egy jumenészi vezető gyereke a politikát, bíráskodást vagy a nagyban folytatott kereskedelmet kivéve bármilyen más foglalkozást válasszon magának. És az sem járja, hogy egy fiúnak született gyereklány legyen – úgy tűnik, a vezetőségi családok nem használnak tenyészeket, hanem egymás között sokasodnak, és Tonkee lánysága meghiúsított egy-két érdekházasságot. Intézhettek volna neki egyszerűen más frigyeket is, de időközben az is kiderült, hogy a kis Tonkee előszeretettel mond és tesz olyan dolgokat, melyeket nem lenne szabad, vagy melyeknek nincs értelmük. Ezért a családja Rezdületlen legkiválóbb tanulási központjában helyezte el őt, új személyiséget és hamis kasztnevet adtak neki, majd csendben, minden botrány nélkül kitagadták őt.

Ennek ellenére Tonkee remekül érezte magát, leszámítva azt a pár elmérgesedett vitát, melyet hírneves tudósokkal folytatott, és melyeknek nagy részét ő nyerte. És szakmai életét azzal töltötte, hogy megszállottan kutatta az obeliszkeket, melyek sok évvel ezelőtt a Fulkrumba csalogatták őt.

– Ez az egész nem arról szólt, hogy olyan érdekesnek találtalak volna téged – magyarázza. – Vagyis az voltál, segítettél nekem, és meg kellett győződnöm arról, hogy nem keveredtél emiatt bajba. Így kezdődött. És csak akkor derült ki számomra, hogy van benned lehetőség, amikor nyomozni kezdtem utánad. Egyike voltál azoknak, akik egy nap talán képesek lesznek kifejleszteni magukban azt a képességet, hogy parancsolni tudjanak az obeliszkeknek. Tudod, ez egy elég ritka dolog. És… hát, reménykedtem… na.

Közben újra leültél, és mindketten lehalkítottátok a hangotokat. Képtelen vagy tovább mérgelődni ezen, túl sok mindennel kell most foglalkoznod. Hoára pillantasz, aki a szoba falánál áll, benneteket figyel, és a testtartása óvatosságról árulkodik. Még vele is beszélned kell. Minden titokra fény derül. A tiédre is.

– Meghaltam – mondod. – Csak így tudtam elrejtőzni a Fulkrum elől. Meghaltam, hogy megszabaduljak tőlük, de téged nem tudtalak lerázni.

– Hát igen. Az én embereim nem rejtélyes erőkkel követtek nyomon téged, hanem kikövetkeztették, hol lehetsz. Ez a módszer sokkal megbízhatóbb.

Tonkee belehuppan az asztal másik oldalán lévő székbe. A lakásban három szoba van – ez az odúszerű központi helyiség és az innen nyíló két hálószoba. Tonkee-nak saját szoba kell, mert kezd megint bűzleni. Hajlandó vagy Hoával osztozni a másikon, miután választ kaptál a kérdéseidre, tehát lehet, hogy egy ideig az odúban fogod tölteni az éjszakákat.

– Az elmúlt pár évben együtt dolgoztam… pár emberrel. – Tonkee egyszeriben óvatos lesz, ami nem is esik nehezére. – Többnyire más mérekkel, akik szintén olyan kérdéseket tettek fel, amikre senki nem akart válaszolni. Más területek specialistái voltak. Az elmúlt pár év során nyomon követtük az obeliszkeket, az összeset, amit tudtunk. Észrevetted, hogy mintázatok vannak a mozgásukban? Lassan közeledni kezdenek, ha egy megfelelő képességű orogént észlelnek a közelükben. Valakit, aki használni tudja őket. Tirimóban csak kettő indult el feléd, de az is elég volt ahhoz, hogy levonjuk a következtetést.

– Elindultak felém? – nézel fel a homlokodat ráncolva.

– Vagy egy másik orogén felé, aki a közeledben volt, igen. – Tonkee most már megnyugodott, egy darab aszalt gyümölcsöt rágcsál, melyet a hátizsákjából vett elő. Nem zavarja, hogy tágra nyílt szemmel bámulsz rá, vagy hogy meghűlt az ereidben a vér. – Elég egyértelműek voltak a bemérési vonalak. Hogy úgy mondjam, Tirimó volt a kör középpontjában. Bizonyára évek óta ott lehettél, mert az egyik obeliszk már csaknem egy évtizede ugyanazon az útvonalon haladt feléd, egészen a keleti parttól indult el.

– Az ametiszt – suttogod.

– Igen – erősíti meg Tonkee, miközben téged fürkész. – Ezért gyanítottam, hogy még mindig életben lehetsz. Az obeliszkek… valahogy kötődnek egyes orogénekhez. Nem tudom, hogy működik ez. Azt sem, hogy miért. De ez egy jellegzetes és kiszámítható dolog.

Következtetés. Némán rázod a fejed a döbbenettől, ő pedig folytatja.

– A lényeg az, hogy az elmúlt két vagy három évben mindkettő egyre gyorsabb lett, ezért a régióba utaztam, és úgy tettem, mintha köztelen lennék, hogy jobban tanulmányozhassam őket. Igazából soha nem akartam közel férkőzni hozzád. De aztán történt az a dolog északon, és kezdtem úgy gondolni, fontos lenne egy suttogó – egy obeliszksuttogó – közelében lenni. Így hát… próbáltalak megkeresni. Éppen Tirimó felé tartottam, amikor megláttalak a vándorhajléknál. Szerencsém volt. Először pár napig csak követni akartalak, hogy el tudjam dönteni, eláruljam-e, ki vagyok valójában… de aztán ő szoborrá változtatta a kirkusát – biccent a fejével Hoa felé. – Úgy gondoltam, jobb, ha befogom a számat, és egy ideig inkább csak megfigyelek.

Ez valahogy érthető.

– Azt mondtad, nem csak egy obeliszk tartott Tirimó felé. – Megnyalod a szád. – Csak egynek kellett volna lennie. – Az ametiszt az egyetlen, melyre rákapcsolódtál. Az egyetlen, amely megmaradt.

– Kettő volt. Az ametiszt és egy másik a Merz felől.

A Merz egy északkeleten elterülő nagy sivatag.

– Sose jártam a Merz közelében – ingatod a fejed.

Tonkee egy percre elhallgat, lehet, hogy ezzel kíváncsivá tetted, de az is lehet, hogy dühbe gurult.

– Hát mégis hány orogén volt Tirimóban?

Három. Csakhogy.

– Mindkettő egyre gyorsabb lett – ismétled meg.

Hirtelenjében képtelen vagy gondolkozni. Nem tudsz válaszolni a kérdésre. Nem tudsz egész mondatokban beszélni. Az elmúlt két vagy három évben mindkettő egyre gyorsabb lett.

– Igen. De nem tudtuk, mi okozta ezt. – Tonkee elhallgat, résnyire nyitott szemmel, gyanakvóan néz rád. – Te tudod?

Uche kétéves volt. Majdnem három.

– Menj el – suttogod. – Menj el fürdeni vagy akármi. Gondolkoznom kell.

Tonkee habozik, egyértelmű, hogy még több kérdést szeretne feltenni neked. De aztán felnézel rá, ő pedig azonnal feláll és elmegy. Leomlik a nyomában a súlyos függöny – ezen a helyen nincs ajtaja a lakásoknak, de a függönyök kellő elszigeteltséget biztosítanak és te pár percig csendben, üres fejjel üldögélsz.

Aztán felnézel Hoára, aki Tonkee üresen hagyott széke mellett áll, és kétségtelenül arra vár, hogy ő is sorra kerüljön.

– Szóval kőfaló vagy – állapítod meg.

Hoa komolyan bólint.

– A tested… – Felé mutogatsz, nem tudod, hogy fejezd ki magad. Soha nem tűnt normálisnak, nem igazán, de az is biztos, hogy nem úgy néz ki, ahogy egy kőfalónak kellene. A kőfalók haja nem száll a szélben. A bőrük sem vérzik. Egy szempillantás alatt át tudnak kelni a tömör sziklafalakon, de órákba tartana felmenniük egy lépcsőn.

Hoa megmozdul, és az ölébe veszi a hátizsákját. Egy percig kotorászik benne, aztán előveszi azt a rongyokba tekert csomagot, melyet már jó ideje nem láttál. Szóval oda tette. Kikötözi, hogy végre meglásd, mit cipelt magával idáig.

Amennyire meg tudod állapítani, a csomag sok kisebb, csiszolatlan kristályt tartalmaz. Olyasmi, mint a kvarc vagy talán a gipsz, de néhány darabka nem tejfehér, hanem vérvörös. És bár nem vagy biztos benne, úgy gondolod, hogy a csomag most kisebb, mint korábban. Elhagyott pár kristályt?

– Kövek – szólalsz meg. – Köveket… cipeltél magaddal?

Hoa habozik, aztán az egyik fehér kristályért nyúl. A kezébe veszi. Akkora, mint a hüvelykujjad utolsó ujjperce, négyszögletű, és az egyik oldala jócskán hiányos. Nehéznek tűnik.

Hoa megeszi. Te csak bámulsz rá, ő pedig közben téged figyel. Egy kis ideig csak forgatja a szájában, mintha a megfelelő szöget keresné, de az is lehet, hogy csak a nyelvével ízlelgeti. Talán só.

Aztán megfeszül az állkapcsa. Az ezt követő reccsenés meglepően hangosnak tűnik a csendes szobában. Még pár reccsenést lehet hallani, melyek már nem olyan hangosak, de nem hagynak kétséget afelől, hogy amit Hoa rág, az semmi esetre sem lehet étel. Aztán nyel egyet, és megnyalja a szája szélét.

Ez az első alkalom, hogy enni láttad őt.

– Ételt – helyesbíted magad.

– Magamat.

Hoa kinyújtja az egyik kezét, és különös gyengédséggel helyezi rá a kőhalomra.

Kissé felvonod a szemöldököd, mert most még kevésbé érted, mint máskor.

– Szóval akkor ez… micsoda? Valami, ami lehetővé teszi, hogy úgy nézz ki, mint mi?

Nem tudtad, hogy erre is képesek. Viszont a kőfalók semmit sem árulnak el magukról, és nem tűrik mások kíváncsiskodását. Olvastad a beszámolókat arról, mi történt, amikor két évszakkal ezelőtt az arkarai Hatodik Egyetem tanulmányozás céljából megpróbált fogva tartani egy kőfalót. Ennek eredményeként jött létre a dibari Hetedik Egyetem, melyet csak azután tudtak megépíteni, hogy elég könyvet sikerült kiásniuk a Hatodik romjai alól.

– A kristályos szerkezetek megfelelő hordozóközeget jelentenek. – Ezeknek a szavaknak semmi értelme. Ezután Hoa érhetően ismétli meg a szavait. – Ez vagyok én.

Szeretnél ezzel kapcsolatban még többet tudni, de úgy döntesz, nem teszel fel kérdéseket. Ha azt akarta volna, hogy megértsd, elmagyarázta volna. És egyébként sem ez az, ami számít.

– Miért? – kérdezed. – Miért akartál ilyen lenni? Miért nem maradtál egyszerűen az… ami vagy?

Hoa olyan kétkedően néz rá, hogy te is beismered, milyen ostobaságot kérdeztél. Csakugyan hagytad volna, hogy veled tartson, ha tudtad volna, mi ő? Ugyanakkor, ha tudtad volna, nem is próbáltad volna megállítani. Senki sem akadályoz meg egy kőfalót abban, hogy azt tegye, ami neki tetszik.

– Mármint miért vetted a fáradságot? Nem tudsz csak úgy… A te fajtád a köveken is át tud menni.

– Igen. De én veled akartam útra kelni.

És most érkeztünk meg az egésznek a velejéhez.

– Miért?

– Kedvellek.

És ezután megvonja a vállát. Megvonja a vállát. Mint minden gyerek, akitől olyamit kérdeznek, amire nem tud, vagy nem akar válaszolni. Talán ez nem is fontos. Talán csak egy hirtelen ötlet volt. Talán egy idő után majd továbbáll, és egy másik hóbortot követ. Csak az a tény teszi ezt hazugsággá, hogy Hoa nem egy gyerek. Nem is egy rozsdaverte ember, talán már több évszak óta él, és egy olyan faj tagja, mely nem engedhet a szeszélyeknek, mert az rozsdaverte nehéz lenne.

Megdörzsölöd az arcod. Hamu tapadt a kezeidre, neked is jól jönne a fürdés. Felsóhajtasz, mire Hoa halkan megszólal.

– Nem foglak bántani.

Erre pislogsz egyet, majd lassan leereszted a kezeidet. Fel sem merült benned, hogy bánthatna. Még most is, hogy tudod, mi ő, és láttad, mire képes… nehezedre esik úgy gondolni rá, mint egy ijesztő, rejtélyes, kiismerhetetlen lényre. És ez az, ami minden másnál többet mond neked arról, miért tette ezt magával. Kedvel téged. Nem akarja, hogy félj tőle.

– Ezt jó tudni – feleled. És ezután már nincs mit mondani, ezért egy ideig csak csendben nézitek egymást.

– Itt nem vagyunk biztonságban – szólal meg végül Hoa.

– Ja, erre én is rájöttem.

Még azelőtt kicsúsznak a gúnyos szavak a szádon, hogy vissza tudnád magad fogni. De hát… tényleg olyan meglepő, hogy mostanra kissé keserű hangon szólalsz meg? Valójában Tirimó óta mindenkivel csak kötözködsz. De aztán eszedbe jut, hogy Jijával nem így viselkedtél, sőt senki mással sem Uche halála előtt. Akkor mindig gondosan ügyeltél arra, hogy tapintatos és higgadt légy. Hogy soha ne tégy csípős megjegyzéseket. Ha dühbejöttél, nem mutattad ki az érzéseidet. Essunnak nem lenne szabad így viselkednie.

De hát nem igazán vagy Essun. Nem csak Essun vagy. Már nem.

– A hozzád hasonlók, akik itt vannak… – kezded. Erre Hoa apró arca megfeszül, világos, hogy mérges lett. Meglepetten hallgatsz el.

– Ők nem olyanok, mint én – mondja hűvösen.

Hát, akkor ez ennyi volt. És ezzel végeztél.

– Pihennem kell.

Egész nap gyalogoltál, és bármennyire is szeretnél megfürdeni, nem vagy biztos abban, hogy kész vagy levetkőzni és még sebezhetőbbé tenni magad a kasztrimai emberek előtt. Kiváltképp, hogy kedvesen, és a tényt elbagatellizálva, de nyilvánvalóan fogva tartanak.

Hoa bólint. Újra elkezdi összepakolni a kis csomagját.

– Őrködöm.

– Szoktál aludni?

– Néha. Kevesebbet, mint te. Most nincs rá szükségem.

Milyen kényelmes. És te jobban bízol benne, mint a köz lakosaiban. Nem kellene, de mégis így van.

Felállsz, bemész a hálószobába, és lefekszel a matracra. Semmi komoly alkalmatosság, csak szalma és gyapot egy vászonhuzatba tömködve, de jobb, mint a kemény föld vagy akár a hálózsákod, ezért elterülsz rajta. Másodpercek alatt elalszol.

Amikor felébredsz, nem tudod, mennyi idő telt el. Hoa melletted kucorog, mint az elmúlt pár hétben mindig. Felülsz, és a homlokodat ráncolva nézel le rá, ő pedig óvatosan pislog rád. Végül megrázod a fejed, és magadban motyogva felállsz.

Tonkee is visszatért a szobájába. Hallod, ahogy horkol. Amikor kilépsz a lakásból, rájössz, hogy fogalmad sincs, hol járhat az idő. Fent még a felhők és a hulló hamu ellenére is meg tudod állapítani, hogy nappal van vagy éjszaka: a hamu és a felhőréteg vagy fehér, vagy sötét és vörösen izzó. Ellenben itt… körbenézel, és semmi mást nem látsz, csak óriási, ragyogó kristályokat. És a várost, melyet az emberek lehetetlen módon ezekre a kristályokra építettek.

Rálépsz az ajtón túl fekvő durva fapallóra, és rásandítasz a szélén futó, teljesen hasznavehetetlen biztonsági korlátra. Bármennyi is legyen az idő, odalent több tucat ember jár-kel, és végzi a dolgát. Nos, egyébként is többet kell megtudnod erről a közről. Azaz mielőtt elpusztítod, már ha csakugyan megpróbálják megakadályozni, hogy elmenj.

(Tudomást sem veszel a fejedben lévő vékony hangról, mely azt suttogja, Ykka is rogga. Tényleg harcba szállsz vele?)

(Meglehetősen jó vagy a vékony hangok figyelmen kívül hagyásában.)

Eleinte nehezen jössz rá, hogyan lehet lejutni a földszintre, mert itt minden palló, híd és lépcső úgy van kialakítva, hogy összekösse egymással a kristályokat. Mivel a kristályok minden irányba terjeszkednek, az utak is sokfelé vezetnek. Nincs bennük semmi rendszer. Fel kell menned az egyik lépcsőn, majd megkerülni egy szélesebb kristálynyalábot, hogy megkeress egy másik lépcsőt, mely lefelé vezet – aztán rájössz, hogy az egy olyan dobogóhoz visz, melyen egyáltalán nincsenek lépcsők, ezért vissza kell fordulnod. Találkozol pár bóklászó emberrel, akik kíváncsian vagy ellenségesen méregetnek, miközben elhaladnak melletted. Ennek valószínűleg az az oka, hogy teljesen nyilvánvalóan új jövevény vagy a városban: a többiek tiszták, rajtad pedig ott feketéllik az út pora. Ők jól tápláltnak tűnnek, rajtad pedig lóg a ruha, mert heteken keresztül semmi mást nem csináltál a gyalogláson kívül, és takarékoskodnod kellett az étellel is. Nem tudsz nem neheztelni rájuk, amikor meglátod őket, ezért megmakacsolod magad, és senkitől sem kérsz útbaigazítást.

Végül is sikerül lejutnod. Itt mindennél világosabbá válik számodra, hogy egy hatalmas kőbuborék alján sétálsz, mert a talaj enyhén lejt lefelé, és úgy ível körülötted, hogy egy szemmel látható medencét formál. Ez annak a tojás alakú üregnek a csúcsos vége, mely Kasztrimát alkotja. Itt lent is vannak kristályok, de ezek vaskosak, némelyik csak a mellkasodig ér fel, és a legnagyobb is csak három-négy méter magas lehet. Fa válaszfalak állnak pár kristály körül, és néhány helyen egyenetlen felszínű és világosabb színű foltokat veszel észre a földön, ahonnan – hogy helyet nyerjenek – eltávolították a kristályokat. (Szórakozottan elmerengsz azon, vajon hogyan csinálták.) Az egész egymást keresztező ösvények labirintusának tekinthető. Az utak mindegyike a köz valamilyen fontos létesítményéhez vezet: az égetőkemencéhez, a kovács-és az üvegfújó műhelyhez vagy a sütőkamrához. Az ösvényeken járva olykor sátrakat és táborhelyeket pillantasz meg, melyek közül párat már el is foglaltak. Egyértelmű, hogy a köz lakosai közül nem mindenki szeret fapallókon járkálni több száz méterrel az óriási, hegyes kristályokkal borított talaj fölött. Ez vicces.

(Újra itt az Essunra nem jellemző szarkazmus. A rozsda egye meg, belefáradtál már abba, hogy gátat szabj neki.)

Valójában könnyen megtalálod a fürdőt, mert nedves lábnyomok tűnnek fel a szürkészöld kőpadlón, és az összes egy irányba mutat. Követed őket, és kellemesen csalódsz, amikor kiderül, hogy a fürdő egy gőzölgő és tiszta vízzel teli méretes medence. Nem sokkal a geóda természetes alja fölött alakították ki, és egy vízelvezető csatorna indul ki az egyik oldalából, mely egy nagyobb bronzcsőbe torkollik, és ki tudja, hol ér véget. A másik oldalán egy másik csőből víz zuhog, hogy ellássa vízzel a medencét. Valószínűleg elég gyorsan keringhet benne a víz ahhoz, hogy pár óránként megtisztuljon, mindazonáltal a medence szélén egy jól látható előfürdő található hosszú fapadokkal és pocokkal, melyeken különféle eszközök sorakoznak. Meglehetősen sok ember van itt, akik szorgosan tisztogatják magukat, mielőtt bemennének a nagyobb medencébe.

Levetkőztél, és félig már végeztél is a mosakodással, amikor egy árnyék vetül rád. Összerezzensz, nehézkesen talpra állsz, közben feldöntöd a padot, a föld felé nyúlsz, majd eszedbe jut, hogy talán túlreagálod a dolgot. Aztán pedig majdnem kiejted a kezedből a szappanos szivacsot, mert…

…Lerna áll előtted.

– Igen – szólal meg, amikor rámeredsz. – Gondoltam, hogy te vagy az, Essun.

Még mindig bámulod. Valahogy most másként néz ki. Nehezebb vagy ilyesmi, ugyanakkor vékonyabb is. Olyan, mint te: őt is megviselte az utazás. Hetek vagy hónapok teltek el azóta? Elvesztetted az időérzékedet. És mit keres itt? Tirimóban kellene lennie, Rask soha nem hagyna elmenni egy orvost…

Ó. Igen.

– Szóval Ykkának sikerült téged is idecsődítenie. Gondoltam, hogy így lesz. – Fáradt. Fáradtnak látszik. Egy sebhely húzódik az állkapcsa mentén, egy sarló alakú, világos heg, mely valószínűleg később is meg fog látszani. Még mindig bámulod, miközben ő megmozdul, és tovább beszél. – Olyan sok helyen köthettem volna ki… erre itt vagy te is. Talán ez a sors keze, vagy tényleg vannak más istenek is Földapán kívül. Olyanok, akiket tényleg érdekel, mi lesz velünk. Vagy az is lehet, hogy ők is gonoszak, és így akarnak megtréfálni. A rozsda egyen meg, ha tudom.

– Lerna – szólalsz meg.

Lerna hirtelen lesüti a szemét, és neked csak ekkor jut eszedbe, hogy nincs rajtad ruha.

– Hagylak, hogy be tudd fejezni – mondja, és gyorsan elfordítja a tekintetét. – Beszéljünk akkor, ha már végeztél.

Nem érdekel, ha meztelenül lát téged, elvégre ő segített világra hozni az egyik gyerekedet, a rozsda egye meg, de legalább udvariasan viselkedik. Jól ismered már ezt a szokását. Mindig emberként bánik veled, bár tudja, mi vagy. Olyan sok minden változott meg az életedben, és olyan sok különös dolgot láttál, hogy ez most furcsamód lelket önt beléd. Nem vagy hozzászokva ahhoz, hogy követ téged a régi, hátrahagyott életed.

Lerna odébb megy, megkerüli a fürdőt, te pedig egy perc után visszaülsz, és befejezed a mosakodást. Fürdés közben senki más nem zavar meg, bár elkapod pár kasztrimai ember pillantását, akik most már egyre nagyobb kíváncsisággal figyelnek téged. Kevesebb bennük az ellenségesség, bár ez nem meglepő, hisz nem tűnsz különösebben félelmetesnek. Amiatt fognak megutálni, amit nem látnak rajtad.

Másfelől viszont… tudják, hogy Ykka micsoda? A szőke nő, aki fent volt vele a felszínen, kétségtelenül tisztában van vele. Talán Ykka sarokba tudja szorítani valamivel, és ezért biztos lehet a hallgatásában. Bár ez valahogy nem tűnik elképzelhetőnek. Ykka túlságosan nyíltan vállalja, hogy mi ő, túlságosan könnyen tud róla vadidegenek előtt beszélni. Túl karizmatikus, túl feltűnő. Úgy viselkedik, mintha az orogén képesség ugyanolyan adottság lenne, mint a többi. Csak egy másik személyiségvonás. Eddig csak egyetlen egyszer láttál ilyen hozzáállást és azt, hogy ezt egy egész köz elfogadja.

Miután kiáztattad magad, és úgy gondolod, elég tiszta vagy, kiszállsz a medencéből. Nincs nálad törölköző, csak a koszos, hamulepte ruháid. Tisztára dörzsölöd őket az előfürdőben. Ettől vizesek lesznek ugyan, de nem vagy olyan ostoba, hogy meztelenül sétálj végig egy idegen közön, és a geóda belsejében egyébként is nagyon meleg van. Ezért azt teszed, amit nyáron szoktál, magadra veszed a vizes ruháidat abban a reményben, hogy úgyis gyorsan megszáradnak rajtad.

Lerna már vár rád, amikor végzel.

– Erre – fordul hozzád.

Így hát követed, ő pedig felfelé vezet téged a lépcsők és emelvények útvesztőjén keresztül, mígnem egy zömök, szürke kristályhoz értek, mely mindössze hat méterre lehet a faltól. Az ő lakása kisebb annál, mint amelyen te Tonkeeval és Hoával osztozol, de a polcok tele vannak gyógynövényes tasakokkal és összehajtogatott kötszerekkel, és nem nehéz kitalálni, hogy a legnagyobb szobában lévő furcsa padok hevenyészett betegágyként szolgálhatnak. Egy orvosnak fel kell készülnie arra, hogy a lakásán is felkereshetik. Leültet téged az egyik padra, ő pedig veled szemben foglal helyet.

– Aznap hagytam el Tirimót, amikor te – mondja halkan. – Oyamar – Rask helyettese, biztos emlékszel rá, teljesen hülye – próbált választást tartani, hogy új közfőnöke legyen a városnak. Nem akarta magára vállalni a felelősséget a közelgő évszak miatt. Mindenki tudta, hogy Rasknak soha nem lett volna szabad kineveznie őt helyettesnek, de Oyamar családja szívességet tett Rasknak a nyugati fakitermelő terület kereskedelmi jogaival kapcsolatban… – Lerna elhallgat, mert mindez most már semmit sem számít.

– Mindegy is. Az átkozott erőshátúak fele ezután részegen és fegyverrel a kezében randalírozott, kirabolták a talontárakat, és minden második embert azzal gyanúsítottak meg, hogy rogga vagy roggabarát. A másik felük ugyanezt csinálta – bár ők csendesen és józanon, ami még rosszabb volt. Tudtam, hogy csak idő kérdése, hogy rám szálljanak. Mindenki tudta, hogy a barátod voltam.

Szóval ez is a te hibád. Miattad kellett elmenekülnie egy olyan helyről, mely biztonságot adott volna a számára. Zavartan szegezed a földre a tekinteted. Most már ő is használja a „rogga” szót.

– Arra gondoltam, hogy talán eljuthatok Ragyogásba, onnan származik az anyám családja. Engem ott alig ismernek, de tudnak rólam, és orvos is vagyok, szóval… úgy gondoltam, van esélyem. Egyébként is jobbnak láttam útnak indulni, mint Tirimóban várni arra, mikor lincselnek meg. Vagy hogy mikor halok éhen, miután jön a hideg, és az erőshátúak már felfaltak vagy elloptak mindent. És azt gondoltam… – Habozik, gyorsan rád villantja a szemét, majd újra a kezeit nézi. – Azt gondoltam, ha elég gyorsan haladok, talán közben utolérhetlek. De ez ostoba ötlet volt, természetesen nem így történt.

Ez az, amiről soha nem szoktatok beszélni, de mindketten tudatában vagytok. Lerna rájött, mi vagy, amikor még Tirimóban voltál. Nem mondtad el neki. Azért jött rá, mert sokat figyelt téged, észrevette a jeleket, és mert okos. Makenba fia mindig is kedvelt téged. Azt gondoltad, végül majd kinövi. Kényelmetlenül mocorogsz, mert rájössz, hogy nem így történt.

– Éjjel osontam ki – folytatja – a falon lévő egyik résen keresztül, amely… amely közel volt ahhoz… ahol megpróbáltak téged megállítani. – Lerna keze a térdén pihen, és ő az összekulcsolt ujjait nézi. Szinte meg sem mozdul, de egyik hüvelykujjával a másikat masszírozza, lassan, újra és újra. Mintha ez segítene neki a gondolkodásban. – Mentem az emberáradat után, követtem a térképemet… de még soha nem jártam Ragyogásban. A Föld verje meg, hisz korábban szinte ki sem mozdultam Tirimóból. Sőt, Hilgében is csak egyszer voltam, hogy befejezzem az orvosi tanulmányaimat. Mindegy, a lényeg az, hogy vagy a térkép volt rossz, vagy én nem tudtam róla tájékozódni. Talán mindkettő. Nem volt iránytűm. Lehet, hogy túl korán tértem le a birodalmi útról… délkelet felé mentem, miközben azt hittem, egyenesen délre tartok… nem tudom – sóhajt fel, majd kezével megdörzsöli a fejét. – Mire rájöttem, mennyire rossz helyen járok, már olyan messzire jutottam, hogy csak abban reménykedtem, hátha találok arrafelé egy jobb útvonalat. De az egyik kereszteződésnél egy csapat várt rám. Banditák, köztelenek, ilyesmi. Akkorra már egy kisebb csoporthoz csapódtam, egy idős férfival voltam, akinek a mellkasán lévő mély sebet kezeltem, és vele volt a lánya is, aki nagyjából tizenöt éves lehetett. A banditák…

Elhallgat, az állkapcsán rángatóznak az izmok. Te magad is ki tudod találni, mi történhetett. Lerna nem harcosnak született. Ennek ellenére még mindig életben van, és csak ez számít.

– Marald – az öreg – rávetette magát az egyikükre. Nem volt nála semmi fegyver, a nő viszont egy bozótvágóval esett neki. Nem tudom, Marald mégis mit gondolt. – Lerna nagy levegőt vesz. – De akkor rám nézett, és… és én… megragadtam a lányát, és futni kezdtem vele. – Lerna állkapcsa még jobban megfeszül. Meglepődsz azon, hogy nem hallasz fogcsikorgást. – Később a lány elhagyott. Gyávának nevezett, és egyedül ment tovább.

– Ha nem vitted volna el onnan, mindkettőtöket megöltek volna.

A kőkrónika a következőt mondja: A biztonság és a fenyegetés túlélése jelenti a becsületet. Jobb élő gyávának, mint halott hősnek lenni.

Lerna szája megvonaglik.

– Akkor én is ezzel hitegettem magam. Később, amikor már nem volt velem… A rozsda egye meg az egészet. Talán csak annyit tettem, hogy késleltettem az elkerülhetetlent. Egy olyan fiatal lány fegyver nélkül és egyedül az utakon…

Nem mondasz semmit. Ha a lány egészséges, és jó testfelépítéssel rendelkezik, akkor valaki majd befogadja. Még ha csak tenyésznek is. Az is segíthet rajta, ha jobb kasztneve van, vagy ha tud fegyvert és ellátmányt szerezni magának, és ügyesnek bizonyul. Ugyanakkor az biztos, hogy Lernával több esélye lett volna, mint nélküle, de ő hozta meg a döntést.

– Azt sem tudom, mit akartak tőlünk. – Lerna még mindig a kezeit nézi. Talán azóta is ezen rágódik. – A vészpakkon kívül semmi más nem volt nálunk.

– Az is elég, ha ők már kezdtek kifogyni az élelemből – mondod, mielőtt eszedbe jutna, hogy fékezd magad. Mindenesetre úgy tűnik, Lerna meg sem hallotta.

– Ezért egyedül folytattam az utat – nevet fel keserűen. – Annyira aggódtam miatta, hogy eszembe sem jutott, hogy én magam is rosszul jártam.

Ez igaz. Lerna ugyanolyan jelentéktelen középvidéki, mint te, csakhogy ő senkitől sem örökölte a sanzák vaskosságát vagy magasságát – talán épp ezért dolgozott olyan keményen azon, hogy bebizonyítsa szellemi kiválóságát. Ennek ellenére szép szál férfi lett belőle, amiről nagyrészt a véletlen örökség tehet, de vannak emberek, akiknek ehhez is okosan kell szaporodniuk. Cebaki hosszú orra, sanza válla és bőrszíne, nyugati-partvidéki szája van… Az egyenlítői közök ízlése alapján ítélve túl sok faj keveredik benne, de Alközépvidéken igazán jóképűnek számít.

– Amikor áthaladtam Kasztrimán – vág bele ismét –, elhagyatottnak tűnt. Egyébként is teljesen kimerültem a meneküléstől. Úgy gondoltam, meghúzom magam éjszakára az egyik házban, talán gyújtok egy kis tüzet, hátha senki sem veszi észre. Készítek végre egy rendes vacsorát. Lesz egy kis időm átgondolni, merre tovább – mosolyodik el halványan. – És mire felébredtem, már körbe voltam véve. Elmondtam nekik, hogy orvos vagyok, és akkor lehoztak ide. Ez olyan két hete lehetett.

Bólintasz. Aztán elmondod neki a saját történetedet, nem vesződsz azzal, hogy elhallgass vagy hazudj bármit is. Elmondasz neki mindent, nem csak Tirimót. Talán bűntudatod van. Lerna megérdemli a teljes igazságot.

Ezután mindketten hosszú időre szótlanságba burkolóztok, majd Lerna ingatni kezdi a fejét, és felsóhajt.

– Nem gondoltam volna, hogy megérek egy évszakot – vallja be halkan. – Mármint egész életemben hallgattam a krónikát, mint mindenki más… de mindig azt gondoltam, hogy velem ez nem történhet meg.

Mindenki ezt gondolja. Neked sem fordult meg a fejedben, hogy mindennek a tetejében még a világ végével is foglalkoznod kell.

– Nassun nincs itt – szólal meg Lerna egy idő után. Erre felkapod a fejed, bár halkan beszél. Rád néz, és meglágyul az arca. – Sajnálom. De elég időt töltöttem már el itt ahhoz, hogy a köz összes új jövevényével találkozzam. Tudom, hogy abban reménykedtél, itt megtalálod.

Nincs itt Nassun. És most már nincs semmilyen irány, semmilyen kézzelfogható esély arra, hogy megtaláld őt. Hirtelen a reményt is elveszíted.

– Essun – Lerna hirtelen előrehajol, és megfogja a kezed. Csak ekkor veszed észre, hogy remegsz, ő pedig az ujjaival nyugtatja meg a tieidet. – Meg fogod találni.

A szavak nem mondanak semmit. Ösztönös badarságok csupán, hogy vigaszt nyújtsanak. De most újra beléd hasít, és ezúttal erősebben, mint odafönt, amikor Ykka előtt kezdtél szétesni. Vége. Ez az egész különös út, hogy erőt vettél magadon, egy célra összpontosítottál… az egésznek nem volt semmi értelme. Nassun nincs itt, elvesztetted, és Jija soha nem fog megfizetni azért, amit tett, és te…

Mit számítasz te? Ki a rozsdát érdekelsz? Nos, erről van szó, ugye? Egykor voltak olyan emberek az életedben, akiket érdekeltél. Egykor voltak gyerekek, akik felnéztek rád, és csüngtek minden szavadon. Egyszer – kétszer, háromszor, de az első kettő nem számít – minden reggel egy olyan férfi mellett ébredtél fel, akinek számított, hogy vagy. Egykor azok között a falak között éltél, melyeket neked épített, olyan otthonban laktál, melyet együtt hoztatok létre egy olyan közösségben, mely magától döntött úgy, hogy befogad téged.

És ez mind hazugságokra épült. Igazából csak idő kérdése volt, mikor hullik minden a darabjaira.

– Hallgass ide – mondja Lerna. A hangjától pislogni kezdesz, és ettől könnyek potyognak a szemedből. Egyre több. Jó ideje ülsz már ott némán, könnyeket hullatva. Lerna leül melléd, te pedig hozzádőlsz. Tudod, hogy nem kellene. De mégis így teszel, és amikor átölel, megnyugvást lesz benne. Ő legalább a barátod. Mindig az lesz. – Talán… talán nem rossz, hogy ide kerültél. Olyan sok minden történt, hogy most nem tudsz tisztán gondolkozni. Ez a köz elég furcsa – húzza el a száját. – Nem tudom, szeretek-e itt lenni, de egyelőre még mindig jobb itt, mint fent. Talán ha lesz időd gondolkozni, ki tudod találni, hova mehetett Jija.

Olyan elszántan próbálkozik. Kicsit megrázod a fejed, de túl üres vagy ahhoz, hogy igazából tiltakozni tudj.

– Van hol laknod? Nekem ezt a viskót adták, bizonyára rólad is gondoskodtak. Van itt elég hely. – Bólintasz, Lerna pedig mély levegőt vesz. – Akkor menjünk oda. Bemutathatnál az útitársaidnak.

Tehát. Összeszeded magad. Kiléptek Lerna lakásából, utána pedig egy olyan irányba indulsz el, melyről úgy gondolod, talán elvezet a nektek kirendelt lakáshoz. Útközben több időd van elmerengeni azon, milyen elviselhetetlenül furcsa ez a köz. Elhaladtok egy kamra mellett, mely az egyik fehérebb, fényesebb kristályba van ágyazva, és lapos tálcákkal teli állványokkal pakolták meg. Egy másik, poros és használaton kívüli kamrában úgy véled, kínzóeszközök lapulnak, csakhogy nincsenek teljesen készen. Nem tudod, mégis hogyan tudna fájdalmat okozni a mennyezetről alálógó lánc és a rajta fityegő két karika. És aztán itt vannak a fémlépcsők is… melyeket azok építettek, akik létrehozták ezt az egész helyet. Vannak más lépcsők is, újabbak, de könnyen meg lehet őket különböztetni az eredetiektől, mert a régebbiek nem rozsdásodnak, egyáltalán nem koptak meg, és nem pusztán gyakorlati hasznuk van. A korlátok mentén és az utak szélén különös díszítések figyelhetők meg rajtuk, kidomborodó arcok és kovácsoltvas indák, olyan növényeké, amilyeneket még soha nem láttál. Van rajtuk valami írásféle is, bár az kizárólag különféle méretű hegyes formákból áll. Mindez képes kiszakítani a korábbi hangulatodból, mert próbálod kitalálni, mit látsz.

– Ez őrültség – mondod, miközben végighúzod az ujjaidat egy vicsorgó kirkusát formázó díszítésen. – Ez az egész hely egy nagy holtciv romja, olyan, mint az összes többi százezer szerte Rezdületlenben. A romok halálcsapdák. Az egyenlítői közök, amikor csak tehetik, a földig rombolják vagy elsüllyesztik őket, és ennél okosabbat nem is tehetnének. Ha azok, akik ezt a helyet létrehozták nem tudtak itt fennmaradni, miért kellene bármelyikünknek is ezzel próbálkoznia?

– Nem minden rom halálcsapda. – Lerna nagyon közel marad a kristálynyalábhoz, mely körül az emelvény kanyarog, és közben mereven előre szegezi a tekintetét. Izzadság gyöngyözik a felső ajka fölött. Eddig nem tudtad, hogy tériszonyos, de hát Tirimó ugyanolyan lapos volt, mint amilyen unalmas. Lerna ügyel arra, hogy nyugodt maradjon a hangja, – Azt beszélik, hogy Jumenész egy holtciv romjaira épült.

És milyen jól jártak vele, gondolod magadban.

– Jobb lett volna, ha ezek az emberek is csak egy egyszerű falat építenek, mint mindenki más – mondod, majd megállsz, mert eszedbe jut, hogy a túlélés a cél, és ehhez néha változtatni kell a régi szokásokon. Csak azért, mert a szokásos stratégiák – a falépítés, a hasznos dolgok befogadása, a haszontalanok kizárása, a felfegyverkezés, a raktározás és a szerencsében való reménykedés – eddig működtek, még nem biztos, hogy más módszerek ne lennének sikeresek. Ugyanakkor ez itt? Lemászni egy lyukba, és egy éles kövekkel teli üregben elrejtőzi egy rakás kőfaló és rogga társaságában? Roppant nagy esztelenségnek tűnik.

– És erre ők is rá fognak jönni, ha megpróbálnak itt tartani – motyogod.

Ha Lerna hall is téged, nem felel.

Végül visszatalálsz a lakásodba. Tonkee felébredt, és a nappaliban eszik egy tál valamit, amit nem a saját csomagjaitokból vett elő. Kásafélének tűnik, és kis sárga valamik vannak benne, melyek láttán először visszariadsz, majd Tonkee megdönti a tálat, és rájössz, hogy csak csíráztatott gabonaszemek. A talontárban tárolt szokásos étel.

(Félszegen néz rád, amikor belépsz, de az ő feltárulkozása annyira eltörpül a többi dolog mellett, mellyel ma szembe kellett nézned, hogy csak intesz neki, majd szokás szerint leülsz vele szemben. Ő pedig megenyhül.)

Lerna udvarias Tonkeeval, de egyúttal óvatos is, és Tonkee is ugyanígy viselkedik vele – egészen addig, amíg Lerna meg nem említi, hogy vér-és vizeletmintát vett a kasztrimaiaktól, hogy időben észrevegye a fellépő vitaminhiányt. Majdnem elmosolyodsz, amikor erre Tonkee előrébb hajol, és rá jellemző módon mohón kérdezősködni kezd.

– Milyen eszközökkel?

Aztán Hoa is megérkezik. Meglepődsz, mert nem vetted észre, hogy kiment volna. Jégfehér tekintete rögtön Lernára tapad, és könyörtelenül méregetni kezdi. Aztán olyan feltűnő módon nyugszik meg, hogy csak akkor veszed észre, hogy mindeddig feszült volt. Egészen azóta, hogy ebbe az őrült közbe kerültetek.

De ezt is ugyanúgy elraktározod, mint a többi furcsaságot, melyet majd később kell megvizsgálnod, mert Hoa megszólal.

– Essun. Van itt valaki, akivel találkoznod kellene.

– Ki?

– Egy férfi. Jumenészből.

Mindhárman rámeredtek.

– Miért – kezded lassan, hátha félreértettél valamit – akarnék bárkivel is találkozni, aki Jumenészből jött?

– Látni akar téged.

Úgy döntesz, hogy türelmes maradsz.

– Hoa, én egy jumenészit sem ismerek. – Legalábbis most már nem.

– Ő azt mondja, ismer téged. Követett, és előtted ért ide, miután rájött, hogy hova tartasz. – Hoa kissé összevonja a szemöldökét, mintha ez zavarná. – Azt mondja, látni akar, tudni akarja, hogy képes vagy-e már rá.

– Mire?

– Csak ennyit mondott. – Hoa először Tonkee-ra, majd Lernára pillant, végül újra rád néz. Talán nem akarja, hogy a többiek is hallják, amit mond. – Ő is olyan, mint te.

– Mi a… – Hát jó. Megdörzsölöd a szemed, nagy levegőt veszel, és hangosan, hogy ő is tudja, nem kell titkolóznia, kimondod. – Szóval egy rogga.

– Igen. Nem. Olyan, mint te. Ő… – Hoa nem tudja, hogy fejezze ki magát, ezért csak billegeti az ujjait. Tonkee mondana valamit, de te hevesen leinted, mire ő ellenségesen néz vissza rád. Egy idő után Hoa felsóhajt. – Azt mondta, hogy ha nem akarnád felkeresni őt, mondjam neked azt, hogy tartozol neki. Korund miatt.

Megdermedsz.

– Alabástrom – suttogod.

– Igen – ragyog fel Hoa. – Ez a neve. – Aztán még jobban összeszalad a szemöldöke, ezúttal elgondolkodva. – Haldoklik.

*

Őrült évszak: Birodalom előtt 3 – Birodalom után 7.

A Kiash-csapda, azaz egy ősi szupervulkán (ugyanaz, amelyik feltehetőleg a körülbelül tízezer évvel korábban történt Iker évszakért is felelős volt) több kürtőjének kitörése miatt nagy mennyiségű olivin és egyéb, sötét színű piroklaszt jutott a levegőbe. Az ezt követő tízéves sötétség nemcsak az évszakokkal járó szokásos pusztuláshoz vezetett, hanem sokkal gyakoribbá tette a mentális betegségek előfordulását is. A sanza hadasszony, Verishe sok gyengélkedő közt tudott meghódítani a pszichológiai hadviselés segítségével. Sikerült meggyőznie az ellenségeit arról, hogy a kapuk és falak nem nyújtanak megbízható védelmet, és hogy kísértetek ólálkodnak a közelükben. Aznap nevezték ki uralkodónak, amikor újra megjelent az első napsugár.

A Sanza évszakai

22

Szienit összetörik

A Clalsu épségben hazatért, és különösen értékes portékákat hozott magával – kiváló minőségű köveket szobrok faragásához, illatos fákat bútorok készítéséhez, tarka brokátot, mely súlyának kétszeresét éri gyémántban, és bőséges mennyiségű fizetőeszközt (többek között nagy címletű papírpénzt és egész ujjnyi gyöngyházdarabokat), mellyel kereskedni lehet. Élelmiszert nem találtak, de ennyi pénz birtokában kereskedőket küldhetnek a kontinensre, akik ott minden szükséges dolgot be tudnak szerezni. Ennek örömére a meoviak önfeledt mulatozásba kezdtek, Harlas még egy hordó félelmetesen erős antarktikai mézsört is előhozott. Most másnap reggel van, a köz lakosainak fele még az éjszakai kicsapongást alussza ki.

Szienit öt nappal ezelőtt zárt le egy vulkánt, melyet ő teremtett, és mely egy egész várost kiirtott, és nyolc nappal ezelőtt pusztított el két, emberekkel teli hajót, hogy titokban tartsa a családja létezését. Olyan, mintha mindenki az általa elkövetett tömeggyilkosságokat ünnepelné.

Amint kirakodták a hajót, rögtön lefeküdt, és még mindig ágyban van. Innon még nincs a házban, Szienit azt mondta neki, inkább mesélje el a többieknek, mi történt az úton, mert ezt várják tőle az emberek, és egyébként sem akarja, hogy a férfi az ő rosszkedve miatt szenvedjen. Innon Korut is magával vitte, mert Koru nagyon szereti az ünnepségeket – ilyenkor mindenki eteti és ölelgeti őt. A kisfiú még segédkezni is próbál Innonnak elmondani történeteket: lelkesen gügyög. A gyerek sokkal jobban hasonlít Innonra, mint amennyire az biológiailag indokolt lenne.

Alabástrom maradt Sziennel, beszél hozzá, miközben a nő csak hallgat, és próbálja szóra bírni, amikor Szien legszívesebben semmire sem szeretne gondolni. Alabástrom azt állítja, átérzi Szien helyzetét, bár nem mondja el neki, mi és hogyan történt vele. Ennek ellenére a nő hisz neki.

– Neked is ott kellene lenned – szólal meg végül Szien. – Menj, hallgasd meg a történeteket. Emlékeztesd Korut, hogy van két olyan szülője, akik érnek is valamit.

– Ne hülyéskedj. Három van neki.

– Innon úgy gondolja, szörnyű anya vagyok.

– Nem – sóhajt fel Alabástrom. – Csak nem olyan anyaként viselkedsz, amilyennek Innon szeretne. Ugyanakkor pont olyan vagy, amilyenre a fiunknak szüksége van. – Szienit felé fordul, hogy a férfi lássa kétkedőn összevont szemöldökét. Alabástrom megvonja a vállát. – Korund egy nap erős lesz. Erős szülőkre van szüksége. Én… – Hirtelen elakad. Szinte érzed, hogy úgy dönt, témát vált. – Nézd csak. Hoztam neked valamit.

Szien felsóhajt, felül az ágyban, a mellette guggoló Alabástrom pedig egy ruhába csomagolt kis dobozt bont ki előtte. Szienit óhatatlanul is kíváncsi, mi van benne, ezért közelebb hajol. A dobozkában két, simára csiszolt gyűrűt lát, pont jók az ujjaira. Az egyik jádekőből, a másik gyöngyházból készült.

Szienit ellenségesen néz a férfira, aki megrántja a vállát.

– Egy aktív vulkán lezárása nem olyasmi, amire egy négygyűrűs képes lenne.

– Szabadok vagyunk – mondja Szienit, habár nem érzi magát annak. Végül is megkésve és fonák módon, de rendbe tette Alliát, és teljesítette a küldetést, amelyért a Fulkrum ideküldte. Ez olyasvalami, amitől fékezhetetlen nevetésben tör ki, ha elgondolkozik rajta, ezért tovább beszél, mielőtt ezt tenné. – Most már nem kell viselnünk semmilyen gyűrűt. Sem fekete egyenruhát. Hónapok óta nem hordok kontyot sem. Nem kell minden egyes nővel hálnod, akit odaküldenek hozzád, mintha csak valami fedezőmén lennél. Engedd el a Fulkrumot.

Bástrom szomorúan elmosolyodik.

– Nem tehetjük, Szien. Egyikünknek meg kell tanítania Korut…

– Semmire nem kell megtanítanunk. – Szien újra lefekszik. Azt kívánja, bár magára hagyná a férfi. – Hadd tanulja meg az alapokat Innontól és Harlastól. Ezeknek az embereknek évszázadokon keresztül ennyi is elég volt.

– Innon nem tudta volna lecsendesíteni azt a feltörést, Szien. Ha megpróbálta volna, talán egész hosszában felrobbantotta volna a forrópontot, és ő lett volna az okozója a következő évszaknak. Te mentetted meg ettől a világot.

– Akkor adj valamilyen medált, de ne gyűrűket – vág vissza a nő a plafont bámulva. – Egyébként is én tehetek arról, hogy egyáltalán létrejött az a feltörés, szóval talán medált se.

Alabástrom kinyújtja a kezét, és elsimítja a hajat a nő arcából. Sokszor tesz így mostanában, hogy Szienit már nem fogja össze a tincseit. Kissé mindig is szégyellte a haját, mert az göndör, és semmi tartása nincs, nem jellemző rá sem a sanzák szögegyenessége, sem a partvidékiek merev gyapjassága. Ő csak egy átlagos középvidéki keverék, és még azt sem tudja, melyik ősét hibáztassa a hajáért. De legalább nincs az útjában.

– Azok vagyunk, akik – mondja Alabástrom olyan gyengédséggel, hogy Szien legszívesebben elsírná magát. – Misalem vagyunk, nem pedig Shemshena. Hallottad a történetet?

Szienit ujjai megrándulnak, mikor felidézi magában a fájdalmat.

– Igen.

– Az őrződtől, ugye? Szeretik ezzel kínozni a gyerekeket.

Bástrom arrébb megy, hogy az ágy lábának tudjon dőlni, háttal Sziennek. Ellazulnak az izmai. Szienit azon gondolkozik, elküldi, de nem mondja ki hangosan. Nem néz rá a férfira, ezért fogalma sincs, mint tesz Alabástrom a gyűrűkkel, melyeket ő nem fogadott el. Szienit felől akár le is nyelhetné őket.

– Az őrzőm nekem is elmondta ezt a zagyvaságot, Szien. Beszélt a szörnyű Misalemről, aki minden különösebb ok nélkül úgy döntött, háborút indít egy egész nemzet és a Sanza uralkodója ellen.

– Miért, hát volt rá oka? – vonja össze Szienit önkéntelenül a szemöldökét.

– Ó, pusztító Föld, persze, hogy volt. Használd a rozsdaverte agyad.

A nőt idegesíti, hogy megdorgálták, és ez egy kicsit távolabb űzi a közönyét. A jó öreg Alabástrom úgy deríti jobb kedvre, hogy felbosszantja. Szienit a férfi felé fordítja a fejét, de csak a hátát látja.

– Ki vele, milyen oka volt rá?

– A legegyszerűbb és legelsöprőbb ok: a bosszú. A történetben szereplő uralkodó Anafumeth volt, és erre az egészre a Fogas évszak vége után került sor. Ez az az évszak, amelyről nem sokat beszélnek a skólában. Az északi féltekén lévő közökben nagyon nagy volt az éhínség. Rájuk nagyobb hatást gyakorolt az évszak, mert az ezt kiváltó rengés az északi sark közelében történt. Az évszak csak egy évvel később érte el az Egyenlítői-vidéket és a déli…

– Honnan tudod te ezeket?

Szienit korábban még sosem hallott erről, sem a kavicsok olvasztóüstjeiben, sem máshol.

Alabástrom megrándítja a vállát, mire az egész ágy megmozdul.

– Nem engedték, hogy a kortársaimmal együtt tanuljak, mert már azelőtt gyűrűket viseltem, hogy a többségüknek kinőtt volna a szeméremszőrzete. Az oktatók azzal kárpótoltak, hogy szabadon bóklászhattam a szeniorok könyvtárában. Nem nagyon érdekelte őket, mit olvasok – sóhajt fel. – Emellett az első küldetésemen… Volt egy archeomér férfi, aki… ő… hát. Sokat beszélgettünk amellett, hogy… egyebek mellett.

Szienit nem érti, miért érzi magát Alabástrom zavarban a viszonyai miatt. Többször is végignézte, ahogy Innon ájulásig dugja. De az is lehet, hogy nem a szex miatt ilyen félénk.

– Mindegy. Minden ott van, ha összerakod a tényeket, és megpróbálsz a mögé nézni, amit tanítottak neked. A Sanza akkoriban új birodalomnak számított, még növekedésben és hatalma teljében volt. De azokban az időkben nagyobbrészt az Egyenlítői-vidék északi felén terült el – Jumenész akkor még nem volt főváros –, és a nagyobb sanza közök nem voltak olyan jól felkészülve az évszakokra, mint most. Valahogy kiürültek az élelmiszerraktáraik. Tűzvész, penész, Föld tudja, mi volt az oka. A túlélés érdekében az összes sanza köz úgy döntött, hogy együttműködnek egymással, és megtámadják az alsóbbrendű emberekből álló közöket. – Alabástrom szája gúnyosan megrándul. – Valójában ekkor kezdtek el minket „alsóbbrendű fajnak” nevezni.

– Szóval kiürítették a többi köz talontárait – találja ki Szien a végét. Kezd unatkozni.

– Nem. Annak az évszaknak a végére már senkinek sem maradt semmije. A sanzák embereket raboltak.

– Embereket? Minek…

Aztán megérti. Az évszak során nincs szükség rabszolgákra. Minden köznek megvannak a maga erőshátúi, és ha még többre lenne szükségük, mindig kéznél vannak a köztelenek, akik elég kétségbeesettek ahhoz, hogy étel fejében bármilyen munkát elvállaljanak. Az emberi hús másféle okok miatt válik értékessé, amikor kellőképp rosszra fordul a helyzet.

– Szóval – folytatja Alabástrom, és fel sem tűnik neki, hogy Szient rosszullét környékezi – ez volt az az évszak, amikor a sanzák rákaptak bizonyos ritka csemegékre. És még akkor sem mondtak le erről, amikor vége lett az évszaknak, zöldellni kezdett minden, és az állatok is visszatértek a növényevéshez, vagy felébredtek az álmukból. Csapatokat küldtek a kisebb települések és újközök ellen, melyeknek nem voltak sanza szövetségesei. Minden beszámoló máshogy örökíti meg a részleteket, de egy dologban mind egyetért: Misalem volt az egyetlen túlélő, miután az egész családját elrabolták a banditák. Feltehetőleg a gyerekei Anafumeth saját asztalán végezték, bár azt hiszem, ezt már csak a drámai hatás fokozása miatt tették hozzá a történethez – sóhajt fel. – A lényeg, hogy meghaltak, és az egészről Anafumeth tehetett, Misalem pedig emiatt akarta megölni az uralkodót. Mindenki más is ugyanígy érzett volna.

De egy rogga nem ugyanolyan, mint bármelyik másik ember. A roggáknak nincs joguk mérgesnek lenni, igazságot követelni, megvédeni a számukra kedves dolgokat. Shemshena megölte Misalemet az elbizakodottsága miatt, és emiatt hős vált belőle.

Szienit csendben mereng ezen. Aztán Alabástrom kissé megmozdul, és Szienit érzi, ahogy a tenyerébe nyomja a gyűrűket tartalmazó dobozkát. Nem tiltakozik.

– Orogének építették a Fulkrumot – folytatja. Szienit szinte soha nem hallotta még tőle az orogén szót. – Az egész fajunk kiirtásával fenyegettek meg minket, ezért kellett megtennünk. A saját nyakunk köré tettünk vele láncot, de nem volt más választásunk. Mi vagyunk az oka annak, hogy a Régi Sanza olyan hatalmas lett, és olyan sokáig fennmaradt, és hogy még mindig uralja a fél világot, bár ezt senki sem ismerné be. Mi vagyunk azok, akik rájöttek arra, milyen nagyszerű tud lenni a saját fajtánk, ha megtanuljuk, hogyan tökéletesítsük tovább a velünk született ajándékot.

– Ez egy átok, nem ajándék. – Szienit lehunyja a szemét. De nem dobja el a gyűrűket.

– Ajándék, ha jobbá tesz minket. Átok, ha hagyjuk, hogy elpusztítson. Te döntöd el, melyik. Nem az oktatók, nem az őrzők, sem bárki más. – Alabástrom ismét megmozdul, és vele együtt az ágy is meginog, amikor ráhajol. Egy pillanattal később Szienit a szemöldökén érzi Alabástrom ajkát – száraz és beleegyező. Ezután a férfi visszaül a földre, és hallgat.

– Azt hiszem, láttam egy őrzőt – szólal meg Szien egy idő után. Nagyon halkan. – Alliánál.

Alabástrom egy percig nem felel. Szienit már el is könyvelte magában, hogy nem is fog, amikor mégis megszólal.

– Darabokra szedem az egész világot, ha még egyszer ártanak nekünk.

A nekünk okozott bántalom attól még ugyanúgy megmaradna, gondolja Szien.

Ugyanakkor ez valahogy megnyugtatja. Épp ilyen hazugságra van szüksége. Továbbra is csukva tartja a szemét, és sokáig mozdulatlan marad. Nem alszik, gondolkozik. Alabástrom pedig mellette marad, és Szienit kimondhatatlanul örül ennek.

*

Három héttel később ér véget a világ, az egyik legcsodálatosabb napon, melyre Szienit valaha is virradt. Az ég kilométereken keresztül tiszta, csak olykor úszik át rajta egy-egy felhő. A tenger nyugodt, és ezúttal még a szűnni nem akaró szél is meleg és párás, nem pedig hűvös és éles. Olyan pompás minden, hogy az egész köz úgy dönt, felmennek a fennsíkra. Az erősebbek viszik azokat, akik nem tudnának felmenni a lépcsőn, miközben a gyerekek folyton láb alatt vannak, és mindenki életét kockára teszik. Az aznapi élelemért felelős emberek haltortát, feldarabolt gyümölcsöket és fűszerezett gabonagombócokat tesznek kis edényekbe, melyeket könnyen lehet szállítani, és mindenki pokrócokat hoz magával. Innon egy olyan hangszert cipel, amilyet Szienit még sohasem látott. Olyasmi, mint egy gitárhúrokkal felszerelt dob, és valószínűleg hihetetlenül népszerű lenne Jumenészben, ha valaha is eljutna odáig. Korundot Alabástrom viszi. Szienit egy csapnivaló regényt hoz magával, melyre a kifosztott fehérhajón bukkant rá valaki. Már az első oldalnál összerezzent és felkuncogott. Aztán természetesen tovább olvasta. Szereti az olyan könyveket, melyek egyedül a szórakoztatást szolgálják.

A meoviak elterülnek a lejtőn egy orom mögött, mely felfogja a szél nagy részét, de ahol teljes erővel és vakítóan süt rájuk a nap. Szienit a tömegtől távolabb teszi le a pokrócát, de gyorsan a közelébe tolakodnak, közvetlenül mellé telepszenek le, és csak vigyorognak, amikor rájuk mereszti a szemét.

Az elmúlt három év alatt megállapította, hogy ő és Alabástrom a legtöbb meovi szemében olyanok, mint a vadállatok, melyek emberi környezetben próbálnak szerencsét – lehetetlen őket megszelídíteni, de valamennyire aranyosak, és ha nyűggel is járnak, legalább szórakoztatóak. Ezért amikor úgy vélik, hogy Sziennek egyértelműen segítségre van szüksége, csak nem hajlandó ezt beismerni, rögtön a segítségére sietnek. És állandóan babusgatják Alabástromot: megölelik, kezét megragadva viszik táncba, és Szien hálás, hogy nála nem próbálkoznak ilyesmivel. De hát mindenki láthatja, hogy Alabástrom szereti, ha hozzáérnek, még akkor is, ha tartózkodónak állítja be magát. Lehet, hogy ez olyasvalami, amiben a Fulkrumban ritkán részesült, mert mindenki tartott a képességeitől. Talán ehhez hasonlóan úgy vélik, Szien is szereti, ha emlékeztetik arra, hogy most már egy csoport tagja, részt vesz annak életében, és mások is részt vesznek az övében, és hogy nem kell többé távolságot tartania mindentől és mindenkitől.

Igazuk van. De ez nem jelenti azt, hogy Szienit ezt be is vallja nekik.

Aztán Innon Koruval játszik, feldobálja a levegőbe, Alabástrom pedig próbál úgy tenni, mintha nem rémülne halálra, holott az orogéniája minden egyes dobáskor mikrorezgéseket küld a sziget víz alatti rétegébe. Hemoo valamilyen verses mondókába kezd, melyhez zenét költ, és úgy tűnik, az összes meovi ismeri a szövegét. Ough kislánya, Owel próbál keresztülszaladni a kiterített pokrócokon, és legalább tíz emberre rátapos, mielőtt valaki az ölébe nem veszi és le nem csillapítja. Egy kis kosarat adnak körbe, teli kis agyagflaskákkal; a bennük lévő valami szaga égeti Szienit orrát, és…

És.

Olykor arra gondol, tudná szeretni ezeket az embereket.

Talán már szereti is őket. Nem biztos benne. De miután Innon a mellkasán alvó Koruval leheveredik szundítani a földre, és miután a verséneklés trágár viccmondó versennyé alakult át, és miután már eleget ivott a flaskákból ahhoz, hogy a világ saját magától megmozduljon körülötte… felemeli a tekintetét, és elkapja Alabástrom pillantását. A férfi felkönyökölve lapozgatja a rémes könyvet, melyet Szienit végre valahára letett a kezéből. Közben felváltva szörnyülködő és vidám arcokat vág. A másik kezével Innon fonatait babrálja, és egyáltalán nem hasonlít arra a félőrült szörnyetegre, akivel Földpát útnak bocsátotta ennek a kalandnak a kezdetén.

Alabástrom felpillant, és Szien szemébe néz. Egy pillanatra csak, de óvatosság tükröződik a férfi tekintetében. Szienit meglepetten pislog, de ő itt az egyetlen, aki tudja, milyen életet élt korábban a társa. Vajon neheztel rá azért, mert itt van, és állandóan arra emlékezteti, amit legszívesebben maga mögött hagyna?

Alabástrom elmosolyodik, Szienit pedig önkéntelenül is felvonja a szemöldökét. Alabástromnak erre fülig szalad a szája.

– Még mindig nem kedvelsz, ugye?

– Nem mindegy neked? – horkant fel Szienit.

A férfi vidáman ingatja a fejét, majd kinyújtja a kezét, és megsimogatja Koru haját. A gyerek mozgolódni és motyogni kezd álmában, Alabástrom arca pedig ellágyul.

– Nem szeretnél még egy gyereket?

Szienit meghökken, és tátva marad a szája.

– Persze, hogy nem. Ezt sem akartam.

– De ő most már itt van. És csodálatos. Nem gondolod? Olyan csodálatos gyerekeket tudsz szülni. – Valószínűleg ennél őrültebb dolgot nem is mondhatna, de hát Alabástrom már csak ilyen. – A következőnek lehetne Innon az apja.

– Talán Innont is meg kellene kérdeznünk, mielőtt döntést hozunk a szaporulatáról.

– Szereti Korut, és jó apa. Már van két másik gyereke is, és ők is rendben vannak. Mondjuk, tompák. – Alabástrom elgondolkozik. – Neked és Innonnak lehet, hogy tompa gyereketek lenne. Az itt nem számítana szörnyű dolognak.

Szienit rázza a fejét, de eszébe jut az a kis pesszárium, melynek használatára a szigeten élő nők tanították meg. Arra gondol, hogy talán felhagy vele.

– A szabadság azt jelenti, hogy most már mi dönthetjük el, hogy mit teszünk – jelenti ki ennek ellenére. – És nem más.

– Ez igaz. De most, hogy elgondolkozhatom azon, mit akarok… – Megvonja a vállát, mintha nem érdekelné különösebben a dolog, de elszántság süt a tekintetéből, amikor Innonra és Korura néz. – Soha nem akartam sokat az élettől. Igazából csak annyit, hogy képes legyek megélni az életemet. Én nem vagyok olyan, mint te, Szien. Nem érzem úgy, hogy bizonyítanom kell. Nem akarom megváltoztatni a világot, nem akarok másoknak segíteni, nem akarok semmilyen babérokra törni. Én csak… ezt akarom.

Szienit megérti őt. Ezért lefekszik Innon egyik oldalára, Alabástrom pedig a másikra, és együtt pihennek, egy darabig együtt élvezik a teljesség és elégedettség érzését. Mert megtehetik.

Természetesen ez nem tarthat örökké.

Szienit akkor ébred fel, amikor Innon árnyéka rávetül. Nem akart elszunyókálni, mégis sokat aludt, és a nap most már lefelé ereszkedik az óceánba. Koru nyugtalanul mocorog, ezért Szienit automatikusan felül, egyik kezével megdörzsöli az arcát, másikkal pedig ellenőrzi, hogy nincs-e tele a gyerek pelenkája. Ezen a téren minden rendben van, de Koru nyugtalan hangokat hallatt, és amikor Szien jobban magához tér, megérti, miért. Koru Innon karján ül, aki homlokát ráncolva néz Alabástromra. Alabástrom már talpon van, és az egész teste megfeszül.

– Valami… – motyogja. A kontinens felé néz, de a szirttől semmit sem láthat. Ám nem is a szemeit használja.

Szienit felvonja a szemöldökét, és előre küldi a saját tudatosságát, aggódik amiatt, hogy egy szökőár vagy valami még rosszabb tart feléjük. De semmit sem talál.

Feltűnő ez a nagy semmi. Lennie kellene valaminek. A Meovnak otthont adó sziget és a kontinens között egy lemezhatár húzódik, és a lemezhatárok sohasem békések. Milliószor egymásnak ütköznek, rángatóznak és rezegnek – végtelenül apró mozdulatok ezek, melyeket csak egy rogga képes szenzelni.

Általában olyanok, mint az elektromosság, melyet a földnökök hoznak létre a vízturbinák és vegyszerekkel teli kádak segítségével. De hirtelen – lehetetlen módon – a lemezhatár mozdulatlannak tűnik.

Szienit összezavarodva néz Alabástromra, de Korund magára vonja a figyelmét, mert ide-oda dobálja magát Innon karjaiban, nyafog, folyik az orra; irdatlan dührohamot kapott, holott általában nem jellemző rá ez a viselkedés. Alabástrom is a gyerekre néz. Az arca eltorzul, és valami borzalmasról árulkodik.

– Nem – mondja a fejét rázva. – Nem. Nem, nem hagyom neki. Még egyszer nem.

– Mit? – Szienit csak bámul rá, próbál nem tudomást venni a rajta eluralkodó rémületről, szinte nem is látja, csak érzi, hogy mások is felállnak körülöttük, és riadtan összesúgnak egymással. Pár ember felmerészkedik a szirt tetejére, hogy jobban lássanak. – Bástrom, mit… A Föld szerelmére…

A hang, amit a férfi kiad magából, nem egy szó, egyszerűen csak tagadás; hirtelen elkezd futni a domb teteje felé, a szirthez. Szienit csak bámulja a hűlt helyét, Innon – aki még jobban össze van zavarodva, mint a nő – pedig egyre csak ingatja a fejét. De azok, akik már Bástrom előtt felértek, most kiabálni kezdenek, és riadóztatják a többieket. Valami nincs rendjén.

Szienit és Innon felfelé igyekeznek a többiekkel együtt. Egyszerre érnek a fennsík tetejére, a sziget kontinens felőli oldalára sereglenek, és onnan kémlelik az óceánt.

Négy hajót pillantanak meg a láthatáron. Még csak apró pontok, de láthatóan feléjük közelednek.

Innon szitkozódik, és Szienit kezébe nyomja Korut. A nő majdnem elejti a gyereket, de aztán szorosan magához szorítja, Innon pedig a zsebeiben és batyuiban turkál, majd egy kisebb messzelátót vesz elő. A szeméhez illeszti, egy ideig elmélyülten nézelődik, végül összeráncolja a homlokát. Eközben Szienit hasztalanul próbálja megnyugtatni Korut. A kisfiú vigasztalhatatlan. Amikor Innon leteszi a távcsövet, Szienit megragadja a karját, visszaadja neki Korut, és kiveszi a férfi kezéből az eszközt.

Most már jobban látszik a négy hajó. A vitorlájuk fehér, mint a hajóké általában, Szien nem tud rájönni, miért izgatta fel magát Alabástrom. Aztán észreveszi az egyik hajó orrában álló alakokat.

Burgundi vörös ruhát viselnek.

A döbbenet kiszorítja a mellkasából a levegőt. Egy lépést hátrál, eltátogja a szavakat, melyeket Innonnak hallania kellene, de azok erőtlenül és némán hagyják el a száját. Innon elveszi tőle a távcsövet, mert attól tart, hogy Szien kiejti a kezéből. Aztán mivel tenniük kell valamit, neki kell tennie valamit, Szien összpontosít, összeszedi magát, és hangosabban szólal meg.

– Őrzők.

– Hogyan…

Innon szemöldöke felszalad. Szienit végignézi, ahogy lassan a férfi is rájön arra, mit jelent ez. Egy pillanatra oldalra pillant, gondolkodóba esik, majd megrázza a fejét. Nem számít, hogyan találták meg Meovot. Nem hagyhatják partra szállni őket. Nem hagyhatják életben őket.

– Add oda valakinek Korut – mondja, majd maga mögött hagyja a szirtet. Az arca elkomorul. – Szükségünk lesz rád, Szien.

Szienit bólint, majd megfordul és körbenéz. Deelashet, a közben élő maroknyi sanza egyike épp mellette siet el saját kisgyermekével, aki talán fél évvel lehet idősebb Korunál. Korábban vigyázott már párszor Korura, szoptatta, amikor Szienit nem ért rá, ezért most int neki, és odaszalad hozzá.

– Kérlek – mondja, és a kezébe nyomja Korut. Deelashet bólint.

Koru ugyanakkor nem ért egyet a tervvel. Szienitbe kapaszkodik, sikoltozik, rugdos, és… pusztító Föld, az egész sziget rázkódni kezd. Deelashet megtántorodik, és rémülten néz Szienitre.

– A francba – dünnyögi Szien, és visszaveszi Korut. A csípőjére teszi – amitől a kicsi rögtön megnyugszik –, és futva indul el, hogy utolérje Innont, aki már a fémlépcső felé tart, és azt kiabálja a legénységének, hogy szálljanak fel a Clalsu fedélzetére, és készítsék fel a hajót az indulásra.

Őrültség. Őrültség az egész, gondolja futás közben. Nincs értelme annak, hogy az őrzők rábukkantak erre a helyre. Semmi értelme, hogy idefelé tartanak… miért ide? Miért most? Meov már nemzedékek óta létezik és fosztogatja a partot. Csak Szienit és Alabástrom jelenléte az, ami változást hozott a köz életében.

Szienit figyelmen kívül hagyja a fejében megszólaló vékonyka hangot, mely azt suttogja neki: Valahogy követtek téged, te is tudod hogy így van, soha nem kellett volna visszamenned Alliába, csapda volt, soha nem kellett volna idejönnöd, minden elpusztul, amihez hozzáérsz.

Nem néz le a kezeire, melyekre felhúzta a Fulkrumtól kapott négy gyűrűt, és azt a kettőt, melyet Alabástrom adott neki – csak hogy mutassa, értékeli a gesztust. Elvégre az utolsó kettő nem is igazi. Semmilyen próbát nem állt ki értük. De ki tudná jobban megállapítani, érdemes-e rájuk, mint egy olyan férfi, aki már tízet érdemelt ki? És a franc essen bele, képes volt lecsillapítani egy rozsdaverte vulkánt, melyet egy törött obeliszk hozott létre egy kőfalóval a belsejében.

Ezért Szienit hirtelen és óriási elszántsággal úgy dönt, megmutatja ezeknek a rozsdaverte őrzőknek, mire képes egy hatgyűrűs.

Leér a közbe, ahol már eluralkodott a káosz. Az emberek előveszik az üvegkéseiket, kigurítják a hajítógépeket, és előhozzák a láncokat, melyeket Föld tudja, hol tartottak eddig. Összegyűjtik a holmijukat, és megtöltik a hajókat szigonyokkal. Szien felrohan a pallón a Clalsura, ahol Innon épp azt kiabálja, hogy húzzák fel a horgonyt, és Sziennek csak ekkor jut eszébe elgondolkozni azon, hova tűnt Alabástrom.

A hajó fedélzetére érve megtorpan. És eközben olyan mély és heves orogén erőt érez, hogy egy pillanatra azt gondolja, az egész világ megremegett belé. A kikötő vize kis ideig apró, kicsúcsosodó hullámokban táncol. Szien szerint ezt még a felhők is megérezhették.

És egyszeriben egy fal emelkedik ki a tengerből, alig négyszázötven méterre a kikötőtől. Tömör kőből álló óriási tömb, olyan tökéletes négyszög, mintha vésve lenne, és elég hatalmas ahhoz, hogy – ó, pattogzó rozsda, ne – az egész átkozott kikötőt elbarikádozza.

– Bástrom! A Föld verje meg… – Lehetetlen, hogy a férfi a víz zúgásán és a kövek – melyek akkora falat alkotnak, mint maga Meov szigete – morzsolódásán keresztül meghallja a szavait. Hogyan képes erre Alabástrom úgy, hogy nincs földrengés vagy forrópont a közelben? A fél szigetnek jéggé kellett volna fagynia. De Szienit lát valamit megcsillanni a szeme sarkából, és amikor a fény felé fordul, az ametiszt obeliszket fedezi fel a távolban. Közelebb van, mint korábban. Hozzájuk jön. Hát így lehetséges minden.

Innon dühöngve káromkodik, tökéletesen tisztába jön azzal, hogy Alabástrom egy óvatoskodó barom, akárhogy is csinálja, amit csinál. Innon cselekvésbe fordítja át a dühét. A hajót körülölelő vízből köd száll fel, a fedélzetet alkotó deszkák pedig nyikorogni kezdenek, és zúzmara jelenik meg rajtuk, miközben Innon próbálja összezúzni a fal hozzá legközelebb lévő részét, hogy átjutva rajta szembenézhessen az ellenséggel. A fal le is omlik, és mögötte halk morajlás hallatszik. Amint a vízbe borul a fal ledöntött része, újabb kőtömb emelkedik a nyomában.

Szienitet teljesen leköti az, hogy próbálja befolyásolni a hullámokat. Lehetséges orogéniát használni a vízen, csak körülményes. Végre kezd már ráérezni, hisz olyan sokat élt a hatalmas víztömeg mellett, és ez egyike azon kevés dolognak, melyet Innon tanított neki és Alabástromnak. Elég hő és ásvány van a tengerben ahhoz, hogy érezze ezeket, és a víz elég hasonlóan mozog a kövekhez – csak gyorsabb –, ezért tud egy kicsit hatni a mozgására. Óvatosan. Közben szorosan maga mellett tartja Korut, hogy a fia a tóruszának biztonsági zónáján belül legyen, és minden erejével arra összpontosít, hogy épp olyan gyors lökéshullámokat tudjon küldeni a feléjük tartó hullámokkal szemben, amelyek megtörik őket. Ez többnyire sikerül is neki, a Clalsu vadul ringatózik, kiszabadul a kikötőből. Az egyik móló összedől, de semmi sem borul fel, és senki nem hal meg. Szienit ezt győzelemként könyveli el.

– Mi a rozsdát csinál? – kérdezi Innon zihálva, a nő pedig követi a tekintetét, és végre megpillantja Alabástromot.

A férfi a sziget legmagasabb pontján áll, a szirt tetején. Szien még a hajóról is látja a tóruszából kiáramló fagyot. A körülötte lévő melegebb levegő megremeg a hőmérséklet csökkenése miatt, és a mellette elsuhanó szél hordozta nedvesség hópelyhekként hull alá. Ha az obeliszket használja, nem lenne szüksége a környezetére, nem? Hacsak nem olyan nagy dologra készül, amihez még az obeliszk sem elég.

– A Föld verje meg – nyög fel Szien. – Fel kell jutnom oda.

Innon megragadja a karját. Amikor a nő felnéz rá, tágra meredt szemmel és kissé félve pillant rá.

– Csak a terhére lennénk.

– Nem ülhetünk itt ölbe tett kézzel! Ő nem… megbízható.

Összerándul a gyomra, miközben kimondja ezt. Innon egyszer sem látta Alabástromot, amikor az elvesztette a fejét, és Szien nem akarja, hogy ennek a tanúja legyen. Alabástrom eddig olyan jól érezte magát Meovban, szinte már el is múlt az őrülete. De Szien arra gondol, hogy ami egyszer már eltört, az újra el fog, ráadásul könnyebben.

Megrázza a fejét, és próbálja átadni Korut Innonnak.

– Muszáj. Talán tudok segíteni. Koru nem hagyja, hogy másra bízzam… kérlek…

Innon szitkozódik, de elveszi a gyereket, aki belekapaszkodik az ingébe, és a szájába veszi a hüvelykujját. Szienit ezután elrohan, végigszalad a sziklapárkányon, majd fel a lépcsőkön.

Amikor a kőgát fölé ér, meglátja végre, mi történik azon túl, és egy pillanatra földbe gyökerezik a lába a döbbenettől. A hajók sokkal közelebb vannak, és pontosan a fal mögött vesztegelnek, melyet Alabástrom emelt, hogy megvédje a kikötőt. Ugyanakkor Szien csak három hajót lát, a negyedik elmaradt a többitől, és az egyik oldalára dőlt… nem, süllyed. Fogalma sincs, hogy érte el ezt Alabástrom. Egy másik is természetellenesen inog a vízen, az árboca kettétört, az orra meg van emelkedve, és kilátszik a gerince. Szienit ekkor veszi észre, hogy a hajó fara szikladarabokkal van tele. Alabástrom köveket dobált a földszomorítókra. Nem tudja, hogy csinálta, de a látványtól legszívesebben ujjongani kezdene.

Viszont a másik két hajó különvált egymástól: az egyik egyenesen a sziget felé tart, a másik elkanyarodik, talán tesz egy kört, vagy távolabb akar kerülni Alabástromtól és a köveitől. Nem, nem fogsz, gondolja Szien, és ugyanazzal próbálkozik, amit az utolsó portya alkalmával a csatahajóval tett, vagyis össze akarja gyűjteni a kőtörmeléket a tenger fenekéről, és fel akarja vele nyársalni az ellenséget. Eközben egy három méter sugarú körben megfagy körülötte a talaj, és jégtáblák jelennek meg a vízen közte és a hajó között, de végül sikerül felszednie a köveket és dárdát formálni belőlük. És elkezdi felfelé húzni a fegyverét…

És az megakad. És az orogéniája által összegyűjtött erő… szertefoszlik. Akadozva veszi a levegőt, miközben a hő és az erő cserbenhagyja, és akkor megérti: egy őrző is van azon a hajón. Talán mindegyiken, és az megmagyarázná, miért nem pusztította már el őket Bástrom. Nem tud közvetlenül megtámadni egy őrzőt, csak annyit tehet, hogy sziklákat hajít felé az őrző védőkörén kívülről. Szienit el sem tudja képzelni, mennyi erőre lehetett ehhez szüksége. Soha nem sikerült volna neki az obeliszk nélkül, és ha nem az az őrült, csökönyös tízgyűrűs lenne, aki.

Nos, az, hogy Szien nem tudja közvetlenül eltalálni a hajót, az még nem jelenti azt, hogy ne kereshetne erre más módszert. A célpontja közben a sziget mögé került, ezért Szienit végigfut a szirt mentén, hogy szemmel tudja tartani. Talán azt hiszik, máshogy is feljuthatnak? Ha igen, keserű csalódás fogja őket érni: Meov kikötője az egyetlen olyan része a szigetnek, mely valamennyire is megközelíthető. A többi oldala egyetlen, fogazott, függőleges kőoszlop.

Ami miatt támad egy ötlete. Elvigyorodik, megáll, majd négykézlábra ereszkedik, hogy jobban tudjon összpontosítani.

Nem olyan erős, mint Alabástrom. Azt sem tudja, hogyan teremtsen kapcsolatot az ametiszttel a társa útmutatása nélkül – és az Alliában történtek után egyébként sem merné megkockáztatni. A lemezhatár túl messze van ahhoz, hogy elérhetné, és nincs a közelben egyetlen kürtő vagy forrópont sem. De itt van neki Meov. Az egész csodás, nehéz, rétegzett anyagpala.

Így hát leveti magát. Mélyre. Még mélyebbre. Érzi, ahogy áttör a Meovot alkotó hegygerincen és kőzetrétegeken, keresve a legalkalmasabb töréspontot – a fulkrumot, nevet fel magában. Végre megtalálja. Jó. És ott, a sziget íve mentén, megjelenik a hajó. Igen.

Szienit a szikla egy jól körülírt pontjából kiragadja az összes hőt és az élet minden parányi szikráját. A nedvesség ugyanakkor ott marad, és ez az, ami megfagy, majd kitágul, miközben Szienit egyre hidegebbé és hidegebbé változtatja, egyre többet és többet vesz el belőle. Szép, ovális alakban forgatja a tóruszát, hogy az úgy vágjon bele a kőszemcsékbe, mint kés a vajba. Dérgyűrű formálódik körülötte, de ez semmi ahhoz képest a hosszú, megkeményedő jégtáblához képest, mely mélyen a sziklán belül formálódik, szétfeszítve azt.

És aztán épp akkor, amikor a hajó megközelíti azt a pontot, szabadjára engedi az összes erőt, melyet a sziget a rendelkezésére bocsátott, és épp oda taszítja vissza, ahonnan származik.

Egy súlyos, keskeny kőoszlop hasad le a szikla felületéről. A tehetetlenség miatt egy pillanatig még ott marad – majd egy mély, tompa nyögés kíséretében leválik a szigetről, és a vízvonal közelében letörik az alapjáról. Szienit kinyitja a szemét, feláll, és futni kezd arrafelé. Egyszer megcsúszik a saját maga által létrehozott jéggyűrűn – kimerült, és egy pár lépés után le kell lassítania. Szúr az oldala, és alig kap levegőt. De még időben ér oda, hogy lássa:

A kőoszlop egyenesen a hajóra borult. Ádáz vigyor ül ki az arcára, amikor darabokra törik a fedélzet, amikor sikolyokat hall, és amikor meglátja a vízben kapálózó embereket. Nagy részük nem egyforma ruhát visel, tehát bérencek. De egy pillanatra úgy véli, a vízfelszín alatt burgundi vörös szövet merül egyre mélyebbre a tengerben, mert lefelé húzza a süllyedő hajó egyik darabja.

– Őrizd azt, te kannibál rozsdafajzat.

Szienit vigyorogva áll fel, és újra Alabástrom felé tart.

Miközben lefelé halad a magaslatról, megpillantja a férfit, aki messziről csak egy apró alaknak tűnik. Még a saját hidegfrontjával van elfoglalva, és Szienit egy percig őszintén csodálja. Mindennek ellenére elképesztő férfi. De ekkor hirtelen furcsa, üres puffanás hallatszik a tenger felől, és Alabástrom mellett felrobban valami, s a nyomán kövek, füstfellegek és rezgések szóródnak szanaszét.

Egy ágyú. Egy rozsdaverte ágyú. Innon már mesélt neki erről a találmányról, mellyel az egyenlítői közök kísérleteztek az elmúlt pár évben. Hát persze, hogy az őrzőknek is jutott egy. Szienit futásnak ered, akadozva és ügyetlenül, a félelem által hajtva. Nem látja rendesen Bástromot az ágyúlövés nyomán keletkezett füstön keresztül, de azt ki tudja venni, hogy a földre került.

Mire odaér mellé, már tudja, hogy megsérült. Már nem fúj fagyos szél, és látja, hogy Alabástrom négykézláb áll egy több méter sugarú jéggyűrű közepén. Szienit megáll a kör legszélén, mert ha Alabástrom elvesztette az uralmát a képességei felett, talán nem veszi észre, hogy ő is a hatókörén belülre került.

– Alabástrom!

A férfi kissé megmozdul, és Szienit hallja, hogy motyog és nyöszörög. Milyen súlyosak lehetnek a sérülései? Szienit egy ideig a kör szélén toporog, majd úgy dönt, kockáztat, és odarohan a férfit közvetlenül körülvevő tiszta területhez. Alabástrom még nem rogyott le teljesen a földre, bár már alig tartja magát, lógatja a fejét, és Szien gyomra összerándul, amikor vércseppeket fedez fel a férfi alatt lévő kövön.

– Elintéztem a másik hajót – mondja, amint a férfi mellé ér, abban a reményben, hogy lelket önthet belé. – Ezzel is el tudok bánni, ha neked még nem sikerült.

Csak színleli a harciasságot. Nem tudja, mennyi ereje maradt még. Remélhetőleg Alabástrom már elpusztította a hajót. De amikor felnéz, némán káromkodik, mert az egyetlen megmaradt hajó még mindig a vízen van, és látszólag nyoma sincs rajta sérülésnek. Úgy tűnik, lehorgonyzott. Vár. Hogy mire, Sziennek fogalma sincs.

– Szien – szólal meg a férfi. A hangja feszült. A félelem vagy valami más miatt? – Ígérd meg, hogy nem hagyod, hogy magukkal vigyék Korut. Mindenáron akadályozd meg.

– Mi? Hát persze, hogy nem fogom hagyni. – Szien közelebb lép, és leguggol a férfi mellé. – Bástrom…

Alabástrom kábán néz fel rá, aminek talán az ágyúlövés az oka. Valami megvágta a homlokát, és mint az összes fejsérülés, az övé is ontja magából a vért. Szienit megvizsgálja a férfit, végigtapogatja a mellkasát, reméli, hogy nincs nagyobb baja. Még életben van, vagyis egy hajszálon múlott, hogy az ágyúlövés nem találta el, de elég egy kis kőrepesz is, mely a megfelelő sebességgel száguld a megfelelő hely felé…

És ekkor veszi észre. A férfi karja a csuklója alatt. A lába a térde alatt… nincs sehol. Nem lettek levágva, nem kaszálta le őket az ágyúgolyó, mindegyik végtag szabályosan, tökéletesen pontosan végződik ott, ahol a föld kezdődik. És Alabástrom úgy mozgatja őket a földben, mintha a víz, nem pedig a szilárd kő ejtette volna fogságba. Küszködik, ébred rá Szien megkésve. Nem azért áll négykézláb, mert a gyengeségtől nem tud felállni. Az akarata ellenére húzza valami befelé a földbe.

A kőfaló. Ó, rozsdaverte Föld.

Szienit megragadja Alabástrom vállát, és próbálja visszarángatni, de olyan, mintha egy sziklát próbálna arrébb görgetni. A férfi valahogy nehezebb. A húsa nem tűnik emberi húsnak. Föld tudja, hogy, a kőfaló hasonlóbbá tette őt a kőhöz, hogy át tudja préselni a testét a tömör sziklán, és Szienit nem tudja kiszabadítani. Alabástrom minden lélegzetvétellel egyre jobban elsüllyed, most már a válláig és a csípőjéig merül el a földben, a lábát pedig már egyáltalán nem lehet látni.

– Engedd el, a Föld vigye el!

Csak később fog neki feltűnni a szitkozódásnak iróniája. Ami viszont ebben a pillanatban eszébe jut, az az, hogy a kőbe nyomja a tudatosságát. Próbálja kitapogatni a kőfalót…

Van ott valami, ami semmi máshoz nem hasonlít: soha nem érzett még ilyen nehezet. Valami súlyosat talál, mely túl mélyen fekszik, túl tömör és túl óriási ahhoz, hogy lehetséges legyen – legalábbis nem egy ilyen kis helyen, nem ennyire összetömörülve. Olyan érzés, mintha egy hegy lenne odalent, amely egész súlyával lefelé húzza Alabástromot. A férfi küzd ellene, ez az egyetlen oka annak, hogy egyáltalán még itt van. De gyenge, és vesztésre áll, és Sziennek fogalma sincs, hogyan segíthetne rajta. A kőfaló egyszerűen túl… valamilyen. Túl sok, túl nagy, túl erős, és Szien nem tudja megállni, hogy ne rezzenjen össze, amikor arra gondol, hogy ő is majdnem erre a sorsra jutott.

– Ígérd meg – zihálja Alabástrom, miközben Szienit újra megragadja a vállát, és minden erejével kifelé rángatja a kőből, ám egy irdatlan súllyal, valamivel, mindennel áll szemben. – Tudod, mit tennének vele, Szien. Egy ilyen erős gyerekkel, az én gyerekemmel, aki a Fulkrumon kívül nevekedett. Te is tudod.

Egy drótkeretes szék egy sötét csomóponton… képtelen erre gondolni. Semmi sem válik be, és mostanra Alabástrom már alig látszik ki a kőből, csak az arca és a válla emelkedik ki belőle, és csak azért, mert azon erőlködik, hogy a föld felett tartsa ezeket a testrészeit. Szienit hebeg valamit, zokog, kétségbeesetten keresi a szavakat, melyekkel valahogy rendbe tudná ezt hozni.

– Tudom. Megígérem. Ó, a rozsda egye meg, Bástrom, kérlek, én nem tudom… egyedül képtelen vagyok…

Kiemelkedik a kőből a kőfaló keze, fehéren, tömören és rozsdás ujjhegyekkel. Szienit meglepetten sikolt fel, és hátrálni kezd, mert azt hiszi, hogy a lény ellene indított támadást – de nem. A kéz figyelemre méltó gyengédséggel kulcsolódódik Alabástrom tarkójára. Senki sem várna gyengédséget a hegyektől. Ugyanakkor a hegyek hajthatatlanok, ezért amikor a kéz húzni kezdi Alabástromot, a férfi enged neki. Kicsúszik a válla Szien kezei közül. Az álla, majd a szája, az orra és a rémült szemei…

Alabástromot elnyeli a föld.

Szienit egyedül térdepel a kemény, hideg kövön. Sikoltozik. Sír. A könnyei oda hullnak, ahol egy perccel korábban még Alabástrom feje volt, és a kő nem issza be a könnyeit. Csak koppannak rajta.

És aztán megérzi az esést. A húzást. Az ijedtség felrázza a bánatból, ezért nehézkesen lábra áll, és végigbotorkál a sziklafal széle mentén, ahol megpillantja az utolsó megmaradt hajót. Hajókat, mert valahogy sikerült egyenesbe kerülnie annak, melyet Bástrom kövekkel pakolt meg. Nem, nem valahogy. Mindkét hajó körül jég képződött a víz felszínén. Az egyiken van egy rogga, aki az őrzők keze alá dolgozik. Legalább négygyűrűs lehet, Túl pontosan irányított az erő, amit Szien érzékel. És ez a sok jég… Egy csapat delfin emelkedik ki a vízből, próbálnak elmenekülni az egyre terebélyesebb jégtől, aztán Szien látja, ahogy utoléri őket a hideg, átkúszik a testükön, és megfagyasztja félig vízbe merült testüket.

Mi a fenét csinál ez a rogga ennyi erővel?

Aztán Szien észreveszi, hogy megremeg az Alabástrom által emelt kőfal egy része.

– Nem…

Szienit megfordul, és újra futásnak ered, szinte nem is kap levegőt. Inkább szenzeli, mint látja, hogy az őrzők roggája támadást indít a fal alapja ellen. Ott van a gyenge pontja, ahol elhajlik, hogy egyesüljön a meovi kikötő természetes ívével. A rogga le akarja omlasztani.

Egy örökkévalóságnak tűnik, mire leér a közbe, majd ki a rakpartra. Halálra van rémülve amiatt, hogy Innon esetleg nélküle hajózik ki. Neki is képesnek kell lennie szenzelni, mi történik. De kőnek hála, a Clalsu még mindig ott van, és amikor Szien feltámolyog a fedélzetre, a legénység pár tagja elkapja, és leültetik, mielőtt összeesne. Ezután felhúzzák a hajóhidat, és Szien látja, hogy leeresztik a vitorlákat.

– Innonhoz – nyögi ki, amint levegőt kap. – Kérlek.

Odatámogatják a kapitányhoz, aki a felső fedélzeten van, egyik kezével a hajókormányt fogja, másikkal Korut szorítja a csípőjére. Nem néz a nőre, teljes figyelmét a falnak szenteli, melyen a tetejéhez közel már van is egy lyuk, és épp amikor Szienit odaér mellé, meglódul az egész. A fal kettétörik, és darabokban hullik le, vadul imbolyog tőle a hajó, de Innon tökéletesen nyugodt.

– Kihajózunk, hogy szembenézhessünk velük – mondja komoran, miközben leereszkedik az egyik közeli padra, a hajó pedig távolodni kezd a kikötőtől. Mindenki készen áll a harcra. Az emberek megtöltötték a hajítógépeket, és dárdát vesznek a kezükbe. – Először elcsalogatjuk őket a köztől. Akkor a többiek el tudnak menekülni a halászhajókkal.

Nincs annyi halászhajó, hogy mindenkinek jusson, szeretné Szien mondani, de mégsem teszi. Innon egyébként is tudja.

Ezután a hajó keresztülsiklik a keskeny résen, melyet az őrzők orogénje hozott létre, és szinte már ott is vannak az ellenséges hajó előtt. Ahogy megjelenik a Clalsu, füstfelleg emelkedik a másik hajó fedélzetéről, és valami tompán suhan el róla. Egy újabb ágyú. Majdnem eltalálja őket. Innon kiált egyet, és a hajítógép kezelői közül az egyik egy kosárnyi nehéz lánccal viszonozza a lövést, és sikerül is darabokra szaggatnia a másik orrvitorláját és középárbocát. Ezután újabb áldást zúdítanak az ellenségre egy hordónyi égő szurok formájában. Szien látja, hogy az őrzők hajóján lángra kapott emberek rohangálnak a fedélzeten. A Clalsu fürgén eloson, míg a másik hajó a Meov köveiből épített fal felé sodródik, a fedélzete mostanra már egy lángoló pokol.

De mielőtt a Clalsu messzire juthatna, egy másik füstfelhő és egy újabb puffanás, és ezúttal a hajó megrázkódik a találat nyomán. A Föld nyelje el őket, mégis hány ilyen masinájuk van? Szienit feláll, és a korláthoz szalad, próbálja megkeresni az ágyút, bár nem tudja, mihez kezdhetne vele. Egy lyuk tátong a Clalsu oldalán, és hallja, hogy emberek rikoltoznak a fedélzet alatt, de a hajó továbbra is mozgásban van.

Az a hajó támadta meg őket, melyre Alabástrom köveket zúdított. Valamennyi sziklával kevesebb van már a fedélzetén, és újra rendesen fekszik fel a vízre. Szienit nem látja az ágyút, de a hajó orrához közel három alakra lesz figyelmes. Kettő burgundi vörös, egy pedig fekete ruhát visel. Miközben őket figyeli, még egy vörösbe öltözött alak csatlakozik hozzájuk.

Szienit érzi magán a tekintetüket.

Az őrzők hajója kissé elfordul, és némiképp elmarad tőlük. Szien reménykedni kezd, de akkor látja, hogy elsülnek az ágyúk. Három van belőlük, nagy fekete tömbök a hajó jobb korlátja mellett. Közel egyszerre rándulnak meg, majd gördülnek kissé hátrébb, amikor elsütik őket. És egy pillanattal később hangos recsegést és nyögést lehet hallani, a Clalsu úgy remeg, mintha egy ötös erősségű szökőár kapta volna derékba. Szienit még időben néz fel ahhoz, hogy lássa apró szilánkokká törni az árbocot, és aztán minden elromlik.

Az árboc recseg, és úgy borul fel, mint egy kidöntött fa, óriási erővel csapódik be a fedélzetbe. Az emberek kiáltoznak. A hajó nyöszörög, és elkezd a jobb oldala felé dőlni, az összezuhant és lecsüngő vitorlák húzzák lefelé. Szienit lát két férfit, akik a vitorlákkal együtt a vízbe esnek, összezúzza és agyonnyomja őket a szövet, a kötelek és a fa súlya, és Föld segítse meg, képtelen rájuk gondolni. Az árboc eltorlaszolja az utat. El van vágva Innontól és Korutól.

És az őrzők hajója egyre közelebb siklik hozzájuk.

Nem! Szienit a vízhez nyúl, próbál kihúzni belőle valamit, bármit a meggyalázott szenziájába. De nem talál semmit. Az elméje teljesen üres. Túl közel vannak az őrzők.

Nem tud gondolkozni. Átverekszi magát az árboc romjain, belegabalyodik a kötélrengetegbe, és óráknak tűnik számára, míg azzal vesződik, hogy kiszabadítsa magát. Aztán végül sikerül, de most mindenki visszafelé lohol, kezükben üvegkések és dárdák, kiabálnak és rikoltoznak, mert az őrzők hajója már a közvetlen közelükben van, és kezdték megszállni a hajót.

Nem.

Hallja, ahogy körülötte emberek halnak meg. Az őrzők sereget is hoztak magukkal, valamelyik köz ármádiája lehet, akiket felbéreltek vagy kisajátítottak, és a csata jóformán még el sem kezdődött. Innon emberei jók, tapasztaltak, de általában gyengén felfegyverzett kereskedelmi és utasszállító hajók a célpontjaik. Amikor Szienit a hajókormány mellé ér, Innon már nincs ott, valószínűleg lement a raktérbe. A közelben van viszont Innon unokatestvére, Ecella, aki éppen egy üvegtőrrel hasítja fel az egyik katona arcát. A férfi megtántorodik az ütéstől, de aztán magához tér, és hason szúrja a nőt. Amikor Ecella összerogy, a férfi arrébb löki, így a nő egy másik meovi holttestére zuhan. Percről percre egyre több fegyveres lép a hajóra.

Mindenhol ugyanez a helyzet. Vesztésre állnak.

Meg kell keresnie Innont és Korut.

A raktérben szinte senki sincs. Mindenki felment a fedélzetre, hogy védje a hajót. De Szienit érzi a remegést, melyet Koru félelme okoz, és követi egészen Innon kabinjáig. Amikor odaér, az ajtó magától kinyílik, Innon ugrik elő mögüle egy késsel a kezében, és majdnem leszúrja őt. Riadtan torpan meg, Szienit pedig benéz a kabinba, ahol meglátja Korut egy kosárba gyömöszölve az elülső válaszfal alatt – ez a legbiztonságosabb hely a hajón, látszólag. Szienit csak tétován áll ott, mire Innon megragadja a karját, és berántja a kabinba.

– Mi a…

– Maradj itt – utasítja Innon. – Mennem kell harcolni. Tegyél meg mindent, amit…

Ennél tovább nem jut. Valaki mögé kerül. Túl gyorsan ahhoz, hogy Szienit figyelmeztetni tudja. Egy félmeztelen férfi, aki Innon halántékára teszi a kezét, és ujjai úgy terülnek szét Innon arcán, mint a pók lábai. Rávigyorog Szienitre, miközben Innon szemei elkerekednek.

És aztán…

Ó, Föld…

Érzi, amikor megtörténik. Nem csak a szenziájában. Olyan, mintha kőszemcsékkel csiszolnák a bőrét, összepréselnék a csontjait, ez, ez, ez minden, ami Innon. Innon összes ereje, vibrálása, szépsége és vadsága megrontva. Felfokozva, összpontosítva és saját maga ellen fordítva a leggonoszabb módon. Innonnak nincs ideje megrémülni. Szienitnek pedig nincs ideje felsikoltani, amikor Innon széjjelhull.

Olyan, mintha közelről figyelne egy rengést. Látná felhasadni a földet, végignézné, ahogy a törmelékek összemorzsolódnak és szétforgácsolódnak, majd szétválnak. Csak mindezt egy emberi testben.

Bástrom, soha nem mondtad el nekem, nem mondtad el nekem, hogy ez olyan…

Innon egy halomban a padlón. Az őrző, aki megölte őt, vérrel bemocskolva vigyorog.

– Ó, kicsi lány – szólal meg egy hang, és Szienit ereiben meghűl a vér. – Hát itt vagy.

– Nem – suttogja. Hitetlenkedve rázza a fejét, és egy lépést hátrál. Koru sír. Szien még egyet lép hátra, nekiütközik Innon ágyának, a kosár után nyúl, és a karjaiba veszi a fiát. Koru belécsimpaszkodik, görcsösen remeg és kapaszkodik az anyjába. – Nem.

A félmeztelen őrző hátrapillant, aztán oldalt lép, hogy a kabinba léphessen a másik. Nem.

– Semmi szükség arra, hogy megjátszd magad, Damaya – szólal meg halkan Garanti Őrző Schaffa. Aztán elhallgat, és bocsánatkérően néz a nőre. – Szienit.

Évek óta nem látta őt, de a hangja nem változott. Az arca is ugyanolyan. Sohasem változik. Még mosolyog is, bár amikor meglátja a halmot, mely korábban Innon volt, mosolya elhalványodik az undortól. A félmeztelen őrzőre pillant, aki még mindig vigyorog. Schaffa felsóhajt, de visszamosolyog rá. Aztán mindketten Szienitre villantják azt a borzalmasnál is borzalmasabb mosolyukat.

Nem mehet vissza. Nem fog visszamenni.

– Hát ez meg mi? – kérdezi Schaffa mosolyogva, és a Szienit karjában lévő Korura szegezi a tekintetét. – Milyen csodás. Alabástromé? Ő is életben van? Mindannyian szeretnénk találkozni vele, Szienit. Hol van?

Túl mélyen gyökerezik benne a feleletadás szokása.

– Egy kőfaló magával vitte – válaszol Szien remegő hangon. Ismét hátrál egy lépést, a feje már a válaszfalhoz nyomódik. Nincs hová menekülnie.

Schaffa pislog, és meglepettnek tűnik. Mióta Szienit ismeri őt, ez az első alkalom, hogy ilyennek látja.

– Egy kő… hmm. – Magához tér. – Értem. Akkor még azelőtt kellett volna megölnünk, hogy elkapták. Szívességből, természetesen, mert el sem tudod képzelni, mit tesznek majd vele, Szienit. Sajnálatos dolog.

Ekkor megint elmosolyodik, és Szienitnek minden eszébe jut, amiről próbált megfeledkezni. Ismét olyan egyedül és tehetetlennek érzi magát, mint aznap, Palela mellett. Újra elveszve érzi magát a gyűlöletes világban, és senki másra nem számíthat azon a férfin kívül, aki fájdalomba csomagolja a szeretetét.

– De ez a gyermek bőségesen kárpótolja – jelenti ki az őrző.

*

Rájössz, hogy vannak pillanatok, amikor minden megváltozik.

*

Koru halálra rémülve üvölt, talán valamiképpen még ő is fel tudja fogni, mi történt az apjaival. Szienit nem tudja megvigasztalni.

– Nem – mondja újra. – Nem. Nem. Nem.

Schaffa mosolya elhalványul.

– Szienit. Már mondtam neked. Soha ne mondj nekem nemet.

*

Még a legkeményebb kő is meg tud repedni. Csak a megfelelő erőre és a megfelelő szögre van hozzá szükség. A nyomás és gyengeség fulkrumára.

*

Ígérd meg, kérlelte Alabástrom.

Tegyél meg mindent, amit csak tudsz, próbálta Innon a lelkére kötni.

– Nem, te rohadék – sziszegi Szienit.

Koru sír. Szienit rátapasztja a kezét a szájára és az orrára, hogy elcsendesítse, hogy megnyugtassa. Vigyázni fog rá. Nem fogja hagyni, hogy elvigyék, rabszolgasorsba taszítsák, eszközzé tegyék a testét, fegyverré az elméjét, a szabadság kifigurázásává az életét.

*

Azt hiszem, ösztönösen ismered fel ezeket a pillanatokat. Ilyen a természetünk. Olyan nagy nyomások között jövünk világra, és néha, amikor a dolgok már elviselhetetlenek…

*

Schaffa megtorpan.

– Szienit…!

– Nem ez a rozsdaverte nevem! Annyiszor mondok neked nemet, ahányszor csak akarok, te földszomorító! – ordibálja. Nyál habzik az ajkán. Legbelül egy sötét, súlyos tér támad benne, súlyosabb, mint a kőfaló, sokkal súlyosabb, mint egy hegy, és minden felemészt, akár egy víznyelő.

Mindenki halott, akit szeret. Mindenki, Korut kivéve. És ha magukkal viszik őt…

*

…néha még mi is… meghasadunk.

*

Jobb, ha egy gyerek inkább meg sem születik, semmint hogy rabszolgaként élje le az életét.

Jobb, ha meghal.

Jobb, ha Szienit maga is meghal. Alabástrom utálni fogja azért, hogy egyedül hagyta őt, de Alabástrom nincs itt, és túlélni nem ugyanazt jelenti, mint élni.

Ezért felfelé nyúl. Kifelé. Az ametiszt ott van fent, a holtak türelmével vár, mintha csak tudta volna, hogy eljön ez a pillanat.

Szienit most felé nyúl, és imádkozik, hogy Alabástrom igaza bebizonyosodjon, és ez túl sok legyen neki ahhoz, hogy bánni tudjon vele.

És miközben feloldódik a tudatossága a drágaköves fényben és fazettás hullámok között, miközben Schaffa a felismerés hatása alatt zihálni kezd, és Szienit felé ugrik, miközben Koru rebegő szemei lecsukódnak az őt szorító, fojtó kezek alatt…

Szienit kitárulkozik az ősi ismeretlen összes ereje előtt, és szétszaggatja a világot.

*

Itt van Rezdületlen. Itt egy hely a keleti partjától nem messze, kissé délre az egyenlítőtől.

Van itt egy sziget – egy pár száz évet aligha megérő, ingatag, kis földnyúlványokból álló láncsor egyik szeme. Ez a sziget ugyanakkor már pár ezer éve itt van, és ezzel lakosainak bölcsességéről tesz tanúbizonyságot. Ez az a pillanat, amikor a sziget elpusztul, de lakói közül páran legalább megmenekülhetnek, és elmehetnek máshová. Talán ettől majd jobban érzed magad.

A sziget fölött lebegő lila obeliszk lüktet, csak egyszer, de akkora erővel, hogy az mindenkinek ismerős lenne, aki ott volt a néhai köz, Allia pusztulásánk napján. Miközben alábbhagy a lüktetés, lent háborogni kezd az óceán, ahogy köves feneke megrázkódik. Nedves, késszerű tüskék törnek fel a hullámok közül, és menthetetlenül összetörik a sziget partjai mellett ringó hajókat. A rajtuk lévő emberek – mind a kalózok, mint az ellenségeik – közül sokakat felnyársalnak a tüskék, olyan sűrű körülöttük a halál bozótosa.

Ez a rázkódás egy hosszú, távolodó hullám formájában terjed tova a szigettől, és egy fogazott, rémséges lándzsaláncot hoz létre Meov kikötőjétől egészen Allia romjaiig. Egy földhidat. Nem olyasfélét, melyen bárki is szívesen átkelne, de attól még hidat.

Amikor véget ér a pusztítás, és lenyugszik az obeliszk, csupán egy maroknyi ember van még mindig életben, lent az óceán vizén. Egyikük egy nő, aki eszméletlenül lebeg összetört hajója darabjai között. Tőle nem messze egy kisebb alak – egy gyermek – sodródik a vízen, de arccal lefelé.

A többi túlélő ráakad majd a nőre, és a kontinensre viszik. Ott bolyongani kezd, elveszve és elveszítve önmagát két hosszú éven keresztül.

De nem egyedül – mert tudod, ekkor találtam rá. Abban a pillanatban, amikor lüktetni kezdett az obeliszk, a jelenléte dalként árasztotta el az egész világot: egy ígéret, egy kérés, egy csábító hívás volt, melynek nem lehetett ellenállni. Akkor sokan kezdtünk el közeledni felé, de én voltam az, aki elsőként rátalált. Megbirkóztam a többiekkel, a nyomában voltam, figyeltem rá, óvtam őt. Örültem, amikor rábukkant egy Tirimó nevű városkára, ahol egy ideig vigaszt nyert, még ha boldogságra nem is talált.

Végül tíz évvel később mutatkoztam meg előtte először, amikor elhagyta Tirimót. Természetesen általában nem így intézzük az ilyesmit, többnyire nem keressük a kapcsolatot a fajtájával. De ő különleges – volt. Te különleges voltál, különleges vagy.

Azt mondtam neki, hogy Hoának hívnak. Ez is van olyan jó név, mint a többi.

Így kezdődött az egész. Figyelj. Tanulj. Így változott meg a világ.

23

Te, akinek csak önmagára van szüksége

Van Kasztrimában valami csillogó építmény. A nagy geóda legalsó szintjén található, és úgy gondolod, nem magától nőtt oda, hanem inkább oda építették. A falait nem tömör kristályból vésték, hanem négyszögletű, fehér csillámpala lapokból áll, végtelenül apró kristályforgácsokkal tarkítva, melyek, ha nem is olyan lélegzetállítóak, mint nagyobb rokonaik, de ugyanolyan csodásak. Hogy miért cipelték ide ezeket a táblákat, és miért építettek belőlük házat a sok, már készen álló, lakatlan lakás mellé, arról fogalmad sincs. Nem kérdezed meg. Nem érdekel.

Lerna is veled jön, mert ez a köz hivatalos gyengélkedője, és a férfi, akit most felkeresel, az ő betege. De te megállítod az ajtóban, és van valami az arcodon, ami figyelmezteti a veszélyre. Nem tiltakozik, amikor nélküle lépsz be a helyiségbe.

Lassan sétálsz át a nyitott ajtón, és megállsz, amikor meglátod a gyengélkedő legnagyobb termének átellenes oldalán a kőfalót. Antimon, igen, már majdnem elfelejtetted, milyen nevet adott neki Alabástrom. Ő szenvtelenül néz vissza rád. Alig lehet megkülönböztetni a mögötte lévő fehér faltól, csak rozsdás ujjhegyei, valamint „hajának” és szemének éjfekete színe segít ebben. Semmit sem változott azóta, hogy utoljára láttad: tizenkét évvel ezelőtt, Meov végnapján. De hát az ő fajtájának tizenkét év semmit sem jelent.

Ennek ellenére rábiccentesz. Ezt kívánja az illem, és még mindig van benned egy kevéske abból a nőből, akit a Fulkrum nevelt fel. Bárkivel illemtudó tudsz lenni, attól függetlenül, mennyire gyűlölöd.

– Ne tovább – szólal meg.

Nem hozzád beszél. Megfordulsz, és meglepődve tapasztalod, hogy Hoa ott áll mögötted. Honnan jött? Ő is épp olyan mozdulatlan, mint Antimon. Természetellenesen rezzenéstelen, ezért végre feltűnik neked, hogy nem is lélegzik. Soha sem vett levegőt, mióta ismered. Hogy a rozsdában nem vetted ezt észre korábban? Hoa ugyanolyan fenyegető elszántsággal néz Antimonra, mint Ykka kőfalójára. Talán egyik kőfaló sem szereti a másikat. Ez biztos megnehezíti a találkozásaikat.

– Ő nem érdekel – felel Hoa.

Antimon ekkor rád pillant, majd újra Hoára néz.

– Engem csak az enyém miatt érdekel a tied.

Hoa nem felel. Talán elgondolkozik a hallottakon, talán ez a fegyverszünet kezdete, talán mindketten elmondták a követeléseiket. Megrázod a fejed, és elmész mellettük.

A nagyterem hátuljában egy rakás párna és takaró tetején egy vékony, fekete alak fekszik, és sípolva veszi a levegőt. Kissé megmozdul, és lassan felemeli a fejét, ahogy közeledsz. Úgy guggolsz le mellé, hogy ne tudjon elérni, és megkönnyebbülsz, amikor felismered. Minden más megváltozott rajta, de a szemei legalább ugyanolyanok.

– Szien – szólal meg. A hangja olyan, mint a durva kőszemcsék.

– Most már Essun – javítod ki automatikusan.

Bólint. Úgy tűnik, ez fájdalmas számára, a szemei lecsukódnak egy pillanatra. Aztán levegőt vesz, láthatóan próbálja ellazítani magát, és valamennyire feléled.

– Tudtam, hogy nem haltál meg – mondja.

– Akkor miért nem jöttél utánam?

– Megvoltak a saját gondjaim – mosolyodik el kissé. Hallod, ahogy az arca bal oldalán – ahol egy nagy, égett folt van – összegyűrődik a bőr. Tekintete Antimonra siklik, ugyanolyan lassan, ahogy a kőfalók mozognak. Aztán újra rád figyel.

(Rá, Szienitre.)

Rád, Essun. A rozsda verje meg, örülni fogsz, ha egyszer rájössz, ki is vagy valójában.

– És egyébként is elfoglalt voltam.

Alabástrom most felemeli a jobb karját, mely hirtelen ér véget az alkarja közepén. Nem borítja semmi a felsőtestét, ezért tisztán látod, mi történt. Nem sok maradt belőle. Sok porcikája hiányzik, és bűzlik a vértől, gennytől, vizelettől, emellett sülthús-szagot áraszt magából. Hiányzó karja ugyanakkor nem a jumenészi tűz eredménye, legalábbis nem közvetlenül. A csonkja végét valami kemény és barna borítja, ami biztosan nem bőr: túl merev, és egy mészszerű és egységes anyag alkotja.

Kő. A karja kővé vált. Bár nagy része már nincs meg, és a csonk…

…fognyomok. Azok fognyomok. Ismét felpillantasz Antimonra, és eszedbe jut a gyémántmosolya.

– Úgy hallom, te is elfoglalt voltál – jegyzi meg Bástrom.

Bólintasz, és végül elszakítod a szemed a kőfalóról. (Most már tudod, miféle követ esznek.)

– Meov után. Én… – Nem tudod, hogy fogalmazz. Van olyan mély gyász, melyet nem lehet elviselni, és neked mégis újra és újra ezt kell tenned. – Másnak kellett lennem.

Ennek semmi értelme. Alabástrom helyeslően és halkan dünnyög, mintha értené.

– Legalább szabad maradtál.

Már ha szabadságnak számít az, hogy el kellett titkolnod, ami vagy.

– Igen.

– Letelepedtél?

– Megházasodtam. Két gyerekem született. – Alabástrom nem mond semmit. Olyan sok elszenesedett és meszes, barna kőfolt van az arcán, hogy nem tudod megállapítani, derűs vagy haragos. Ugyanakkor az utóbbit feltételezed, mégis folytatod. – Mindkettő olyan volt… mint én. Én… a férjem…

A szavak még az emlékeknél is valóságosabbá tudják tenni a dolgokat, ezért itt megállsz.

– Megértem, miért ölted meg Korundot – mondja Alabástrom nagyon halkan. És akkor, amikor guggolás közben meginogsz, megtántorodsz a mondat ütésétől, végez veled. – De soha nem fogom megbocsátani, hogy megtetted.

A fenébe. A fenébe vele. A fenébe veled.

Kell egy perc, mire válaszolni tudsz.

– Megértem, ha meg akarsz ölni – nyögöd ki végül. Aztán megnyalod a szád. Nyelsz egyet. Köpködöd a szavakat. – De előtte még meg kell ölnöm a férjemet.

Alabástrom sípolva sóhajt fel.

– A másik két gyereked.

Bólintasz. Nem számít, hogy Nassun életben van, ebben az esetben nem. Jija elvette tőled, ez is épp elég nagy sérelem.

– Nem foglak megölni, Szi… Essun. – Fáradtnak tűnik. Talán nem hallja a belőled feltörő vékonyka hangot, mely se nem megkönnyebbülés, se nem csalódás. – Akkor sem tenném, ha hatalmamban állna.

– Ha te…

– Képes vagy már rá? – Ugyanúgy felülkerekedik a zavarodottságodon, ahogy mindig. A tönkretett testét leszámítva semmit sem változott. – Alliában elő tudtad csalogatni a gránátkövet, de az már félhalott volt. Meovnál bizonyára az ametisztet használtad, de az egy… szélsőséges eset volt. Képes vagy most már szándékosan csinálni?

– Én…

Nem akarod megérteni. De a szemedet vonzza valami, ezért leveszed a tekinteted a mestered, szeretőd, barátod borzalmas maradványairól, és oldalra, Alabástrom mögé nézel, ahol egy különös tárgy van a gyengélkedő falának döntve. Olyan, mint egy üvegkés, de a pengéje túl hosszú és széles ahhoz, hogy rendesen használni lehessen. Óriási markolata van, talán épp a nevetségesen hosszú pengéje miatt, és a keresztborda az első adandó alkalommal útban lenne, ha valaki húst akarna vele vágni, vagy el szeretne nyesni egy kötelet. És nem is üvegből készült, legalábbis nem olyan üvegből, amilyet eddig láttál. Rózsaszín, már a pirosat súrolja, és…

És. Csak bámulsz rá. Bele. Érzed, hogy próbálja beszívni az elmédet, lefelé. Zuhansz. Zuhansz felfelé a villódzó, fazettás rózsaszín fény végtelen sugarán keresztül…

Levegő után kapkodsz, és védekezőn visszatérsz önmagadba, aztán Alabástromra bámulsz. Fájdalmasan újra elmosolyodik.

– A spinell – mondja megerősítve a döbbenetedet. – Ez az enyém. Neked van már sajátod? Jönnek az obeliszkek, ha hívod őket?

Nem akarod megérteni, de mégis érted. Nem akarod elhinni, de igazából mindig is hittél benne.

– A te műved volt az északi törés – liheged. Ökölbe szorul a kezed. – Te hasítottad ketté a kontinenst. Te váltottad ki ezt az évszakot. Az obeliszkekkel! Te… te tehetsz mindenről.

– Igen, az obeliszkekkel és a csomóponti gondnokok segítségével. Ők most már békére leltek. – Alabástrom sípolva fújja ki a tüdejéből a levegőt. – A segítségedre van szükségem.

Automatikusan ingatod a fejed, de nem azért, mert elutasítod a kérését.

– Hogy rendbe hozd?

– Ó, Szien, nem.

Ezúttal arra sem veszed a fáradságot, hogy helyesbítsd. Nem tudod levenni a szemed Alabástrom derűs, majdnem csontvázszerű arcáról. Amikor beszél, észreveszed, hogy pár foga is kővé változott már. Vajon hány szerve járt ugyanígy? Mennyi ideig élhet még így? Mennyi ideig szabadna neki?

– Nem akarom rendbe hozni – mondja Alabástrom. – Jumenész csak járulékos veszteség volt, de azt kapta, amit megérdemelt. Nem. Azt várom tőled, Damayám, Szienitem, Essunom, hogy tovább ronts a helyzeten.

Szótlanul meredsz rá. Aztán előredől. Nyilvánvaló, hogy ez is fájdalmat okoz számára, hallod a húsa recsegését és feszülését, és egy alig hallható roppanást, amikor valahol a testében megreped egy kődarab. De amikor már elég közel van hozzád, újra elvigyorodik, és hirtelen beléd nyilall a felismerés. Pusztító, felemésztő Föld. Alabástrom egyáltalán nem őrült, és soha nem is volt az.

– Mondd csak – kezdi –, hallottál már valaha is olyasmiről, amit holdnak hívnak?

1. FÜGGELÉK

Az Egyenlítői Sanza Szövetség megalapítása előtt és után rögzített ötödik évszakok jegyzéke, időben visszafelé haladva

Fullasztó évszak: Birodalom után 2714-2719. Közvetlen ok: vulkánkitörés. Helyszín: az Antarktika, Deveteris közelében. Az Akok-hegység kitörése egy nyolcszáz kilométer sugarú körben finom porfelhőréteget hozott létre, és ez a por megszilárdult a tüdőben és a nyálkahártyákon. Öt évig nem lehetett látni a napot, bár az északi féltekén nem volt ilyen súlyos a helyzet (itt csak két évig tartott).

Savas évszak: Birodalom után 2322-2329. Közvetlen ok: tízesnél nagyobb rengés. Helyszín: ismeretlen, messze az óceánban. Egy hirtelen lemezelmozdulásnak köszönhetően vulkánláncolat jött létre, mely keresztezett egy fő futóáramlatot. Ez a futóáramlat elsavasodott, és a nyugati part felé áramlott, majd végül Rezdületlen nagy részén áthaladt. A partvidéki közök többsége elpusztult az első szökőárban, a többi pedig hanyatlásnak indult, vagy kénytelen volt máshová települni, amikor szétmarta a sav a flottáikat és a kikötői létesítményeiket, és halat sem tudtak fogni. A felhők által okozott légköri elzáródás hét évig tartott, és a part mentén még hosszú évekig olyan alacsony volt a pH-szint, hogy az lehetetlenné tette a letelepedést.

Forrongó évszak: Birodalom után 1842-1845. Közvetlen ok: egy forrópont kitörése egy nagy tó alatt. Helyszín: Alközépvidék, Tekkaris-folyó kvartens. A kitörés több millió liternek megfelelő gőzt és részecskét röpített a levegőbe, ami három éven át tartó savas esőzésekhez és légköri elzáródáshoz vezetett a földrész déli felén. Az északi félteke ugyanakkor nem szenvedett kárt, ezért az archeomérek vitatják azt, hogy ez „igazi” évszak volt.

Levegőtlen évszak: Birodalom után 1689-1798. Közvetlen ok: bányabaleset. Helyszín: Felközépvidék, Sathd kvartens. Egy teljes mértékben emberi hiba miatt bekövetkezett évszak: a Felközépvidék északkeleti szélén lévő szénmezőkön dolgozó bányászok tüzeket okoztak a felszín alatt. Viszonylag enyhe évszak volt, olykor a nap is kisütött, és a régiót kivéve máshol nem hullt hamu, és nem volt elsavasodás, ezért csak pár köz hirdette ki az évszaki szükségállapotot. Heldin városában körülbelül tizennégymillió ember halt meg az első földgázkitörés és a gyorsan terjedő tűznyelő mélyedés miatt. A birodalmi orogének ezután sikeresen eloltották a tüzet, és lezárták az üreg szélét, ezzel megakadályozva a további terjedést. A maradék gázt csak elkülöníteni lehetett, ezért az még ezt követően százhúsz évig égett. Ennek a füstjét magukkal repítették az uralkodó szelek, ami pár évtizeden keresztül légzőszervi problémákat és olykor tömeges fulladást okozott a régióban. A felközépvidéki szénmezők elvesztésének utóhatásai közé tartozott a fűtési költségek óriási mértékű megemelkedése, valamit a föld-és vízenergiával való fűtés szélesebb körben való alkalmazása, ami a Földnöki Hatóság megalapításához vezetett.

Fogas évszak: Birodalom után 1553-1566. Közvetlen ok: egy óceáni rengés szupervulkanikus kitöréshez vezetett. Helyszín: Arktikai-hasadék. Az óceáni rengés utórezgése egy korábban ismeretlen forrópontot szakított fel az északi sark közelében. Ez egy szupervulkanikus kitöréshez vezetett, és a túlélők arról számoltak be, hogy még az Antarktikán is hallották a kitörés robaját. A hamu a légkör felső szintjeibe is betört, és sebesen terjedt szét a bolygó körül, bár az Arktika szenvedte a legtöbb kárt. Az évszakot még ártalmasabbá tette az, hogy sok köz nem készült fel rá megfelelően, mivel csaknem kilencszáz év telt el a legutóbbi ötödik évszak óta, és akkoriban az a közhiedelem uralkodott, hogy az évszakok pusztán csak legendák. Kannibalizmusról számoltak be északtól egészen az egyenlítőig. Az évszak végén alapították meg Jumenészben a Fulkrumot, az Arktikán és az Antarktikán pedig a másodrendű létesítményeket.

Gombás évszak: Birodalom után 602. Közvetlen ok: vulkánkitörés. Helyszín: az Egyenlítői-vidék nyugati része. A monszun idején történő kitöréssorozat megnövelte a páratartalmat, és hat hónapra elhomályosította az eget a kontinens több mint húsz százalékán. Bár a többi évszakhoz képest ez enyhének számított, az időpontja tökéletes feltételeket teremtett ahhoz, hogy szerte az Egyenlítői-vidéken, majd az északi és déli középvidékeken is elszaporodjanak a gombák, és ennek következményeként eltűnt a föld színéről az akkortájt legfontosabb haszonnövény, a (mára kihalt) mirok. Négy évig tartott az ezt követő éhínség (két év kellett a gomba ártalmas hatásának lecsengéséhez és további kettő a mezőgazdaság és az élelmiszerelosztási rendszer helyreállításához). Szinte az összes érintett köz képes volt megélni a saját készleteiből, ami bizonyította a birodalmi reformok és az évszaki tervezés hatékonyságát, emellett a Birodalom nagylelkűen megosztotta magraktárainak tartalmát azokkal a régiókkal, melyek a mirokra alapozták az élelmiszer-ellátásukat.

Ennek következményeként sok középvidéki és partvidéki köz önként csatlakozott a Birodalomhoz, ezzel kétszeresére növelve annak hatókörét, amivel kezdetét vette az Aranykor.

Őrült évszak: Birodalom előtt 3 – Birodalom után 7. Közvetlen ok: vulkánkitörés. Helyszín: Kiash-csapda. Egy ősi szupervulkán (ugyanaz, amelyik feltehetőleg a körülbelül tízezer évvel korábban történt Ikerévszakért is felelős volt) több kürtőjének kitörése miatt nagy mennyiségű, sötét színű augit jutott a levegőbe. Az ezt követő tízéves sötétség nemcsak az évszakokkal járó szokásos pusztuláshoz vezetett, hanem sokkal gyakoribbá tette a mentális betegségek előfordulását is. Ennek az évszaknak a során jött létre a Sanza Egyenlítői Szövetség, amikor a jumenészi hadasszony, Verishe sok gyengélkedő közt tudott a pszichológiai hadviselés segítségével meghódítani. (Lásd: Több szerző: Az őrület művészete, Hatodik Egyetemi Kiadó.) Aznap nevezte ki magát uralkodónak, amikor újra megjelent az első napsugár.

[A szerkesztő megjegyzése: A Sanza megalapítása előtti évszakokról szóló információk nagy része ellentmondásos, és valóságtartalmuk vitatott. Az ezt követő évszakokról a Hetedik Egyetem Archeomér Konferenciája állapodott meg 2532-ben.]

Vándorló évszak: Birodalom előtt körülbelül 800. Közvetlen ok: a mágneses pólusok elmozdulása. Helyszín: nem kideríthető. Az évszak során több, akkoriban kereskedelmi szempontból fontos termény pusztult ki, amit húszévnyi éhség követett, mert az igazi észak elmozdulása összezavarta az azokat beporzó állatokat.

Változó szél évszaka: Birodalom előtt körülbelül 1900. Közvetlen ok: ismeretlen. Helyszín: nem kideríthető. Ismeretlen okokból kifolyólag az uralkodó szelek iránya jó pár évre megváltozott, majd visszatért az eredeti állapothoz. Bár nem volt légköri elzáródás, a megegyezés alapján ez is évszaknak számít, mivel csak egy nagyobb (és valószínűleg az óceán belsejében keletkező) szeizmikus esemény válthatta ki.

Nehézfémek évszaka: Birodalom előtt körülbelül 4200. Közvetlen ok: vulkánkitörés. Helyszín: Alközépvidék, a Keleti-partvidék közelében. Egy vulkánkitörés (az Yrga-hegységet okolják érte) tízéves légköri elzáródást okozott, amit tovább súlyosbított a Rezdületlen keleti felét sújtó kiterjedt higanyszennyezés.

Sárga tengerek évszaka: Birodalom előtt körülbelül 9200. Közvetlen ok: ismeretlen. Helyszín: Keleti-és Nyugati-partvidék és egyéb parti régiók egészen az Antarktikáig. Erről az évszakról csak az egyenlítői romok között talált írásos feljegyzésekből tudunk. Valamilyen ismeretlen ok miatt egy bakteriális elszaporodásnak köszönhetően a tengeri élővilág majdnem egésze megfertőződött, és néhány évtizedig éhínség pusztított a partokon.

Ikerévszak: Birodalom előtt körülbelül 9800. Közvetlen ok: vulkánkitörés. Helyszín: Alközépvidék. Az akkori időből származó dalok és mendemondák szerint egy vulkánkürtő kitörése három évre elsötétítette az égboltot. Amikor az ég kezdett kitisztulni, egy másik kürtő is kitört, ami még harminc évvel toldotta meg az elzáródást.

2. FÜGGELÉK

A Rezdületlen kvartenseiben gyakorta használt kifejezések jegyzéke

Antarktika: A földrész legdélebben fekvő vidéke. Az antarktikai régióban lévő közök lakosait antarktikainak nevezik.

Arktika: A földrész legészakibb vidéke. Az arktikai régióban lévő közök lakosait arktikainak nevezik.

Birodalmi út: A Régi Sanza Birodalom nagyszerű újításai, a fentutak (gyalogos és lovas forgalomra szánt megemelt országutak) kötik össze egymással az összes jelentősebb közt és a nagy kvartensek többségét. A fentutakat földnökökből és birodalmi orogénekből álló csoportok építik. Az orogének határozzák meg a szeizmikus aktivitással rendelkező területen átvezető legstabilabb útvonalat (vagy ennek híján megszüntetik az aktivitást), a földnökök pedig az utak mellé vezetik a vizet és a többi fontos erőforrást, hogy az évszakok során könnyebbé tegyék az utazást.

Biztos: Olyan ital, melyet a hagyományok szerint tárgyalásokon, potenciálisan ellenséges felek első találkozása során és egyéb hivatalos találkozók alkalmával szolgálnak fel. Növényi tejet tartalmaz, mely bármilyen idegen anyag jelenlétét ki tudja mutatni.

Cebaki: A cebaki faj tagja. Cebak egykor egy alközépvidéki nemzet (elavult politikai rendszeregység a Birodalom előtt) volt, de amikor évszázadokkal ezelőtt leigázta a Régi Sanza Birodalom, a kvartensrendszerben szerveződött újjá.

Csomópontok: A Birodalom által fenntartott állomásokból álló hálózat szerte Rezdületlenben, melynek célja a szeizmikus események féken tartása Mivel viszonylag kevés Fulkrum által képzett orogén van, a csomópontok elsősorban az Egyenlítői-vidékre összpontosítanak.

Dinya: Középvidéki növény, mely rokona az egyenlítői éghajlaton élő dinnyének. A dinya kúszónövény, mely normál esetben a föld fölött terem gyümölcsöt. Évszak során a gyümölcse a föld alatt, gumóként növekszik. A dinya egyes alfajtái olyan virágokat hoznak, melyek csapdába ejtik a rovarokat.

Egyenlítői-vidék: Az Egyenlítőt körülvevő vidék, a partvidéki régiókat leszámítva. Az Egyenlítői-vidéken élő embereket egyenlítőinek hívják. Az egyenlítői közök a kontinentális lemez közepén találhatók, ami miatt viszonylagos stabilitás jellemző rájuk. Ennek és a mérsékelt hőmérsékletnek köszönhetően általában jómódúak és nagy politikai befolyással rendelkeznek. Egykor az Egyenlítői-vidék alkotta a Régi Sanza Birodalom szívét.

Ellenálló: A hét gyakori kaszt egyike. Az ellenállók képesek túlélni az éhínséget vagy a dögvészt. Az évszak alatt ők felelősek a betegekről való gondoskodásért és a holttestek elszállításáért.

Erőshátú: A hét gyakori kaszt egyike. Az erőshátúak olyan személyek, akiket testi rátermettségük alapján választanak ki. Évszak esetén az ő feladatuk a nehéz fizikai munka ellátása és a biztonság megteremtése.

Évszaki szükségállapot: Katonai törvénykezés életbe léptetése, melynek elrendelése a köz vezetőjének, a kvartens kormányzójának, a regionális kormányzónak vagy a jumenészi vezetőség elismert tagjának hatókörébe tartozik. Az évszaki szükségállapot alatt a kvartensi és regionális kormányzást felfüggesztik, és a közök önálló társadalompolitikai egységként működnek, bár a birodalmi irányelvek értelmében erősen ajánlott a többi közzel való helyi együttműködés.

Feltörés: Vulkán. Némely partvidéki nyelveken tűzhegynek is nevezik.

Fémkrónika: Az alkímiához és az asztronomériához hasonlóan kétes áltudomány, melyet a Hetedik Egyetem nem ismer el.

Forrongás: Gejzír, meleg vizű forrás vagy gőzkitörés.

Földnök: A földművek (földenergiával működő mechanizmusok, alagutak, földalatti szerkezetek, bányák) szakembere.

Földszomorító: Kasztnév nélkül született személy, csak olyan fiúkra használják, akik apja ismeretlen. Azok, akik arra érdemesnek bizonyulnak, a köznévadás során felvehetik az anyjuk kasztnevét.

Fulkrum: Egy félkatonai rend, melyet a Régi Sanza hozott létre a Fogas évszak után (Birodalom után 1560). A Fulkrum központja Jumenészben található, bár az arktikai és antarktikai régióban van két másodrendű állomás is, hogy a lehető legjobb lefedettséget lehessen biztosítani a földrész számára. A Fulkrumban képzett orogének (vagy más néven „birodalmi orogének”) törvényesen gyakorolhatják az orogénia egyébként betiltott mesterségét, melyre szigorú szervezeti szabályok vonatkoznak, és mely kizárólag az őrzők rendjének közvetlen felügyelete mellett valósulhat meg. A birodalmi orogéneknek fekete egyenruhát kell viselniük, emiatt a köznyelvben „feketekabátosoknak” is nevezik őket.

Geomér: A köveket és a kövek természet világában elfoglalt helyét tanulmányozó személy, általános kifejezés a tudósokra. A geomérek kiváltképp kőzettannal, kémiával és geológiával foglalkoznak, melyek Rezdületlenben nem számítanak különálló tudományágnak. Pár geomér orogenezisre szakosodik, mely az orogéniát és annak hatásait vizsgálja.

Gyűrűk: A birodalmi orogének rangfokozatát jelölik. A fokozattal nem rendelkező gyakornokoknak számos próbán kell megfelelniük ahhoz, hogy jogosultak legyenek az első gyűrűre. Tíz gyűrű jelöli az orogének által elérhető legmagasabb fokozatot. Minden gyűrű csiszolt féldrágakőből készül.

Hamuszálas haj: A sanza faj jellegzetes vonása, melyet a tenyészkaszt jelenleg érvényben lévő irányvonalai alapján kívánatosnak tartanak, ezért a kiválasztás folyamán előnyben is részesítenek. A hamuszálas haj meglehetősen durva és vastag, amikor növekvőben van, általában az égnek áll. Ha hosszú, az arcot bekeretezve omlik a vállra. Saválló, és ha víz éri, csak kevés nedvességet szív magába. Szélsőséges körülmények között bizonyítottan hatékony hamuszűrő. A tenyésztési irányvonalak a legtöbb közben csak a szerkezetéről tesznek említést, bár az egyenlítői tenyészek esetében rendszerint a vágyott kinevezés előfeltétele a természetes „hamuszín” (palaszürkétől a fehérig, mely a születés pillanatától felismerhető) is.

Hetedik Egyetem: A geoméria és a kőkrónika tanulmányozásának híres intézménye, melyet jelenleg a Birodalom tart fenn, és az egyenlítői Dibar városában található. Az egyetem elődjei magánkézben voltak, vagy közösségileg finanszírozták őket. Az am-elati (Birodalom előtti körülbelül 3000) Harmadik Egyetemet például akkoriban független nemzetként ismerték el. A kisebb regionális vagy kvartens intézmények elismeréssel adóznak az Egyetemnek, cserébe pedig szakértelmet és erőforrásokat kapnak tőle.

Innovátor: A hét gyakori kaszt egyike. Az innovátorokat leleményességük és intelligenciájuk alapján választják ki, az évszak alatt ők felelnek a műszaki és logisztikai problémák megoldásáért.

Kasztnév: A legtöbb városlakó nevének második tagja, mely azt a kasztot jelöli, ahová az adott személy tartozik. Húsz elismert kaszt létezik, bár a jelenlegi és korábbi Régi Sanza Birodalomban csak hetet használnak gyakrabban. Az emberek az azonos nemű szülőjük kasztnevét öröklik abból a feltételezésből kiindulva, hogy a hasznos vonások könnyebben szállnak ekképpen át a következő nemzedékre.

Kavics: Gyűrű nélküli orogén gyerek a Fulkrumban, aki még az alapismereteket sajátítja el.

Kirkusa: Közepes termetű emlős, melyet olykor háziállatként tartanak, vagy az otthon és az állatállomány őrzésére használnak. Normál esetben növényevő, de az évszak során húsevővé válik.

Kőfaló: Egy tudatossággal bíró, ritkán megmutatkozó, emberszerű faj, melynek teste, haja stb. a kőre hasonlít. Keveset tudunk róluk.

Köz: Közösség. A birodalom kormányzati rendszerének legkisebb társadalompolitikai egysége, mely általában egy városnak vagy nagyvárosnak felel meg, bár a nagyon nagy városok területén több köz is létrejöhet. A köz elfogadott tagjai élvezhetik a talontárhoz és a védelemhez való jogot, ezért cserébe adókkal vagy egyéb hozzájárulásokkal támogatják a közt.

Középvidék: A földrész középső vidéke, az egyenlítő és az arktikai vagy antarktikai régiók között. Az itt élő embereket középvidékinek nevezik. Ezek a területek Rezdületlen porfészkének számítanak, bár innen származik a világ élelmiszerkészletének, alapanyagainak és egyéb létfontosságú erőforrásainak nagy része. Két középvidéki régiót különböztetünk meg: az északit (Felközépvidék) és a délit (Alközépvidék).

Köznév: A legtöbb városlakó nevének első tagja, mely a közhöz való tartozásukra és jogaikra utal. Ezt a nevet általában a serdülőkor idején nyerik el a gyerekek a nagykorúvá érés megpecsételéseként, és ez azt jelenti, hogy a közösség értékes tagjaként tartják őket számon. A bevándorlók kérhetik az adott közbe történő befogadásukat, és kedvező elbírálás esetén a befogadó köz nevét vehetik magukra.

Köztelen: Bűnözők és egyéb nemkívánatos személyek, akiket semmilyen köz nem fogadott be.

Krónikás: A kőkrónikát és az elveszett történelmet tanulmányozó személy.

Kvartens: A birodalom kormányzati rendszerének középső szintje. Négy, földrajzilag egymás mellett elhelyezkedő köz hoz létre egy kvartenst. Minden kvartens saját kormányzóval rendelkezik, akik felé az egyes közök vezetői beszámolási kötelezettséggel tartoznak. A kormányzó a régiókormányzónak felel. A kvartens legnagyobb köze a kvartens fővárosa. A nagyobb fővárosokat a birodalmi úthálózat köti össze egymással.

Orogén: Orogén erővel bíró személy, képzett és képzetlen is. Gúnynéven: rogga.

Orogénia: A hő-és a kinetikus energia, valamint az ehhez kapcsolódó energiaformák irányítására való képesség szeizmikus események befolyásolása céljából.

Őrző: Egy olyan rend tagja, mely állítólag a Fulkrum előtt jött létre. Rezdületlenben őrzők követik nyomon és védelmezik az orogéneket, irányt mutatnak nekik, és megvédenek másokat velük szemben.

Ötödik évszak: Szeizmikus aktivitás vagy egyéb nagy környezeti változás által kiváltott, meghosszabbodott tél, mely a birodalmi rendelkezés értelmében legalább hat hónapig tart.

Partvidéki: Egy partvidéki köz tagja. Csak pár partvidéki köz engedheti meg magának, hogy birodalmi orogéneket béreljen fel zátonyok emelésére vagy a szökőárakkal szembeni egyéb védelem kialakítására, ezért a partvidéki városoknak folyton újjá kell magukat építeniük, és ennek eredményeként kevés erőforrással rendelkeznek. A földrész nyugati partján élő emberek általában világos bőrűek, egyenes hajúak, és néha ferde állású a szemük. A keleti partról származó emberek többnyire sötét bőrűek, gyapjas hajuk van, és olykor szintén ferde állású a szemük.

Pattintó: Kisebb szerszámok készítésével foglalkozó kézműves, aki követ, üveget, csontot vagy egyéb anyagokat munkál meg. A nagy közökben a pattintók gépi vagy tömeggyártásra alkalmas egyéb módszereket is igénybe vehetnek. A fémekkel foglalkozó vagy kétbalkezes pattintókat a köznyelvben rozsdafajzatnak is hívják.

Rengés: A föld szeizmikus mozgása.

Régió: A birodalom kormányzati rendszerének legfelső szintje. A birodalmilag elismert régiók közé tartozik az Arktika, a Felközépvidék, a Nyugati-partvidék, a Keleti-partvidék, az Egyenlítői-vidék, az Alközépvidék és az Antarktika. Minden régiónak van egy saját kormányzója, akit hivatalosan az uralkodó nevez ki, bár a gyakorlatban általában a jumenészi vezetőség választja ki, és/vagy az ő tagjaik közül kerül ki.

Sanza: Eredetileg az Egyenlítői-vidéken élő nemzet (elavult politikai rendszeregység a Birodalom előtt), a róla elnevezett sanza faj származási helye. Az Őrült évszak végén (Birodalom után 7) a sanza nemzetet megszüntették, és az Egyenlítői Sanza Szövetséggel helyettesítették, mely hat, túlnyomóan sanza fajú embereket tartalmazó közből állt, és Jumenészi Vezető Verishe uralkodott fölötte. Az évszak következményeként a Szövetség rohamosan terjeszkedett, és végül Birodalom után 800-ra már Rezdületlen összes régióját magába foglalta. A Fogas évszak környékén a Szövetséget hétköznapi nyelven Régi Sanza Birodalomnak vagy egyszerűen csak Régi Sanzának hívták. A Birodalom után 1850-ben létrejött Shilteen megállapodás értelmében a Szövetség hivatalosan megszűnt létezni, mivel évszak esetén hatékonyabbnak bizonyult a helyben történő irányítás (a jumenészi vezetőség útmutatásait követve). A gyakorlatban a legtöbb köz a mai napig is követi a kormányzás, pénzügyek, oktatás és egyebek Birodalom által kialakított rendszerét, és a legtöbb regionális kormányzó az elismerés jeléül még mindig adót fizet Jumenésznek.

Sanza (ember): A sanza faj tagja. A jumenészi tenyésztői szabvány szerint a sanzák kedvező esetben bronzbőrűek és hamuszálas hajuk van, mezomorf vagy ektomorf a testalkatuk, felnőttkori magasságuk legalább egy méter nyolcvan centiméter.

Sanza-glott: A sanza faj által beszélt nyelv, és a Régi Sanza Birodalom hivatalos nyelve, ma világnyelvnek számít Rezdületlenben.

Skóla: Olyan hely, ahol gondoskodnak a munkához még túl kicsi gyerekekről, miközben a szüleik a köz számára hasznos feladatokat látnak el. Ha a körülmények engedik, tanintézmény is.

Szezúna: A föld mozgásaival kapcsolatos tudatosság. Az ezt a funkciót betöltő érzékszerv a szenzia, mely az agytörzsben helyezkedik el. A belőle képzett ige: szenzel.

Talon: Tárolt étel és egyéb készlet. A közök mindenkor őrzött és zárt talontárakkal rendelkeznek egy lehetséges ötödik évszak esetére. Csak a köz elismert tagjai részesedhetnek a talonból, bár a felnőttek a rájuk jutó részből adhatnak a nem elismert gyerekeknek és másoknak is. Az egyes háztartások gyakran saját házitalont tartanak fenn, melyet ugyanúgy védenek a családjukba nem tartozó emberekkel szemben.

Tenyész: A hét leggyakoribb kaszt egyike. A tenyészek olyan személyek, akiket egészséges voltuk és előnyös testfelépítésük alapján választanak ki. Az évszak alatt a mesterséges kiválasztódást felhasználva ők felelősek az egészséges vérvonal fenntartásáért és a köz vagy a faj jobbá tételéért. Az ebbe a kasztba született olyan személyek, akik nem felelnek meg a közösségi elvárásoknak, köznévadáskor egy közeli hozzátartozójuk kasztnevét vehetik fel.

Tompafejű: Az orogének ezzel a gúnynévvel illetik az orogén erővel nem rendelkező embereket. Rövidített formája: tompa.

Törés: Olyan hely, ahol a földben lévő törésvonalak miatt nagyobb valószínűséggel következnek be súlyosabb rengések és feltörések.

Törtvidék: Súlyos és/vagy a közelmúltban történt szeizmikus aktivitás következtében károsodott földterület.

Újköz: Azoknak a közöknek a hétköznapi elnevezése, melyek a legutóbbi évszak után jöttek létre. Az emberek általában szívesebben élnek olyan közökben, melyek legalább egy évszakot megértek, és ezzel bizonyították hatékonyságukat és rátermettségüket.

Vándorhajlék: Egymástól bizonyos távolságra elhelyezkedő állomások, melyek minden birodalmi úton és sok alsóbbrendű úton is megtalálhatók. Minden vándorhajlék rendelkezik vízforrással, és művelhető föld, erdő vagy egyéb hasznos erőforrás közelében helyezkedik el. Közülük sok olyan területen lelhető fel, ahol alig lehet szeizmikus aktivitással számolni.

Vészpakk: Kis, könnyen hordozható talonkészlet, melyet a legtöbb ember összekészítve tart az otthonában rengések vagy egyéb vészhelyzetek esetére.

Zöldföld: Ugaron hagyott terület, mely a kőkrónika ajánlásai szerint a köz falain belül vagy közvetlenül azok mellett található. A köz zöldföldjeit bármikor lehet mezőgazdaságra, állattenyésztésre vagy parkként használni, de akár parlagon is maradhatnak, ha nincs évszak. Az egyes háztartások gyakran saját, személyes házzöldet vagy kertet tartanak fenn.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ez a fantasy részben az űrben született.

Talán ez nem meglepő azok számára, akik elejétől a végéig elolvasták a könyvet. Az ötlet csíráját a Launch Pad elnevezésű workshop adta, melyen 2009 júliusában vettem részt. Akkoriban a NASA is támogatta ezt a programot, melynek célja az volt, hogy összehozza azokat, akik hatással vannak a médiára – meghökkentő módon idetartoznak a Science fiction és fantasyírók is –, és megértesse velük a nagybetűs Tudományt, ha már felhasználják a munkájuk során. Tudniillik az emberek csillagászattal kapcsolatos téves hiedelmeinek nagy részét írók terjesztették el. Sajnos nem vagyok biztos abban, hogy a lehető legjobban végzem a dolgomat abban a tekintetben, hogy pontos tudományos információkat közvetítsek, amikor a csillagászattal párosítom az értelemmel bíró kőembereket. Ezennel elnézést kérek a Launch Pad többi résztvevőjétől.

El sem tudom mondani, milyen élénk és magával ragadó beszélgetések nyomán fogalmazódott meg bennem ennek a regénynek az ötlete. (Ennek a résznek elvileg rövidnek kellene lennie.) De annyit elárulhatok, hogy a Launch Pad során végig ilyen beszélgetésekben volt részem, tehát ha valakinek van rá lehetősége, és szintén hatással van a médiára, akkor nagyon ajánlom neki a részvételt.

És köszönetet kell mondanom azoknak, akik abban az évben részt vettek a Launch Paden, mert mindannyian hozzájárultak a regény szárba szökkenéséhez, akár tudatában voltak ennek, akár nem. Kapásból eszembe jutnak az olyan emberek, mint Mike Brotherton (a workshop vezetője, a University of Wyoming professzora, aki szintén sci-fi író), Phil Plait, a Bad Astronomy nevű oldal alapítója (ami nem azt jelenti, hogy rossz csillagász lenne, épp ellenkezőleg: eloszlatja a téves feltételezéseket, de inkább mindenki keressen rá), Gay és Joe Haldeman, Pat Cadigan, a tudományos komikus Brian Malow, Tara Fredette (most már Malow) és Gord Sellar.

Nagy taps jár emellett a szerkesztőmnek, Devi Pillainek és az ügynökömnek Lucienne Divernek, amiért lebeszéltek arról, hogy a szemétbe dobjam ezt a regényt. A megtört föld-trilógia az eddigi legnagyobb kihívást jelentő írásom, és Az ötödik évszak közben néha úgy tűnt, túl sokat követel tőlem ez a feladat, ezért azon gondolkoztam, hogy abbahagyom. (Igazából azt hiszem, pontosan így fogalmaztam: „Töröljétek le ezt a zagyvaságot, törjétek fel a Dropboxomat, és szedjétek le a biztonsági másolatokat, dobjátok le egy szikláról a laptopomat, hajtsatok rajta keresztül egy kocsival, aztán gyújtsátok fel mindkettőt, utána meg egy markolóval tüntessétek el a bizonyítékot. Kell külön vezetői engedély a markolóhoz?”) Kate Elliot (akinek szintén köszönettel tartozom, mert állandó pártfogóm és barátom) „a kétség szakadékának” nevezi az ilyen pillanatokat, melyekkel minden írónak szembe kell néznie a nagyobb munkák során. Az enyém olyan mély és borzalmas volt, mint a jumenészi repedés.

Akik segítettek még lebeszélni a sziklás ötletről: Rose Fox, Danielle Friedman, azaz az orvostudományi tanácsadóm, Mikki Kendall, az írócsoportom, a főnököm a hétköznapi munkahelyemen (nem vagyok biztos abban, szeretné-e, ha megnevezném) és a macskám, Ozzymandiás király. Igen, még az átkozott macska is. Egy egész sereg kell ahhoz, hogy az író ne veszítse el a fejét, világos?

És mint mindig, köszönöm mindenkinek, aki elolvasta a könyvet.

Tartalom

- Címoldal

- Impresszum

- Térkép

- ELŐSZÓ Itt állsz

- 1 Végül te

- 2 Damaya egy régmúlt télen

- 3 Te, aki úton vagy

- 4 Szienit, vágva és csiszolva

- 5 Te, aki nem vagy egyedül

- 6 Damaya megtorpan

- 7 Te meg egy az kettő

- 8 Szienit a Fentúton

- KÖZJÁTÉK

- 9 Szienit ellenségre talál

- 10 Te, aki a fenevad mellett sétálsz

- 11 Damaya a mindenek Fulkrumában

- 12 Szienit új játékszerre bukkan

- 13 Nyomon vagy

- 14 Szienit összetöri a játékait

- 15 Te, aki barátokra találsz

- 16 Szien az eldugott vidéken

- 17 Damaya számára nincs visszaút

- 18 Te, aki csodákra bukkansz a mélyben

- 19 Szienit őrködik

- KÖZJÁTÉK

- 20 Szienit megfeszül, majd összerándul

- 21 Te, aki újra összerázod a csapatot

- 22 Szienit összetörik

- 23 Te, akinek csak önmagára van szüksége

- 1. FÜGGELÉK

- 2. FÜGGELÉK

- KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Table of Contents

Címoldal

Impresszum

Térkép

ELŐSZÓ Itt állsz

1 Végül te

2 Damaya egy régmúlt télen

3 Te, aki úton vagy

4 Szienit, vágva és csiszolva

5 Te, aki nem vagy egyedül

6 Damaya megtorpan

7 Te meg egy az kettő

8 Szienit a Fentúton

KÖZJÁTÉK

9 Szienit ellenségre talál

10 Te, aki a fenevad mellett sétálsz

11 Damaya a mindenek Fulkrumában

12 Szienit új játékszerre bukkan

13 Nyomon vagy

14 Szienit összetöri a játékait

15 Te, aki barátokra találsz

16 Szien az eldugott vidéken

17 Damaya számára nincs visszaút

18 Te, aki csodákra bukkansz a mélyben

19 Szienit őrködik

20 Szienit megfeszül, majd összerándul

21 Te, aki újra összerázod a csapatot

22 Szienit összetörik

23 Te, akinek csak önmagára van szüksége

1. FÜGGELÉK

2. FÜGGELÉK

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS