N. K. JEMISIN

A

MEGKÖVÜLT

ÉGBOLT

Impresszum

N. K. Jemisin: The Stone Sky

Copyright © 2017 by N. K. Jemisin

Map Copyright © Tim Paul

Hungarian translation © Ballai Mária, 2018

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

N. K. Jemisin: The Stone Sky

Orbit, Hachette Book Group, New York, 2017

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978-963-419-508-5 (epub)

ISBN: 978-963-419-509-2 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: Réz Irma

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

A borítót tervezte: Nagy Gábor

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Ács Eleonóra

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Műfaj: fantasy

Azoknak, akik túlélték: vegyetek nagy levegőt. Ennyi az egész. Most még egyet. Jó. Rendben vagytok. Még ha nem is, legalább éltek. Ez győzelem.

ELŐSZÓ

én, amikor önmagam voltam

Az idő egyre fogy, szerelmem. Zárjuk az egészet a világ kezdetével, jó? Igen. Tegyük ezt.

Bár ez furcsa. Az emlékeim olyanok, mint a borostyánban megkövült rovarok. Ezek a megdermedt, rég elveszett lények ritkán kerülnek elő épen. Általában csak a lábuk, a szárnyuk egy darabkája vagy a potrohuk alsó része marad fenn – az egészre csak a töredékekből lehet következtetni, és minden összemosódik a cikcakkos, piszkos repedéseken keresztül. Ha összehúzom a szemem, és belepillantok az emlékeimbe, arcokat és eseményeket látok, melyeknek jelenteniük kellene valamit számomra, és ez így is van, csakhogy… mégsem. Az a személy, aki ezeket megtapasztalta, az én vagyok, de valahogy mégsem.

Azokban az emlékekben még valaki más voltam, mint ahogy Rezdületlen is egy másik világ volt. Akkor és most. Te és te.

Akkoriban. Ez a föld akkoriban három földrészből állt – bár ezek gyakorlatilag ugyanott találhatók, ahol a majdan Rezdületlennek hívott világ. Az ismétlődő Évszakok a későbbiekben egyre terebélyesebb jeget növesztenek a sarkkörök köré, leeresztik a tengert, nagyobbá és hidegebbé teszik az „Arktikádat” és az „Antarktikádat”. Viszont akkoriban…

…most, miközben visszaemlékezem, mostnak érzem; erre gondoltam, amikor azt mondtam, furcsa…

Most, amikor még nincs Rezdületlen, a messzi északi és déli vidékek jól termő mezőgazdasági területeknek számítanak. Amit te Nyugati-partvidékként ismersz, az többnyire ingovány és őserdő, mely a következő évezredben fog kihalni. A Felközépvidék egy része még nem is létezik, vulkanikus lávák fogják létrehozni pár ezer év lüktető kitörései során. Hogy mi van azzal a területtel, amelyik a szülővárosod, Palela lesz? Sehol sincs. Mindent összevetve ez nem olyan sok változás, elvégre tektonikus értelemben ez a most semmivel sincs korábban az igazi jelennél. Ne feledd, hogy hazugság, ha azt mondjuk, „vége a világnak”, hisz a bolygónak semmi baja.

Minek nevezzük ezt az elveszett világot, ezt a mostot, ha ez még nem Rezdületlen?

Először hadd meséljek neked egy városról.

Ez egy rosszul felépített város, ha a te szempontjaidat vesszük alapul. Úgy terjeszkedik, ahogy azt egyetlen modern köz sem tehetné meg, mert ahhoz irdatlanul hosszú falakra lenne szükség. És ennek a városnak a legszélső nyúlványai folyók és más életvonalak mellett törtek maguknak utat, hogy további városokat nemzzenek, mint ahogy a penész is szétágazik és továbbterjed az élettel teli tápanyag erei mentén. Azt mondanád, hogy ezek a városok túl közel vannak egymáshoz. Túl nagy az átfedés a területeik között, túlságosan összekapcsolódnak egymással. Ezek a terjeszkedő városok és kígyózó ivadékaik nem élnék túl, ha elválasztanák őket a többitől.

Ezeknek az utódvárosoknak olykor saját helyi ragadványneveik vannak, különösen, ha elég nagyok vagy régiek ahhoz, hogy saját utódvárosoknak adjanak életet, de ez mellékes. Helyesen ítéled meg az összefonódottságukat: ugyanaz az infrastruktúrájuk és a kultúrájuk, ugyanaz a sóvárgás és félelem jellemzi őket. Minden egyes város olyan, mint a többi. Ez a sok város gyakorlatilag egyetlen város. Ebben a mostban ez a világ maga a város neve: Szil Anagiszt.

Te, Rezdületlen gyermeke, vajon képes vagy igazán megérteni, mire képes egy nemzet? Még a Régi Sanza egésze sem érhet fel hozzá, még akkor sem, ha végül összeférceli magát annak a száz „civilizációnak” a foszlányaiból, amelyek a most és az akkor között éltek és haltak. Pusztán paranoiás városállamok és közösségek csoportja lenne, melynek tagjai a túlélés érdekében olykor beleegyeznének az osztozkodásba. Ah, az Évszakok oly fösvény álmokra fogják kárhoztatni a világot!

Itt, most, semmi sem szab határt az álmoknak. Szil Anagiszt népe mestere lett az anyagot formáló erőknek és az anyag összetevőinek, a saját szeszélyeiknek megfelelően alakították az életet, és olyannyira kiismerték az égbolt rejtelmeit, hogy végül beleuntak, és figyelmüket visszafordították a talpuk alatt elterülő föld felé. Szil Anagiszt él és virul. De még hogy! Nyüzsögnek az utcái, virágzik a kereskedelme, és olyan épületekkel büszkélkedhet, amelyeket te csak nagy nehézség árán tudnál idesorolni. Az épületek falát cellulózszerkezet alkotja, amelyet szinte látni sem lehet a levelek, a moha, a fű és a fürtökben termő gyümölcsök vagy gumók alatt. Néhány háztetőn olyan lobogókat lenget a szél, amelyek valójában hatalmas, kinyílt penészvirágok. Az utcákon hemzsegnek azok a dolgok, amelyekről nem is hinnéd, hogy járművek, pedig viszik az embereket, szállítják az árut. Közülük néhány zömök ízeltlábúak végtagjaihoz hasonló lábakon kúszik. Mások pedig alig többek egy minden oldalról nyitott dobogónál, mely rezonáns elektromos feszültség párnáján siklik – ah, de te ezt meg sem érted. Legyen elég annyi, hogy ezek a járművek nem sokkal a föld felett lebegnek. Nem állati erő hajtja őket. Nem is gőz vagy vegyi úton létrehozott üzemanyagok. Ha egy állat vagy egy gyerek elhalad alattuk, ideiglenesen megszűnnek létezni, majd a másik oldalon kelnek életre a sebesség vagy tudatosság bármiféle megszakadása nélkül. Erre senki sem gondol halálként.

Van itt valami, amit te is felismernél, és ez a város kellős közepén tornyosul. Kilométerekre ez a legmagasabb és a legfényesebb dolog, és minden sín vagy ösvény hozzá kapcsolódik valahogy. Ő régi barátod, az ametisztobeliszk. Nem lebeg, még nem. A földön áll, nem egészen nyugodtan, de a foglalatában. Néha lüktetni kezd, ami neked is ismerős lesz Alliából. Ez egészségesebb lüktetés, mint az a másik, az ametiszt nem a sérült, haldokló gránát. Mégsem beteges reakció, ha a hasonlóság miatt megborzongsz.

Szerte a három földön, ahol megtalálható Szil Anagiszt egy kellően nagy csomópontja, egy obeliszk áll minden egyes csomópont közepén. Az obeliszkek szétoszlanak a világ felszínén, kétszázötvenhat pók gubbaszt a kétszázötvenhat hálóban, táplálva a városokat, amiért cserébe táplálékot kapnak.

Ezek alkotják az élet hálóját, ha így jobb rájuk gondolni. Tudod, Szil Anagisztben szent az élet.

Most képzeld el azt, hogy az ametiszt talpát egy hatszögletű épületegyüttes veszi körbe. Bármi is jelenik meg most a szemed előtt, az eltörpül a valóság mellett. Csak képzelj el valami szépet, az is elég lesz. Nézd meg jobban azt az épületet, amelyik itt van az obeliszk délnyugati pereménél – egy lankás dombocskán. Kristályablakain nincsenek rácsok, de képzelj egy sötét szövethálót az átlátszó anyag fölé. Csalánsejtekből áll, ez a kéretlen behatásokkal szembeni védekezés népszerű módszere, azonban a sejtek csak a külső oldalon találhatók meg, hogy odakint tartsák a betolakodókat. Csípnek, de nem ölnek. (Szil Anagisztben szent az élet.) Odabent senki nem áll őrt az ajtók előtt. Az őrök egyébként sem hatékonyak. Nem a Fulkrum volt az első olyan intézmény, amelyik rájött az emberiség örök igazságára: nincs szükség őrökre, ha a rabokat rá lehet venni arra, hogy működjenek közre a saját bezárásukban.

Ebben a szép börtönben egy cella is található.

Tudom, hogy nem úgy néz ki. Van benne egy csodásan megmunkált bútordarab, amelyet talán kanapénak neveznél, bár nincs háttámlája, és több darabból áll, amelyeket nagyobb csoportokba rendeztek. A többi bútor az általad is ismert, megszokott holmi; minden társadalomnak szüksége van asztalokra és székekre. Az ablakból egy kertre látni, egy másik épület tetején. A napnak ebben a szakában a nagy kristályon átszűrődve oldalról kapja a fényt, a virágokat ennek megfelelően tenyésztették ki és ültették ide. Lilás fény festi meg az ösvényeket és az ágyásokat, és a virágok mintha halványan csillognának ebben a fényben. Ezek az apró, fehér virágfények olykor-olykor hunyorognak, amitől az egész virágágyás úgy ragyog, akár az éjszakai égbolt.

Van itt egy fiú, az ablakon keresztül bámulja a hunyorgó virágokat.

Valójában egy fiatal férfi. Látszólag érett, afféle kortalan módon. Nem zömök, inkább tömör. Az arca széles, állcsontja kiugró, szája kicsi. Mindene fehér: színtelen a bőre, színtelen a haja, jégfehér a szeme, fehér az elegánsan redőzött ruhája. A szobában is minden fehér: a bútorok, a szőnyegek, a padló. A falak fehérített cellulózból épültek, semmi sem nő rajtuk. Csak az ablakon túl látni színeket. Ebben a steril helyiségben, a kintről beszűrődő lila fény tükröződésében egyedül a fiú az, aki láthatóan él.

Igen, ez a fiú én vagyok. Nem igazán emlékszem a nevére, arra azonban igen, hogy túl sok rozsdaverte betűből állt. Ezért hívjuk inkább Houának – a hangzása ugyanolyan, mint annak a másik névnek, csak ebben van egy néma betű és pár rejtett jelentés is. Majdnem tökéletes, és megfelelően jelképezi a…

Ó. Dühösebb vagyok, mint kellene. Lenyűgöző. Akkor váltsunk témát, keressünk valami kevésbé terheset. Térjünk vissza az oly távoli ittbe, a mostba, amely csak később fog bekövetkezni.

Ez a most Rezdületlen jelene, amelyben még mindig visszaverődnek a Repedés hullámai. Az itt pedig nem pont Rezdületlen, hanem egy óriási, ősi pajzsvulkán fő lávakamrája fölött elterülő üreg. Ez a vulkán szíve, ha így jobban tetszik, és értékeled a metaforákat, ha pedig nem, akkor ez egy kőzetbe ágyazott, mély, sötét és aligha stabil hólyag, amely nem sokat hűlt az óta a több ezer év óta, hogy Földapa kibüfögte magából. Ebben az üregben állok, részben összeolvadva egy sziklatömbbel, ezért nem árt, ha figyelemmel kísérem a nagyobb deformitások legapróbb zavarait is, melyek előre jelzik az összeomlást. Nem szükséges ezt tennem. Kevés annál megállíthatatlanabb folyamat létezik, mint az, amelyiket itt útnak indítottam. Ennek ellenére megértem, milyen egyedül lenni, amikor össze vagy zavarodva, félsz, és nem tudod, mi fog történni ezután.

Nem vagy egyedül. Soha nem is leszel, hacsak nem ezt választod. Tudom, mi az, ami számít, itt, a világ végén.

Ó, szerelmem. Az apokalipszis viszonylagos, nemdebár? Amikor a föld megrázkódik, az katasztrófa az életre nézve, mely tőle függ – Földapának viszont semmit sem jelent. Amikor egy férfi meghal, abba tönkremegy az a lány, aki egykor apjának hívta őt; viszont semmit sem jelent, ha ezt a lányt már olyan sokszor nevezték szörnyetegnek, hogy végül elfogadta ezt a címkét. Amikor egy rabszolga fellázad, az nem sokat jelent azoknak, akik később olvasni fognak róla. Története csak halvány szavakká lényegül át a még halványabb lapokon, melyeket a történelem viharai is megtépáztak. („Tehát rabszolga voltál. És akkor mi van?” – suttogják. Mintha ez semmiség lenne.) De akik átélnek egy rabszolgafelkelést, és itt azokra gondolok, akik egyrészt egészen addig biztosra veszik az uralmukat, amíg a lázadás utat nem tör magának a sötétben, másrészt inkább felperzselnék az egész világot, mintsem hogy még egy percet elviseljenek a „helyükön”…

Ez nem metafora, Essun. Nem is túlzás. Én tényleg végignéztem, ahogy leég a világ. Ne mondj semmit az ártatlan szemlélődőkről, a meg nem érdemelt szenvedésről, a szívtelen bosszúról. Ha egy köz egy törésvonal fölé építkezik, a falakat hibáztatod, amikor azok óhatatlanul összezúzzák a köztük élő embereket? Nem, azt okolod, aki elég ostoba volt, hogy azt higgye, örök időkig szembeszállhat a természet törvényeivel. Nos, vannak világok, melyek a fájdalom törésvonalára épültek, és rémálmok emelték őket. Ne keseregj, amikor ezek a világok elesnek. Inkább dühöngj, amiért már a megépülésükkor kárhozottak voltak.

Így hát most el fogom neked mondani, hogyan ért véget az a világ, Szil Anagiszt. Elmondom, hogyan vetettem véget neki vagy legalábbis elég nagy részének ahhoz, hogy újra kellett kezdenie és a semmiből kellett felépítenie magát.

Elmondom, hogyan nyitottam ki a kaput, hogyan száműztem a Holdat, és azt is, hogy közben végig mosolyogtam.

És mindent el fogok neked mondani arról, amikor később, a halál csendje beálltával, ezt suttogtam:

Most rögtön.

Most rögtön.

És a Föld is suttogással válaszolt:

Égj.

1

te, ébren és álomba merülve

Most. Vegyük át újra.

Te Essun vagy, az egyetlen olyan élő orogén az egész világon, aki kinyitotta az obeliszkkaput. Senki sem számított arra, hogy ilyen sokra viszed. Egykor a Fulkrumhoz tartoztál, de nem voltál olyan feltörekvő tehetség, mint Alabástrom. Vadonszülöttként jöttél a világra, odakint találtak, és csak azért számítottál egyedinek, mert erősebb képességekkel születtél, mint a véletlen kegyéből világra jött, átlagos rogga. Bár a pályád jól indult, korán elérted a csúcsot – nem tudni, miért. Egyszerűen csak hiányzott belőled a késztetés arra, hogy valami újat találj ki, vagy kiemelkedj a többiek közül, legalábbis a zárt ajtók mögött erre panaszkodtak a szeniorok. Túl gyorsan beépültél a Fulkrum rendszerébe. És ez korlátozott téged.

Még szerencse, máskülönben soha nem kaptál volna annyi szabadságot, nem engedtek volna el arra a küldetésre Alabástrommal. Ő halálra rémítette őket. Ugyanakkor te… azt hitték, a veszélytelenek közé tartozol, megfelelően betörtek, kiképeztek az engedelmességre. Elképzelhetetlennek tartották volna, hogy véletlenül eltörölsz egy várost a föld színéről. Tréfát űzött velük a sors. Hány várost is semmisítettél meg? Egyet félig szándékosan. A másik három akaratlan volt, de mit számít ez igazából? A holtaknak semmit.

Néha arról álmodsz, hogy mindent visszacsinálsz. Nem hadonászol az alliai gránátobeliszk felé, inkább csak nézed a boldog, fekete bőrű gyerekeket, akik a fekete homokparton játszanak a hullámok között, miközben elvérzel az őrző fekete kése által. Antimon nem visz Meovba, hanem visszamész a Fulkrumba, és ott szülöd meg Korundot. A szülés után le kellett volna róla mondanod, és soha nem ismerted volna meg Innont, de akkor valószínűleg még mindketten életben lennének. (Nos, „életben lenni” talán túlzás, ha Koru épp egy csomópontra kerül.) De akkor soha nem éltél volna Tirimóban, soha nem szülted volna meg Uchét, hogy aztán az apja keze által haljon meg, nem nevelted volna fel Nassunt csak azért, hogy az apja később elrabolja, és nem zúztad volna össze az egykori szomszédjaidat, amikor megpróbáltak megölni. Olyan sok életet megkíméltél volna, ha a kalitkádban maradsz. Vagy parancsra meghalsz.

Itt és most, rég lerázva a Fulkrum utasításba adott, megfontolt szabályait, hatalmassá nőttél. Megmentetted Kasztrima közösségét, noha ez a köz életébe került, de ez igazán nem nagy ár, ha azt vesszük, mennyi vér folyt volna, ha az ellenség diadalmaskodik. Győzelmet arattál azzal, hogy szabadon engedted az írott történelemnél (a te történelmednél) is ősibb mechanizmus összekapcsolt erejét – és mivel az vagy, aki, úgy tanultad meg uralni ezt az erőt, hogy közben megölted tízgyűrűs Alabástromot. Nem akartad. Sőt, arra gyanakszol, ő akarta, hogy így legyen. Bárhogy is történt, Alabástrom meghalt, és az események ezen sora ahhoz vezetett, hogy te vagy a bolygó leghatalmasabb orogénje.

Ez egyben azt is jelenti, hogy nem tarthatod meg örökké ezt a pozíciót, mert ugyanaz történik veled, ami Alabástrommal: kővé változol. Egyelőre csak a jobb karod. Lehetne rosszabb is. Lesz rosszabb, amikor legközelebb kinyitod a kaput, vagy amikor legközelebb a szolgálatodba állítod azt a különös, ezüstös nem-orogéniát, amelyet Alabástrom varázsnak nevezett. Ugyanakkor nincs más választásod. Feladatod van, tartozol ezzel Alabástromnak és a kőfalók egy megfoghatatlan csoportjának, akik csendben próbálnak véget vetni az élet és Földapa közötti ősi háborúnak. Azt gondolod, hogy amit neked kell tenned, még mindig egyszerűbb. Csak el kell fognod a Holdat. Le kell zárnod a jumenészi Repedést. A mostani évszak az előrejelzések szerint még több ezer vagy több millió évig éreztetné a hatását, de neked kezelhetőbb időtartamra kell korlátoznod a katasztrófát – valami olyasmire, amit az emberi faj akár túl is élhet. Örökre véget kell vetned az ötödik évszakoknak.

És hogy mi az, amit te akarsz? Megtalálni Nassunt, a lányodat. Visszaszerezni őt a férfitól, aki megölte a fiad, és a fél világon keresztülhurcolta a lányod az apokalipszis kellős közepén.

Ha már itt tartunk: van egy jó és egy rossz hírem. De hamarosan rátérünk Jijára is.

Valójában nem zuhantál kómába. Fő alkotórésze vagy egy összetett rendszernek, melynek egésze épp most esett át egy durva, nem megfelelően levezényelt beindításon és vészhelyzeti leállításon. Ehhez nem állt rendelkezésre kellő lehűlési idő, ami arkano-kémiai fázisállapot-ellenállásban és mutagén visszacsatolásban mutatkozik meg. Idő kell ahhoz, hogy… újraindulj.

Ez ezt jelenti, hogy nem vagy eszméletlen. Ha így jobban érthető, olyan, mintha félig ébren és félig álomban töltött időszakok váltakoznának egymással. Valamennyire tudatában vagy a dolgoknak. A hullámzó mozgásnak, az esetenkénti lökdösésnek. Valaki ételt és vizet tesz a szádba. Szerencsére magadnál vagy annyira, hogy megrágd és lenyeld, mert a hamu lepte út és a világ vége nem éppen alkalmas hely és idő ahhoz, hogy csöveken keresztül tápláljanak. Kezek húzogatják a ruhádat, és valami az ágyékodra simul – egy pelenka. Erre sem ez a legmegfelelőbb hely és idő, de valaki hajlandó gondoskodni rólad, és te nem bánod. Szinte észre sem veszed. Nem érzel se éhséget, se szomjúságot, mielőtt enni és inni adnak neked, és az ürítés sem okoz különösebb megkönnyebbülést. Az élet megy tovább. Nem kell hozzá lelkesedés.

Végül az ébren és álomban töltött időszakok egyre hangsúlyosabb dolgokká válnak. Aztán egy nap kinyitod a szemed, és meglátod fent a felhős eget. Előre-hátra ringatózik. Néha csontvázszerű ágak takarják el. A felhők között halványan felsejlik egy obeliszk árnyéka: gyanítod, hogy a spinell lehet az. Visszatért szokásos alakjához és végtelenségéhez, és ó, most, hogy Alabástrom nincs többé, úgy követ, akár egy gazdátlan kiskutya.

Egy idő után unalmas lesz az eget bámulni, ezért oldalra fordítod a fejed, és próbálod megérteni, mi zajlik körülötted. Alakok mozognak melletted, mint az alvajárók, szürkésfehér ruhákban… nem. Nem, rendes ruha van rajtuk, csak már belepte a fakó hamu. És sok ruhát viselnek, mert hideg van – még nem fagy meg a víz, de nem sok híja. Már csaknem két éve tart az Évszak, két éve nem süt a nap. Az Egyenlítő környékén a Repedés sok hőt bocsát ki magából, azonban ez közel sem elég ahhoz, hogy leküzdje az óriási, égi tűzlabda hiányát. Mindenesetre a Repedés nélkül még hidegebb lenne – jóval fagypont alatt, a csaknem fagypont helyett. A kis dolgoknak is örülni kell.

Mintha az egyik hamuval borított alak észrevette volna, hogy ébren vagy, vagy csak megérezte, hogy máshová került a súlypontod. Egy arcmaszkos, védőszemüveges fej fordul hátra feléd, hogy szemügyre vegyen, majd ismét előrenéz. Az előtted menetelő két ember egymás között motyog, nem érted mit. Nem idegen nyelven beszélnek. Csak nem vagy teljesen magadnál, és a szavak egy részét elnyeli a körülötted hulló hamu.

Valaki megszólal mögötted. Megpróbálsz hátranézni. Egy másik védőszemüveges, maszkos arcot pillantasz meg. Kik ezek az emberek? (Eszedbe sem jut félni. Az éhséghez hasonlóan az ilyen zsigeri dolgok különválnak tőled.) Aztán valami bevillan, és megérted. Egy hordágyon fekszel, amely mindössze két rúd, közötte valami összefércelt bőr, és négy ember viszi. Az egyik elkiáltja magát, amire valahonnan messzebbről válaszolnak. Ezt még több kiáltás követi. Sok ember rikkantja el magát.

Távolról újabb rikoltás hangzik fel, mire a téged cipelő emberek megállnak. Egymásra pillantanak, majd olyan könnyedén és egyszerre tesznek le a földre, mintha már ezer éve ezeket a mozdulatokat gyakorolták volna. Érzed, hogy a hordágy a hamu puha, felső rétegén landol, amely egy vastagabb hamuréteg fölött terül el, valószínűleg ez az út. Aztán a hordágyat cipelő emberek eltávolodnak tőled, csomagokat nyitnak ki, majd szertartásosan helyen foglalnak. Mindez ismerős számodra még abból az időből, amikor hónapokat töltöttél az úton. Szünetet tartanak.

Ismered ezt a rituálét. Fel kellene állnod. Enni valamit. Megnézni, nem lyukas-e a csizmád, kirázni belőle a kavicsokat, ellenőrizni, nem sebesedett-e ki a lábad, meggyőződni arról, hogy a maszkod – várjunk csak, van rajtad egyáltalán maszk? Ha mindenki máson van… A vészpakkodban tartottad, nem? Hol a vészpakkod?

Valaki felbukkan a homályos hamuesőn keresztül. Magas, vállas, a ruhák és az arcmaszk miatt nem lehet meghatározni, ki lehet az, azonban hamuszálas sörényének ismerős göndörsége mégis támpontul szolgál. Leguggol a fejed mellé.

– Hm. Tehát mégsem haltál meg. Azt hiszem, elvesztettem a fogadást, Tonkee örülni fog.

– Hjarka – szólalsz meg.

A hangod reszelősebb, mint az övé. A maszkja meggörbül, amiből arra következtetsz, hogy elvigyorodott. Furcsa anélkül észlelni a mosolyát, hogy látnád élesre csiszolt, fenyegetést jelentő fogsorát.

– És a fejednek valószínűleg semmi baja. Legalább az Ykkával kötött fogadást megnyertem. – Körbenéz, majd felkurjant. – Lerna!

Próbálod mozdítani a kezed, hogy megragadd a nadrágját. Olyan, mintha egy hegyet akarnál arrébb görgetni. Erre elvileg képes vagy, ezért összpontosítasz, és sikerül is félig felemelned a kezed – aztán elfelejted, mit is akartál Hjarkától. Szerencsére épp feléd fordul, és tekintetét felemelt kezedre szegezi. Az remeg az erőfeszítéstől. Egypercnyi gondolkodás után Hjarka felsóhajt, megfogja a kezed, majd oldalra pillant, mintha zavarban lenne.

– Mi történ… – sikerül kinyögnöd.

– Egyen meg a rozsda, ha tudom. Nem kellett volna ilyen hamar szünetet tartanunk.

Nem éppen erre gondoltál, de túl sok erőfeszítést igényelne befejezni a mondatot. Ezért csak fekszel, miközben egy olyan nő fogja a kezed, aki láthatóan bármi mással szívesebben foglalkozna, azonban mégis leereszkedik hozzád, hogy együttérzést mutasson, mert úgy gondolja, erre van szükséged. Nem így áll a dolog, de azért örülsz annak, hogy próbálkozik.

Két másik alak körvonalai rajzolódnak ki a kavargó hamuból, ismerős alakjuknak köszönhetően mindkettőt felismered. Az egyik egy cingár férfi, a másik egy kerekded nő. A vékonyabb helyet cserél Hjarkával a fejed mellett, föléd hajol, és leveszi rólad a maszkot, melyről nem is tudtad, hogy rajtad van.

– Kérek egy követ – mondja.

Lerna az, de a szavainak semmi értelme.

– Mi? – kérdezed.

Rád sem hederít. A másik ember, Tonkee oldalba böki Hjarkát, aki felsóhajt, beletúr a táskájába, majd elővesz belőle valami aprót. Odanyújtja Lernának.

Lerna az arcodra teszi a kezét, majd felemeli a tárgyat, mely ismerős fehér fénnyel kezd el ragyogni. Összerakod, hogy ez a kő Kasztrima-alsó kristályának egy darabja – azért kezdett el világítani, mert ezek a kristályok ezt teszik az orogének közelében, és Lerna most pont föléd tartja, majd előrehajol, és a fényt kihasználva alaposan megvizsgálja a szemed.

– A pupillák összehúzódása normális – motyogja magában. Keze megrándul az arcodon. – Nincs láza.

– Alig tudok megmozdulni.

– Életben vagy – mondja, mintha ez egy teljességgel megfelelő válasz lenne. Ma senki sem azt a nyelvet beszéli, amelyiket te. – A motoros készségek lassúak. A tudata…?

Tonkee az arcodba hajol.

– Mit álmodtál?

Ennek épp annyi értelme van, mint a „kérek egy követ”-nek, de megpróbálsz válaszolni, mert túl kába vagy ahhoz, hogy rájöjj, nem kellene.

– Volt egy város – dadogod. Egy hamupehely esik a szempilládra. Megrándulsz. Lerna visszateszi a védőszemüvegedet. – Élt. Volt fölötte egy obeliszk.

– Fölötte?

– Talán benne. Azt hiszem.

Tonkee bólint.

– Az obeliszkek ritkán lebegnek közvetlenül az emberi élőhelyek fölött. Az egyik barátomnak a Hetediken volt ezzel kapcsolatban pár elmélete. Kíváncsi vagy rájuk?

Végül rájössz, hogy ostobaságot művelsz: adod Tonkee alá a lovat. Minden erőddel próbálod elutasítóan mereszteni rá a szemed. Nem.

Tonkee Lernára pillant.

– A képességei sértetlennek tűnnek. Talán lassú, de hát mindig is az volt.

– Igen, köszönöm a megerősítést. – Lerna befejezi, amit eddig csinált, bármi is volt az, majd visszaül a sarkára. – Megpróbálsz lábra állni, Essun?

– Nincs ehhez még túl korán? – szól közbe Tonkee. A védőszemüveg ellenére is látszik, hogy összevonja a szemöldökét. – Hiszen épp most ébredt fel a kómából meg minden.

– Épp olyan jól tudod, mint én, hogy Ykka nem fogja hagyni, hogy hosszasan lábadozzon. Talán még jót is tenne neki.

Tonkee felsóhajt. Azonban mégis ő az, aki a segítségedre van, amikor Lerna a hátad mögé csúsztatja a kezét, és megpróbál ülő helyzetbe felsegíteni. Már ez is rémségesen megterhel. Amint felültetnek, szédelegni kezdesz, de ez végül elmúlik. Ugyanakkor valami nincs rendben. Talán az tanúskodik arról, mennyi mindenen mentél keresztül, hogy szinte nem is tudod másként tartani magad, csak görbén. A jobb vállad lelóg, húzod a karod, mintha,

mintha nem is hús és vér alkotná, hanem

Ó. Ó.

A többiek nem noszogatnak tovább, amikor látják, kezdesz rájönni, mi történt. Csak nézik, ahogy felhúzod a vállad, amennyire tudod, próbálod magad elé lendíteni a jobb karod, hogy megnézd. A karod nehéz. Megfájdul a vállad, miközben próbálkozol. A legtöbb ízület még mindig élő anyagból van, de súly nehezedik rájuk. Az inak egy része átalakult, de még mindig élő csonthoz tapadnak. Valamilyen karcos anyag szemcsés darabkáit érzed ott, ahol egy sima felszínű gömbnek és egy foglalatnak kellene lennie. Nem fáj annyira, amennyire gondoltad, amikor végignézted, ahogy Alabástrom is keresztülmegy ezen. Ez is valami.

A karod többi része, melyet nem fed sem ing, sem kabátujj, hogy jobban hozzáférjenek, szinte felismerhetetlen. Abban meglehetősen biztos vagy, hogy a te karod. Ám azon a tényen kívül, hogy még mindig a testedhez csatlakozik, és ugyanolyan a formája, mint a réginek… hát igen. Nem olyan kecses és elvékonyodó, mint amilyen fiatalkorodban volt. Egy ideig vaskosabb voltál, és ez meg is látszik párnázott alkarodon és kissé lógó bőrű felkarodon. A bicepszed határozottabb, mint korábban, ez a túlélésért folyó kétéves küzdelem eredménye. A kezed ökölben, és mintha az egész karod rossz szögben állna a könyököd miatt. Mindig is hajlamos voltál ökölbe szorítani a kezed, amikor különösen nehéz orogéniai feladat állt előtted.

Azonban az az anyajegy, mely egykor az alkarod közepén ült, akár egy apró, fekete célpont, most nincs sehol. Nem tudod elfordítani a karod, hogy megnézd a könyököd, ezért inkább megérinted. Többé már nem tudod kitapogatni azt a heget, amely egy régi esés nyomát őrizte, holott annak kissé ki kellene domborodnia a bőrből. Ez az alig észrevehető kiemelkedés beleolvadt egy szemcsés, sűrű textúrába. Megvakargatod, amivel talán ártasz magadnak, de semmilyen anyag nem tapad a körmödhöz, vagyis ez a valami tömörebb, mint amilyennek látszik. A színe egyenletes, mindenhol szürkésbarna, és cseppet sem emlékeztet a bőrödre.

– Már ilyen volt, amikor Hoa visszahozott – szólal meg Lerna, aki a vizsgálódásod során néma maradt. A hangja semleges. – Azt mondta, engedélyt kell kérnie tőled, hogy, ó…

Felhagysz azzal, hogy megpróbálod ledörzsölni kőbőrödet. Talán sokkot kaptál, vagy a félelem megakadályozza, hogy sokkos állapotba kerülj, de az is lehet, hogy tényleg nem érzel semmit.

– Akkor, ha elmondanád… – szólítod meg Lernát. A felüléssel járó erőfeszítésnek és a karod látványának sikerült kissé beindítania az agyad fogaskerekeit. – Hogy a… öhm, a szakmai véleményed szerint mihez kellene kezdenem ezzel?

– Azt gondolom, hogy vagy hagynod kell Hoának, hogy megegye, vagy meg kell engedned, hogy nekiessünk egy pöröllyel.

A válasz hallatán összerezzensz.

– Ez meglehetősen drámai megoldás lenne, nem gondolod?

– Nem hiszem, hogy bármi más meg tudná állítani. Megfeledkezel arról, hogy elég időm volt tanulmányozni Alabástromot, amikor vele is ugyanez történt.

Hirtelen bevillan, hogy Alabástromot mindig emlékeztetni kellett arra, hogy egyen, mert többé már nem érzett éhséget. Ez most nem fontos, csak feltört belőled ez az emlék.

– Hagyta magát?

– Nem volt más választása. Tudnom kellett, hogy ragályos-e, mert látszott, hogy rajta egyre tovább terjed. Egyszer mintát vettem tőle, és azzal viccelődött, hogy majd adjam vissza Antimonnak, a kőfalójának.

Ezt biztos nem viccnek szánta. Alabástrom mindig mosolygott, amikor kőkemény igazságot mondott.

– És visszaadtad?

– Hát hogyne. – Lerna egyik kezével beletúr a hajába, és kirázza belőle a hamut. – Tudod, estére be kell pólyáznunk a karod, hogy a hideg ne csökkentse a testhőmérsékleted. A válladat már annyira húzza a súlya, hogy a bőrödön csíkok jelentek meg. Gyanús, hogy eltorzítja a csontokat, és megterheli az ínakat is. Az ízületeket nem ilyen nagy súly hordozására tervezték. – Habozik. – Levehetjük most is, és később odaadhatjuk Hoának, ha azt szeretnéd. Semmi okát nem látom annak, hogy… így kellene folytatnod.

Úgy gondolod, ebben a pillanatban Hoa valahol a lábad alatt hallgatózik. Azonban Lerna valahogy olyan finnyás ezzel kapcsolatban. Hogy miért? Van egy tipped.

– Nem zavar, ha Hoa megeszi – jelented ki. Ezt nem csak Hoa miatt mondod. Tényleg így gondolod. – Jót fog tenni neki, én meg megszabadulok tőle, szóval miért ne?

Valami átsuhan Lerna arcán. Érzelmektől mentes álarca félrecsúszik, és hirtelen rádöbbensz, visszataszítja a gondolat, hogy Hoa lerágja a kart a testedről. Nos, így megfogalmazva valóban taszító ez az ötlet. Ugyanakkor ez így túlságosan praktikus felfogás. Túl atavisztikus. Túlságosan is jól tudod, mi történik a karoddal, hiszen órákat töltöttél azzal, hogy Alabástrom átalakulóban lévő sejtjei és részecskéi között vájkáltál. Ha a karodra nézel, szinte látod a húsod végtelenül apró részecskéit és energiáit átrendeződő varázs ezüstös szálait, miközben úgy mozgatják át az egyik darabkát, hogy az a másikkal azonos ösvényt járjon, gondosan összefűzve a szálakat, hogy egy az egészet szorosan összekötő háló jöjjön létre. Bármi is legyen ez a folyamat, egyszerűen túl pontos, túl erőteljes ahhoz, hogy véletlen legyen – vagy hogy ennek bekebelezése Hoa által az a groteszk tett legyen, amelynél Lerna nem képes továbblátni. De nem tudod, hogy magyarázd ezt el neki, és még ha tudnád, sem lenne elég energiád ahhoz, hogy megtedd.

– Segíts fel – kéred.

Tonkee óvatosan megfogja kőkarod, alátámasztja, hogy ne borítson vagy döntsön el, vagy csavarja ki a vállad. Sokatmondóan Lernára mered, aki végül összeszedi magát, és ismét alád csúsztatja az egyik kezét. Kettejük közt sikerül talpra állnod, de nem megy egyszerűen. A végére már zihálsz, és remegnek a térdeid. A testedben keringő vér kevésbé készült fel a feladatra, ezért most imbolyogsz, szédülsz, és kába vagy.

– Jól van, most már tegyük vissza – szólal meg Lerna rögtön.

Hirtelen megint ülve találod magad, ezúttal alig kapsz levegőt, és a karod kitekert pózban lóg a válladról, amíg Tonkee meg nem igazítja. Ez a valami tényleg nehéz.

(A karod. Nem „ez a valami”. Ez a jobb karod. Elvesztetted a jobb karod. Tudatában vagy ennek, és nemsokára gyászolni is fogod a veszteséget, de egyelőre egyszerűbb valami tőled különálló dologként tekinteni rá. Lehetne egy különösen használhatatlan művégtag is. Egy jóindulatú daganat, amelyet el kell távolítani. Ez mind adekvát megfogalmazás. Csakhogy ez egyben a rozsdaverte karod is.)

Ülsz, kapkodod a levegőt, és azt kívánod, bár ne forogna a világ. Lépteket hallasz. Valaki hangosan beszél, szól az embereknek, hogy szedjék össze magukat, mert a szünetnek vége, és további nyolc kilométert kell még megtenni sötétedésig. Ykka az. Amikor már elég közel jár hozzád, felemeled a fejed, és ebben a pillanatban jössz rá arra, hogy a barátodként gondolsz rá. Onnan tudod ezt, hogy jó érzés hallani a hangját, és jó látni kibontakozó alakját a hulló hamuból. Amikor utoljára láttad, veszélyben forgott az élete a Kasztrima-alsót ostromló ellenséges kőfalók miatt. Ez az egyik oka annak, hogy visszavágtál, és felhasználtad Kasztrima-alsó kristályait a támadók tőrbe csalásához. Azt akartad, hogy ő és Kasztrima összes többi orogénje és tágabb értelemben az ezektől az orogénektől függő összes kasztrimai életben maradjon.

Elmosolyodsz hát. Halványan. Gyenge vagy. És ez az oka annak, hogy igazán fáj, amikor Ykka feléd fordul, és a semmivel sem összetéveszthető undorral szorítja össze az ajkait.

Lehúzta magáról az arca alsó felét takaró szövetet. A szürkésfekete szemfesték miatt nem is látod a szemét a hevenyészett védőszemüveg alatt – csak egy közönséges szemüveget visel, amely köré rongyokat tekert, hogy kizárja a hamut. Még a világvégén sem mond le a festékről.

– Picsába – szól oda Hjarkának. – Sosem árulod el, mi lesz a vége, ugye?

– Nem, amíg nem fizetsz – vonja meg a vállát Hjarka.

Ykkára meredsz, és közben lefagy az arcodról az a kis tétova mosoly.

– Valószínűleg teljesen fel fog épülni – tájékoztatja Lerna. Hangja közömbös, de rögtön felismered, hogy ennek az óvatosság az oka. Mintha egy föld alatti lávafolyó fölött sétálna. – De még eltart pár napig, mire a saját lábán is tartani tudja a tempót.

Ykka felsóhajt, egyik kezét a csípőjére teszi; nyilvánvaló, hogy azon gondolkozik, mit mondjon. Amikor megszólal, ő is érzelemmentesen beszél.

– Jó. Akkor még pár nappal meghosszabbítom a hordágyvivők megbízását. De amint tudod, állítsd talpra. Ebben a közben mindenki a saját súlyát cipeli, máskülönben hátramarad.

Ezzel megfordul, és elmegy.

– Hát igen – szólal meg Tonkee fojtott hangon, amikor Ykka hallótávolságon kívülre kerül. – Kicsit berágott, amiért leromboltad a geódát.

Összerezzensz.

– Leromboltam… – Ó, de hát… Bezártad az összes kőfalót a kristályba. Mindenkit meg akartál menteni, de Kasztrima egy gépezet volt. Egy nagyon régi, kényes masina, amelynek működését nem értetted. És most idefent vagytok, bolyongtok a hulló hamuban… – Ó, pusztító Föld, tényleg.

– Mi van, te nem is tudtad? – Hjarka kissé felnevet. Élcesen. – Mégis mit hittél, azért vagyunk mindannyian idefent, azért vándorol az egész rozsdaverte köz észak felé a hamuban és a hidegben, mert az olyan jó?

A fejét ingatva eltrappol. Nem csak Ykkát haragítottad magadra.

– Én nem… – kezdenél bele, hogy te nem akartad, de nem fejezed be a mondatot. Mert soha nem akarod, de végül ez soha nem számít.

Az arcodat látva Lerna felsóhajt.

– Rennanisz pusztította el a közt, Essun. Nem te. – Segít neked visszafeküdni a hordágyra, de nem néz a szemedbe. – Abban a percben vesztettünk, hogy elárasztottuk forrbogarakkal Kasztrima-felsőt, hogy mentsük magunkat. A bogarak nem mentek volna el, vagy ha mégis, nem hagytak volna semmi ehetőt a vidéken. Ha a geódában maradtunk volna, így vagy úgy, de halálra ítéltük volna magunkat.

Ez igaz, és teljesen észszerű. Ugyanakkor Ykka reakciója azt bizonyítja, hogy vannak dolgok, amelyek nem az észszerűségről szólnak. Ha ilyen hirtelen, ilyen drámaian fosztod meg az embereket az otthonuktól és a biztonságérzetüktől, nem várhatod tőlük, hogy a vétkesség elvont fogalmán rágódjanak anélkül, hogy dühbe gurulnának a tetted miatt.

– Majd túlteszik magukat rajta. – Pislogsz, és észreveszed, hogy Lerna téged figyel, a tekintete tiszta, az arckifejezése őszinte. – Ha nekem ment, nekik is menni fog. Csak kell még egy kis idő.

Nem tudtad, hogy már túltette magát Tirimón.

Lerna figyelmen kívül hagyja, hogy őt bámulod, és int a közelben gyülekező négy embernek. Már egyébként is fekszel, ezért melléd teszi kőkarod, és gondoskodik arról, hogy a takaró alatt legyen. A hordágyvivők ismét nekiveselkednek, neked pedig el kell fojtanod az orogéniádat, mely – most, hogy ébren vagy – minden zökkenőre úgy reagál, mintha rengés lenne. Amint megindulnak veled, Tonkee feje kúszik be a látóteredbe.

– Hé, nem lesz semmi baj. Engem is sokan utálnak.

Ez egyáltalán nem nyugtat meg. Ráadásul még idegesít is, hogy zavar, és hogy ezt mások is tudják. Korábban acélból volt a szíved.

De hirtelenjében rádöbbensz, miért nincs már így.

– Nassun – mondod Tonkeenak.

– Igen?

– Nassun. Tudom, hol van, Tonkee. – Próbálod felemelni a jobb kezed, hogy megfogd az övét, azonban a válladban valami fájdalmas és lebegő érzés hullámzik végig. Csengő hangot hallasz. Nem fáj semmi, de némán szitkozódsz a feledékenységed miatt. – Meg kell találnom.

Tonkee lopva a hordágyvivőkre, majd Ykka irányába pillant.

– Halkabban beszélj.

– Hm?

Ykka pontosan tudja, hogy meg akarod majd találni a lányod. Gyakorlatilag ez volt a legelső dolog, amit mondtál neki.

– Ha azt akarod, hogy a rozsdaverte út szélén hagyjanak, akkor csak beszélj tovább.

Erre elhallgatsz, és továbbra is azon igyekszel, hogy elfojtsd az orogéniádat. Ó. Szóval Ykka ennyire mérges.

A hamu csak hull tovább, végül teljesen ellepi a védőszemüveged, mert nincs erőd leseperni róla. Ebben a szürke homályban előtérbe kerül a tested igénye, a felépülés, ezért újra elalszol. Arra ébredsz, hogy megint letettek a földre, és egy kő, ág vagy valami más szúrja a hátad. Lesepred a hamut az arcodról. Nagy nehezen felkönyökölsz, és ez most könnyebben megy, mint korábban, bár ennél többre nem is lennél képes.

Besötétedett. Pár tucat ember épp letelepedni készül az erdőnek nem egészen nevezhető, kusza rengetegben fekvő sziklatömbre. Ezt a nyúlványt hasonlónak szenzeled ahhoz, amelyet Kasztrima környékének orogéniai felfedezése során találtál, és ez segít abban, hogy tudd, hol vagy: egy friss, tektonikus magaslaton a kasztrimai geódától körülbelül kétszázötven kilométerre. Ez arra enged következtetni, hogy csak pár napja kezdődhetett a vándorlás, mert az emberek lassan mozognak ilyen nagy tömegben, és hogy csak egy irányba mehettek, ha észak felé tartotok. Rennaniszba. Valahonnan bizonyára mindenki értesült arról, hogy az a város üres és lakható. Vagy talán csak reménykednek ebben, hiszen másban nem is tudnának. Nos, legalább ebben megerősítheted őket… már ha hallgatnak rád.

Körülötted kezdenek a tűzrakások köré gyűlni az emberek, nyársakat faragnak, latrinákat eszkábálnak. A táborban pár helyen Kasztrima törött, darabokra esett kristályaiból emelt kis halmok biztosítják a fényt. Jó tudni, hogy maradt még elég orogén ahhoz, hogy működtesse őket. Nem minden megy olyan olajozottan, mint kellene, aminek az az oka, hogy nem mindenki van hozzászokva az ilyesmihez, azonban nagyrészt jól szervezetten folynak a munkálatok. Kasztrimában egyébként is rengeteg olyan ember élt, aki tudta, hogy kell életben maradni az úton, és ez most épp jól jön. Ugyanakkor a hordágyvivők ott hagytak téged, ahol letettek, és ha valaki tüzet is rak majd melletted, vagy ételt készít neked, az eddig még nem kezdett hozzá. Észreveszed Lernát, pár ember mellett guggol, akik a földön fekszenek. Lerna körülöttük tüsténkedik. Ó, igen, biztos sokan megsérültek, amikor Rennanisz katonái bejutottak a geódába.

Nos, nincs szükséged tűzre, és éhes sem vagy, ezért a többiek közönye egy percig sem okoz gondot, csak rosszulesik. Ami zavar, az az, hogy odaveszett a vészpakkod. Fél Rezdületlenen keresztül cipelted magaddal, abban tartottad a régi rangjelző gyűrűidet is, és még akkor is sikerült megmentened attól, hogy hamuvá égjen, amikor a lakásodban született újjá egy kőfaló. Nem sok fontos dolog maradt benne, azonban maga a pakk mostanra bizonyos érzelmi értékkel bírt.

Nos. Mindenki elvesztett valamit.

Hirtelenjében mintha egy hegy komorodna föléd. Ennek ellenére elmosolyodsz.

– Gondolkoztam, mikor bukkansz már fel.

Hoa áll fölötted. Megdöbbentő így látni: közepes termetű férfi, nem pedig kisgyerek; erezett fekete márvány a fehér bőr helyett. Valahogy mégis sikerül őt ugyanannak a személynek látnod – ugyanaz az arcforma, ugyanaz a kísérteties jégfehér szem, ugyanaz a megfogalmazhatatlan különcség, és ugyanúgy szeret ólálkodni – mint az utóbbi egy évben megismert Hoa. Az változott volna, hogy a kőfalók többé már nem nyújtanak idegen látványt? Ezek csak felületes dolgok vele kapcsolatban. Minden rólad szól.

– Hogy érzed magad? – kérdezi.

– Jobban. – A karod lefelé húz, amikor megmozdulsz, hogy fel tudj rá nézni, és örökösen emlékeztet a köztetek köttetett íratlan szerződésre. – Te beszéltél nekik Rennaniszról?

– Igen. És én vezetem oda őket.

– Te?

– Már amennyire Ykka hallgat rám. Azt hiszem, jobban szereti, ha a kőfalók csak néma fenyegetést jelentenek, nem pedig tevékeny szövetségesek.

Erre előtör belőled egy fáradt nevetés. Azonban.

– Szövetséges vagy, Hoa?

– Nem az övék. Bár ezt Ykka is tudja.

Igen. Valószínűleg ezért vagy még életben. Mindaddig, amíg Ykka gondoskodik a biztonságodról, és táplálja a tested, Hoa segít nekik. Ismét az utat járod, és megint minden csak egy rozsdaverte ügylet. Az a köz, amelyik egykor Kasztrima volt, még most is él, bár már nem igazán számít közösségnek, csak hasonló sorsú utazók csoportja, amelynek tagjai együttműködnek egymással a túlélés érdekében. Talán később újra köz válhat belőle, amint lesz új, védeni való otthona, azonban egyelőre meg tudod érteni, miért haragszik rád Ykka. Valami csodálatos és teljes lett oda.

Nos. Lenézel magadra. Már nem vagy ép, de ami megmaradt belőled, azt erősebbé lehet tenni, és hamarosan képes leszel Nassun nyomába eredni. De mindent csak sorjában.

– Akkor megcsináljuk?

– Biztos vagy benne? – kérdezi Hoa egypercnyi csend után.

– Ennek a karnak így semmi hasznát nem veszem.

Alig hallható hang üti meg a füled. Kő köszörüli a követ, lassan és kérlelhetetlenül. Nehéz kéz pihen meg félig átalakult válladon. A súly ellenére olyan érzésed támad, mintha gyengéden megérintettek volna, már amennyire egy kőfaló képes erre. Hoa óvatosan bánik veled.

– Ne itt – mondja, és lehúz a földbe.

Csak egy pillanatig tart. Mindig gyorsra fogja ezeket a lenti utakat, talán mert ha hosszabbra nyúlnának, nehezebb lenne lélegezned és… nem elveszítened a fejed. Ezúttal alig észlelsz többet elmosódó mozgásnál, egy sötét villanásnál, a maró hamunál sűrűbb derengésnél. És máris egy másik sziklás fennsíkon találod magad – valószínűleg ugyanaz, mint amelyiken Kasztrima fennmaradó része táborozik, csak messzebb kerültél tőlük. Itt nincsenek tábortüzek, csupán a vastag felhőkről tükröződik vissza a Repedés pirosas borongása. Szemed gyorsan alkalmazkodik a sötétséghez, bár nem sok látnivaló van körülötted a sziklákon és a közeli fák árnyain kívül. Egy emberforma lény guggol melletted.

Hoa finoman, szinte áhítatosan veszi kezébe a kőkarod. Nem tudod megállni, hogy ne érezd át a pillanat ünnepélyességét. És miért ne lehetne ünnepélyes? Ez az obeliszkek által megkövetelt áldozat. Ezzel a húsdarabbal kell véráldozatot bemutatnod a lányodért.

– Ez nem az, aminek hiszed – szólal meg Hoa, és egy pillanatra felmerül benned, hogy olvas a gondolataidban. Ám sokkal valószínűbb, hogy vén, mint az országút, és az arcodból olvas. – Azt látod, amit elvesztettünk, de nyertünk is. Ez nem az a förtelmes dolog, aminek látszik.

Úgy tűnik, meg fogja enni a karod. Felőled megteheti, de szeretnéd megérteni.

– Akkor mi? Miért…

Ingatod a fejed, még azt sem tudod, milyen kérdést tégy fel. Talán a miért nem számít. Talán meg sem értheted. Talán ez nem a te dolgod.

– Ez nem számít tápláléknak. Csak életre van szükségünk ahhoz, hogy éljünk.

A mondandója második fele értelmetlen, ezért az elsőbe kapaszkodsz.

– Ha nem táplálék, akkor…?

Hoa megint megmozdul, lassan. A kőfalók nem gyakran tesznek ilyet. A mozgás az a dolog, mely kihangsúlyozza hátborzongató természetüket. Annyira emberi, és mégis merőben más. Könnyebb lenne, ha idegenebbek lennének. Amikor így mozognak, látod, milyenek voltak egykor, és ez a tudás fenyegetést és figyelmeztetést jelent mindenre, ami emberi benned.

De akkor is. Azt látod, amit elvesztettünk, de nyertünk is.

Két kezével felemeli a kezed, az egyiket a könyököd alá teszi, ujjai finoman tartják megrepedt öklödet. Lassan, lassan. Így nem fáj tőle a vállad. A karod már félúton jár az arca felé, amikor a könyököd alatt lévő keze a felkarodra csúszik. Kőkeze halk, csikorgó hanggal csúszik rá a tiedre. Meglepően érzéki élmény, bár nem érzel semmit sem.

Ezután ökölbe szorított kezed megáll az ajkainál. Szája meg sem mozdul, miközben hangok törnek fel a mellkasából.

– Nem félsz?

Ezen egy ideig elgondolkozol. Nem kellene félned? Ugyanakkor…

– Nem.

– Jó – felel. – Ezt érted teszem, Essun. Minden érted van. Elhiszed?

Eleinte nem tudod, mit válaszolj. Ösztönösen felemeled a jó kezed, és ujjaiddal végigsimítod Hoa kemény, hűs és sima arcát. Alig látod a sötétben fekete alakját, de a hüvelykujjad megtalálja a szemöldökét, és végigszalad az orrán, mely felnőtt formájában hosszabbra nyúlik. Egyszer azt mondta neked, hogy különös teste ellenére embernek hiszi magát. Megkésve jössz rá arra, hogy te is úgy döntöttél, embernek fogod őt látni. Ettől nem számít zsákmányszerzésnek az, amire készül. Nem tudod, akkor minek nevezd, de… olyan, mintha ajándék lenne.

– Igen – válaszolsz. – Hiszek neked.

Kinyílik a szája. Egyre szélesebbre és szélesebbre tátja, emberi test erre már képtelen lenne. Egyszer amiatt aggódtál, hogy túl kicsi a szája, most azonban egy ököl is belefér. És micsoda fogai vannak: kicsi, egyforma, tiszta gyémántok, melyek szépen csillognak a piros, éjszakai fényben. A fogai mögött csak a sötétség honol.

Behunyod a szemed.

*

Rosszkedve volt. Az egyik gyereke elárulta, hogy ennek az öregkor az oka. Ő viszont azt mondta, feszült amiatt, hogy az emberek, akiket próbál figyelmeztetni a veszélyre, hallani sem akarnak arról, hogy rossz idők jönnek. Ez nem rossz hangulat volt, hanem az a kiváltság, amelyet a kor hozott el számára, vagyis hogy nem kellett udvariasságot tettetnie.

– Ebben a történetben nincs gonosz szereplő – mondta.

A kertben, a kupola alatt ültünk, melyet csak azért neveztünk így, mert ő ragaszkodott hozzá. A szilszkeptikusok még mindig azt hangoztatják, hogy nincs bizonyíték arra, hogy a dolgok úgy történtek, ahogy ő állítja, azonban eddig egy jóslata sem tévedett, és ő inkább szil, mint ők. Bizt ivott, mintegy jelezve a vegyszerekben rejlő igazságot.

– Nincs egyetlen olyan gonosz, akit hibáztatni lehetne, nincs egyetlen olyan pillanat, amely mindent megváltoztatott – folytatta. – A dolgok rosszul mentek, aztán borzalmasan, aztán jobban, megint rosszul, aztán újra és újra megtörtént ugyanaz, mert senki sem vetett neki véget. A dolgokat… meg lehet változtatni. Meg lehet hosszabbítani a jó dolgok idejét, előre lehet jelezni és meg lehet rövidíteni a borzalmasakat. Ezeket néha csak úgy lehet megelőzni, ha megállapodunk egy olyannál, amely csupán rossznak minősül. Én már feladtam a próbálkozást, hogy megállítsalak benneteket. Megtanítottam a gyerekeimet emlékezni, tanulni és túlélni… amíg valaki végre örökre meg nem szakítja az ördögi kört.

– A Leégésről beszél? – kérdeztem értetlenül.

Elvégre azért jöttem ide, hogy erről beszéljünk. Száz évet jósolt ötven évvel ezelőtt. Mi más számított? Erre csak elmosolyodott.

– Interjúátirat, obeliszképítő C-ről fordítva. Lelőhely: 723. sz. rom a Tapita-fennsíkon. Találta: Dibari Innovátor Sinas. Dátum és átíró ismeretlen. Találgatás: az első krónikás? Személyes megjegyzés: Bástrom, látnod kellene ezt a helyet. Mindenhol a történelem kincsei, a legtöbb ugyan túl rossz állapotban van ahhoz, hogy ki lehessen silabizálni, de akkor is… Bár itt lennél.

2

Nassun úgy érzi, kiszabadult

Nassun az apja holtteste fölött áll, már ha az összetört ékkövek kupacát testnek lehet nevezni. Kissé inog és szédeleg, mert a vállán ejtett seb – az apja belédöfött egy kést – nagyon vérzik. A késelés amiatt történt, mert Jija lehetetlen választás elé állította Nassunt: maradjon a lánya, vagy legyen orogén. Nassun visszautasította az egzisztenciális öngyilkosságot. Jija pedig visszautasította, hogy életben hagyjon egy orogént. Az utolsó pillanatban nem volt kettejükben rossz szándék, csak az elkerülhetetlen fenyegető erőszakossága.

A jelenet egyik szereplője Schaffa, Nassun őrzője, aki ámulat és hűvös elégedettség elegyével eltelve bámul Jekiti Ellenálló Jija maradványaira. Nassun másik oldalán Acél, a kőfalója áll. Most már helyénvaló azt mondani rá, hogy ő Nassuné, mert a szükség idején eljött hozzá – nem segíteni, azt soha, de azért mégis adni neki valamit. Amit felkínál, és amire Nassunnak szüksége van – mint ahogy arra végre rádöbbent –, az egy cél. Erre még Schaffa sem volt képes, bár ennek az az oka, hogy Schaffa feltétel nélkül szereti a lányt. Nassunnak szüksége van erre a szeretetre, de még mennyire, azonban ebben a pillanatban, amikor a lehető legkíméletlenebb módon összetörték a szívét, amikor egyáltalán nem tudja összpontosítani a gondolatait, valami másra van szüksége… valami biztosra.

Meg fogja kapni, amire vágyik. Harcolni és ölni fog érte, mert ezt újra és újra meg kellett tennie, és mert immár a szokásává vált. Ha sikerrel jár, akkor meg is hal érte. Végtére is az anyja lánya – és csak azok az emberek félnek a haláltól, akik úgy hiszik, van jövőjük.

Nassun ép kezében egy csaknem egy méter hosszú, elvékonyodó kristályszilánk lüktet. Sötétkék, finoman metszett, bár az alja közelében van pár apró deformitás, amelyek markolatszerű öblösödést alkotnak. Ez a különös szablya olykor áttetsző, megérinthetetlen, vitathatóan valóságos állapotba villan át. Csupán a lány összpontosítása akadályozza meg, hogy őt is ugyanolyan színes kővé változtassa, amely az apjából lett. Nassun tart attól, mi fog történni, ha a vérveszteség miatt elveszti az eszméletét, már nagyon szeretné hát visszaküldeni a zafírt az égbe, hogy az visszanyerje eredeti alakját és határtalan méretét – de nem teheti. Még nem.

Ennek két oka van: Umber és Nida, Megtalált Hold két másik őrzője, akik most a hálóteremnél vannak. Nassunt figyelik, és amikor a lány tekintete megállapodik rajtuk, felvillannak a két őrző között áramló ezüsthálózat indái. Nem szólnak, nem néznek egymás szemébe, csak ilyen némán kommunikálnak, amit Nassun észre sem venne, ha nem az lenne, aki. Minden egyes őrző talpa alatt finom, ezüstös pányvák kacskaringóznak felfelé a földből, majd behatolnak a lábukba, és az idegeik és ereik villanásai kapcsolják őket az agyukba ágyazódott apró vasszilánkokhoz. A gyökérszerű pányvák mindig is ott voltak, de talán a pillanat feszültsége az, ami miatt Nassun végre észreveszi, milyen sűrű ezeknek a fényvonalaknak a szövete – sokkal sűrűbb, mint a földet Schaffához kötő erőé. És Nassun végre megérti, hogy ez mit jelent: Umber és Nida csak egy felsőbb akarat bábjai. Nassun próbálta a jót feltételezni róluk, hogy a saját maguk urai, azonban itt és most, amikor a kezében tartja a zafírt, apja pedig holtan fekszik a lábánál… ennél nem is létezhet jobb időszak a felnőtté érésre.

Így hát Nassun tóruszt képez a föld mélyén, mert tudja, hogy Umber és Nida meg fogják érezni. Ez csel, nincs szüksége a föld erejére, és gyanítja, hogy ezt ők is tudják. Ennek ellenére reagálnak rá, Umber leengedi maga mellé a karját, a tornác korlátjának dőlő Nida pedig felegyenesedik. Schaffa is reagál, oldalra pillant, és Nassun szemébe néz. Ez árulkodó jel, amelyet Umber és Nida óhatatlanul is észrevesz majd, de nincs ellene mit tenni, mert Nassun agyában a pusztító Földnek egy olyan darabkája sincs, amelyik megkönnyíthetné a kommunikációt. Ha az anyag csődöt mond, a gondoskodás is megteszi.

– Nida – szólal meg Schaffa, és Nassunnak ennél több nem is kell.

Umber és Nida megmozdulnak. Gyorsan – nagyon gyorsan –, mert a bennük lévő ezüstháló megerősítette a csontjaikat, és szorosabbra fonta izmaik kötegeit, hogy olyasmire legyenek képesek, amire a hétköznapi emberi test nem. Egy semlegesítő hullám a vihardagály könyörtelenségével tört utat előttük, és azonnal megbénítja Nassun szenziájának fő lebenyeit, de a lány már felkészült a védekezésre. Nem fizikailag, ezen a téren nem tudná felvenni velük a versenyt, ráadásul alig áll a lábán. Csak az akarata és az ezüst az, amelyet a szolgálatába állíthat.

Nassun teste mozdulatlan, elméje robbanásra kész. Megragadja az őt körülvevő levegőben lévő ezüstszálakat, és egy durva, de a célnak megfelelő hálót sző belőlük. (Korábban még soha nem tett ilyesmit, de senki nem mondta, hogy nem lehet.) A háló egy részét Nidára dobja, Umberrel nem foglalkozik, mert Schaffa csak Nidát említette. És valóban, a lány a következő pillanatban megtudja, miért mondta Schaffa azt, hogy csak az egyik ellenséges őrzővel kell törődnie. A Nida köré szőtt hálónak gyorsan meg kellene fognia a nőt, mint pókhálónak a rovart. Ehelyett azonban Nida csak megtorpan, majd felnevet, miközben valami másnak a szálai bukkannak elő belőle. A szálak ostorozni kezdik a levegőt, és cafatokra szaggatják Nassun hálóját. Nida ismét megindul a lány felé, akit megrémiszt a visszavágás sebessége és hatékonysága, mégis képes arra, hogy köveket hozzon fel a mélyből, és ezekkel a földhöz szögezze Nida lábát. Ezzel csak kissé hátráltatja Nidát, aki előrehajol, letöri a kőszilánkokat, majd úgy indul rohamra, hogy azok még mindig a csizmájába fúródnak. Egyik kezének ujjaival karmokat formál, másik kezével egy egyenes, merev pengét. Amelyik először eléri Nassunt, az határozza meg, milyen módon fogja puszta kézzel széttépni a lányt.

Nassun pánikba esik. Csak egy kicsit, mert máskülönben elvesztené az uralmat a zafír fölött, de azért mégis eluralkodik rajta a rémület. Szenzeli a Nidán keresztüllüktető ezüstszálakon a nyers, éhes, kaotikus visszaverődést. Korábban még soha nem tapasztalt ilyesmit, és ez hirtelenjében halálra rémíti. Nem tudja, mit tesz vele ez a különös visszaverődés, ha Nida hozzáér az ő fedetlen bőréhez. (Az anyja ugyanakkor tudná.) Egy lépést hátrál, ráveszi a zafírszablyát, hogy a védekezésre felkészülve vándoroljon közé és Nida közé. Ép kezét még mindig a zafír markolatán tartja, ezért úgy tűnik, mintha remegő kézzel és túl lassan lóbálná maga előtt a fegyvert. Nida ismét felnevet, éles és vidám hangon, mert mindketten tudják, hogy még a zafír sem elég ahhoz, hogy megállítsa. Nida szétterpesztett karmai Nassun felé csapnak, és az arcát célozzák meg, miközben a teste kígyó módjára tekereg, hogy elkerülje a lány vad kaszabolását.

Nassun leejti a zafírt, és felsikolt; eltompított szenziája kétségbeesetten, tehetetlenül görbül meg.

Azonban az összes őrző megfeledkezett Nassun másik testőréről.

Acél látszólag meg se mozdul. Az egyik pillanatban pontosan ugyanúgy áll, mint az elmúlt pár percben, hátat fordítva Jija földön heverő maradványainak, nyugodt arccal, lazán, és közben az északi látóhatár felé néz. A másik pillanatban már pontosan Nassun mellett áll – olyan gyorsan helyezi át magát, hogy a lány hallja a kiszorított levegő éles csattanását. És Nida rohama hirtelen megszakad, mert szorosan a torka köré kulcsolódik Acél felemelt keze.

Az őrző felüvölt. Nassun korábban órákon keresztül hallgatta Nida hullámzó hangszínű fecsegését, és talán ezért gondolt a nőre csacsogó, csiripelő, ártalmatlan énekesmadárként. Ez az üvöltés azonban egy ragadozó madár rikoltása. Vadsága dühvé alakul át, mert megakadályozták, hogy lecsapjon a zsákmányára. Próbálja hátravetni magát, ezzel megkockáztatva, hogy felhasad a bőre, és elszakadnak az ínszalagjai, azonban Acél szorítása olyan erős, mint a kő. Nidát befogták.

Nassun hangot hall a háta mögül, gyorsan megfordul. Három méterre tőle Umber és Schaffa vívnak közelharcot egymással. Nassun nem látja, mi történik. Mindketten túl gyorsan mozognak, csapásaik sebesek és könyörtelenek. Mire a füléhez eljut az ütések hangja, már mindketten testhelyzetet változtatnak. Még csak azt sem tudja megmondani, mit művelnek – de aggódik, nagyon aggódik Schaffáért. Az Umberben lévő ezüst úgy áramlik, akár a folyó, folyamatosan özönlik belé az erő azokon a csillogó gyökeren keresztül. A Schaffában lévő keskenyebb áramlatok zúgók és gátak vad láncolatává állnak össze, megszaggatják Umber idegeit és izmait, kiszámíthatatlanul csapkodnak, hogy megzavarják. A Schaffa arcán tükröződő összpontosításból Nassun tudja, hogy még mindig ő van nyeregben, és ez az, ami megmenti, a mozdulatai megjósolhatatlanok, stratégiaiak, megfontoltak. De akkor is. Megdöbbentő, hogy egyáltalán képes harcolni.

Rémisztő, ahogy véget vet a dulakodásnak: csuklóját alulról Umber állkapcsába vágja.

Umber vérfagyasztó hangot hallat, meginog – azonban egy másodperccel később már újra Schaffa torkának esik, sebes mozdulatait csak elmosódva látni. Schaffa felnyög – ez akár egy levegővétel is lehetne, de Nassun kihallja belőle a riadalmat –, és elhárítja a támadást, de Umber még mindig hadonászik, bár a szeme kifordult, és rángatózva, sután mozog. Nassun ekkor érti meg: Umber már nincs otthon. Valaki más van a helyén, az mozgatja a végtagjait és irányítja a reflexeit, amíg még élnek a nélkülözhetetlen összeköttetések. És igen: a következő pillanatban Schaffa a földhöz vágja Umbert, kiszabadítja a kezét, és bezúzza ellenfele fejét.

Nassun oda sem bír nézni. Hallja a ropogást, ez is elég. Azt is érzékeli, hogy Umber még mindig rángatózik, mozdulatai egyre erőtlenebbek, de kitartóak, és megüti a fülét Schaffa ruhájának halk suhogása is, ami arra utal, hogy az őrző lehajolt. Aztán valami olyasmit hall, amit az anyja utoljára a Fulkrum őrzőknek fenntartott szárnyában, egy kis szobában hallott, körülbelül harminc évvel korábban: csontok törését és porcok csikorgását. Schaffa ujjai utat törnek maguknak Umber koponyájában.

Nassun nem tudja bezárni a fülét, ezért inkább Nidát figyeli, aki még mindig küzd, hogy kiszabaduljon Acél kíméletlen szorításából.

– Én… én… – próbálkozik Nassun. Szívének kalimpálása csak kicsit csitult. A zafír erősebben remeg a kezében. Nida még mindig meg akarja ölni. Acélnak – aki eddig csupán egy lehetséges szövetséges volt, és nem lehetett biztosan számítani rá – csak enyhíteni kellene a szorításán, és Nassun meghalna. Azonban. – Én n-nem akarlak megölni – sikerül kimondania.

Ez még igaz is. Nida hirtelen mozdulatlanná dermed, és elnémul. Dühe elillan, az arca megmerevedik.

– Azt tette, amit tennie kellett, a legutóbbi alkalommal – szólal meg.

Nassun libabőrös lesz a felismeréstől, hogy valami felfoghatatlan dolog megváltozott. Nem igazán tudja, mi az, de nem hiszi, hogy ez itt még mindig Nida. Nyel egyet.

– Mit tett? Ki?

Nida Acélra néz. Halk őrlő hang hallatszik, miközben Acél szája széles, fogakat villantó mosolyra húzódik. Aztán, mielőtt Nassun bármi mást kérdezhetne, Acél szorítása irányt vált. Nem lazul meg, hanem elfordul, és mindezt azzal a természetellenes lassúsággal teszi, amely talán az emberi mozdulatokat hivatott leképezni. (Vagy kigúnyolni.) Behúzza a karját, és elforgatja a csuklóját, hogy elfordítsa Nidát is, aki így már háttal áll neki. A nő nyakszirtje pontosan a kőfaló szája elé kerül.

– Mérges – folytatja Nida nyugodtan, bár most már nem néz sem Acélra, sem Nassunra. – Ennek ellenére talán még most is hajlandó lenne kompromisszumot kötni, megbocsátani. Igazságot követel, de…

– Már ezerszer igazságot tett – mondja Acél. – Többé már nem tartozom neki.

Ezután szélesre nyitja a száját. Nassun ismét elfordul. Ez az a reggel, amikor darabokra szaggatta az apját, mégis van olyan dolog, ami túl durva az ő gyerekszemei számára. De legalább Nida már nem mozog tovább, miután Acél a földre ejti a testét.

– Nem maradhatunk itt – jelenti ki Schaffa. Nassun nyel egy nagyot, és ránéz. Őrzője Umber holtteste fölött áll, és valami apró és éles tárgyat tart agycafatoktól mocskos kezében. Ugyanolyan tárgyilagos hűvösséggel szemléli ezt a tárgyat, mint azokat, akiket meg akar ölni. – Mások is ide fognak jönni.

A halál közelsége adrenalint szabadított fel Nassun testében, ami most segít neki tiszta fejjel gondolkozni, ezért tudja, hogy Schaffa a többi szennyezett őrzőre gondol – és nem az olyan félig szennyezettekre, mint ő maga, akiknek valahogy sikerült megőrizniük szabad akaratuk egy részét. Nassun ismét nyel egyet, majd bólint. Most, hogy már senki sem próbálja megölni, megnyugodott kissé.

– M-mi lesz a többi gyerekkel?

A kérdéses gyerekek közül páran a hálóterem tornácán állnak, felébresztette őket a zafír rázkódása, amikor Nassun szablya formájában hívta magához. A lány látja rajtuk, hogy mindennek tanúi voltak. Páran sírnak az őrzőjük elvesztése miatt, azonban a legtöbben csak néma döbbenettel bámulnak rá és Schaffára. Egy kisebb gyerek a lépcső mellett hány.

Schaffa hosszasan méregeti őket, majd szeme sarkából Nassunra pillant. Tekintete még mindig hűvös, ez mondja el azt, amit a hangja nem.

– El kell hagyniuk Jekitit, de gyorsan. Az őrzők nélkül a köz nemigen fogja megtűrni a jelenlétüket.

Vagy Schaffa meg is ölheti őket. Ezt tette minden egyes orogénnel, akivel eddig találkoztak, és aki nem állt az ő befolyása alatt. Az orogének vagy hozzá tartoznak, vagy fenyegetést jelentenek.

– Nem! – fakad ki Nassun. Ahhoz a néma ridegséghez beszél, nem Schaffa szavaira reagál. A hűvös lassanként továbbterjed. Schaffa soha nem szerette, ha Nassun nemet mondott neki. A lány nagy levegőt vesz, egy kicsit nagyobb nyugalmat erőltet magára, majd helyesbíti a szavait. – Kérlek, Schaffa. Én csak… nem tudok már többet elviselni.

Ez merő képmutatás. Az a döntés hazudtolja meg, amelyet Nassun nemrég az apja holtteste fölött hozott. Schaffa nem tudhatja meg, mi volt ez, azonban Nassun a szeme sarkából látja Acélt, és fájdalmasan tudatában van a kőfaló nem múló, vérrel festett mosolyának.

Összeszorítja az ajkait, és ettől függetlenül komolyan gondolja, amit mondott. Ez nem hazugság. Nem tudja elviselni a kegyetlenséget, a vég nélküli szenvedést, ez a lényeg. Amire ő készül, az gyors és könyörületes lesz, ha más nem is.

Schaffa egy pillanatig fürkészi. Aztán kissé megrándul, és összeszűkül a szeme, mint olyan sokszor az elmúlt pár hétben. Amikor a feszültség enyhül, elmosolyodik, és odamegy Nassunhoz, bár előtte gondosan megmarkolja az Umberből kivett fémdarabkát.

– Hogy van a vállad?

Nassun felemeli a kezét, hogy megérintse a sebet. Hálóruhája nedves a vértől, de nem itatódott át, és a karja is mozog.

– Fáj.

– Attól tartok, egy ideig még fog is.

Schaffa körbenéz, majd feláll, és odamegy Umber testéhez. Letépi a férfi egyik ingujját – azt, amelyik nem olyan véres, mint a másik, nyugtázza Nassun megkönnyebbülten –, majd hozzálép, felhúzza a ruháját, és segít a válla köré tekerni a rongydarabot. Szorosan meghúzza. Nassun tudja, hogy ezzel jót tesz, és talán azt is megelőzi, hogy össze kelljen varrni a sebet, azonban a fájdalom egy pillanatra felerősödik, ezért egy kicsit nekidől az őrzőnek. Schaffa hagyja, közben a szabad kezével cirógatja a lány haját. Nassun észreveszi, hogy Schaffa vérrel szennyezett másik keze továbbra is ökölbe szorul a fémszilánk körül.

– Mit fogsz vele csinálni? – kérdezi Nassun Schaffa kezét bámulva.

Nem tud nem arra gondolni, hogy valami gonosz dolog lapulhat ott, amelynek indái előrefelé kacskaringóznak, hogy megfertőzhessenek valaki mást a pusztító Föld akaratával.

– Nem tudom – felel Schaffa komoran. – Rám nem jelent veszélyt, de emlékszem, hogy… – Egy pillanatra összeszalad a szemöldöke, láthatóan egy olyan emléket keres, amely már nem áll rendelkezésére. – Hogy egyszer, valahol máshol, egyszerűen újrahasznosítottuk őket. Azt hiszem, most keresnem kell egy elszigetelt helyet, ahol megszabadulhatok tőle, remélve, hogy senki sem botlik bele a közeljövőben. És te mihez kezdesz azzal?

Nassun követi Schaffa pillantását a zafírszablyáig, amely időközben a háta mögé vándorolt, és magától lebeg a levegőben, pontosan harminc centiméterre a hátától. Finoman követi Nassun mozdulatait, és alig hallhatóan zúg. Nassun nem érti, miért teszi ezt, bár megnyugtatja a fenyegető, csendes erő.

– Gondolom, vissza kellene raknom a helyére.

– Hogyan tudtad…?

– Egyszerűen csak szükségem volt rá. Tudta, hogy mit akarok, és átalakult a kedvemért. – Nassun kissé megvonja a vállát. Olyan nehéz szavakkal kifejezni ezeket a dolgokat. Aztán ép kezével megragadja Schaffa ingét, mert tudja, hogy amikor az őrző nem válaszol egy kérdésre, az semmi jót nem jelent. – A többiek, Schaffa.

– Segítek nekik összecsomagolni – sóhajt fel végül az őrző. – Tudsz járni?

Nassun szívéről akkora kő esik le, hogy egy pillanatra úgy érzi, hirtelen repülni tudna.

– Igen. Köszönöm. Köszönöm, Schaffa!

Az őrző megrázza a fejét, láthatóan bánatos, mégis elmosolyodik.

– Menj el apád házába, és hozz el mindent, ami használható, és amit magunkkal vihetünk, kicsi lány. Ott találkozunk.

Nassun habozik. Ha Schaffa mégis úgy dönt, hogy megöli Megtalált Hold gyerekeit… De nem fog így tenni, ugye? Azt mondta, nem tesz ilyet.

Schaffa megtorpan, mosolya fölött egyik szemöldöke felszalad. Ez csak illúzió. Az ezüst még mindig ostor módjára csapkod a testében, és arra próbálja ösztökélni, hogy ölje meg a lányt. Bizonyára óriási fájdalmat él át. Ugyanakkor ellenáll a késztetésnek, mint ahogy az utóbbi pár hétben tette. Nem öli meg a lányt, mert szereti. És Nassun semmiben, de semmiben nem bízhat, ha nem bízik Schaffában.

– Oké – válaszol a lány. – Akkor apánál találkozunk.

Amikor elhúzódik Schaffától, Acélra pillant, aki szintén Schaffa felé fordult. Valamikor az utóbbi pár lélegzetvétel során sikerült letörölnie a vért az ajkairól. Nassun nem tudja, hogyan. Azonban most kinyújtja feléjük egyik szürke kezét – nem is. Schaffa felé. Az őrző erre egy pillanatra oldalra biccenti a fejét, gondolkodóba esik, majd Acél kezébe helyezi a véres vasszilánkot. Acél tenyere azonnal összezárul, majd ujjai lassan szétnyílnak, mintha bűvészmutatványt hajtana végre. A vasszilánk már nincs sehol. Köszönete jeléül Schaffa udvariasan lehajtja a fejét.

Ők Nassun két rettenetes védelmezője, a szörnyetegek, akiknek együtt kell működniük a lány érdekében. Vajon Nassun maga nem szörnyeteg? A miatt a valami miatt, amit szenzelt, mielőtt Jija az életére tört – a mérhetetlen erő kicsúcsosodását, amelyet több tucat összehangoltan működő obeliszk összpontosított egy helyre, és erősített fel. Acél obeliszkkapunak nevezte: egy hatalmas és összetett mechanizmusról van szó, amelyet az a holtciv hozott létre, amelyik valamilyen érthetetlen oknál fogva megépítette az obeliszkeket. Acél említést tett egy Holdnak nevezett valamiről is. Nassun hallotta a történeteket; egyszer régen Földapának volt egy gyermeke. Ennek a gyermeknek az elvesztése vezetett oda, hogy dühében Földapa rájuk szabadította az Évszakokat.

A mesék a képtelen remény üzenetét hordozzák magukban, és a krónikások ezzel az értelmetlen szóval, a Holddal keltik fel nyughatatlan hallgatóságuk figyelmét. Egy nap, ha a Föld gyermeke is visszatér… Azt sejtetik, hogy egy nap Földapa végre megbékélhet. Egy nap talán véget érnek az Évszakok, és minden helyreállhat a világban.

Csakhogy az apák továbbra is megpróbálják majd megölni orogén gyermekeiket, nemde? Még akkor is, ha a Hold visszatér. Ennek soha semmi nem vethet véget.

Hozd haza a Holdat – mondta Acél. Vess véget a világ fájdalmának.

Vannak olyan döntési helyzetek, amelyek valójában egyáltalán nem azok.

Nassun megparancsolja a zafírnak, hogy ismét előtte lebegjen. Umber és Nida semlegesítették a képességeit, ezért semmit sem szenzel, de más módon is lehet érzékelni a világot. A zafír a kristályhálóban tárolt ezüstös fényből szétbontja és újraalkotja magát. Az ásvány villódzó kékségében szövevényes üzenet rejtőzik. Ezt az üzenetet az erő és az egyensúly egyenletei fejezik ki, amelyeket Nassun ösztönösen megold, de nem a matematikát használja hozzá.

Nagyon messze. Az ismeretlen tengeren túl. Talán az anyjánál van az obeliszkkapu kulcsa, de Nassun a hamuval belepett utakon megtanulta, hogy bármilyen kaput ki lehet nyitni más módszerekkel is – le lehet pattintani a zsanérokat, át lehet mászni rajtuk, vagy alagutat lehet ásni alattuk. És nagyon messze, a világ másik oldalán van egy hely, ahol meg lehet dönteni Essun kapu fölötti uralmát.

– Tudom, hova kell mennünk, Schaffa – jelenti ki Nassun.

Az őrző egy pillanatig őt kémleli, aztán Acélra, majd megint őrá villantja a szemét.

– Csakugyan?

– Igen, de nagyon messze van. – A lány az ajkába harap. – Velem jössz?

Schaffa oldalra biccenti a fejét, és széles, szívélyes mosolyt villant rá.

– Bárhová, kicsi lány.

Nassun megkönnyebbülten felsóhajt, félszegen rámosolyog a férfira. Aztán szándékosan hátat fordít Megtalált Holdnak és a holttesteinek, majd anélkül sétál le a dombról, hogy egyszer is visszanézne.

*

Birodalom után 2729: Amand közében (Dibba kvartens, Felközépvidék nyugati része) szemtanúk egy nem nyilvántartott nőstény roggáról tettek jelentést, aki nem messze a várostól felnyitott egy gázzárványt. Nem lehet tudni, milyen gázról volt szó, másodpercek alatt ölt, lilára színezte a nyelvet, lehet, hogy fulladást okozott, nem pedig mérgezést. Vagy mindkettőt? A jelentések szerint egy másik rogga nőstény valahogy meggátolta az első ténykedését, és visszaterelte a gázt az üregbe, majd lezárta a nyílást. Amint az amandi polgároknak lehetőségük volt rá, mindkettőt lelőtték, hogy megakadályozzák a további incidenseket. A Fulkrum mérései szerint a gázzárvány jelentős kiterjedésű volt – elég lett volna ahhoz, hogy elpusztítsa a Felközépvidék nyugati részén élő összes embert és jószágot, ráadásul hosszú ideig szennyezett maradt volna utána a termőtalajréteg. Az esetet kiváltó nőstény tizenhét éves volt, az váltotta ki belőle ezt a reakciót, hogy egy férfi molesztálta a húgát. Az őt megakadályozó nőstény hétéves volt, emez testvére.

– Dibari Innovátor Yaetr jegyzetei

Szil Anagiszt: Öt

– Houa – szólal meg mögöttem egy hang.

(Én? Én.)

Elfordulok a csalánsejtes ablaktól és a pislákoló virágokkal teli kerttől. Egy nő áll Gaeha és egy másik dirigens mellett. Nem ismerem. Látszatra közéjük tartozik – bőre mindenütt bársonyosan barna, szeme szürke, haja barnásfekete tincsekben göndörödik, termete magas. Széles arca valami más nyomát viseli – vagy talán az évezred lencséjén keresztül szemlélve azt az emléket látom, amelyet látni akarok. A kinézete lényegtelen. A szenziám számára olyan egyértelmű a velünk való rokonsága, mint Gaeha gyapjas, fehér haja. Olyan nyomás alá helyezi a környezetét, hogy az már egy háborgó, lehetetlenül súlyos, ellenállhatatlan erőnek felel meg. Ettől épp úgy közénk tartozik, mintha ugyanabból a biomagesztrikus elegyből formálták volna meg.

(Hasonlítasz rá. Nem. Azt akarom, hogy hasonlíts rá. Ez nincs rendjén, még ha igaz is. Hasonlítasz rá, de nem csak a puszta megjelenése miatt. Bocsánatot kérek, amiért az előbb csak erre szorítkoztam.)

A dirigens úgy beszél, ahogy a fajtája szokott, gyenge rezgésekkel, amelyek csak a levegőben vernek hullámot, és alig kavarják fel a földet. Szavakkal. Tudom, melyik név tartozik ehhez a dirigenshez – Pheilen –, és azt is tudom, hogy a kedvesebbek közé tartozik, azonban ez a tudás távoli és homályos, mint oly sok minden velük kapcsolatban. Egészen hosszú időn át nem is tudtam különbséget tenni a fajtája példányai között. Mindannyian máshogy néznek ki, de a környezetükre mind olyan hatást gyakorolnak, mintha nem is lennének jelen. Még most is emlékeztetnem kell magam arra, hogy a haj textúrája, a szemforma és az egyedi testszag épp annyi jelentéssel bírnak számukra, mint nekem a tektonikus lemezek zavarai.

Tiszteletben kell tartanom, hogy mások. Elvégre is mi vagyunk a fogyatékosok, akik olyan sok mindent nélkülözünk, ami emberré tehetne minket. Erre szükség volt, és nem bánt, hogy az vagyok, ami. Szeretek hasznos lenni. De sok minden egyszerűbb lenne, ha jobban érteném a teremtőinket.

Ezért az új nőre, a mi emberünkre bámulok, és próbálok figyelni, miközben a dirigens bemutatja. A bemutatkozás olyan rituálé, mely a nevek hangjainak és a különböző kapcsolatoknak a magyarázatából áll. Családi kapcsolatoknak? Szakmaiaknak? Őszintén szólva nem tudom. Ott állok, ahol állnom kell, és kimondom azokat a szavakat, amelyeket elvárnak tőlem. A dirigens azt mondja az új nőnek, hogy én vagyok Houa, Gaeha pedig Gaeha, mert ezeket a neveket aggatták ránk. A dirigenstől megtudom, hogy az új nő Kelenli. Ez sem igaz. A neve valójában mélyre hatoló döfés, agyagáttörés, puha szilikátból álló alsó réteg, visszaverődés, de majd akkor próbálom felidézni magamban a „Kelenli”-t, amikor szavakkal akarok beszélni.

Úgy tűnik, a dirigenst elégedettség tölti el, amikor a megfelelő pillanatban elhagyja a számat egy „örülök, hogy megismerkedtünk”. Örülök. A bemutatkozás nagyon nehéz, de keményen dolgoztam azért, hogy jól menjen. Ezután Pheilen Kelenlihez kezd beszélni. Amikor egyértelművé válik, hogy a dirigensnek nincs több mondandója a számomra, Gaeha mögé lépek, és elkezdem fonni sűrű, gyapjas sörényét. Mintha ez a dirigensnek kedvére lenne, bár nem nagyon értem, miért. Az egyikük azt mondta, „aranyos”, hogy úgy gondoskodunk egymásról, mint az emberek. Nem igazán tudom, mit jelent az aranyos.

Közben fülelek.

– Csakhogy ennek semmi értelme – fakad ki Pheilen egy sóhaj kíséretében. – Mármint a számok nem hazudnak, de akkor is…

– Ha kifogással szeretnél élni… – kezdi Kelenli. Annyira lenyűgöznek a szavai, ahogy szavak még sohasem. A dirigens hangjával ellentétben az övének súlya és textúrája van, mély és rétegelt, mint maga a föld. Miközben beszél, a földbe küldi a szavakat, afféle hangtalan nyomatékosításként. Ettől még valóságosabb lesz a mondandója. Pheilen, aki látszólag észre sem veszi, milyen mélyre hatolnak Kelenli szavai – vagy talán csak nem érdekli –, elhúzza a száját. Kelenli megismétli, amit mondott. – Ha szeretnéd, megkérhetem Gallátot, hogy engem ne osszon be.

– Hogy utána meg ordibáljon? Pusztító halál, sosem hagyná abba! Amilyen haragos természete van. – Pheilen elmosolyodik. Ez nem egy derűs mosoly. – Nehéz lehet neki, mert egyszerre szeretné sikerre vinni a projektet, és biztosítani azt, hogy… jól tartsanak téged. Nekem megfelel, ha csak készenlétben vagy, viszont én nem láttam a szimuláció adatait.

– Én igen – felel Kelenli komolyan. – A késleltetés elmaradásának kockázata kicsi volt, de jelentős.

– Pontosan erről van szó. Még a kis kockázat is túl sok. Még akkor is, ha tenni tudunk ellene. De azt hiszem, a felszín alatt nyugtalanabbak, ha már téged is bevonnak a dologba… – Pheilen hirtelenjében zavarba jön. – Ó, sajnálom… Nem akartalak megsérteni.

Kelenli elmosolyodik. Gaehával mindketten látjuk, hogy ez csak egy máz, nem igazi érzelem.

– Ugyan.

Pheilen megkönnyebbülten felsóhajt.

– Nos, akkor visszamegyek a megfigyelőbe, hadd barátkozzatok össze nyugodtan. Kopogj be, ha végeztél.

Ezzel Pheilen kilép a szobából. Ez jó, mert könnyebben tudunk beszélgetni, amikor nincsenek dirigensek a közelben. Miután az ajtó bezárult, Gaeha (aki valójában adularizáló sók ízét magában hordozó törött geóda, elhalkuló visszhang) felé fordulok. Ő alig észrevehetően bólint, mert helyesen feltételeztem, hogy valami fontos mondandója van számomra. Mindig figyelnek minket, ezért nélkülözhetetlen bizonyos mennyiségű színjáték.

– Pheilen dirigens azt mondta nekem, hogy módosítják a konfigurációnkat – mondja Gaeha a szájával.

Többi testrészével a légköri zavarokon és az ezüstszálak izgatott tépkedésén keresztül azt közli velem, hogy Tetlehát áthelyezték a tüskeföldre.

– Egy módosítás ilyen későn? – A közülünk való nőre pillantok, hogy meggyőződjek arról, követi-e az egész beszélgetést. Annyira hasonlít rájuk a felszínén lévő árnyalatok és a hosszú csontjai miatt, amelyeknek köszönhetően egy fejjel fölénk magasodik. – Te is részt veszel a projektben? – kérdezem tőle, mialatt válaszolok Gaeha Tetlehával kapcsolatos híreire. Nem.

Ez nem tagadás, csak egy tényállás. Még mindig képesek vagyunk észlelni Tetleha forróponti kavargását és rétegemelését, a süllyedés morzsolását, de… valami megváltozott. Már nincs a közelben, legalábbis a szeizmikus kutakodásunk hatókörén kívülre esik. És a kavargása és morzsolása szinte teljesen elcsitult.

A dirigensek a leszerelés szót szeretik használni arra, amikor valamelyikünket kiveszik a szolgálatból. Egyenként megkérdezték tőlünk, mit érzünk pontosan, amikor végbemegy a változás, mert az megzavarja a hálózatunkat. A köztünk lévő hallgatólagos megállapodást követve mindannyian veszteségérzésről számolunk be – a jelerősség eltávolodásáról, csökkenéséről, elvékonyodásáról. Hallgatólagos megállapodásunknak megfelelően egyikünk sem tesz említést a többiről, de ezt a dirigens szavait használva egyébként sem lehetne körülírni. Amit tapasztalunk, az egy perzselő érzés, egy mindenütt jelenlevő bizsergés és az ősi, Szil Anagiszt előtti vezeték összegabalyodása. Akkor találkozunk néha ilyen, a rothadás és az elvesztegetett lehetőségek miatt megrozsdásodott vezetékekkel, amikor a földet kutatjuk. Valami hasonlóról van szó.

Ki adta ki a parancsot? Tudni akarom.

Gaeha merev, csalódott és összezavarodott minták lassú töréshullámává alakult át. Gallát. A többi dirigens nem örült neki, és néhányan még jelentést is tettek erről a feljebbvalóknak, ezért küldték ide Kelenlit. Mindannyiunknak együtt kellett dolgoznunk azon, hogy megtartsuk az ónixot és a holdkövet. Aggódnak a stabilitásunk miatt.

Bosszúsan folytatom. Talán erre azelőtt kellett volna gondolniuk, hogy…

– Igen, részt veszek a projektben – szakít félbe Kelenli, bár a kimondott szavak szintjén nem töri meg a beszélgetést. A földbeszédhez képes nagyon lassúak a szavak. – Tudjátok, rendelkezem némi arkanotudással és hozzátok hasonló képességekkel. – Majd hozzáteszi: Azért vagyok itt, hogy tanítsalak benneteket.

Olyan könnyen vált a dirigens szavai és a mi nyelvünk, a föld nyelve között, mint mi. Kommunikatív jelenléte sugárzó nehézfém és a meteorikus vas perzselő, kristályosodott, mágneses vonalainak halmaza, és ezalatt még összetettebb rétegek lapulnak, mind olyan éles szélű és erőtejes, hogy Gaehával mindketten álmélkodva kapkodjuk a levegőt.

Miről beszél? Tanítani jött ide? Nincs szükségünk több tanulásra. Eleve úgy formáltak meg minket, hogy szinte mindent tudtunk, amit kell, a többi tudást pedig az életünk első pár hete során sajátítottuk el hangolótársainkkal együtt. Ha nem így történt volna, már mi is a tüskeföldön lennénk.

Összeráncolom a homlokom.

– Hogyan lehet, hogy te is hangoló vagy, mint mi?

Ez egy hazugság, amit a megfigyelőink miatt mondok ki, akik csak a felszínt látják, és azt hiszik, ezzel mi is így vagyunk. A nő bőre nem fehér, mint a miénk, nem alacsony, nem furcsa, de azóta tudjuk, hogy közénk tartozik, hogy megéreztük jelenlétének kataklizmáját. Nem kételkedem abban, hogy közülünk való. Nem kételkedhetek a megcáfolhatatlanban.

Kelenli fanyar mosollyal veszi tudomásul a hazugságot.

– Nem egészen olyan vagyok, mint ti, de majdnem. Ti vagytok a kész műalkotás, én pedig a modell. – A varázs földben lapuló szálai felmelegednek és rezonálnak, hogy más jelentést adjanak a szavaknak. Prototípus. A minket eredményező kísérlet próbája, amelyet azért hajtottak végre, hogy megnézzék, hogyan készítsenek el minket. Kelenliben csak egyvalami más, mint bennük, míg bennünk sok minden. Ő is a mi gondosan megtervezett szenziánkkal rendelkezik. Ez vajon elég ahhoz, hogy segítsen nekünk megoldani a feladatot? Földi jelenlétének bizonyossága ezt sugallja. Szavakkal folytatja. – Nem én vagyok az első, akit létrehoztak. De én vagyok az első, aki túlélte.

Mindannyian legyintünk egyet, elhessentjük magunktól a pusztító halált. Hagyom, hogy úgy tűnjön, mintha nem érteném, miről beszél, közben azon tűnődöm, merjünk-e megbízni benne. Láttam, hogy milyen fesztelenül viselkedett a dirigens a társaságában. Pheilen a kedvesebbek közé tartozik, de még ő sem feledkezik meg soha arról, mik vagyunk. Kelenli esetében mégis ezt tette. Talán az összes ember azt gondolja, közéjük tartozik, amíg valaki fel nem világosítja őket az ellenkezőjéről. Milyen lehet, ha emberként bánnak valakivel, aki valójában nem az? És itt van még az a tény is, hogy egyedül hagyták velünk. Minket úgy kezelnek, mint a fegyvereket, amelyek bármelyik pillanatban elsülhetnek… benne azonban bíznak.

– Hány töredéket hangoltál magadhoz? – kérdezem hangosan, mintha ez számítana. Ugyanakkor a kérdés kihívást rejt.

– Csak egyet – felel Kelenli. De még mindig mosolyog. – Az ónixot.

Ó. Ó, ez csakugyan számít. Gaeha és én csodálkozva és aggodalommal eltelve nézünk egymásra, mielőtt felé fordulnánk.

– És azért vagyok itt – folytatja Kelenli hirtelenjében nem tágítva attól, hogy puszta szavakkal adja át ezt a fontos információt, amivel perverz módon valahogy hangsúlyt ad mondandójának –, mert kiadták a parancsot. A töredékek optimális tárolási kapacitáson vannak, és készen állnak a termelési ciklusra. Magpont és Zéróhely huszonnyolc napon belül már élesben működnek. Végre beindítjuk a plutonikus motort.

(Tízezer év múlva, amikor az emberek már többszörösen megfeledkeztek arról, mik a „motorok”, és csak „obeliszkekként” ismerik majd a töredékeket, máshogy fogják nevezni azt a dolgot, amely most az életünket uralja. Obeliszkkapu lesz a neve, ami egyszerre költőibb és furcsán primitív. Ez a név jobban tetszik nekem.)

A jelenben, miközben Gaeha és én magunk elé bámulunk, Kelenli még egy megdöbbentő dologgal zavarja meg a sejtjeink közötti rezgéseket.

Ez azt jelenti, hogy alig egy hónapom van megmutatni nektek, mik vagytok igazából.

Gaeha felvonja a szemöldökét. Nekem sikerül nem reagálnom, mert a dirigensek épp úgy szemmel tartják a testünket, mint az arcunkat, de ez nagy erőfeszítésembe kerül. Nagyon össze vagyok zavarodva, de cseppet sem bátortalanodtam el. Fogalmam sincs arról, hogy e beszélgetés jelenében ez a pillanat a vég kezdete.

Mert tudod, mi hangolók nem vagyunk orogének. Az orogénia az, amivé a másságunk alakul majd át a megváltozott világhoz való alkalmazkodás nemzedékei során. Ti a mi annyira természetellenes különösségünk sekélyesebb, specializáltabb és természetesebb párlata vagytok. Közületek csak páran – mint például Alabástrom – fogják valaha is megközelíteni azt a hatalmat és sokoldalúságot, amellyel mi bírunk, de ennek az az oka, hogy minket épp olyan szándékosan és művi úton hoztak létre, mint az általatok obeliszkeknek nevezett töredékeket. Mi is a nagy gépezet töredékei vagyunk – ugyanolyan diadalai a geoinzsenériának, a biomagesztriának, a geomagesztriának és a többi tudományágnak, amelynek a jövőben már nem lesz neve. A létezésünkkel dicsőítjük a minket teremtő világot, mint bármelyik szobor, jogar vagy más értékes tárgy.

Nem bánjuk, mert a véleményeinket és élményeinket is gondos munka formálta meg. Nem értjük, hogy amit Kelenli adni akar nekünk, az az emberi mivolt érzése. Nem értjük, hogy ez idáig miért tiltották nekünk, hogy önmagunkról kialakított képünk legyen, de később majd megtudjuk.

És ekkor fogjuk megérteni, hogy az emberek nem lehetnek vagyontárgyak. És mivel mi mindkettő vagyunk, és ennek nem kellene így lennie, egy új fogalom fog bennünk testet ölteni, bár soha nem hallottuk az erre vonatkozó szót, mert a dirigenseknek tiltva van, hogy valaha is kiejtsék a jelenlétünkben. Forradalom.

Nos, egyébként sem sok hasznát vesszük a szavaknak. De ez az, ami. A kezdet. Te, Essun, látni fogod a véget.

3

te, aki nem találod az egyensúlyt

Eltart pár napig, mire annyira felépülsz, hogy a saját lábadon folytasd az utat. Amint erre képes vagy, Ykka más feladatot oszt a hordágyvivőkre, ami miatt kénytelen vagy gyalogosan sántikálni – a karod elvesztése miatt gyengén és esetlenül mozogsz. Az első pár nap során jóval lemaradsz a csoport magjától, csak pár órával azután éred őket utol, hogy tábort vertek estére. Nem sok marad a közös ételből, mire odaérsz, hogy magadhoz vedd a részed. Jól jön, hogy már nem érzel éhséget. Nem sok olyan hely marad, ahol kiteríthetnéd a hálózsákodat – de legalább kaptál egy alapfelszereltségű pakkot és némi ellátmányt, hogy pótolni tudd odaveszett holmidat. A szabadon maradt helyek nem megfelelők, közel esnek a tábor széléhez, vagy az út szélén vannak, ahol jobban kell tartani a vadvilág vagy a köztelenek támadásaitól. Ennek ellenére itt hajtod álomra fejed, mert holtfáradt vagy. Úgy gondolod, hogy ha igazi veszély fenyegetne, Hoa ismét magával vinne. Rövid távra látszólag minden gond nélkül képes hordozni a földben. Bajaidat tetézi az is, hogy Ykka haragját nehéz elviselni, ami több dologban is megnyilvánul.

Tonkee és Hoa is melletted kullog. Szinte minden olyan, mint régen, csakhogy most gyaloglás közben Hoa hirtelen fel-felbukkan melletted, de egy helyben marad, amikor továbbmész, majd valahol előtted ölt testet újra. Többnyire semleges testtartást vesz fel, de néha valami nevetségeset tesz, például egyszer olyan pózban találtál rá, mintha futna. Kétségtelen, hogy a kőfalók is tudnak unatkozni. Hjarka Tonkee mellett marad, így négyen vagytok. Vagyis öten: Lerna is mellétek szegődik, bosszantja, hogy a többiek ilyen rosszul bánnak az egyik betegével. Nem értett egyet azzal, hogy egy nemrég még kómában fekvő nőt rá kellene bírni a gyaloglásra, az pedig végképp nem tetszik neki, hogy így magára hagyták. Próbálod rávenni, hogy ne ragaszkodjon hozzád, ne vonja magára Kasztrima haragját, de ő csak horkant egyet, és azt mondja, hogy ha Kasztrima tényleg szembe akar szegülni a köz egyetlen olyan tagjával, aki járatos a sebészeti beavatkozásokban, akkor nem is érdemlik meg őt. Amiben… nos, nagyon is van valami. Befogod a szád.

Az is valami, hogy jobban boldogulsz, mint várta. Ennek nagyrészt az az oka, hogy nem is igazán voltál kómában, és mert a Kasztrimában töltött hét-nyolc hónap még nem építette le teljesen az úton szerzett edzettséged. Igazából könnyen visszatérnek a régi szokásaid, megtalálod azt az egyenletes tempót, mely bár lassú, de csak csökkenti az előtted lévő kilométerek számát. Lazára engeded a pakkod pántját, hogy a súly nagy része a hátsódra nehezedjen, ne pedig a válladat húzza. Leszegett fejjel bandukolsz előre, hogy a hulló hamu ne borítsa be a védőszemüvegedet. A karod elvesztését inkább nyűgként, mint valódi nehézségként éled meg, legalábbis úgy, hogy ennyien sürgölődnek körülötted. Azt leszámítva, hogy nehezebb egyensúlyoznod, és fantomviszketést vagy -fájdalmat érzel a nem létező ujjaidban, illetve a könyöködben, az okozza a legnagyobb gondot, hogyan öltözködj fel ébredés után. Megdöbbentő, milyen gyorsan megtanulsz úgy guggolni, hogy ürítés közben ne ess el, de az is lehet, hogy a pelenkában töltött napok után nagyobb ösztönzést érzel erre.

Így hát kitartasz, először csak lassan botorkálsz, de ahogy telnek a napok, egyre gyorsabb leszel. Ezzel csak egy gond van: rossz irányba haladsz.

Az egyik este Tonkee leül melléd.

– Nem mehetsz el addig, amíg nem érünk sokkal nyugatabbra – szólal meg minden bevezetés nélkül. – Majdnem a Merznél. És ha el akarsz jutni olyan messzire, ki kell békülnöd Ykkával.

Ellenségesen rámeredsz, bár Tonkee most magához képest még tapintatos is volt. Várt, amíg Hjarka horkolni nem kezdett a hálózsákjában, Lerna pedig elment a latrinákhoz. Hoa még a közelben van, leplezetlenül őrködik a köz táborán belül kialakult kis csapatod felett. Fekete márványarcának íveit megvilágítja a tűz. Tonkee tudja, hogy Hoa hűséges hozzád, már amennyire a hűség jelent valamit egy kőfalónak.

– Ykka utál engem – szólalsz meg végül, miután a szemmeregetés semmilyen rossz vagy megbánáshoz hasonló érzést nem vált ki Tonkeeból.

Csak forgatja a szemét.

– Tudom, milyen, ha utálják az embert, nekem elhiheted. Amit Ykka érez, az… félelem és egy jó adag bosszúság, de ennek egy részét meg is érdemled. Veszélybe sodortad az embereit.

– Megmentettem az embereit a veszélytől.

Észreveszed, hogy a tábor túlsó felén valaki sután járkál fel-alá, mintha csak az iménti állításodat igazolná. Az egyik rennaniszi katona az, az utolsó csata után ugyanis sikerült párat élve elfogni közülük. Kalodába zárták, vagyis egy összecsukható fagallért visel, amelyhez egy oldalra kinyúló deszka csatlakozik. A deszkára vágott két lyukon bújtatja ki a karjait, amelyek így felfelé állnak, és nem tudnak egymással érintkezni. Az egész két lánccal van a bokáján lévő bilincsekhez rögzítve. Primitív, de hatásos módszer. Lerna kezelésbe vette a rabok kidörzsölődés okozta sebeit, és azt hallottad, hogy esténként leveszik róluk a kalodát. Ez sokkal jobb bánásmód, mint amilyenben fordított helyzetben a kasztrimaiak részesülnének Rennanisztól, ennek ellenére mindent megbonyolít. Mert mégis hová tudnának menni a rennanisziek? Még ha nem is lennének kalodában, és egyiküknek sikerülne megszöknie, ellátmány és a nagy csoport védelme nélkül napokon belül eleséggé válna. A kaloda csak további megaláztatást jelent a sebesüléseik mellett, és nyomasztóan emlékeztet arra, hogy minden lehetne rosszabb is. Elfordítod a fejed.

Tonkee látta, mit néztél.

– Ja, megmentetted Kasztrimát az egyik veszélytől, de valami épp olyan rosszba sodortad. Ykka csak az előbbit akarta.

– Nem tudtam volna elkerülni az utóbbit. Hagynom kellett volna, hogy a kőfalók megöljék az összes roggát? Még őt is? Ha ez sikerült volna nekik, egyébként se működtek volna tovább a geóda mechanizmusai!

– Ezt ő is tudja. Ezért mondom, hogy nem utálatról van szó. De… – Tonkee felsóhajt, mintha különösen agyalágyult lennél. – Nézd. Kasztrima egy kísérlet volt, vagyis még most is az. Nem a geóda, hanem az emberek. Ykka mindig is tudta, hogy veszélyes közt alapítani kóbor emberekből és roggákból, mégis működött a dolog. Sikerült megértetnie a régi vágásúakkal, hogy szükség van az újoncokra. Sikerült elérnie, hogy mindenki emberként gondoljon a roggákra. Sikerült rávennie mindenkit a föld alatti életre. Egy holtciv romjai között éltünk, amely bármelyik pillanatban véget vethetett volna az életünknek. Még azt is elérte, hogy ne forduljanak egymás ellen az emberek, amikor a szürke kőfaló okot adott nekik erre…

– Azt én értem el – motyogod, de tovább hallgatod Tonkee szónoklatát.

– Segítettél – ismeri el Tonkee –, de mi lett volna, ha egyedül vagy? Nagyon is jól tudod, hogy akkor nem vált volna be a terved. Kasztrima Ykka miatt működik. Mert mindenki tudja, hogy Ykka az életét adná a köz fennmaradásáért. Segíts Kasztrimának, és Ykka újra melletted fog állni.

Még hetekbe, talán hónapokba telik, mire eléred Rennanisz immár üres, egyenlítői városát.

– Tudom, hol van most Nassun – közlöd vele dühöngve. – És mire Kasztrima elér Rennaniszba, talán már máshol lesz!

– Már így is eltelt pár hét, Essun – sóhajt fel Tonkee.

És Nassun valószínűleg már azelőtt máshol volt, hogy magadhoz tértél. Remegsz.

– De ha most elindulok, talán, talán utolérhetem, talán Hoa megint rá tud hangolódni, talán akkor… – Nem gondolkozol észszerűen, és ezt te is tudod, mégsem tudod megállni a kifakadást. Aztán hirtelen elhallgatsz, mert meghallod magad, azt a remegő, rikácsoló hangot, és anyai ösztöneid újra feltámadnak benned, rozsdásan bár, de csorbítatlanul, hogy megfeddjenek: ne nyafogj. Mert azt teszed. Ezért ráharapsz a nyelvedre, hogy gátat szabj a szavaknak, de egy kicsit még mindig remegsz.

Tonkee ingatja a fejét, arckifejezése akár együttérzést is tükrözhet, de az is lehet, hogy csak gyászos tudomásulvétele annak, hogy milyen szánalmasak a sirámaid.

– Nos, legalább tudod, hogy rossz ötlet. De ha ennyire elszánt vagy, akkor jobb, ha már most elindulsz – felel, és elfordítja a fejét.

Nem igazán hibáztathatod, ugye? Bemerészkedjen a szinte biztos halált hozó ismeretlenbe egy nővel, aki több közösséget is elpusztított már, vagy a közzel maradjon, amely legalább elméletben hamarosan otthonra talál? Nem kérdés, melyiket választja.

De okosabb lehetnél annál, hogy megpróbálod kitalálni Tonkee következő lépését. Miután lecsillapodsz, és visszaülsz a kőre, amelyet székként használtál, társad felsóhajt.

– Valószínűleg ki tudok könyörögni némi extra ellátmányt a szállásmestertől, ha azt mondom neki, hogy felderítőútra kell mennem az innovátorok megbízásából. Már megszokta tőlem az ilyesmit. De abban nem vagyok biztos, hogy két embernek is eleget tudok szerezni.

Meglepődsz, amikor rájössz, mennyire hálás vagy, érte – hmm. A hűség nem jó szó erre. Kötődés? Talán. Lehet, hogy csak arról van szó, hogy ez idáig a kutatási témája voltál, tehát természetesen nem fogja hagyni, hogy kicsússz a kezei közül, amikor már így is évtizedeken keresztül és fél Rezdületlenen át követett téged.

De aztán összeráncolod a homlokod.

– Két embernek? Nem háromnak?

Azt hitted, jól alakulnak Hjarkával a dolgai. Tonkee vállat von, majd félszegen előrehajol, és beletúr a babos rizsbe, amelyet a közösségi kondérból szedett magának. Lenyeli a falatot, majd beszélni kezd.

– Jobb szeretem az óvatos számításokat. Te is jobban tennéd, ha az én példámat követnéd.

Lernára gondol, aki látszólag egyre jobban ragaszkodik hozzád. Nem tudod, miért. Nem igazán számítasz főnyereménynek, tiszta hamu vagy, nincs karod, ráadásul úgy tűnik, sokszor egyenesen az agyára mész. Még mindig meglep, hogy nem állandóan. Lerna mindig is különös fiú volt.

– Mindegy is, van valami más, amin szeretném, ha elgondolkoznál – folytatja Tonkee. – Mit csinált Nassun, amikor rátaláltál?

Összerezzensz. Mert a fenébe is, Tonkee megint kimondta azt a dolgot, amiről te inkább hallgattál volna, és amin nem akartál töprengeni.

És mert emlékszel arra a pillanatra, amikor a kapu ereje átáradt rajtad, amikor kinyújtottad a kezed, megérintettél valamit, és érezted, hogy válaszul megérint egy ismerős rezonancia. A rezonancia visszahúzódott, majd felerősödött valami kék, mély és a kapu kapcsolatának furcsán ellenálló dolog által. A kapu valahogy elárulta neked, hogy ez a zafír volt.

Minek szórakozik a tízéves lányod egy obeliszkkel?

Hogyhogy életben maradt, miután egy obeliszkkel játszott?

Arra gondolsz, milyen érzés volt az a pillanatnyi kapcsolat. Egy olyan orogénia ismerős rezgésének ízét érezted, amelyet már azelőtt csillapítanod kellett, hogy a lányod világra jött, és amelyet kétéves kora óta továbbfejlesztettél benne – csak most sokkal élesebb és erőteljesebb. Nem próbáltad meg elvenni Nassuntól a zafírt, a kapu viszont igen, mert követte azokat az utasításokat, amelyeket régóta halott építői valahogy beleírtak az ónix rácsaiba. Ugyanakkor Nassunnak sikerült megtartania a zafírt. Valójában leküzdötte az obeliszkkaput.

Mivel foglalatoskodott a kislányod ez alatt a hosszú, sötét év alatt, hogy ilyen képességekre tett szert?

– Nem tudod, milyen helyzetben találnál rá – folytatja Tonkee, mire pár pislogással kirángatod magad ebből a borzalmas ábrándozásból, és ismét rá figyelsz. – Nem tudod, milyen emberek között él. Azt mondtad, az Antarktikán van, valahol a keleti part közelében? A világnak azon a részén még nem érezteti annyira a hatását az Évszak. Szóval akkor mit fogsz csinálni? Kicsempészed egy olyan közből, ahol biztonságban van, enni kap, és még az eget is látja, csak hogy északra rángasd egy olyan közbe, amely a Repedésen ül, ahol állandóak lesznek a rengések, és talán mindenkit elpusztít a legközelebbi gázkitörés? – kérdezi komoran a szemedbe nézve. – Segíteni akarsz neki? Vagy csak azt akarod, hogy megint veled legyen? A két dolog nem ugyanaz.

– Jija megölte Uchét! – csattansz fel. A szavak nem fájnak, hacsak bele nem gondolsz az értelmükbe. Hacsak nem jut eszedbe a fiad illata, cincogó nevetése vagy a teste a takaró alatt. Hacsak nem gondolsz Korundra. A haragot használod a gyász és a bűntudat kettős lüktetésének elfojtásához. – Muszáj tőle elhoznom a lányomat. Megölte a fiam!

– A lányodat még nem ölte meg. Mennyi ideje is volt rá? Húsz hónap? Huszonegy? Ez azért jelent valamit. – Tonkee szemmel tartja Lernát, aki megindult felétek a tömegen keresztül. Felsóhajt. – Csak azt akarom mondani, hogy van pár dolog, amit át kell gondolnod. És el sem hiszem, hogy pont én mondom ezt. Nassun is tudja használni az obeliszkeket, és még csak oda sem mehetek, hogy tanulmányozzam a dolgot – horkant fel ingerülten. – Utálom ezt az átkozott Évszakot. Olyan gyakorlatiasnak kell miatta lennem, a rozsda verje meg!

Meglepetten felkuncogsz. Természetesen Tonkee jó kérdéseket tett fel, és néhányra nem is tudsz válaszolni. Aznap este és a következő napok során sokat tépelődsz rajtuk.

Rennanisz már majdnem a Nyugati-partvidéken található, pont a Merz másik oldalán. Kasztrimának át kell szelnie a sivatagot, ha el akar oda jutni, mert a kerülő drámaian megnövelné az út hosszát – hónapok helyett évekbe telne a vándorlás. Azonban Alközépvidéken jól haladtok, mert itt jól járhatók az utak, és nem sok fosztogatóval vagy vadállattal találkoztatok. A vadászoknak sikerült megfelelő mennyiségű élelmet találniuk és feltölteni a köz raktárait, sőt, a korábbinál több a vadhús is. Ez nem meglepő, hiszen a vadaknak már nem kell versenyezniük a rovarseregekkel. És ez még mindig nem elég – a kis méretű pockok és madarak nem sokáig tudnak ellátni egy több mint ezer főből álló közt. Azonban ez is jobb a semminél.

Amikor kezdesz felfigyelni a sivatagot megelőző táj megváltozására – a csontvázszerű erdők ritkulására, a terep ellaposodására, a rétegek közötti víz fokozatos elszivárgására –, úgy döntesz, ideje végre beszélni Ykkával.

Mostanra egy kőerdőbe értetek, melynek magas és csipkézett ormai összevissza meredeznek az ég felé és befelé, a ti irányotokba, miközben a csapat behatol a mélyére. Ilyen képződményből nem sok létezik a világon. A legtöbbet romba döntik a rengések, vagy szándékosan megsemmisítették őket a Fulkrum feketekabátosai – amikor még volt Fulkrum – a helyi közök kérésére. Tudod, egyetlen köz sem él kőerdőben, és egyetlen jól vezetett köz sem örül annak, ha ilyesmi van a közelében. Amellett, hogy a kőerdők hajlamosak összedőlni és mindent maguk alá temetni, sokszor nedves barlangok és egyéb, a víz által kivájt alakzatok tarkítják őket, amelyek pompást otthont nyújtanak a veszélyes növényeknek és állatoknak. Vagy embereknek.

Az út egyenesen keresztülvezet ezen a kőerdőn, ami agyrém. Mármint épeszű ember nem épít utat egy ilyen helyen. Ha egy kvartenskormányzó javaslatot tenne arra, hogy az emberek adóját ilyen veszélyes banditacsapdák megépítésére pazarolják, már a következő választáson lecserélnék… vagy az éj leple alatt belédöfnének egy kést. Szóval ez az első olyan jel, amelyik arra utal, hogy valami nincs rendjén ezzel a hellyel. A második az, hogy nem sok növény él az erdőben. Máshol sem, mivel egyre erősebben érezteti hatását az Évszak, azonban semmi nyoma annak, hogy valaha is lett volna itt növényvilág. Ez azt jelenti, hogy ez a kőerdő csak nemrég jött létre – olyannyira új, hogy még nem volt ideje a szélnek és az esőnek arra, hogy elkoptassa a köveket, és lehetővé tegye az életet a növények számára. Olyannyira új, hogy az Évszak előtt nem is létezett.

A harmadik jel az, amelyet a szenziád sugall neked. A legtöbb kőerdő mészkőből épült, amely több száz millió év eróziója nyomán jön létre. Ez azonban obszidiánból, vulkanikus üvegből van. Recés tüskéi nem függőlegesen állnak, hanem inkább befelé görbülnek. Néhány ép ív nyújtózik az út fölött. Közelről nem lehet szemügyre venni, de szenzeled a benne rejlő általános mintázatot. Az egész erdő egy lávavirág, amely kitörés közben szilárdult meg. Az út semelyik része nem semmisült meg a körülötte lezajló tektonikus robbanás során. Valóban csodálatos munka.

Amikor rátalálsz Ykkára, épp a köz egyik tagjával vitatkozik. Harminc méterre az erdőtől megálljt parancsolt a csapatnak, és az emberek most értetlenül lézengenek, nem tudják, hogy csak pihenőt kaptak, vagy kezdjék el építeni a tábort, mivel viszonylag későre jár. Ykka vitapartnerében Kasztrimai Erőshátú Esnire ismersz rá, ő a kasztja képviselője. Nyugtalan pillantást vet rád, amikor megállsz mellettük, de aztán leveszed a védőszemüvegedet és az arcmaszkodat, mire megenyhülnek a vonásai. Nem ismert fel, mert rongyokat tömtél a kabátod immár üres ujjába, hogy melegen tartsd magad. Reakcióját örömmel veszed, mert azt jelenti, nem haragszik rád az összes kasztrimai. Esni azért maradt életben, mert a támadás legrosszabb része – amikor a rennaniszi katonák a Festői-teraszt tartó erőshátúakat lekaszabolva akartak utat törni maguknak – véget ért, amikor kristályokba zártad az ellenséges kőfalókat.

Ykka ugyanakkor feléd sem fordul, bár könnyűszerrel szenzelhetné a jelenléted.

– Tényleg nem akarok most több ellenvetést hallani – mondja Esninek, bár ezt akár neked is címezhetné.

– Az jó – feleled. – Mert pontosan tudom, miért álltunk meg itt, és én is jó ötletnek tartom.

Kissé hangosabban beszélsz, mint kellene. Esnire mereszted a szemed, hogy tudja, épp arra készülsz, hogy mindent tisztázz Ykkával, és talán ezt nem akarja majd végighallgatni. Azonban nem olyan könnyű elijeszteni a köz védőinek vezetőjét, ezért nem is lepődsz meg, amikor Esni somolyogva keresztbe teszi a karját, és várja a műsort.

Ykka lassan feléd fordul, arcán keveredik a bosszúság és a hitetlenkedés.

– Kedves, hogy engedélyt adsz rá – nyugtázza a legkevésbé sem örömmel. – Nem mintha tényleg érdekelne a véleményed.

Megfeszíted az állkapcsod.

– Te is szenzeled, ugye? Egy négy-vagy ötgyűrűs munkájának mondanám, csakhogy most már tudom, hogy a vadonszülötteknek is lehetnek kivételes képességeik.

Rá gondolsz. Ezzel nyújtasz neki békejobbot. Vagy talán csak hízelegsz.

Ykkát egyik sem hatja meg.

– Megyünk tovább, amíg ránk nem esteledik, és odabent ütünk tábort – biccent az erdő felé. – Túl nagy ahhoz, hogy egy nap alatt átkeljünk rajta. Talán megkerülhetnénk, de van valami…

Tekintete a távolba réved, majd elfordul, és elhúzza a száját, amiért elárulta előtted a bizonytalanságát. Elég érzékeny ahhoz, hogy szenzelje a valamit, de nem tudja pontosan, hogy mi az.

Te vagy az, aki éveken át tanulta a föld alatti kövek orogenikus olvasását, ezért beavatod.

– Abban az irányban egy falevelekkel álcázott, dárdákkal teli verem van – mutatsz a kőerdő egyik oldala mentén húzódó, rég megsárgult füves szegély felé. – Mögötte csapdák. Nem tudom megmondani, hány hurok lehet, de nagy kinetikus feszültséget szenzelek, ami sok drótot vagy kötelet jelent. Viszont ha a másik oldalról kerülünk, akkor félig lemetszett kőoszlopokkal és sziklafalakkal találjuk szembe magunkat, amelyek végigfutnak a kőerdő szélén. Ezeken a helyeken könnyű kőomlást előidézni. És üregeket is szenzelek a külső oszlopok mentén, a stratégiai pontokon. Ha innen ránk lőnek egy nyílpuskával vagy akár csak egy sima nyíllal, az nagy veszteséget okozna nekünk.

– Ja – sóhajt fel Ykka. – Szóval tényleg akkor járunk a legjobban, ha keresztülmegyünk rajta.

Esnire néz, aki bizonyára a kerülés mellett érvelt. Esni is felsóhajt, majd az érveknek engedve vállat von.

Ykka felé fordulsz.

– Akárkik is hozták létre ezt az erdőt, ha még mindig életben vannak, akkor képesek arra, hogy másodpercek alatt megfagyasszák a köz felét, és még csak időnk sem lenne felkészülni rá. Ha mindenképp keresztül akarsz rajta menni, akkor meg kell szerveznünk az őrséget, és amikor többes számban beszélek, akkor a jobb képességű orogénekre gondolok. Ma este mindannyiunknak ébren kell maradnunk.

– Miért? – kérdezi Ykka hunyorítva.

– Mert ha bármelyikünk is alszik, amikor támadás ér minket – nagyon is biztos vagy abban, hogy ez be fog következni –, akkor ösztönösen fogunk rá reagálni.

Ykka arca grimaszba rándul. Bár ő nem átlagos vadonszülött, meglehetősen jól tudja, mi történne, ha valami álmában késztetné arra, hogy orogén képességeit használja. Ha bárki is túlélné a támadást, azt valószínűleg Ykka ölné meg teljesen véletlenül.

– Picsába. – Egy pillanatra félrefordul, és azon tűnődsz, hisz-e neked egyáltalán, de úgy tűnik, csak elgondolkozik. – Jó. Akkor majd felosztjuk egymás között az őrséget. Mondd meg azoknak a roggáknak, akik nem őrködnek, hogy, hm, fejtsenek vadborsót, pár napja találtunk valamennyit. Vagy javítsák meg a hámot, amelyet az erőshátúak használnak a szállításhoz. Mert holnap a kocsin kell utaznunk. Túl álmosak és hasznavehetetlenek leszünk ahhoz, hogy a saját lábunkon menjünk tovább.

– Jó. És… – Habozol. Még nem. Még nem ismerheted be ezeknek a nőknek a gyengeségedet, még nem. Azonban. – Én nem.

Ykka szeme azonnal összeszűkül. Esni is kétkedően néz rád, mintha csak azt mondaná, pedig eddig olyan jól ment.

– Nem tudom, mire vagyok most képes – teszed hozzá gyorsan. – Azóta, amit Kasztrima-alsóban tettem… más vagyok.

Ez még csak nem is hazugság. Nem is igazán gondolod végig, de a hiányzó karod felé nyúlsz, kezed tétován matat a kabátod ujján. Senki sem látja a csonkot, de te hirtelenjében nagyon is tudatában vagy. Antimon látható harapásnyomokat hagyott Alabástrom csonkján, de úgy tűnik, Hoa máshogy végezte el a munkát. A te csonkod sima felületű, lekerekített, szinte már fényesre csiszolt. A rozsdaverte maximalista.

Ykka a tekintetével követi kezed zavart mozdulatát, és összerezzen.

– Hm. Igen, azt elhiszem. – Összeszorítja az ajkait. – De úgy tűnik, a szenzelés azért még egész jól megy.

– Igen. Az őrködésben segíthetek. Csak nem szabad… csinálnom semmit sem.

– Rendben – hagyja jóvá Ykka, bár közben ingatja a fejét. – Akkor ma este te leszel az utolsó őrszem.

Utolsónak lenni a legrosszabb. Akkor van a leghidegebb, és most már kezd fagypont alá süllyedni az éjszakai hőmérséklet. A legtöbb ember ilyenkor mélyen alszik a meleg hálózsákban. Emellett ez a legveszélyesebb időszak is, mert minden épeszű támadó akkor üt rajta a nagyobb csoportokon, amikor annak tagjai álmosak és lomhák. Nem tudod eldönteni, hogy ez a bizalom jele vagy büntetés.

– Kaphatok legalább valamilyen fegyvert? – kérdezed próbálkozásképp.

Tirimó után pár hónapig még volt fegyvered, de aztán elcserélted a késed egy adag szárított csipkebogyóra, hogy megelőzd a skorbutot.

– Nem.

A rozsda szerelmére. Elkezded keresztbe fonni a karod, majd amikor üres kabátujjad megcsuklik, eszedbe jut, hogy ez neked nem megy, ezért csak elfintorodsz. (Ykka és Esni is ezt teszik.)

– Akkor mégis mit csináljak? Kiabáljak jó hangosan? Komolyan képes lennél veszélybe sodorni a közt csak azért, mert még mindig haragszol rám?

– A rozsda szerelmére! – forgatja Ykka a szemét. Felszalad a szemöldököd, mert hangosan kimondta, amire gondoltál. – Ez hihetetlen. Te azt gondolod, hogy a geóda miatt akadtam ki rád, ugye?

Nem tudsz nem Esnire pillantani. Ő úgy bámul Ykkára, mintha azt kérdezné: Miért, hát nem? Ezzel mindkettőtök helyett beszél.

Ykka csak mereszti a szemét, aztán megdörzsöli az arcát, és lemondóan felsóhajt.

– Esni, menj… a francba is, csinálj valamit, amit az erőshátúak szoktak. Essie, ide hozzám. Gyere ide, a rozsda verjen meg. Sétáljunk egyet.

Ingerültségében durván int neked a kezével. Túlságosan összezavarodtál ahhoz, hogy sértve érezd magad. Ykka megindul, ezért követed. Esni vállat von, és elballag.

Ti ketten pár percig némán járjátok a tábort. Úgy tűnik, az emberek nagyon is tudatában vannak annak, mekkora veszélyt jelent rájuk a kőerdő, így a pihenő ellenére meglehetősen nagy a nyüzsgés. Az erőshátúak közül páran átpakolják a kocsikat, hogy masszívabb kerekeken és kevésbé megrakodva vigyék tovább a nélkülözhetetlen holmikat. Így ezeket könnyebb megfogni és elfutni velük, ha erre lenne szükség. A vadászok karókat hegyeznek a tábor közelében talált elhalt facsemetékből és ágakból. Ezeket majd a tábor köré helyezik, amikor a köz megpihen az éjszakára, és gyilkos zónákba terelik velük az ellenséget. Az erőshátúak nagy része szunyókál, amíg még erre lehetősége van, tudván, hogy az est leszállta után vagy járőrözniük kell, vagy a tábor szélén aludniuk. Az erőshátúak, kik mind felett őrködnek – szól a kőkrónika. Azok az erőshátúak, akik nem szeretnek élő páncélt játszani, valami mással is kitűnhetnek, és csatlakozhatnak egy másik kaszthoz vagy egy másik közhöz.

Grimaszolsz, miközben elhaladsz a sebtében kiásott útszéli árok mellett, amelyet jelenleg hat vagy hét ember használ. Pár fiatalabb ellenálló áll mellette, akiknek az a hálátlan feladat jutott, hogy földet hányjanak a végtermékre. Most is kisebb sorban várakoznak az emberek, hogy könnyíthessenek magukon. Nem meglepő, hogy ilyen sok embernek kell egyszerre kiüríteni a hólyagját és a beleit, hiszen a kőerdő vészjósló árnyéka miatt mindenki ideges. Senki sem akarja, hogy letolt nadrágban találjon rá az ellenség sötétedés után.

Épp azon gondolkozol, hogy te is beállsz a sorba, amikor Ykka váratlan kérdése kizökkent ebből a ragyogó eszmefuttatásból.

– Szóval megkedveltél már minket?

– Hm?

Ykka a tábor felé mutat. A köz embereire.

– Most már csaknem egy éve vagy Kasztrimában. Vannak barátaid?

Te, gondolod, még mielőtt leállíthatnád magad.

– Nincsenek – felelsz.

Egy pillanatig fürkész, te pedig bűntudattal eltelve azon tűnődsz, nem várta volna-e, hogy a barátodnak nevezd. Aztán felsóhajt.

– Nem teperted még le Lernát? Ízlések és pofonok, gondolom én, de a tenyészek azt mondják, ott az összes jel. Ha én férfit akarok magamnak, olyat választok, aki nem beszél túl sokat. A nőkkel könnyebb biztosra menni. Ők tudják, hogy felesleges elrontani a hangulatot.

Nyújtózkodni kezd, és grimaszol, miközben próbálja ellazítani elgémberedett hátizmait. Arra használod ezt a kis időt, hogy felülkerekedj az ábrázatodra kiülő zavaron. Azok a rozsdaverte tenyészek nyilván nagyon ráérnek.

– Nem – felelsz.

– Még nem?

Felsóhajtasz.

– Nem… még.

– Mi a rozsdára vársz? Az út ennél már csak veszélyesebb lesz.

– Azt hittem, nem érdekel! – csattansz fel.

– Nem is! De ha elérem, hogy téged érdekeljen, akkor az segít igazolni az álláspontomat.

Ykka a kocsik felé vezet, legalábbis először ezt gondolod. Aztán amikor elhaladtok mellettük, a meglepettség miatt mozdulatlanná dermedsz.

Itt találod a hét rennaniszi foglyot, akik a földön ülnek, és esznek. Még ülve is látszik rajtuk, hogy nem Kasztrimához tartoznak – az összes rennaniszi ízig-vérig sanza, vagy legalábbis annyira megközelítik a tiszta vérvonalat, hogy ne számítson az eltérés. Még ezzel a mércével mérve is nagy termetűek, hosszú, hamuszálas sörényük vagy oldalt felnyírt, befont hajuk van, esetleg a hatás fokozása érdekében rövid kefefrizurát viselnek. Jelenleg nincs rajtuk a kaloda – bár a láncokat nem vették le róluk –, és pár erőshátú őrködik felettük.

Meglep, hogy esznek, hiszen még nem fejeződött be a tábor felállítása. Az őrséget teljesítő erőshátúak szintén esznek, de ebben nincs semmi furcsa, hosszú éjszaka áll még előttük. A rennanisziek felpillantanak az ételből, miközben feléjük közeledtek, és hirtelen megtorpansz, mert felismered az egyik foglyot. Danel az, a rennaniszi sereg tábornoka. Egészséges, a nyakán és a csuklóján körbefutó, a kaloda által okozott horzsoláson kívül semmi baja. Amikor utoljára láttad ilyen közelről, épp egy félmeztelen őrzőnek adott parancsot a meggyilkolásodra.

Ő is megismer téged, és a szája lemondó, ironikus vonallá görbül. Aztán nagyon is szándékosan biccent feléd, majd újra a tányérjába mered.

Ykka ismét meglep, mert leguggol Danel mellé.

– Szóval milyen a kaja?

– Jobb, mintha éheznénk – felel Danel egy vállrándítással, félbe sem szakítva az evést.

– Jó – veti közbe egy fogoly az átellenes oldalon. Amikor erre egy másik szúrós tekintettel néz rá, megvonja a vállát. – De hát tényleg az.

– Csak azért etetnek, hogy tudjuk húzni a kocsijaikat – világosítja fel a társa.

– Ja – szakítja félbe Ykka. – Ez pontosan így van. Kasztrimában az erőshátúak a munkájukért cserébe részesednek a köz javaiból, és ágyat is kapnak, ha van. Rennanisztól mit kapnátok?

– Egy kis rozsdaverte büszkeséget talán – felel az akadékoskodó fogoly, még jobban összehúzva a szemét.

– Fogd be, Phauld – inti le Danel.

– Ezek a korcsok azt hiszik, hogy…

Danel leteszi a földre a tálját. A férfi erre azonnal elhallgat és megmerevedik, tágra nyitja a szemét. Egy perc múlva Danel ismét a kezébe veszi a tálját, és folytatja az evést. Arckifejezése mit sem változott a közjáték során. Gyanítod, hogy felnevelt már pár gyereket.

Ykka a térdére támasztja a könyökét, állát az öklére teszi, és Phauldon tartja a szemét.

– Szerinted mihez kellene kezdenem ezzel? – kérdezi Daneltől.

– Mi? – szalad ráncba Phauld homloka.

Danel vállat von. Most már kiürült a tálja, de ujját végighúzza a peremén, hogy egy csepp se vesszen kárba.

– Ez többé már nem rám tartozik.

– Nem egy lángész – állapítja meg Ykka a száját biggyesztve, miközben a férfit mustrálja. – Nem fest rosszul, de jobban megéri a jó agyért szaporodni, mint a kellemes külsőért.

Danel egy ideig hallgat, miközben Phauld egyre nagyobb hitetlenkedéssel hol rá, hol Ykkára néz. Aztán egy nagy sóhajt eleresztve Danel is Phauldra pillant.

– Mit akarsz, mit mondjak? Többé már nem vagyok a tábornoka. Soha nem is akartam az lenni, de engem választottak. Most már rozsdára nem érdekel.

– Ezt nem hiszem el! – méltatlankodik Phauld. Túl hangosan beszél, hangszíne egyre magasabb lesz a rémülettől. – Harcoltam érted.

– És vesztettél – ingatja a fejét Danel. – Most már a túlélésről, az alkalmazkodásról szól az életünk. Felejtsd el azt a sok szarságot, amit még Rennaniszban hallottál a sanzákról és a korcsokról. Az csak propaganda volt, ami összekovácsolta a közt. Most már más a helyzet. A szükség az egyetlen törvény.

– Rozsdára ne merészeld a kőkrónikát idézni nekem!

– Azért idézi a kőkrónikát, mert nem bírod felfogni – csattan fel a másik férfi, az, akinek ízlett az étel. – Enni adnak nekünk. Hagyják, hogy valami hasznosat csináljunk. Ez egy próbatétel, te hülye seggfej. Hogy kiderüljön, ki tudunk-e érdemelni egy helyet ebben a közben.

– Ebben a közben? – Phauld a tábor felé int. Nevetése visszaverődik a sziklafalakról. Az emberek körbenéznek, próbálják kideríteni, mi lehetett a nagy hang oka. – Hallod magad egyáltalán? Ezeknek az embereknek nincs semmi esélyük. Keresniük kellene egy helyet, ami hajlékot nyújt nekik, vagy talán újjáépíthetnék az egyik közt, amit időközben leromboltunk. Ehelyett…

Ykka a létező legnagyobb természetességgel mozdul meg, de ez nem téveszt meg téged. Phauldot is beleértve mindenki előre tudhatná, mi fog történni, de ő túl makacs ahhoz, hogy tudomásul vegye a valóságot. Ykka feláll, feleslegesen bár, de lesepri a hamut a válláról, Phauldhoz lép, és ráteszi a kezét a feje búbjára. A férfi próbál elhúzódni, hadonászik a kezével.

– Rozsdára ne érj…

Aztán elhallgat. A szeme elhomályosul. Ykka ugyanazt tette vele, amit Cutterrel Kasztrima-alsóban, amikor csak egy hajszál választotta el az embereket attól, hogy elkezdjék meglincselni az orogéneket. Mivel ezúttal számítottál erre, most alaposabban meg tudod figyelni, hogyan hozza létre ezt a különös hullámot. Kétségtelenül a varázst használja, valahogy az uralma alá vonja a vékony, ezüstös szálakat, amelyek az ember testének részecskéi között táncolnak és villódznak. Az Ykka által keltett hullám Phauld agyának alsó részén, pontosan a szenzia fölött vágja át a szálak csomóját. Fizikai értelemben még semmi sem sérült meg, de a varázst tekintve olyan, mintha a férfinak levágták volna a fejét.

Hátrahanyatlik, Ykka pedig oldalra lép, hogy az élettelen test eldőlhessen a földön.

Egy rennaniszi nő levegő után kapkod, és hátrálni próbál, zörögnek a láncai. Az őrök egymásra pillantanak. Kényelmetlenül érzik magukat, de nincsenek meglepve, hamar elterjedt közben a híre, hogy mi történt Cutterrel. Az egyik fogoly, aki eddig egy szót sem szólt, elmormol egy gyors fohászt az egyik parti kreol nyelven. Nem eturpul beszél, ezért nem érted, de tisztán hallatszik a hangján a félelem. Danel csak felsóhajt.

Ykka is sóhajtozva nézi a halott férfit. Aztán Danelre pillant.

– Sajnálom.

Danel halványan elmosolyodik.

– Megpróbáltuk. És te magad mondtad: nem volt egy lángész.

Ykka biccent. Valamilyen oknál fogva kis ideig rajtad tartja a szemét. Fogalmad sincs, milyen tanulságot kellene levonnod a történtekből.

– Vegyétek le a bilincseket – mondja. Egy másodpercig értetlenül bámulsz rá, majd rájössz, hogy parancsot adott az őröknek. Egyikük odalép a társához, hogy mondjon neki valamit, majd elkezdik válogatni a kulcsokat. Úgy tűnik, Ykka undorodik saját magától. – Ki ma az ügyeletes szállásmester? – kérdezi gondterhelten. – Memsid? Szóljatok neki meg pár ellenállónak, hogy gondoskodjanak erről – biccent Phauld felé.

Mindenki mozdulatlanná dermed. Ugyanakkor senki sem tiltakozik. A vadászok mostanában több vadhúst és élelmet hoztak haza, de Kasztrimába sok olyan ember tartozik, akinek több fehérjére van szüksége annál, mint amennyit kap, és hamarosan eléritek a sivatagot. Mindig is tudvalevő volt, hogy ez lesz a vége.

Egypercnyi hallgatás után odamész Ykkához.

– Biztos vagy ebben? – kérdezed halkan.

Az egyik őr épp a Danel bokáján lévő lánccal foglalatoskodik. Danel az, aki megpróbálta megölni Kasztrima összes élő tagját. Danel az, aki megpróbált megölni téged.

– Miért ne lennék? – vonja meg a vállát Ykka. Elég hangosan beszél ahhoz, hogy a foglyok is hallják. – A rennaniszi támadás óta híján vagyunk az erőshátúaknak. Most van hat új emberünk.

– Akik az első adandó alkalommal lemészárolnak minket vagy talán csak téged!

– Igen, ha nem látom előre, és nem ölöm meg őket hamarabb. De meglehetősen nagy ostobaság lenne a részükről, és nem ok nélkül öltem meg a leghülyébbet. – Az az érzésed támad, hogy Ykka nem ráijeszteni próbál a rennaniszi emberekre. Csak kinyilatkoztatja a tényeket. – Tudod, pontosan ez az, amit próbálok neked elmondani, Essie. A világ nem csak barátokból és ellenségekből áll. Hanem olyan emberekből, akik akár segíthetnek is neked, és olyanokból, akik az utadba állnak. Mit nyersz azzal, ha megölöd őket?

– Biztonságot.

– Azt sokféleképpen el lehet érni. Igen, most már nagyobb esély van arra, hogy éjjel leszúrjanak. A köz ugyanakkor nagyobb biztonságban lesz. És minél erősebb a köz, annál valószínűbb, hogy mindannyian élve jutunk el Rennaniszba. – Megvonja a vállát, majd a kőerdőre pillant. – Bárki is építette, az közénk tartozik, igazi képességekkel rendelkezik. Erre szükségünk lesz.

– Azt akarod mondani, hogy most meg… – Hitetlenkedve rázod a fejed. – Erőszakos, útonálló vadonszülötteket akarsz befogadni?

Ykka figyeli, ahogy eszedbe jut Innon, és újfent meggyászolod.

– Hosszabb távra tervezek – szólal meg érezhető gyengédséggel –, nem csak a holnapot szeretném megérni, Essie. A változatosság kedvéért, te is kipróbálhatnád.

Elfordítod a fejed, furcsamód védekezőnek érzed magad. A holnapnál messzebb tekinteni olyan luxus, amelynek a kipróbálására eddig nem sok lehetőséged adódott.

– Én nem vagyok közfőnök. Csak egy rogga.

Ykka ironikusan oldalra biccenti a fejét. Közel sem használod olyan gyakran ezt a szót, mint ő. Amikor ő mondja ki, büszkén teszi. Amikor te, az sértésnek számít.

– Én meg mindkettő. Közfőnök és rogga is. Úgy döntöttem, hogy mindkettő leszek, és még ennél is több. – Megkerül, és a válla fölött veti hátra, mintha mellékes lenne. – Egyikünkre sem gondoltál, miközben azokat az obeliszkeket használtad, ugye? Arra gondoltál, hogy megsemmisíted az ellenségeidet. A túlélés járt a fejedben, de nem tudtál annál messzebbre tekinteni. Ezért haragszom rád annyira, Essie. Hónapokat töltesz el a közömben, és még mindig „csak egy rogga” vagy, semmi több.

Ezzel otthagy, és elrikkantja magát, hogy a pihenőnek vége. Nézed, miközben eltűnik a nyújtózkodó, zsémbelő tömegben, ezután Danelre pillantasz, aki azóta felállt, és az egyik csuklóján lévő horzsolást dörzsölgeti. Miközben ő is rád néz, óvatosan semleges kifejezést ölt az arca.

– Ha ő meghal, te is – jelented ki.

Ha Ykka nem akar vigyázni magára, majd te megteszed helyette.

Danel szórakozottan felsóhajt.

– Ez így van, ha megfenyegetsz, ha nem. Nem mintha itt bárki más hajlandó lenne esélyt adni nekem. – Kétkedőn néz rád; bár változtak a körülmények, sanza büszkesége sértetlen maradt. – Te tényleg nem vagy valami jó ebben, ugye?

A Föld verje meg. Odébbállsz, mert ha Ykka szemében már azért is kevesebbnek számítasz, amiért az összes fenyegetést kiiktattad, biztos nem tetszene neki, ha puszta hiúságból elkezdenéd megölni a téged bosszantó embereket.

*

2562: Kilences rengés a Nyugati-partvidéken, epicentrum valahol Baga kvartens közelében. Az akkori időkből származó beszámolók megjegyzik, hogy „folyékonnyá vált a föld”. (Költői kifejezés?) Egy halászfalu sértetlenül élte túl. A falubeliek írásos beszámolója: „Korcs rogga megölé a rengést, utána megölénk őt.” Ezt a területet később felkereste egy birodalmi orogén, aki a Fulkrumnak írt jelentésében (engedéllyel megosztva) kitért arra, hogy a part menti, víz alatti olajgyűjtő medencében kárt okozhatott volna a rengés, de a faluban lakó nem nyilvántartott rogga elejét vette ennek. A gáz a kiömlés mentén kilométereken át megmérgezte volna a vizet és a partvidéket.

– Dibari Innovátor Yaetr jegyzetei

4

Nassun a vadonban vándorol

Schaffa van olyan kedves, hogy Nassunnal együtt Megtalált Hold másik nyolc gyerekét is kivezeti Jekitiből. Azt mondja a közfőnöknőnek, hogy mindannyian tanulmányútra mennek pár kilométerrel messzebbre, hogy ne zavarják a közt a szeizmológiai mozgásokkal. Nassun épp nemrég küldte vissza a zafírt az égbe, ami a kiszorított levegő mennydörgésének köszönhetően hangos művelet volt, és drámai látványt keltett, mivel egyszeriben hatalmas méretben és mélykéken jelent meg az égbolton, Jekitihez közel. A közfőnöknő ezért azonnal étellel és felszereléssel teli vészpakkokat oszt ki a gyerekeknek, csak kerüljenek minél messzebb a köztől. Nem első osztályú ellátmányról van szó, holott a hosszú út ezt tenné szükségessé. Nincs a csomagokban iránytű, csak közepesen jó csizma fért be, az ételadagok pedig legfeljebb pár hétig tartanak ki, mielőtt megromlanának. Ennek ellenére ez még mindig sokkal jobb, mint üres kézzel távozni.

A közben senki sem tudja, hogy Umber és Nida már nem élnek. Schaffa az őrzők hálójába cipelte a holttesteket, és lefektette őket az ágyra, és igyekezett méltóságteljes pózba igazítani őket. Ez Nida esetében nagyobb sikerrel járt, mert ő a nyakszirtje kivételével többé-kevésbé sértetlennek látszott, azonban Umber feje teljesen összeroncsolódott. Schaffa ezután port hintett a vérfoltokra. Jekiti végül rá fog jönni, mi történt, de addigra Megtalált Hold gyerekei már távol járnak, még ha nem is lesznek biztonságban.

A Jijából lett halmot Schaffa pontosan ott hagyja, ahol Nassun elbánt vele. A teste valójában csak egy szép kőrakás, amíg valaki meg nem nézi közelebbről a darabkáit.

A gyerekek szomorúak, amiért el kell hagyniuk a közt, amelyik hajlékot adott nekik, némelyikük esetében éveken át. A roggalépcsőn keresztül távoznak, így nevezték el nem hivatalosan (és trágár módon) a köz északi oldalán meredező bazaltoszlopokat, amelyeken csak orogének tudnak közlekedni. Wude orogéniája stabilabb, mint azt Nassun valaha is szenzelte. A fiú visszatolja az oszlopokba rendeződött bazalt egy darabját az ősi vulkánba, így vezeti le őket a talajig. Ennek ellenére Nassun kétségbeesést lát az arcán, és ebbe belesajdul a szíve.

A csoport nyugat felé tart, de még egy kilométert sem tesznek meg, amikor egy-két gyerek csendesen sírdogálni kezd. Nassun szeme száraz marad, bár kósza gondolataival – mint például: megöltem az apámat és hiányzol, apa – ő is velük gyászol. Kegyetlenség, hogy a társainak el kell ezt szenvedniük, Évszak idején hamuzzák ki őket az otthonukból amiatt, amit ő tett. (Amiatt, amire Jija készült, próbálja Nassun meggyőzni magát, de ő maga nem hiszi ezt.) Ennek ellenére még nagyobb kegyetlenség lenne Jekitiben hagyni őket, ahol a köz lakosai végül rájönnének, mi történt, és ellenük fordulnának.

Ögin és Inegen, az ikrek az egyetlenek, akik a megértéshez valamennyire is hasonló érzéssel tekintenek Nassunra. Ők mentek ki elsőnek az udvarra, miután Nassun lecsalta a zafírt az égboltról. Míg a többiek többnyire csak azt látták, hogy Schaffa Umberrel harcol, Acél pedig megöli Nidát, ők ketten szemtanúi voltak annak is, hogy Jija megpróbálta megölni Nassunt. Ők megértik, hogy Nassunnak vissza kellett vágnia, mindenki más ezt tette volna. Ugyanakkor mindenki emlékszik arra, hogy ő ölte meg Eitzet is. Páran azóta már megbocsátottak neki, mint ahogy azt Schaffa előre megjósolta. Közéjük tartozik a különösen félénk, riadt Kukucs, aki négyszemközt elárulta Nassunnak, mit tett a nagyanyjával, aki sok évvel korábban kést döfött az arcába. Az orogén gyerekek korán megtanulják, mi a megbánás.

Ez ugyanakkor nem jelenti azt, hogy ne tartanának még mindig Nassuntól, és a félelem olyan tiszta gondolkodást kölcsönöz nekik, amely azonnal gátat szab a gyerekes magyarázkodásnak. Elvégre ők a szívük mélyén nem gyilkosok… de Nassun igen.

(Ő sem akar jobban az lenni, mint te magad.)

A csoport most szó szerint keresztúthoz érkezett. Az északkeletről délkelet felé futó helyi ösvény keresztezi a Jekitit és Tevamist összekötő, nyugatabbra tartó birodalmi utat. Schaffa azt mondja, hogy a birodalmi út végül egy fentútra visz, ami olyasmi, amiről Nassun már hallott, de egyet sem látott az utazásai során. Ugyanakkor a keresztút az a hely, ahol Schaffa úgy dönt, tájékoztatja a gyerekeket, hogy tovább már nem követhetik.

Egyedül Lógós tiltakozik.

– Nem ennénk sokat – bizonygatja Schaffának kétségbeesetten. – Nem… nem kell minket etetni. Csak hagyd, hogy utánad menjünk. Keresünk ételt magunknak. Én tudom, hogy kell!

– Nassunt és engem valószínűleg üldözni fognak – közli Schaffa. A hangja végtelenül gyengéd. Nassun tudja, hogy ez csak ront a helyzeten, a gyengédsége nyilvánvalóvá teszi, hogy tényleg érdekli a gyerekek sorsa. A búcsú sokkal egyszerűbb, ha kegyetlen. – Ráadásul hosszú és nagyon veszélyes útra indulunk. Biztonságosabb, ha csak magatok vagytok.

– Biztonságosabb köztelenül – szólal meg Wude, és felnevet. Ez a legkeserűbb hang, amelyet Nassun valaha is hallott tőle.

Lógós sírni kezdett. A könnyek egy hosszú csíkban megdöbbentően tisztára mossák hamutól beszürkült arcát.

– Nem értem. Vigyáztál ránk. Kedvelsz minket, Schaffa, jobban, mint Nida és Umber! Miért hoztál volna minket el onnan… ha végül úgyis… úgyis…

– Elég! – vág közbe Lashar. Az utóbbi évben nagyra nőtt, hiszen jól kitenyésztett sanza lány. Bár idővel sokat csillapodott a „nagyapám egyenlítői volt”-féle fennhéjázása, még mindig az arroganciájához menekül, ha valami felbosszantja. Keresztbe fonja a karját, és elfordítja a fejét az úttól, egy közeli kopár dombságra mered. – Legyen már benned egy kis rozsdaverte büszkeség. Kiraktak minket, de még életben vagyunk, és ez az, ami számít. Estére menedéket kereshetünk magunknak azokon a dombokon.

– Nincs semmilyen menedék! – rivall rá Lógós. – Éhen fogunk halni, vagy…

– Nem fogunk. – Deshati, aki eddig a földet bámulta, és egyik lábával a még vékony hamuréteget rugdosta, most hirtelen felkapja a fejét. Schaffát figyeli, miközben Lógóshoz és a többiekhez beszél. – Vannak helyek, ahol élhetnénk. Csak rá kell vennünk őket arra, hogy nyissák ki nekünk a kaput.

Arcán ellentmondást nem tűrő elszántság tükröződik. Sikerül megállnia, hogy ne rezzenjen össze Schaffa metsző tekintetétől.

– Arra gondolsz, hogy erőszakkal jutnátok be?

– Ezt várod tőlünk, nem? Nem zavarnál el minket, ha bármi bajod lenne azzal, hogy… megtesszük, amit meg kell tennünk. – Próbál vállat vonni, de túl feszült egy ilyen nemtörődöm mozdulathoz, ezért olyan, mintha egy pillanatra megrándulna, akár a bénák. – Nem lennénk már életben, ha ezzel bármi bajod lenne.

Nassun leszegi a fejét. Az ő hibája, hogy a többi gyereknek végül nem maradt más választása. Megtalált Holdban volt valami gyönyörű. Nassun itt, a többi gyerek között tanulta meg, milyen érzés örömet lelni abban, ami a lényét alkotja, és abban, amire képes. Olyan emberek vették körül, akik átérezték ezt az örömöt, és osztoztak benne. Most meghalt valami, ami egykor teljes és jó volt.

Végül mindenkit meg fogsz ölni, akit szeretsz – mondta neki Acél. Nassun utálja, hogy igaza volt.

Schaffa hosszasan, elgondolkozva méregeti a gyerekeket. Ujjai megrándulnak, talán eszükbe jut egy másik élet, egy másik énje, aki nem tudta volna elviselni a gondolatot, hogy nyolc kis Misalemet szabadítson a világra. Ugyanakkor Schaffának az az énje halott. A rángást csak a reflexek okozzák.

– Igen – ismeri el. – Ha azt akarjátok, hogy kimondjam, hát legyen: ez az, amit várok tőletek. Jobb esélyekkel indultok egy nagy, virágzó közben, mintha csak magatokra hagyatkoztok. Ezért hadd javasoljak valamit. – Schaffa előrébb lép, hogy Deshati szemébe nézzen, és kinyújtja a kezét, hogy megfogja Lógós csontos kis vállát. Mindannyiukhoz címzi a szavait, és ugyanolyan gyengéd erővel beszél, mint korábban. – Csak egyet öljetek meg, a legelején. Olyat válasszatok, aki bántani akar benneteket. De csak egyet, akkor is, ha többen próbálkoznak. Semlegesítsétek a többieket, de szánjatok időt annak az egynek a meggyilkolására. Okozzatok neki fájdalmat. Gondoskodjatok arról, hogy üvöltsön. Ez fontos. Ha az első, akit megöltök, csendben marad… válasszatok egy másikat.

A gyerekek az őrzőt bámulják. Még Lashar is meghökkent. Ugyanakkor Nassun már látta Schaffát ölni. Feladott valamennyit abból, ami volt, de aki megmaradt belőle, az még mindig a félelemkeltés mestere. Ha jónak látja megosztani a gyerekekkel művészetének titkait, akkor szerencsésnek érezhetik magukat. Nassun reméli, hogy méltányolják.

– Ha megöltétek – folytatja –, értessétek meg a jelenlevőkkel, hogy csak önvédelemből cselekedtetek. Ezután ajánljátok fel, hogy átveszitek a halott ember feladatait, vagy hogy megvéditek a többieket a veszélytől. Rá fognak jönni arra, hogy ez egy ultimátum. Be kell fogadniuk benneteket a közbe. – Elhallgat, majd Deshatira szegezi jégfehér szemét. – Mit tesztek, ha ezt elutasítják?

– M-mindet megöljük.

Deshati nyel egyet, Schaffa pedig elmosolyodik, amire nem volt példa azóta, hogy elhagyták Jekitit. Helyeslése jeléül kedvesen megveregeti a lány tarkóját.

Lógós felnyög, a döbbenet elapasztotta a könnyeit. Ögin és Inegen egymásba csimpaszkodnak, arckifejezésük színtiszta rémületről tanúskodik. Lashar összeszorítja a fogát, orrcimpái kitágulnak. Schaffa minden egyes szavát meg akarja jegyezni. Deshati is, Nassun látja rajta… de ha Deshati így tesz, az meg fog benne ölni valamit.

Schaffa tudja ezt. Amikor feláll, hogy csókot nyomjon Deshati homlokára, annyi bánat sűrűsödik össze ebben az egy mozdulatban, hogy Nassunnak ismét összeszorul a szíve.

– Minden megváltozik az Évszak alatt – mondja az őrző. – Éljetek. Azt akarom, hogy éljetek.

Még mielőtt Deshati sűrű pislogásba kezdhetne, egyik szeméből egy könnycsepp gördül ki. Hangosan nyel egyet. De ezután bólint, távolabb lép Schaffától, és a többiek mellé áll. Most már egy szakadék tátong a jelenlevők között: egyik oldalán Schaffa és Nassun, a másikon pedig Megtalált Hold gyerekei. Elváltak az útjaik. Schaffa nyugodtnak tűnik. Ám Nassun észreveszi, hogy életre kelt és lüktet benne az ezüst, tiltakozik a gyerekek szabadon engedése ellen. De Schaffa nem mutatja ki a fájdalmát. Amikor azt teszi, amit helyesnek ítél, akkor a fájdalom csak még erősebbé teszi őt.

– És ha netalán valódi enyhülés jeleit mutatná az Évszak… meneküljetek. Széledjetek szét, és olvadjatok be más közökbe, amennyire csak tudtok. Az őrzők nem haltak meg, kicsi orogének. Vissza fognak térni. És amint híre megy annak, mit tettetek, értetek fognak jönni.

Nassun tudja, hogy Schaffa a rendes, „szennyeződésmentes” őrzőkre gondol, mint amilyen egykor ő maga is volt. Ezek az őrzők az Évszak elején valahogy mind eltűntek, legalábbis Nassun egyről sem hallott, aki egy közhöz csatlakozott volna, vagy látták volna az úton. A visszatérés arra utal, hogy mindannyian egy adott helyre mentek. Hová? Valahová, ahová Schaffa és a többi szennyezett őrző nem akart vagy tudott eljutni.

De ami számít, az az, hogy ez az őrző, bármennyire is szennyezett, segít nekik. Nassunt hirtelen oktalan remény árasztja el. Schaffa tanácsai majd biztosan megóvják a többieket, valahogy. Ezért nyel egyet, és megszólal.

– Mindannyian igazán jók vagytok az orogéniában. Talán a köz, amit választotok… talán majd ők…

Elhallgat, nem igazán tudja, mit akar mondani. Talán majd ők kedvelni fognak benneteket – gondolja, de ez egyszerűen butaságnak tűnik. Vagy talán ott hasznosak lehettek, de korábban sem így működtek a dolgok. A közök csak rövid időre vették igénybe a Fulkrum orogénjeinek szolgálatát, legalábbis Schaffától így tudja. Elvégezték a szükséges munkát, aztán odébbálltak. Még a forrópontok és törésvonalak közelében lévő közök sem akartak állandó jelleggel maguk közé fogadni egy orogént, bármennyire is szükségük lett volna rá.

Ugyanakkor mire Nassun valahogy be tudná fejezni a mondatot, Wude ráförmed.

– Fogd be!

– Hm? – pislog Nassun.

Kukucs pisszeg, próbálja elhallgattatni Wudét, de a fiú rá sem hederít.

– Fogd be! Rozsdára ki nem állhatlak. Nida mindig énekelt nekem.

Ezután minden előjel nélkül könnyekben tör ki. Kukucs zavarában nem tudja, mihez kezdjen, de a többiek közül páran körbeveszik a fiút, duruzsolnak a fülébe, vigasztalóan veregetik a hátát.

Lashar végignézi a jelenetet, majd még egy utolsó szemrehányó pillantást vet Nassunra, és elköszön Schaffától.

– Akkor útnak indulunk. Köszönjük, őrző, ha… ha ez egyáltalán számít valamit.

Sarkon fordul, és elkezdi terelgetni a többieket. Deshati leszegett fejjel kullog, hátra sem néz. Inegen egy percig még a két csoport között tétovázik, majd Nassunra pillant.

– Sajnálom – suttogja.

Ezután ő is elmegy, futásnak ered, hogy utolérje a többieket.

Amint a gyerekek eltűnnek a láthatáron, Schaffa Nassun vállára teszi a kezét, majd nyugat felé vezeti a birodalmi út mentén.

A lány csak pár kilométer után szólal meg.

– Még mindig úgy gondolod, hogy jobb lett volna megölni őket?

– Igen – felel Schaffa, és a lányra pillant. – És ezt te is olyan jól tudod, mint én.

Nassun összeszorítja a fogát.

– Tudom.

Annál több érv szól amellett, hogy ezt meg kell állítani. Mindent meg kell állítani.

– Te tudod, hová készülsz – jelenti ki Schaffa, nem kérdezi.

– Igen. Nekem… Schaffa, nekem a világ másik felére kell mennem.

Ez inkább olyan, mintha azt mondta volna, el kell mennem egy csillagra, de mivel ez nem áll olyan távol attól, amit valójában tennie kell, úgy dönt, nem zavartatja magát ezzel a kisebb képtelenséggel.

Azonban meglepődik, amikor erre Schaffa nevetve oldalra biccenti a fejét.

– Magpontba?

– Mi?

– A világ másik oldalán lévő városhoz. Oda?

Nassun nyel egyet, és az ajkába harap.

– Nem tudom. Csak azt tudom, hogy ami nekem kell, az… – Nem tudja szavakkal kifejezni, amit mondani akar, ehelyett inkább elmutogatja: begörbíti két tenyerét, és ujjait billegetve képzeletbeli hullámokat bocsát ki, amelyek összeütköznek és összefonódnak egymással. – Az obeliszkek… magukhoz húzzák azt a helyet. Ezért csinálták őket. Ha odamegyek, azt hiszem, képes lennék, öhm… visszatolni ezt az erőt? Máshol nem csinálhatom meg, mert… – Nem tudja megmagyarázni. Az erővonalak, a látótengelyek, a matematikai alakzatok, az összes szükséges tudás ott van a fejében, mégsem tudja a nyelvével visszaadni. Ennek egy része a zafír ajándéka, másik része az anyja által tanított elméletek alkalmazása, és ott van még az is, hogy képes összekapcsolni az elméleteket a megfigyeléseivel, majd az ösztöneibe bugyolálja az egészet. – Nem tudom, hogy ott melyik város az, amelyik nekem kell. Ha közelebb jutok hozzá, kicsit megismerem a környéket, akkor talán…

– A világ másik oldalán Magpont az egyetlen hely, kicsi lány.

– Akkor ez… Mi történt?

Schaffa hirtelen megáll, lerántja magáról a hátizsákját. Nassun ugyanígy tesz, mert úgy értelmezi a mozdulatot, hogy Schaffa szerint ideje pihenni kicsit. Épp egy domb szélárnyékos felén baktatnak, amely igazából csak a Jekiti alatt szunnyadó nagy vulkán ősi lávájának nyúlványa. Ezen a vidéken mindenfelé természetes teraszok képződtek, melyeket a szél és az eső koptatott ki az obszidiánból, bár pár centiméter mélyen már túl kemény a kőzet a műveléshez vagy akár az erdőtelepítéshez. Néhány elszánt, gyér gyökérzetű fa kapaszkodik az üres, hamuval belepett teraszokon, de többségük kipusztult a hamu miatt. Nassun és Schaffa innen messziről is látni fogják, ha valamilyen fenyegetés közelít feléjük.

Miközben Nassun elővesz egy kis ételt, amelyen ketten megosztozhatnak, Schaffa rajzol valamit az ujjával a szél által összehordott hamuba. Nassun a nyakát nyújtogatja, és végül megpillant a földön két kört. Az egyikben Rezdületlen elnagyolt körvonalai láthatók, amelyek ismerősek Nassunnak a skólai földrajzórákról – csakhogy Schaffa két darabban rajzolja meg Rezdületlent, és a kettőt egy vonal választja el az Egyenlítő közelében. Igen, ez a Repedés, amelyen még kevésbé lehet átkelni, mint ezer kilométernyi óceánon.

A másik körről Nassun most már tudja, hogy a világot ábrázolja. Schaffa ezt üresen hagyja, csak egyetlen pontot szúr bele pontosan az Egyenlítő fölött, a kör középpontjától kissé keletre. Semmilyen szigettel vagy földrésszel nem egészíti ki az ábrát. Csak az a magányos pont látható rajta.

– Régebben több város állt a világ üres felszínén – magyarázza Schaffa. – Az évezred során néhány civilizáció a tengerre vagy a tenger alá építkezett. Bár ezek közül egyik sem húzta sokáig. Egyedül Magpont maradt meg.

Szó szerint egy világnyi távolságra.

– Hogyan juthatunk el oda?

– Ha… – kezdi Schaffa, majd elhallgat.

Nassun gyomra görcsbe ugrik, amikor észreveszi az őrző zavaros tekintetét. Ezúttal Schaffa összerándul, és le is hunyja a szemét, mintha a régi énjében történő kutakodás csak tetézné a fájdalmait.

– Nem emlékszel rá?

– Emlékszem, hogy régebben tudtam – sóhajt fel.

Nassun rájön, hogy erre számítania kellett volna. Beleharap az ajkába.

– Acél talán tudja.

Schaffa állkapcsának izmai kissé megrándulnak, majd gyorsan ellazulnak.

– Valóban.

Az is elképzelhető, hogy Acél, aki akkor tűnt el, amikor Schaffa a másik két őrző testével foglalatoskodott, most is a kőben hallgatózik valahol nem messze. Jelent valamit, hogy még nem bukkant fel, hogy megmondja nekik, mitévők legyenek? Talán nincs is rá szükségük.

– És mi van az antarktikai Fulkrummal? Nekik nincsenek feljegyzéseik meg ilyenek?

Nassun emlékszik, hogy látta a könyvtárat, mielőtt Schaffával és Umberrel leültek beszélgetni az intézmény vezetőivel, ittak egy pohár biztost, majd mindenkit lemészároltak. A könyvtár egy különös, nagy belmagasságú terem volt, melyben a padlótól a mennyezetig megrakott könyvespolcok sorakoztak. Nassun szereti a könyveket – az anyja tüntetően pár havonta vett egyet, és Nassun néha megkapta az ócskábbakat, ha Jija a gyerekek számára is megfelelőnek ítélte azokat –, és emlékszik, milyen áhítatos félelem járta át, mert még soha nem látott annyi könyvet egész életében. Biztos volt köztük pár olyan, amelyik információt tartalmazott a… nagyon ősi városokról, amelyekről soha senki nem hallott, és ahová csak az őrzők ismerik az utat. Hm. Hmm.

– Nem valószínű – felel Schaffa, megerősítve Nassun kétségeit. – És mostanra már valószínűleg bekebelezte egy másik köz a Fulkrumot, vagy talán a köztelen söpredék vette át fölötte a hatalmat. Elvégre a földjei tele voltak ehető terményekkel, és a házai alkalmasak voltak a lakhatásra. Hiba lenne visszamenni oda.

– Akkor talán mehetnénk… csónakkal? – kérdezi az ajkába harapva, mert semmit sem tud a hajókról.

– Nem lehet, kicsi lány. A csónak nem megfelelő az ilyen hosszú utakra.

Schaffa hatásszünetet tart, amit Nassun figyelmeztetésnek vesz, és próbálja felkészíteni magát arra, ami ezután jön. Ez az a pont, ahol Schaffa el fogja hagyni. Nassun fájdalmasan biztos ebben. Ez az a pont, ahol Schaffa tudni akarja, mire készül – és aztán majd nem akar benne részt venni. Miért is lenne másként? Nassun is tudja, hogy amit akar, az szörnyű dolog.

– Akkor, gondolom – szólal meg Schaffa –, át akarod venni az irányítást az obeliszkkapu fölött.

Nassun elfelejt levegőt venni. Schaffa tudja, mi az az obeliszkkapu? Hiszen ő maga is csak aznap reggel, Acéltól hallotta először ezt a szót. Viszont a világban felhalmozódott tudás, annak minden különös mechanizmusával, működésével és mérhetetlenül ősi titkaival együtt nagyrészt még mindig sértetlenül él tovább Schaffában. Csak a régi énjéhez kapcsolódó dolgok vesztek el végérvényesen… ami azt jelenti, hogy a Magpont felé vezető út olyasmi, amit a régi Schaffának ismernie kellett. Ez mit jelent?

– Öhm, igen. Ezért akarok eljutni Magpontba.

Nassun meglepődik, amikor Schaffa szája mosolyra húzódik.

– Amikor megalapítottuk Megtalált Holdat, az a szándék vezérelt minket, hogy találjunk egy olyan orogént, aki aktiválni tudja a kaput.

– Micsoda? Miért?

Schaffa felnéz az égre. Kezd lemenni a nap. Még körülbelül egy órát gyalogolhatnak, mielőtt túl sötét lesz ahhoz, hogy folytassák az utat. Ugyanakkor amire Schaffa a szemét szegezi, az a zafír, amely látszólag el sem mozdult eredeti helyéről, és még mindig Jekiti fölött lebeg. Schaffa szórakozottan dörzsöli a tarkóját, és közben a halvány körvonalakon tartja a szemét, az egyre vastagabb felhők mögött, majd szótlanul bólint.

– Én, Nida és Umber. Olyan tíz évvel ezelőtt mindannyian… utasítást kaptunk arra… hogy induljunk el dél felé, és keressük meg egymást. Megparancsolták nekünk, hogy kutassuk fel és képezzük ki az összes olyan orogént, aki képes lehet kapcsolatba lépni az obeliszkekkel. Meg kell értened, hogy ez nem olyan dolog, amit az őrzők normál esetben tenni szoktak, mert csak egyetlen oka lehet annak, ha egy orogént támogatnak az obeliszkösvényen. De a Föld ezt akarta. Hogy miért, nem tudom. Akkoriban… kevésbé voltam kíváncsi. – Szája alig észrevehető, bánatos mosolyra húzódik. – Most már van pár ötletem.

– Éspedig? – szalad fel Nassun szemöldöke.

– Például hogy a Földnek saját terve van, ami az embereket illeti…

Hirtelenjében Schaffa egész teste megfeszül, majd inogni kezd. Nassun gyorsan megragadja, hogy ne essen el, az őrző pedig ösztönösen átkarolja a lány vállát. A kar nagyon nehéz, de Nassun nem tiltakozik a teher ellen. Egyértelmű, hogy a férfinak szüksége van a jelenléte által biztosított vigaszra. Talán az az oka, hogy felfedték a titkait, de a Föld minden eddiginél dühösebb, és ez épp annyira tapintható, mint a Schaffa minden egyes idegszála mentén és a teste minden egyes sejtje között megtalálható ezüst nyers, kínzó lüktetése.

– Ne beszélj többet – mondja Nassun, és közben elszorul a torka. – Ne mondj semmit. Ha ennyi fájdalmat okoz…

– Nem uralkodik fölöttem. – Schaffa ezt szavanként, levegő után kapkodva mondja ki. – Nem vette el a lényegemet. Lehet, hogy… óh… bementem az óljába, de nem verhet láncra.

– Tudom. – Nassun az ajkába harap. Schaffa erősen rátámaszkodik, és ettől szörnyen fáj a térde, mely egyre jobban a földhöz préselődik. Ám nem érdekli. – De nem kell mindent most elmondanod. Majd rájövök magam.

Úgy gondolja, hogy a kirakós minden darabjával rendelkezik. Nida azt mondta egyszer arról, hogy Nassun képes kapcsolatot teremteni az obeliszkekkel, hogy ez olyasvalami, amit ki kellett szűrnünk, ha rábukkantunk a Fulkrumban. A lány ezt akkoriban még nem értette, de miután észlelt valamit az obeliszkkapu végtelenségéből, most már érti, miért akarja Földapa holtan látni, ha ő már nem áll Schaffa – és rajta keresztül a Föld – irányítása alatt.

Nassun a szája szélét rágja. Schaffa meg fogja érteni? Nem biztos, hogy el tudja viselni, ha a férfi úgy dönt, magára hagyja, vagy ami még rosszabb, ellene fordul. Nagy levegőt vesz.

– Acél azt mondta, hogy a Hold visszajön.

Schaffa egy pillanatig néma marad. A meglepetés erejével hatnak rá Nassun szavai.

– A Hold.

– Létezik – tör fel belőle. Ugyanakkor fogalma sincs arról, hogy ez igaz-e, nemde? Csak Acéltól hallotta. Még csak nem is igazán tudja, mi az a Hold, azonkívül, hogy Földapa rég elveszett gyereke, mint ahogy a mesék állítják. És valahogy mégis tudja, hogy Acél ebben igazat mondott. Nem igazán képes szenzelni, és még nincsenek az égbolton árulkodó, formát öltő ezüstszálak, de hisz benne; mint ahogy hiszi azt is, hogy van másik oldala a világnak, bár ezt még sosem látta; és mint ahogy tudja, hogy képződnek a hegyek; és mint ahogy biztos abban, hogy Földapa valóságos, élő és az ő ellensége. Vannak olyan igazságok, melyek egyszerűen túl nagyok ahhoz, hogy tagadni lehessen őket.

– Ó, tudom, hogy a Hold létezik – cáfol rá Schaffa a gondolatmenetére. Talán némileg enyhült a fájdalma. Arcvonásai megkeményednek, miközben a nap ködbe burkolózó, változékony korongját nézi, ahol a láthatár közelében majdnem sikerült áttörnie a felhőkön. – Erre emlékszem.

– Tényleg? Akkor hiszel Acélnak?

– Neked hiszek, kicsi lány, mert az orogének felismerik a Hold vonzását, amikor az egyre közelebb kerül. Épp olyan természetes számotokra, hogy érzékelitek, mint ahogy szenzelitek a rengéseket. Ráadásul én magam is láttam. – Ezután egyenesen Nassun szemébe néz. – De hát miért beszélt neked a kőfaló a Holdról?

Nassun nagy levegőt vesz, és gondterhelten felsóhajt.

– Én tényleg csak azt akartam, hogy egy szép helyen élhessek – mondja. – Valahol… veled. Nem bántam volna, ha dolgozni kell, vagy ha meg kell tennem ezt-azt, hogy a köz megbecsült tagja legyek. Talán krónikás is lehettem volna. – Összeszorítja a fogait. – De ezt most már sehol sem tehetem meg. Anélkül nem, hogy titkolnom kellene, mi vagyok. Szeretem az orogéniát, Schaffa, már amikor nem kell titokban tartanom. Nem hiszem, hogy ezzel a képességgel, azzal, hogy r-rogga vagyok… – Meg kell állnia. Elpirul, és ellenáll a késztetésnek, hogy szégyenkezzen amiatt, hogy ilyen csúnya szót használt, mert most ez a csúnya szó a megfelelő szó. – Nem hiszem, hogy emiatt gonosz vagy furcsa vagy elvetemült lennék…

Ismét elhallgat, elráncigálja gondolatait erről az ösvényről, mert az pontosan visszavezetné oda, hogy de nagyon elvetemült dolgokat tettél.

Nassun észre sem veszi, de fogsorát kivillantva ökölbe szorítja a kezét.

– Ez nem helyes, Schaffa. Nem helyes, hogy az emberek azt akarják, hogy gonosz vagy furcsa vagy elvetemült legyek, hogy ők tesznek gonosszá… – Fejét ingatva keresi a szavakat. – Én csak átlagos szeretnék lenni! De nem vagyok az, és mindenki, sokan, mind utálnak engem, amiért nem vagyok átlagos. Te vagy az egyetlen, aki nem utál azért… ami vagyok. És ez így nem helyes.

– Nem, nem az. – Schaffa áthelyezi a súlypontját, hogy a hátizsákjának támaszkodva hátra tudjon dőlni. Kimerültnek látszik. – De úgy beszélsz, mintha olyan egyszerű lenne azt kérni az emberektől, hogy kerekedjenek felül a félelmeiken.

És bár Schaffa nem mondja ki, Nassun rögvest arra gondol: Jijának sem sikerült.

A gyomra hirtelen felkavarodik, olyan rosszullét fogja el, hogy egy percre a szájára kell tapasztania a kezét. Próbálja elterelni a gondolatait, arra gondol, hogy hull a hamu, és hogy fázik a füle. Semmi sincs a gyomrában azon a pár datolyán kívül, amelyet az imént evett, de ettől függetlenül szörnyű ez az érzés.

Rá nem jellemző módon Schaffa nem megy oda hozzá, hogy vigaszt nyújtson neki. Csak fáradt, de máskülönben megfejthetetlen arckifejezéssel nézi őt.

– Tudom, hogy képtelenek rá. – Igen. A beszéd segít. A gyomra még nem nyugodott meg, de már nem kell öklendeznie. – Tudom, hogy soha sem fog elmúlni a félelmük. A tompáknak. Ha az apámnak sem múlt el… – Émelygés. Eltereli gondolatait a mondat befejezésétől. – Mindig félni fognak, nekünk pedig mindig így kell majd élnünk, és ez nem helyes. Kellene lennie egy… megoldásnak. Nem helyes, hogy ennek az egésznek semmi sem vet véget.

– De mi a te célod, kicsi lány? Egy megoldás? – kérdezi Schaffa gyengéden. Nassun rájön, hogy az őrző már tudja a titkát. Schaffa sokkal jobban ismeri őt, mint ő saját magát, és Nassun szereti ezt benne. – Vagy a vég?

Nassun talpra áll, elkezd körbe-körbejárkálni a Schaffa és az ő pakkja közötti kicsi térben. Ez segít neki leküzdeni a hányingert és a bőre alatt keletkező nyugtalan, egyre erősödő feszültséget, melynek nem tud nevet adni. – Nem tudom, mi lenne a megoldás.

Azonban ez nem a teljes igazság, és Schaffa úgy kiszimatolja a hazugságokat, mint a ragadozók a vér szagát. Szeme résnyire szűkül.

– Ha tudnád mi a megoldás, élnél vele?

És ekkor hirtelen felvillan Nassunban egy olyan emlék, amelyet már több mint egy éve nem engedett magának felidézni: eszébe jut a Tirimóban töltött utolsó napja.

Amikor hazaért. Meglátta az odú közepén álló, ziháló apját. Azon tűnődött, mi baja lehet. Azon tűnődött, hogy miért nem hasonlít önmagára az apja abban a pillanatban – szeme kidülledt, állkapcsa leejtve, háta úgy meggörnyedt, hogy szinte már nézni is fájt. Aztán Nassunnak eszébe jut a pillanat, amikor lepillantott a padlóra.

Lenézett, csak bámult és bámult, azon gondolkozott, mi az?, bámult, és arra gondolt, egy labda?, mint amilyet a skólában egymásnak rugdosnak a gyerekek az ebédszünetben, csak azok a labdák bőrből vannak, míg az apja lába előtt heverő valami másmilyen barna, és ez a barna felszín tele van lilás foltokkal, göröngyös és bőrszerű, félig leeresztett, de nem, ez nem labda, várjunk csak, az egy szem? Lehet, de annyira bedagadt, hogy úgy néz ki, mint egy óriási, nagyra hízott kávébabszem. Egyáltalán nem labda, mert az öccse ruhái vannak rajta, többek között az a nadrág, amelyet Nassun aznap reggel az öccsére adott, miközben Jija uzsonnát készített neki a skólába. Uche nem akarta felvenni azt a nadrágot, mert még mindig kicsi volt, és szeretett bután viselkedni, ezért Nassun a fenekét billegetve táncolt neki, ő pedig úgy nevetett, hogy majd kipukkadt! Uche nevetése volt számára a legjobb dolog a világon, és amikor a tánc véget ért, a testvére hálából hagyta magát belebújtatni a nadrágba, ami azt jelenti, hogy az a felismerhetetlen, leeresztett labdához hasonló dolog a padlón, az Uche, az Uche, ő Uche…

– Nem – lihegi Nassun. – Nem élnék vele. Akkor sem, ha tudnám, mi az.

Időközben abbahagyta a járkálást. Az egyik karjával átöleli a hasát. Ökölbe szorított másik kezét a szájába tömi. Most ökle mellett köpködi ki a szavakat, melyek feltörnek a torkából, és szinte megfojtják. Megmarkolja a hasát, amely olyan borzalmas dolgokkal van tele, hogy valahogy ki kell engednie őket, máskülönben belülről szakad szét. Ezek a dolgok eltorzították, remegő morgássá változtatták a hangját, amely véletlenszerűen felerősödik, és a magasba szökik, mert ez minden, amire képes, hogy ne kezdjen el sikoltozni.

– Nem élnék vele, Schaffa, nem, sajnálom, nem akarom megoldani, mindenkit meg akarok ölni, aki utál engem…

Olyan nehéznek érzi a hasát, hogy nem bír megállni a lábán. Hétrét görnyed, majd térdre zuhan. Hányni akar, de ehelyett csak szavakat köpköd a földre, széttárt karjai közé.

– T-tűnjön el! Azt akarom, hogy ez az egész TŰNJÖN EL, Schaffa! Azt akarom, hogy ÉGJEN, azt akarom, hogy feleméssze a tűz, elpusztuljon és eltűnjön, eltűnjön, hogy SEMMI se m-maradjon, hogy ne legyen több gyűlölködés, ne legyen több öldöklés, csak semmi, a nagy r-rozsdaverte semmi, ÖRÖKKÉ csak semmi…

Schaffa kemény és erős karjai felemelik Nassunt a földről. A lány rátámad, próbálja megütni. Nem azért, mert ártani akarna neki, vagy mert félne tőle. Soha nem akarja bántani Schaffát. Csak ki kell engednie valamennyit abból, ami benne lakozik, máskülönben megbolondul. Most először érti meg az apját, miközben sikoltozik, rúgkapál, hadonászik, harap, szaggatja a saját ruháját, a haját, és próbálja Schaffa testéhez vágni a fejét. Az őrző gyorsan megfordítja őt, majd átkarolja, hogy a lány keze kétoldalt legyen, és ne árthasson se magának, se neki, miközben teret enged dühének.

Ezt érezte Jija – észrevételezi Nassun távoli, elszakadt, lebegő obeliszkszerű része. Ez az, ami feltört belőle, amikor rájött, hogy anya hazudott, én is hazudtam, és Uche is hazudott. Ez az, ami miatt lelökött a kocsiról. Ez az, ami miatt ma reggel egy üvegtőrrel a kezében jött fel Megtalált Holdhoz.

Ez. Ez maga a benne rejlő Jija, ami hadonászásra, kiabálásra és zokogásra készteti. A végtelen, megtört dühnek ebben a pillanatában minden eddiginél közelebb érzi magát az apjához.

Schaffa magához szorítja, amíg ki nem merül. Végül remegve, zihálva és nyöszörögve összerogy, arcát könny és takony áztatja.

Amikor már egyértelmű, hogy Nassun nem fog újra kitörni, Schaffa keresztbe tett lábbal leül a földre, és az ölébe veszi a lányt. Az ugyanúgy bújik oda hozzá, mint egykor, sok évvel és kilométerrel ezelőtt egy másik gyerek, akinek Schaffa azt mondta, teljesítenie kell egy próbát, hogy tovább élhessen. Nassun ugyanakkor már kiállta a próbát, és még a régi Schaffa is elégedett lenne az eredményével. Akármennyire is őrjöngött a lány, egyszer sem rándult meg az orogéniája, és egyáltalán nem nyúlt az ezüstért.

– Csss – csitítja Schaffa. Mindvégig ezt mondogatta, de most a hátát is simogatja, és a hüvelykujjával törli le az olykor-olykor feltörő könnycseppeket. – Csss. Szegénykém. Milyen igazságtalan voltam. Hiszen még csak ma reggel történt… – Felsóhajt. – Csss, kicsi lány. Csak pihenj.

Nassun holtfáradt, és semmi sem maradt benne, csak a gyász és harag, mely úgy folyik, mint a gyors iszapáradatok, minden mást összezúzva a megsemmisítő, forró masszában. Gyász, harag és még egy utolsó értékes, teljes érzés.

– Te vagy az egyetlen, akit szeretek, Schaffa. – Nassun hangja recés és erőtlen. – Te vagy az egyetlen oka annak, amiért nem tenném meg. De… de én…

Schaffa csókot nyom a lány homlokára.

– Olyan befejezést adsz ennek a történetnek, amilyenre szükséged van, Nassunom.

– Nem akarom. – Nyelnie kell egyet. – Azt akarom, hogy, hogy élj!

Schaffa halkan felnevet.

– Annyi mindenen mentél keresztül, és még mindig gyerek vagy.

Ez fáj, de egyértelmű, mit akar vele közölni a férfi. Nassunnak nem adathat meg, hogy Schaffa is életben maradjon, és a világ gyűlölete is megszűnjön. Döntenie kell egyik vagy másik mellett.

– Olyan befejezést adsz ennek a történetnek, amilyenre szükséged van – ismétli meg ekkor Schaffa nyomatékosan.

Nassun elhúzódik, hogy fel tudjon rá nézni. Az őrző tiszta tekintettel mosolyog.

– Hm?

Schaffa nagyon gyengéden magához szorítja őt.

– Te vagy a megváltásom, Nassun. Te vagy az összes gyerek, akit szeretnem és védelmeznem kellett volna, akár még önmagamtól is. És ha az békét hoz neked… – Ismét megcsókolja a homlokát. – Akkor én leszek az őrződ, amíg le nem ég a világ, kicsi lány.

Ez áldás és gyógyír. Végre alábbhagy Nassunban az émelygés. Schaffa karjaiban, a biztonságos és elfogadó közegben végül elalszik, és egy ragyogó, összeolvasztott világról álmodik, amelyben a maga módján béke uralkodik.

*

– Acél – szólal meg másnap reggel.

Acél elmosódva ölt alakot előttük, karba tett kézzel áll az út közepén, arcán kíváncsiság.

– Ha úgy vesszük, nincs messze a Magpontba vezető út – mondja, amikor Nassun arról a tudásról kérdezi, amelynek Schaffa már híján van. – Körülbelül egy hónapnyi vándorlás. De természetesen…

Nem fejezi be a sokat sejtető mondatot. Felajánlotta, hogy ő maga viszi Nassunt és Schaffát a világ másik oldalára, ami nyilván olyasmi, amire a kőfalók képesek. Ez sok nehézségtől és veszélytől mentené meg őket, de rá kellene magukat bízniuk Acél gondjaira, és a fajtája különös, rémisztő módján utaznának, földön át.

– Köszönöm, nem – mondja Nassun. Nem kéri ki Schaffa véleményét, bár a férfi ott van tőle nem messze, egy sziklafalnak támaszkodik. Nem kell megkérdeznie. Nyilvánvaló, hogy Acélt egyedül Nassun érdekli. Számára semmiség lenne itt felejteni Schaffát, vagy úton Magpont felé elveszteni valahol. – De tudnál mondani nekünk valamit erről a helyről, ahová mennünk kell? Schaffa nem emlékszik rá.

Acél szürke tekintete Schaffára vándorol. Schaffa rámosolyog, megtévesztően higgadt. Még a benne lévő ezüst is elcsendesedik, csak erre az egy pillanatra. Talán Földapa sem szereti Acélt.

– Állomás a neve – magyarázza Acél egy perccel később. – Régi. Egy holtciv romhalmazának neveznéd, bár ez még mindig sértetlen, néhány olyan rom közé ékelődött, melyek nem voltak ilyen szerencsések. Réges-régen az emberek állomásokat használtak, vagyis inkább az ezekben lévő járműveket, hogy a gyaloglásnál sokkal hatékonyabb módon utazhassanak el messzire. Manapság ugyanakkor már csak mi, kőfalók emlékszünk arra, hogy léteztek állomások.

A mosolya, mely semmit sem változott, mióta felbukkant, rezdületlen és fanyar. Mintha valahogy Schaffának szánná.

– Mindannyian árat fizetünk a hatalomért – szólal meg Schaffa. A hangja hűvös és bársonyos, mint amikor azt fontolgatja, hogy valami rosszat tegyen.

– Igen. – Acél egy hajszálnyival később folytatja a mondandóját, mint kellene. – Az ilyen módon történő utazásnak is meg kell fizetni az árát.

– Nincs semmi pénzünk, sem olyasmi, amit el tudnánk cserélni – mondja Nassun gondterhelten.

– Szerencsére máshogy is lehet fizetni.

Acél hirtelen más testhelyzetet vesz fel, arcát felfelé fordítja. Nassun követi a tekintetét, megfordul, és meglátja… Ó. A zafírt, amely az éjszaka során kissé közelebb került hozzájuk. Most már félúton van közöttük és Jekiti között.

– Az állomás – folytatja Acél – az Évszakok előtti időből származik. Akkor építették az obeliszkeket is. Annak a civilizációnak az összes fennmaradt műtárgya ugyanabból az erőforrásból táplálkozik.

– Mármint az… – Nassun levegőt vesz. – Ezüstből.

– Hát így hívod? Milyen költői.

Nassun zavartan vállat von.

– Nem tudom, hogyan nevezhetném másként.

– Ó, hogy megváltozott a világ! – Erre Nassun szemöldöke felszalad, de Acél nem magyarázza meg ezt a talányos kijelentést. – Maradjatok ezen az úton, amíg el nem éritek az Öregember ráncát. Tudjátok, hol van?

Nassun emlékszik, hogy egy emberöltővel korábban látta ezt a helyet az antarktikai térképeken, és kuncogásra késztette a neve. Schaffára pillant, aki bólint.

– Megtaláljuk.

– Akkor ott találkozunk. A rom a fűerdő kellős közepén van, a belső gyűrűben. Pirkadat után lépjetek be a Ráncba. Ne csellengjetek sokáig, nem akartok alkonyat után is ott ragadni. – Acél szünetet tart, ismét pózt vált, most határozottan a gondolataiba merül. Arcát oldalra fordítja, ujjai az állán pihennek. – Azt hittem, az anyád lesz az.

Schaffa megmerevedik. Nassunt meglepi a testét átjáró forróság, majd hideglelés. Lassan formálja meg a szavakat, miközben megrostálja az érzelmek különös egyvelegét.

– Ezzel mit akarsz mondani?

– Csak azt, hogy arra számítottam, hogy ő lesz az, aki majd megteszi. – Acél nem vonogatja a vállát, de valami a hangjában a nemtörődömség benyomását kelti. – Megfenyegettem a közét. A barátait, az embereket, akik most közel állnak hozzá. Arra számítottam, hogy ellene fordulnak, és akkor sokkal vonzóbb lesz számára ez a lehetőség.

Az embereket, akik most közel állnak hozzá.

– Akkor már nem Tirimóban van?

– Nem. Csatlakozott egy másik közhöz.

– És ott… nem fordultak ellene?

– Nem. Meglepő módon, nem. – Acél szeme oldalra siklik, hogy tekintete találkozzon Nassunéval. – Tudja, hol vagy most. A kapu elárulta neki. De nem indult el erre, legalábbis még nem. Először biztonságban akarja tudni a barátait.

Nassun összeszorítja a fogát.

– Egyébként sem vagyok már Jekitiben. És nemsokára már a kapu sem fog neki segíteni, ezért nem fog újra megtalálni.

Acél a teljes testével elfordul, hogy szemben legyen a lánnyal. A mozdulat túl lassú és túl szabályos ahhoz, hogy emberi legyen, bár az arcára kiülő meghökkenés igazinak tűnik. Nassun utálja, amikor a kőfaló ilyen lassan mozog. Kirázza tőle a hideg.

– Semmi sem tart örökké, való igaz – jegyzi meg Acél.

– Ez mit jelent?

– Csak azt, hogy alulbecsültelek, kicsi Nassun. – Nassunnak nem tetszik a megszólítás. Acél visszatér töprengő testtartásához, ami a lány megkönnyebbülésére ezúttal gyorsan történik. – Azt hiszem, jobb, ha ez többé nem fordul elő.

Ezzel el is tűnik. Nassun a homlokát ráncolva néz Schaffára, aki a fejét ingatja. Vállára veszi a pakkokat, és elindul nyugat felé.

*

2400: Egyenlítői-vidék keleti része (ellenőrizni kell, nem volt-e hiányos ezen a területen a csomóponti hálózat, mert…), ismeretlen köz. Régi helybéli dal egy nővérről, aki elejét vette egy váratlan kitörésnek és egy piroklasztárnak azzal, hogy jéggé változtatta az egészet. Az egyik betege egy kilőtt nyíl elé vetette magát, hogy megvédje őt a csőcseléktől. Az emberek elengedték, ezután eltűnt.

– Dibari Innovátor Yaetr jegyzetei

Szil Anagiszt: Négy

Minden energia egyforma, csak az állapotuk és a nevük eltérő. A mozgás hőt termel, amely egyben fény is, a fény pedig hullámokban terjed, akár a hang, amely szorosabbra fűzi vagy meglazítja a kristály atomkötéseit, miközben azok erősen vagy gyengén morajlanak az erőhatások kereszttüzében. Mindennek visszaverődését tükrözve ott a varázs, az élet és halál sugárzó kiáramlása.

A mi feladatunk az, hogy egy szövetbe szőjük ezeket az eltérő energiákat, hogy befolyásoljuk és tompítsuk őket, és a tudatunk prizmáján keresztül egyetlen, megtagadhatatlan erővé egyesítsük. Hogy szimfóniát teremtsünk a hangzavarból. A plutonikus motornak nevezett nagyszerű gép a műszer. Mi vagyunk a hangolói.

És a célunk: a geoarkánia. A geoarkánia a végtelen hatékonyságú energiakör megteremtésére törekszik. Ha sikerrel járunk, örökre megszűnik a világban a nélkülözés és a viszálykodás… legalábbis nekünk ezt mondták. A dirigensek nem sok mindent közölnek velünk azon kívül, amit mindenképp tudnunk kell a feladatunk ellátásához. Legyen elég annyi, hogy mi – ez egy parányi és lényegtelen mi – fogunk segíteni abban, hogy az emberiség az elképzelhetetlenül fényes jövő új ösvényére lépjen. Lehet, hogy eszközök vagyunk, de kényes berendezésnek minősülünk, amely varázslatos célokat szolgál. Könnyű ebben büszkeséget lelni.

Eléggé egymásra vagyunk hangolódva ahhoz, hogy Tetleha elvesztése egy ideig gondot okozzon. Amikor összekapcsolódunk, hogy megalkossuk hálózatunkat, az kiegyensúlyozatlan volt. Tetleha volt a kontratenorunk, ő képviselte a spektrum fél hullámhosszait. Most, hogy ő nincs, én vagyok ehhez a legközelebb, de természetes rezonanciám egy kicsit magas. Az így létrejövő hálózat gyengébb, mint lennie kellene. Tápfonalaink folyton Tetleha üres középtartományát próbálják elérni.

Végül Gaeha az, aki képes ellensúlyozni a veszteséget. Mélyebbre nyúl, erőteljesebben rezonál, és ezzel betömi a rést. Pár napot azzal vagyunk kénytelenek tölteni, hogy az új összhang megteremtése érdekében újra összekovácsoljuk a hálózat régi összeköttetéseit. Nem nehéz, csak időigényes. Ez az első alkalom, hogy meg kellett tennünk.

Néha Kelenli is beáll közénk a hálózatba. Ez bosszantó, mivel az ő hangja – mély, erőteljes és bizsergetően éles – tökéletes. Még jobb, mint a Tetleháé volt, sokkal szélesebb tartományban szólal meg, mint mi mindannyian együtt. Azonban a dirigensek azt mondták, ne szokjunk hozzá új társunkhoz.

– Kelenlinek majd a motor tényleges beindításakor lesz szerepe – feleli az egyik, amikor erre rákérdezek –, de csak akkor, ha nem tudja megtanítani nektek, hogyan kell azt csinálni, amit ő csinál. Gallát azt akarja, hogy csak legyen készenlétben az aktiválás napjáig.

Ez észszerűnek tűnik, ha nem vizsgáljuk meg közelebbről.

Amikor Kelenli is csatlakozik hozzánk, ő halad legelöl. Ez már csak természetes, mert a jelenléte sokkal erősebb a miénknél. Miért van ez így? Azzal áll kapcsolatban, ahogyan létrehozták? Valami másról van szó. Van egy… kitartott hangjegy. Egy szakadatlan, felszínes izzás a kiegyensúlyozott vonalai középpontjában, azok fulkrumában, amelyet egyikünk sem ért. Mindannyiunkban fellelhető egy ehhez hasonló szikra, de a miénk halovány, ideiglenes, és olykor ugyan fellángol, de csak azért, hogy gyorsan visszazuhanjon a csendbe. Az övé állhatatosan ég, mintha kifogyhatatlan üzemanyag táplálná.

Bármi is legyen ez a kitartott hangjegyű égés, az csodálatosan összeolvad az ónix mindent felemésztő zűrzavarával, mint ahogy arra a dirigensek is rájöttek. Az ónix a plutonikus motort irányító drágakő, és bár másként – durvább módszerekkel, alhálózatokat használó kerülő utakon vagy a holdkövön keresztül – is be lehet indítani a motort, az aktiválás napján kétségtelenül szükségünk lesz az ónix pontosságára és irányítására. Enélkül jelentősen csökkennek az a geoarkánia beindítására irányuló esélyeink… azonban ez idáig egyikünk sem volt elég erős ahhoz, hogy pár percnél tovább is meg tudja tartani az ónixot. Ugyanakkor ámulva figyeljük, hogy Kelenli egy órán át is képes megülni, sőt amikor lekapcsolódik róla, olyan, mintha számára semmiség lett volna az egész. Amikor mi teszünk próbát az ónixszal, az megbüntet minket, minden nélkülözhetőt lehámoz rólunk, és órákig vagy napokig tartó mély álomba taszít – őt azonban nem. Inkább simogatják, semmint ostorozzák a szálai. Az ónix szereti Kelenlit. Ez a magyarázat teljesen észszerűtlen, de mindannyian erre jutunk, ezért így kezdünk el gondolni rá. Most Kelenlinek meg kell tanítania minket arra, hogyan válhatunk szerethetőbbé az ónix számára, ha ő nincs velünk.

Miután újra megteremtjük az egyensúlyt, és hagynak minket felállni a drótszékből, mely megtartja a testünket, miközben az elménk mással foglalatoskodik, alig állunk a lábunkon, a dirigensekre támaszkodva bukdácsolunk vissza a saját lakrészünkbe… mindezek után Kelenli meglátogat bennünket. Egyenként keres fel mindenkit, hogy a dirigensek semmire se gyanakodjanak. Négyszemközt találkozik velünk, a fül számára hallható zagyvaságokat mond – miközben értelmes dolgokat földbeszél, mindannyiunknak egyszerre.

Elmagyarázza, hogy azért érezzük őt élesebbnek magunknál, mert nagyobb tapasztalattal rendelkezik. Mert az itteni töredéket körülölelő épületegyüttesen kívül élt, mely a mi teljes világunkat képezi, mióta csak létrehoztak minket. Szil Anagiszt több csomópontján is járt már, nem csak abban, amelyikben mi élünk, ráadásul nemcsak a mi helybeli ametisztünket érintette meg, hanem több töredéket is. Még Zéróhelyen is járt, ahol a holdkő pihen. Ettől mindannyian ámulatba esünk.

– Látom az összefüggéseket – árulja el nekünk, vagyis inkább nekem. A kanapémon ül. Én az ablak mellett foglalok helyet, a fejem leszegem, arcom elfordítom. – Ha ti is látjátok majd, akkor épp olyan élesek lesztek, mint én.

(Afféle keveréknyelvet beszélünk egymás között, a földet használjuk arra, hogy értelmet adjunk a hallható szavaknak. Pusztán annyit mond: „Idősebb vagyok”, míg az ülepedés ciripelése hozzáadja szavaihoz az idő árnyaltabb megfogalmazását. Kelenli metamorf. Átalakult, hogy elviselje az elviselhetetlen nyomást. Hogy egyszerűbben tudjam ezt elmondani, az egészet szavakra fordítom át, kivéve ahol erre nem vagyok képes.)

– Jó lenne, ha már most lennénk olyanok – felelek ernyedten. Nem siránkozom. Az egyensúly újbóli megtalálásával töltött napok mindig nehezek. – Akkor mutasd meg nekünk is az összefüggéseket, hogy az ónix hallgasson ránk, és ne fájjon többet a fejem.

Kelenli felsóhajt.

– Ezek között a falak között nincs semmi, amivel élesebbé tehetnéd magad. – (A neheztelés morzsája mozsárral összetörve és gyorsan szétszórva. Biztonságban tartottak, és mindentől óvtak.) – De azt hiszem, segíthetek ebben neked és a többieknek, ha ki tudlak juttatni erről a helyről.

– Segíthetsz… élesebbé tenni magam?

(Egy simító cirógatással csendesít el. Nem jóindulatból tartanak meg benneteket ilyen életlennek.)

– Jobban kell értened magad. Hogy mi vagy.

Nem értem, miért gondolja, hogy ezzel nem vagyok tisztában.

– Egy eszköz vagyok.

– Ha valóban az vagy, nem kellene a lehető legélesebbre fenni téged?

Hangja higgadt. Ennek ellenére a teljes közeget átható bennrekedt, ingerült düh – a levegő molekuláinak remegése, az alattunk lévő rétegek összenyomódása, a szenzelési képességünk határán megszólaló disszonáns, csikorgó szűkölés – elárulja, hogy Kelenli nem bírja elviselni, amit az imént mondtam neki. Felé fordulok, és azon kapom magam, hogy ámulatba esem attól, hogy semmi sem látszik az arcán ebből a kettősségből. Ebben is ránk hasonlít. Már rég megtanultuk, hogy a föld fölötti és az égbolt alatti térben sehol ne mutassuk ki a fájdalmunkat, a félelmünket vagy a bánatunkat. A dirigensek azt mondják, úgy építettek meg minket, hogy olyanok legyünk, mint a szobrok – hűvösek, mozdulatlanok, némák. Nem tudjuk, miért hiszik azt, hogy tényleg ilyenek vagyunk, elvégre épp olyan meleg a testünk, mint az övék. Mi is érzünk, akárcsak ők, bár látszólag kevésbé hajlunk arra, hogy az érzéseinket az arcunkkal vagy a testbeszédünkkel is kifejezzük. Talán az az oka ennek, hogy nekünk ott van a földbeszéd? (Melyet ők észre sem vesznek. Ez jó. A földben önmagunk lehetünk.) Soha nem volt egyértelmű számunkra, hogy rosszul építettek-e meg minket, vagy csak nem értik a felépítésünket. Vagy hogy bármelyik is számít-e valamit.

Kelenli kifelé nyugodt, miközben belül ég. Sokáig le sem veszem róla a szemem, ő pedig egy idő után hirtelen rajtakap, és magához tér. Elmosolyodik.

– Azt hiszem, kedvelsz.

Végiggondolom, mi mindenre célozhat ezzel.

– De nem úgy – mondom megszokásból. Olykor el kellett ezt magyaráznom a junior dirigenseknek vagy a személyzet más tagjainak. Ebben a tekintetben is a szobrokhoz hasonlónak formáltak minket – és itt sikerült kivitelezni a tervet, képesek vagyunk a közösülésre, de maga a dolog hidegen hagy, és egyébként is meddők vagyunk. Kelenli is ugyanolyan, mint mi? Nem, a dirigensek azt mondták, ő csak egyetlen dologban tér el tőlük. Olyan erőteljes, összetett és rugalmas szenziája van, mint a világon egy embernek sem. De ezt leszámítva olyan, mint ők.

– Milyen szerencse, hogy nem a szexről beszéltem.

A belőle áradó elnyújtott zümmögésből tudom, hogy jól szórakozik. Ez egyszerre bosszant és tetszik. Nem tudom, miért.

Váratlan zavarommal nem törődve Kelenli feláll.

– Majd még jövök – mondja, és távozik.

Pár napig nem tér vissza, bár nem csatlakozik le teljesen a legutóbbi hálózatunkról, ezért ott van, amikor felébredünk, amikor eszünk, vagy amikor ürítünk, jelen van kezdetleges álmainkban, a saját magunk és egymás iránt érzett büszkeségünkben. Amikor ő teszi ezt, nem olyan, mintha figyelnének, még akkor sem, ha tényleg figyel. A többiek nevében nem beszélhetek, de én örülök annak, hogy velünk van.

Nem mindenki szereti Kelenlit. Gaeha különösen ellenségesen viszonyul hozzá, és ezt a személyes beszélgetéseink során is érezteti.

– Pont akkor bukkan fel, amikor elveszítjük Tetlehát? Pont, amikor a projekt a végéhez ér? Keményen megdolgoztunk azért, hogy azok legyünk, akik vagyunk. A végén még őt fogják megdicsérni, ha végzünk a munkával.

– Ő csak beugró – mondom, próbálok az értelem hangja lenni. – És ugyanazt akarja, mint mi. Együtt kell működnünk.

– Legalábbis ő ezt állítja. – Ezt már Remha mondja, aki mindenkinél okosabbnak hiszi magát. (Mindannyiunkat egyformán intelligensnek teremtettek. Csakhogy Remha egy seggfej.) – A dirigensek okkal tartották eddig távol tőlünk. Lehet, hogy bajkeverő.

Úgy vélem, ez butaság, bár még földbeszélve se adok hangot ennek. Egy nagy gépezet részei vagyunk. Minden számít, ami jobbá teszi a gép működését, és semmi sem lényeges, ami nem szolgálja ezt a célt. Ha Kelenli bajkeverő lenne, Gallát Tetlehával együtt őt is a tüskeföldre küldte volna. Ez olyasmi, amivel mindannyian tisztában vagyunk. Gaeha és Remha egyszerűen csak akadékoskodnak.

– Ha tényleg valamiféle bajkeverő, az idővel úgyis ki fog derülni – mondom határozottan.

Ez nem vet véget a vitának, de legalább elodázza.

Kelenli másnap visszatér. A dirigensek mindannyiunkat összehívnak, hogy elmagyarázzák a dolgokat.

– Kelenli engedélyt kért tőlünk arra, hogy hangolási küldetésre vigyen benneteket – mondja a férfi, aki tájékoztat minket. Sokkal magasabb nálunk, még Kelenlit is lekörözi, emellett szikárabb is. Szereti az egymással színben tökéletesen harmonizáló ruhákat és a díszes gombokat. Haja hosszú és fekete, a bőre fehér, bár nem annyira, mint a miénk. Ugyanakkor a szemünk pontosan ugyanolyan – fehér a fehérben. Fehér, mint a jég. Ő Gallát, a projekt vezetője. Egy plutonikus töredékként gondolok rá – áttetsző, gyémántfehér. Hajszálpontosan kialakított szögek és tisztán csiszolt felületek jellemzik, páratlanul gyönyörű. Emellett kérlelhetetlenül halálos, ha nem úgy bánnak vele, ahogy kell. Nem engedjük meg magunknak, hogy arra gondoljunk, ő ölte meg Tetlehát.

(Nem az, akinek gondolod. Azt akarom, hogy Gallát úgy nézzen ki, mint az a férfi, ahogy azt akarom, te úgy nézz ki, mint az a nő. Ez a törékeny emlékezet veszélye.)

– Egy hangolási… küldetésre – ismétli meg Gaeha lassan, hogy jelezze értetlenségét.

Kelenli szóra nyitja a száját, majd becsukja, és Gallát felé fordul. Gallát szívélyesen elmosolyodik.

– Abban reménykedtünk, hogy mindannyian olyan teljesítményt fogtok nyújtani, mint Kelenli, ennek ellenére folyamatosan elmaradtatok az elvárásainktól. – Megmerevedünk, kényelmetlenül érezzük magunkat, nagyon is tudatában vagyunk a kritikának, bár ő épp csak megvonja a vállát. – Értekeztem a fő biomageszterrel, és ő hajthatatlanul kitart amellett, hogy nincs jelentős különbség az adottságaitokban. Ugyanolyan képességekkel rendelkeztek, mint ő, mégsem vagytok ugyanolyan ügyesek. Számos átalakítással, úgyszólván finomhangolással próbálkozhatnánk, hogy kiküszöböljük ezt az eltérést, de ilyen közel az aktiváláshoz inkább nem vállaljuk a kockázatot.

Egy percig összhangot alkotva rezgünk, ennek mindannyian nagyon örülünk.

– Kelenli azt mondta, azért van itt, hogy megtanítsa nekünk meglátni az összefüggéseket – próbálkozom nagyon óvatosan.

Gallát felém biccent.

– Úgy hiszi, hogy a megoldás az odakinti tapasztalatszerzésben rejlik. Ott több ingerrel találkozhattok, fejlődik a problémamegoldó gondolkodásotok, ilyesmi. Érdemi javaslat, ráadásul minimális beavatkozást igényel. Azonban a projekt érdekeit szem előtt tartva nem mehettek mindannyian egyszerre. Mert mi lenne, ha történne valami? Ezért két csoportra osztunk benneteket. Mivel Kelenliből csak egy van, ez azt jelenti, hogy az egyik csoport most indul vele útra, a másik pedig egy hét múlva.

Ki. Kimegyünk. Minden vágyam, hogy az első csoportba kerüljek, de okosabbak vagyunk annál, mintsem hogy a dirigensek előtt mutassuk ki a kívánságainkat. Az eszközöknek nem szabad ilyen nyilvánvalóan vágyakozniuk arra, hogy kiszabaduljanak a dobozukból.

– E nélkül a küldetés nélkül is megfelelően egymásra vagyunk hangolva – mondom ehelyett színtelenül. Mint egy szobor. – A szimulációk szerint képesek vagyunk a motor megbízható irányítására, mint ahogy azt várják tőlünk.

– És ennyi erővel hat csoport is lehetne, nem csak kettő – teszi hozzá Remha. Ebből az ostoba javaslatból tudom, hogy ő is ugyanarra vágyik, mint én. – Minden csoportot más élmények fognak érni, nem? Úgy tudom, hogy a… odakint… nem lehet kontrollálni az ingerhatás mértékét. Ha már emiatt csökken a felkészülésre szánt időnk, akkor úgy kellene rá sort keríteni, hogy a lehető legkisebb legyen a kockázat.

– Azt hiszem, a hat csoport nem lenne sem gazdaságos, sem hatékony – jegyzi meg Kelenli, miközben némán jelzi nekünk egyetértését és elégedettségét. Gallátra pillant, majd vállat von, nem töri magát azon, hogy közömbösnek tűnjön, szimplán unottnak látszik. – Ugyanannyi értelme van egyetlen csoportot csinálni, mint kettőt vagy hatot. Megtervezhetjük az útvonalat, több őrt helyezhetünk ki az érintett területekre, bevonhatjuk a csomóponti rendőrségeket is, hogy segítsenek a megfigyelésben, és támogassák a munkánkat. Őszintén szólva az ismételt utak csak növelnék annak esélyét, hogy az elégedetlen polgárok számítanak a legközelebbi alkalomra, és valamilyen… kellemetlenséget okoznak.

Mindannyiunkat felcsigázza a kellemetlenség lehetősége. Kelenli lecsendesíti izgatott remegéseinket.

Eközben Gallát összerezzen, Kelenli utolsó félmondata érzékeny pontra tapintott.

– Ebből nagyot profitálhatunk, és ez az oka annak, hogy el fogtok menni – jelenti ki Gallát. Még mindig mosolyog, de most már kissé gúnyosan. Hangsúlyozták már valaha ilyen kevéssé a fogtok szócskát? A hallható beszéd által keltett légáramlatok rettentő parányiak. Ebből azt szűröm le, hogy nemcsak hogy elenged minket, hanem meggondolta magát azzal kapcsolatban, hogy több csoportban menjünk. Ennek egyik oka az, hogy Kelenli indítványa meglehetősen logikus volt, a másik pedig, hogy meglehetősen bosszantja látszólagos vonakodásunk.

Remha szokás szerint olyan hatékonyan alkalmazza idegesítő természetét, akár egy gyémántvésőt. Kitűnő munka – lüktetem felé. Ő udvarias „köszönöm” hullámformával válaszol.

Még aznap útnak indulunk. Junior dirigensek hozzák a lakrészembe a kinti utazáshoz megfelelő ruhákat. Óvatosan veszem magamra a vastagabb ruhát és a cipőt, elámulok az idegen textúrákon, majd csendben ülök, miközben a dirigens egyetlen fehér fonatba rendezi a hajamat.

– Erre azért van szükség, mert kimegyünk? – kérdezem.

Őszintén kíváncsi vagyok a válaszra, mert a dirigensek sokféleképp hordják a hajukat. Néhány frizurát utánozni sem tudnék, mert a hajam gyapjas és durva, nem tartaná meg a hullámokat, és nem viselné el az egyenesítést. Csak nekünk van ilyen hajunk. Az övék többféle textúrát is ölthet.

– Talán segíthet – árulja el a junior. – Bármit teszünk, mindenképp feltűnőek lesztek, de minél átlagosabbnak látszotok, annál jobb.

– Az emberek tudni fogják, hogy a motor részei vagyunk – jegyzem meg, és büszkén kihúzom magam.

A junior ujjai pár pillanatra lelassulnak. Nem hiszem, hogy észreveszi.

– Ez nem pontosan… Inkább azt fogják gondolni, hogy valami mások vagytok. De ne aggódj, küldünk veletek őröket, hogy semmi bajotok ne eshessen. Szinte észre sem fogjátok őket venni, de ott lesznek mellettetek. Kelenli ragaszkodik ahhoz, hogy ne éreztessük veletek, védve vagytok, még ha ez így is van.

– Inkább azt fogják gondolni, hogy valami mások vagyunk – ismétlem meg lassan, elmerengve.

A dirigens ujjai megrándulnak, pár tincset a kelleténél erősebben húz meg. Össze sem rezzenek, nem húzódom el. Jobb szeretnek szoborként gondolni ránk, és a szobrok nem éreznek fájdalmat.

– Nos, ez egy távoli lehetőség, de tudniuk kell, hogy nem vagytok… mármint ez… – Felsóhajt. – Ó, pusztító halál. Ez bonyolult. Ne aggaszd magad emiatt.

A dirigensek akkor mondják ezt, amikor hibát vétenek. Nem jelzem azonnal a többieknek, mert az engedélyezett találkozókon kívül alig kommunikálunk egymással. Azok az emberek, akik nem hangolók, csak kezdetlegesen tudják észlelni a varázst, gépeket és műszereket használnak arra, ami nekünk természetes. Ennek ellenére valamilyen módon mindig szemmel tartanak minket, és nem hagyhatjuk, hogy megtudják, mennyi mindent megosztunk egymással, és akkor is halljuk őket, amikor azt hiszik, nem.

Hamarosan kész vagyok. Miután a dirigensem megtanácskozta az ügyet a társaival, a kúszónövényekkel behálózott fal másik oldalán, úgy dönt, festéket és púdert ken az arcomra. Ettől elvileg úgy fogok kinézni, mint ők. Valójában úgy nézek ki, mint akinek barnára festették a fehér bőrét. Láthatja rajtam a kétkedést, amikor elém tartja a tükröt, mert felsóhajt, és kijelenti, hogy ő nem művész.

Aztán egy olyan helyre visz, ahol korábban csak párszor jártam. Abban az épületben található, ahol lakom. A földszinti előcsarnokról van szó. Itt nem fehérek a falak, hagyják fehérítetlenül burjánzani az öngyógyító cellulóz természetes zöldjét és barnáját. Kúszóeper fut végig mindenütt, a növények fele fehér virágba borult, másik felükön érett, piros gyümölcsök csüngenek. Meglehetősen kellemes látvány a szemnek.

Mi hatan a földszinti medence mellett várjuk Kelenlit, próbáljuk nem észrevenni, hogy a személyzet tagjai ki-be járnak az épületbe, és minket bámulnak. Az átlagosnál alacsonyabb, köpcös emberek vagyunk gyapjas, fehér hajjal és festett arccal, ajkunk védekező, kellemes mosolyba rendeződik. Ha vannak is a közelünkben őrök, nem tudjuk őket megkülönböztetni a bámészkodóktól.

Ám amikor Kelenli megindul felénk, végre észreveszem az őröket. Az övéi mellette mennek, nem foglalkoznak azzal, hogy láthatatlanok maradjanak – egy magas, barna nő és egy férfi, talán testvére. Rájövök, hogy már korábban is láttam őket, máskor is Kelenli nyomában voltak, amikor meglátogatott minket. Amikor Kelenli mellénk ér, az őrök lemaradnak tőle.

– Remek, hát elkészültetek – mondja. Majd elhúzza a száját, és kinyújtja a kezét, hogy megérintse Dusa arcát. Hüvelykujja csupa púder lesz. – Ez komoly?

Dusa kínosan érzi magát, és oldalra pillant. Soha nem tetszett nekik, hogy a teremtőink a saját képükre akartak minket formálni – legyen szó ruháról, nemről vagy akár erről.

– Elvileg segít – motyogják boldogtalanul, talán magukat akarják meggyőzni.

– Ettől csak még feltűnőbbek lesztek. És egyébként is tudni fogják, mik vagytok. – Elfordul, és az egyik őrre, a nőre néz. – Magammal viszem őket, hogy lemossam róluk ezt a piszkot. Nem akarsz segíteni?

A nő csak némán néz rá. Kelenli magában nevet. Úgy hangzik, mintha őszinte jókedv járná át.

Egy mosdófülkébe terel minket. Az őrök kint várakoznak, ő pedig tiszta vizet lögyböl az arcunkra, és egy nedvszívó ruhával dörzsöli le rólunk a festéket. Miközben ezzel foglalatoskodik, dúdolni kezd. Ez azt jelenti, hogy boldog? Amikor megfogja a karom, hogy letörölje az arcomról a mocskot, a keze után nyúlok, próbálom kideríteni az igazságot. Amikor ezt észreveszi, szúrósan néz rám.

– Agyalós vagy – mondja. Nem igazán tudom, mit akar ez jelenteni.

– Mindannyian azok vagyunk – felelem. Megengedem magamnak, hogy egy apró morajlással árnyaljam a mondandómat. Annak kell lennünk.

– Pontosan. Többet gondolkodtok, mint kellene.

Úgy tűnik, a hajam vonalához közel különösen makacsul tartja magát egy barna folt. Kelenli csak törölgeti, grimaszt vág, tovább dörzsöli, felsóhajt, kiöblíti a ruhát, és újra csutakolni kezdni.

Én tovább kutatom az arcát.

– Miért nevetsz a félelmükön?

Ostoba kérdés. A földön keresztül kellett volna feltennem, nem hangosan. Kelenli abbahagyja a súrolást. Remha egyértelmű megvetéssel pillant rám, majd a fülke ajtajához lép. Hallom, hogy arra kéri az ott álló őrt, kérdezzen meg egy dirigenst, nem árt-e nekünk a nap a festék védelme nélkül. Az őr hahotázni kezd, odahívja magához a társát, hogy megismételje neki, amit hallott, mintha ez vicces lenne. Ez a párbeszéd pár percre eltereli a figyelmüket. Kelenli tovább tisztogatja az arcom, és úgy válaszol:

– Miért ne nevetnék rajta?

– Jobban szeretnének, ha nem nevetnél. – Közben jelzem neki a többi réteget is: igazodás, harmonikus behálózás, szolgálatkészség, kiegyezés, csillapítás. Ha azt akarja, hogy kedveljék.

– Talán nem akarom, hogy kedveljenek.

Vállat von, és a ronggyal a kezében ismét munkához lát.

– Pedig kedvelhetnének. Olyan vagy, mit ők.

– Nem eléggé.

– Jobban, mint én. – Ez nyilvánvaló. Kelenli az ő mércéjükkel mérve is gyönyörű és normális. – Ha megpróbálnád…

Rajtam is nevet. Nem gonoszságból, ezt ösztönösen tudom. Szánakozásból. Azonban a nevetés mögött hirtelen olyan mozdulatlan és zárt lesz a jelenléte, mint a nyomás alatt álló kő egy pillanattal azelőtt, hogy átalakulna valami mássá. Megint dühös. Nem rám, mindenesetre az én szavaim miatt. Mintha mindig feldühíteném.

Félnek, mert létezünk – mondja. Semmi olyasmit nem tettünk, amivel félelmet válthatnánk ki belőlük, pusztán csak létezünk. Semmit sem tehetünk, hogy elnyerjük az elfogadásukat azon kívül, hogy megszűnünk létezni, tehát vagy meghalunk, ahogy akarják, vagy nevetünk a gyávaságukon, és éljük tovább az életünket.

Először azt gondolom, ebből nem mindent értek. De nem így van, ugye? Egykor tizenhatan voltunk, mostanra hatan maradtunk. A többiek kérdéseket tettek fel, és emiatt leszerelték őket. Kérdés nélkül engedelmeskedtek, és emiatt leszerelték őket. Alkudoztak. Feladták. Segítettek. Kétségbeestek. Mindent megpróbáltunk, mindent megtettünk, amit csak kértek tőlünk, és még többet is, ennek ellenére most már csak hatan vagyunk.

Ez azt jelenti, hogy jobbak vagyunk, mint a többiek, mondom magamnak komoran. Okosabbak, alkalmazkodóbbak, rátermettebbek. Ez számít, nem? A nagy gépezet alkatrészei, a szilanagiszt biomagesztria csúcsai vagyunk. Ha néhányunkat a hibák miatt el kellett távolítani a gépből…

Tetlehában nem volt hiba! – csattan fel Remha mint egy oldaleltolódási törés.

Pislogok, és ránézek. Visszatért a fülkébe, Bimniha és Saleha mellett várakozik, ők a szökőkút vizét használva szabadultak meg az arcukon lévő máztól, miközben Kelenli rajtam, Gaehán és Dusán dolgozott. Az őrök, akiknek az imént Remha elterelte a figyelmét, odakint állnak, még mindig azon a kérdésen nevetgélnek. Remha ellenségesen méreget. Amikor homlokomat összeráncolva viszonzom a pillantását, megismétli a szavait: Tetlehában nem volt hiba.

Összeszorítom a fogamat. Ha Tetlehában nem volt hiba, az azt jelenti, hogy minden ok nélkül szerelték le.

Igen. Remha, aki még a jobb napokon sem tűnik elégedettnek, most undorodva húzza el a száját. Miattam. Annyira megdöbbenek ezen, hogy elfelejtek közönyösnek látszani. Pontosan ezt akarja mondani. Nem számít, mit teszünk. Velük van probléma.

Nem számít, mit teszünk. Velük van probléma.

A tisztogatás végeztével Kelenli két keze közé fogja az arcomat.

– Ismered a „hagyaték” szót?

Hallottam már, és a szövegkörnyezetből kikövetkeztettem a jelentését. Remha ingerült visszavágása után nehéz visszaterelni a gondolataimat az eredeti vágányra. Mi ketten soha nem kedveltük igazán egymást, de… Megrázom a fejem, és arra összpontosítok, amit Kelenli kérdezett tőlem.

– A hagyaték valami elavult dolog, amitől nem lehet maradéktalanul megszabadulni. Valami, ami már nemkívánatos, mégis szükség van rá.

Kelenli fintorog, elmosolyodik, először rám, majd Remhára néz. Mindent hallott, amit Remha mondott nekem.

– Ez megteszi. Jusson ma eszedbe ez a szó.

Ezután talpra pattan. Mindhárman rábámulunk. Nemcsak hogy magasabb és barnább, de többet is mozog és lélegzik, mint mi. Több, mint mi. Bálványozzuk. Tartunk attól, amit tenni fog velünk.

– Gyertek – mondja, és mi követjük őt ki, a világba.

*

2613: Kitört egy hatalmas, víz alatti vulkán a Tars-lépcsőnél, az Antarktikai Sarki Pusztaság és Rezdületlen között. Zenasi Vezető Selis, akiről korábban nem tudták, hogy orogén, lecsendesítette a vulkánt, bár nem tudott elmenekülni a kitörés által keltett szökőár elől. Az Antarktika felett öt hónapra elsötétült az égbolt, de még azelőtt kitisztult, hogy hivatalosan is Évszakot lehetett volna jelenteni. Közvetlenül a szökőár után Vezető Selis férje – aki a kitörés idején közvezető volt, de a vészhelyzet után tartott választáson megfosztották tisztségétől – próbálta megvédeni egyéves gyereküket a túlélőkből összeverődött hordától, de megölték. Ennek oka vitatott: néhány szemtanú azt állítja, a horda megkövezte, mások azt mondják, egy őrző fojtotta meg a köz korábbi vezetőjét. Az őrző Garantba vitte az árván maradt csecsemőt.

– Dibari Innovátor Yaetr jegyzetei

5

te, akire emlékeznek

A támadásra óraműszerű pontossággal, pirkadat előtt kerül sor.

Mindenki felkészült rá. Kasztrima csak a kőerdő harmadáig jutott, és itt táborozott le. Ennél tovább nem lehetett volna elérni a teljes sötétség beállta előtt, mert a továbbhaladás bizonytalan lett volna. A csapatnak másnap napnyugta előtt ki kell tudnia jutni az erdőből – feltéve, hogy mindenki túléli az éjszakát.

Nyugtalanul kószálsz a táborban, de ezzel nem vagy egyedül. Elvileg az összes vadásznak aludnia kellene, mivel nappal felderítőként szolgálnak, és előremerészkednek élelmet gyűjteni és vadakat fogni. Sokukkal szembetalálkozol. Az erőshátúaknak felváltva kellene aludniuk, de mindannyian ébren vannak, mint ahogy a többi kaszt jó pár képviselője is. Észreveszed Hjarkát, aki egy rakás holmi tetején ücsörög a fejét lehorgasztva, csukott szemmel, azonban lábait úgy tartja, hogy bármelyik pillanatban fel tudjon pattanni, és mindkét kezében egy-egy üvegtőr van. Ujjainak szorítása az álom ellenére sem lazul meg a markolaton.

Mindezekre tekintettel nem okos dolog ilyenkor rajtaütni egy táboron, de ennél jobb alkalom nincs, ezért a támadók minden bizonnyal úgy döntenek, beérik ezzel. Te szenzeled elsőként, majd sarkadon megperdülve elkiáltod magad, hogy figyelmeztesd a többieket, miközben beszűkíted az észlelésed, és abba a tudatállapotba taszítod magad, amelyikben vulkánoknak tudsz parancsolni. Nem messze tőled egy mély és erős fulkrum gyökerezik a földben. Követed a lehetséges tórusza középpontjáig, a kör közepéig, akár a zsákmányára fókuszáló sólyom. Az út jobb oldalán. Tíz méterre a kőerdőben, a látómeződön túl, a kanyarok és a hervadó növények között.

– Ykka!

Ykka rögtön felbukkan, ez idáig valahol a sátrak között üldögélt.

– Igen, éreztem.

– Még nem aktív.

Ezalatt azt érted, hogy a tórusz még nem kezdett el hőt vagy mozgást kivonni a környezetéből. Azonban az a tórusz olyan mélyre hatol, akár egy óriási fa gyökere. Ezen a területen nem gyűlik össze sok szeizmikus potenciál – és valóban, az alsóbb rétegek nyomásának nagy részét felemésztette a kőerdő létrehozása. Ennek ellenére mindig lehet hőt találni, ha elég mélyre ás az ember, ez a tórusz pedig mélyen van. Masszív. Pontos, mintha a Fulkrumban formálták volna meg.

– Nem kell harcolnunk – rikkantja bele Ykka hirtelen az erdőbe.

Összerezzensz, bár nem kellene. Meghökkensz azon, hogy ezt komolyan gondolta, bár mostanra már több eszed lehetne. Lassan, izmait megfeszítve előreoson, térdét berogyasztja, mintha arra készülne, hogy bármelyik pillanatban beleveti magát az erdőbe, két kezét kinyújtja maga elé, és billegeti az ujjait.

Most már könnyebb a varázsért nyúlni, bár megszokásból még mindig a csonkodra összpontosítasz, amikor hozzálátsz. Soha nem fogod természetesnek érezni, hogy ezt használd orogénia helyett, de legalább gyorsan tudsz észlelési módot váltani. Ykka jóval előtted jár. Az ezüst apró hullámai és ívei táncolnak körülötte a földön, leginkább előtte, szétáradnak és villódznak, miközben kihúzza és magába gyűjti őket. Segítségedre van a gyér növényzet, melyet szenzelsz a kőerdőben; a kúszónövények pár hajtása és a fényéhes moha úgy viselkedik, mint a vezetékek, egy irányba terelik, és egymás mellé igazítják az ezüstszálakat, hogy minták jöjjenek létre belőlük. Logikus, kiszámítható minták. Amelyek keresnek egy… ó. Ugyanabban a pillanatban merevedsz meg, amikor Ykka is. Igen. Ott.

A mélyen gyökerező fulkrum fölött, annak a tórusznak a közepén, amely még nem kezdett el forogni, egy ezüstből vésett test kuporog. Most először, hogy összehasonlíthatod, veszed észre, hogy az orogének ezüstje fényesebb, de kevésbé összetett, mint az őket körülvevő növényeké és rovaroké. Azonos a… öhm, mennyisége, már ha ezt a szót lehet erre használni, de más képességek, lehetőségek vagy mozgékonyság jellemzi, mindenesetre a kialakítása ugyanolyan. Ennek az orogénnek az ezüstje pár fényes vonalban összpontosul, melyek mind egy irányba néznek. Nem villódznak, mint ahogy tórusza sem. A férfi – csak találgatsz, hogy az, de annak véled – hallgatózik.

Ykka, a pontos, egy helyre tömörült ezüst egy másik körvonala, elégedetten bólint. Felmászik egy teherhordó kocsi tetejére, hogy messzebbre jusson el a hangja.

– Kasztrimai Rogga Ykka vagyok – kezdi. – Ő is egy rogga. – Gondolod, itt rád mutat. – És ő is. – Temell. – Mint ahogy ott azok a kölykök. Mi itt nem ölünk roggákat. – Szünetet tart. – Éhesek vagytok? Valamennyit tudunk nélkülözni. Nem kell megpróbálnotok elvenni tőlünk.

Az a fulkrum meg sem moccan.

Ugyanakkor valami más igen – a kőerdő másik oldaláról. Az ezüst vékony, tompított erejű felhalmozódásai hirtelen zűrzavaros mozgásba kezdenek, és felétek törnek. A többi rabló. Pusztító Föld, mindannyian a roggára összpontosítottatok, ezért észre sem vettétek azokat, akik mögöttetek vannak. Most viszont már hallod őket, egyre hangosabbak, szitkozódnak, és dübörög a lábuk a hamu lepte homokon. A karókból emelt fal mellett állomásozó erőshátúak kiáltással figyelmeztetnek a veszélyre.

– Támadnak! – ordítod el magad.

– Nem mondod – pillant rád Ykka, és előveszi az üvegtőrjét.

A sátrak által körülhatárolt körbe húzódsz vissza, és nagyon is tudatában vagy a saját sebezhetőségednek, ami egyszerre furcsa és túlontúl kellemetlen. Csak ront a helyzeten, hogy még mindig képes vagy szenzelni, és hogy az ösztöneid válaszra sarkallnak, amikor látod, hol tudnál segíteni. A támadók egy csoportja egy olyan részen ront rátok, ahol kevesebb a karó és a védő. Kinyitod a szemed, és figyeled, ahogy megpróbálnak utat törni maguknak. Átlagos köztelen fosztogatók – mocskosak, soványak; öltözékük rongyokból és összelopkodott, újabb holmikból áll, amelyet kifakított a hamu. Mind a hattal egy szempillantás alatt, egyetlen pontos tórusszal elbánhatnál.

De azt is érzed, mennyire… Mennyire összerendeződött a tested. Ykka ezüstje épp olyan koncentrált, mint az általad megfigyelt többi roggáé, csakhogy az övé még mindig réteges, recés, kissé nyugtalan. Minden irányban áramlik benne, miközben leugrik a kocsi tetejéről, és emberekért kiált az erőshátúak megsegítéséhez, majd ő maga is futni kezd a támadók felé. A te varázsod bársonyosan, tisztán áramlik, minden vonala tökéletesen ugyanabba az irányba néz, és az egyik összeér a másikkal. Nem tudod, hogy változtathatnád vissza olyanra, amilyen volt, már ha ez egyáltalán lehetséges. És ösztönösen sejted, hogy ha ilyen állapotban használod az ezüstöt, akkor a tested minden egyes részecskéje éppen olyan pontosan fog illeszkedni egymáshoz, mint a kőműves által lerakott téglák. Kővé változnál.

Ezért harcolsz az ösztöneiddel, és bármennyire is ellenedre van, elrejtőzöl. Mások is vannak itt a sátrak által határolt körön belül – a köz kisgyerekei, a maroknyi öreg és egy nő, aki annyira közel jár már a szüléshez, hogy moccanni is csak alig tud, bár egy megtöltött nyílpuskát tart a kezében. Két késsel felszerelkezett tenyész áll mellette, akiket nyilvánvalóan azzal bíztak meg, hogy védjék meg őt és a gyerekeket.

Amikor kidugod a fejed, hogy megnézd, hogy áll a küzdelem, egy elképesztő jelenetnek leszel tanúja. Danel, aki kihúzta a kerítés egyik kihegyezett karóját, véres rendet teremt a fosztogatók között.

Elképesztően mozog, megpördül, döf, elállja az utat, majd ismét döf, úgy forgatja a karót, mintha már milliószor harcolt volna köztelenek ellen. Ez nem csak arról szól, hogy tapasztalt erőshátú, ez valami más. Egyszerűen túl jól teszi a dolgát. De ez így van rendjén, nem? Elvégre Rennanisz nem a kisugárzása miatt választotta meg tábornoknak.

A végén már nem is igazán lehet harcról beszélni. Húsz-harminc vézna köztelen áll a képzett, jóllakott, felkészült közlakókkal szemben. Ez az oka annak, hogy a közök túlélik az Évszakokat, és hogy a hosszú távú köztelenség egyenlő a halálos ítélettel. Ez a csürhe valószínűleg kétségbeesett volt, nem sok ember járhatott ezen az úton az utóbbi pár hónap során. Mégis mit hittek?

Eszedbe jut az orogénjük. Tőle várták, hogy megnyeri nekik ezt a csatát. Azonban a férfi nem mozog, sem orogén, sem fizikai módon.

Felállsz, elsétálsz a küzdelem utolsó megmaradt gócpontjai mellett. Feszélyezetten megigazítod a maszkod, letérsz az útról, kioldalazol a tábor határát jelző karók között, és bemerészkedsz a kőerdő mélyebb sötétségébe. A táborban égő tüzek fényéhez szokott szemed most semmit sem lát a sötétben, ezért egy percre megállsz, hogy alkalmazkodni tudjon. Nem lehet tudni, milyen csapdákat tettek ki ide a köztelenek, nem kellene itt járkálnod egyedül. Ugyanakkor ismét meglepődsz, mert két pislogás között hirtelen elkezded látni az ezüstöt. Rovarok, rothadó avar, pókháló, még kövek is – most mind vad, erezett mintában villódzik, sejtjeik és részecskéik formáját az őket összekötő háló vési ki.

És emberek. Megtorpansz, amikor ki tudod venni a körvonalaikat, jól álcázzák magukat az erdő ezüstvirágzásában. A rogga még mindig ugyanott áll; fényesebb metszet, szemben a finomabb vonalakkal. Azonban körülbelül hat méterrel távolabb, közel az erdő sűrűjéhez, két apró alak guggol egy kis barlangban. Két másik test pedig valahogy magasan fent, az erdő csipkés, hajlott sziklái fölött várakozik. Talán őrszemek? Alig moccannak meg. Nem tudod, hogy észrevettek-e, vagy a csatát figyelik. Lefagysz, megriaszt az észlelésed ilyen hirtelen átalakulása. Ez annak lenne köszönhető, hogy megtanultad észrevenni az ezüstöt magadban és az obeliszkekben? Talán ezután már mindenhol fogod látni. Vagy talán most is csak képzeled az egészet, és csupán egy káprázat a szemhéjad belső oldalán. Elvégre Alabástrom soha nem említette, hogy ilyesmit látott volna – viszont próbált valaha is Alabástrom jó tanár lenni?

Kicsit tapogatózol előrefelé, kinyújtod magad elé a kezed arra az esetre, ha ez valamilyen káprázat lenne, de ha tényleg az, legalább pontos. Bár különösnek találod, hogy az ezüsthálóján lépkedsz, egy idő után hozzászoksz.

Az orogén jellegzetes hálója és a még mindig tartott tórusza nincs messze, azonban ő nem a földön, hanem kissé magasabban áll. Olyan három méterrel fölötted. Erre részben magyarázatot ad az, hogy a talaj hirtelen elkezd felfelé emelkedni, és a kezeddel köveket tapintasz. A rendes látásod kellőképp alkalmazkodott ahhoz, hogy szemet szúrjon az előtted meredező ferde oszlop, amelyet valószínűleg meg is mászhatnál, ha egynél több karod lenne. Ezért megállsz az aljánál.

– Helló.

Semmi válasz. Gyors, felületes, olykor elfojtott lélegzést hallasz. Mintha valaki azon igyekezne, nehogy meghallják, amikor levegőt vesz.

– Helló.

A sötétben hunyorogva végül sikerült kivenned pár egymásra halmozott faág, néhány régi deszka és mindenféle törmelék körvonalát. Talán egy les. Onnan biztos látni lehet az utat. Egy átlagos orogénnek nem fontos a látás, a képzetlenek pedig egyáltalán nem tudják irányítani az erejüket. A Fulkrum egyik orogénjének ugyanakkor fontos lenne a látótér, hogy meg tudja különböztetni egymástól a hasznos ellátmányt és az azt védő embereket, és ne fagyasszon meg mindent.

Valami megmozdul a fölötted lévő lesen. Mintha valakinek elakadt volna a lélegzete. Próbálod kitalálni, mit mondj, de csak egyetlen kérdés jár a fejedben: mit csinál egy Fulkrumban tanult orogén a köztelenek között? Biztos küldetésen volt, amikor sor került a Repedésre. Nem tartott vele őrző – mert akkor már halott lenne –, ami azt jelenti, hogy legalább ötgyűrűs, de az is lehet, hogy egy három-vagy négygyűrűs, aki időközben elvesztette magasabb besorolású társát. Elképzeled, milyen lett volna, ha épp az Allia felé tartó utat járod, amikor bekövetkezett a katasztrófa. Tudtad volna, hogy az őrződ eljön érted, de abban reménykedtél volna, hogy talán máris a holtak között tart számon… nem. Ezzel vége is a képzelgésnek. Schaffa eljött volna érted. Schaffa el is jött érted.

De akkor nem volt Évszak. Az őrzők elvileg nem csatlakoznak közökhöz, amikor beköszönt az Évszak, ami azt jelenti, hogy meghalnak, és valójában az egyetlen őrző, akit a Repedés óta láttál, az Danel mellett szolgált a rennaniszi seregben. Az az őrző meghalt a forrbogarak rajzása során, amelyet te okoztál. Örülsz ennek, mert ő is az a fajta őrző volt, aki a csupasz bőrével is ölni tudott, és egyáltalán nincs rendjén, hogy ilyenek egyáltalán léteznek. Mindenesetre itt van egyedül egy másik volt feketekabátos, talán fél, talán a legkisebb fenyegetésre is öldökléssel válaszol. Tudod, milyen ez, nem? De ez az orogén még nem lendült támadásba. Ki kell találnod, hogy teremts vele kapcsolatot.

– Emlékszem… – szólalsz meg halkan, szinte mormolva a szavakat. Mintha te magad sem akarnád hallani őket. – Emlékszem az olvasztóüstökre. Az oktatókra, akik megöltek, hogy megmentsenek minket. Téged is k-kényszerítettek arra, hogy gyereked legyen? – Korund. Elrángatod a gondolataidat az emlékektől. – Téged is… a francba. – A kezed, amelyet Schaffa egyszer eltört, a jobb kezed most valahol Hoa gyomrában van. Pedig még mindig érzed. Fantomfájdalom hasít végig a fantomcsontok mentén. – Tudom, hogy megtörtek. Eltörték a kezed. Mindannyiunk kezét. Megtörtek minket, hogy…

Nagyon tisztán hallod a les felől érkező halk, rémült zihálást.

A tórusz elmosódó, irdatlan sebességű pörgésben tör elő, majd kifelé robban. Olyan közel vagy hozzá, hogy majdnem elkap. A zihálás viszont figyelmeztetésül szolgált, ezért orogén erődet használva felkészültél a robbanásra, még ha a tested nem is lehetett ebben a segítségedre. Az izmaid összerándulnak, és ez túlságosan megterheli ingatag, egykezes egyensúlyod. Hátrazuhansz, és jól beütöd a feneked – azonban gyerekkorod óta azt gyakoroltatták veled, hogyan őrizd meg az önuralmadat az egyik területen, amikor egy másikon elveszted, ezért ugyanebben a pillanatban meghajlítod a szenziádat, és egyszerűen kipofozod a másik orogén fulkrumát a földből, hogy megfordítsd. Sokkal erősebb vagy nála, könnyű dolgod van. Emellett a varázzsal is reagálsz, megragadod az ezüst csapkodó szálait, melyeket a tórusz felkavart – és megkésve veszed észre, hogy az orogénia hatással van a varázsra, de nem maga a varázs, sőt valójában a varázs meghátrál, és félrehúzódik az útjából, ezért nem tudsz magas szintű orogéniai munkát végezni anélkül, hogy az károsan befolyásolná a varázs használatára irányuló képességedet. Milyen jó, hogy végre rájöttél! Mindenesetre visszadöngölöd a varázs vad szálait, és mindent egyszerre lecsendesítesz, hogy legföljebb csak egy kis zúzmara hulljon a testedre. Hideg, de csak a bőrödön érzed. Túléled.

Aztán elengeded – az összes orogénia és varázs úgy pattan vissza a helyére, akár egy kifeszített gumikötél. Ennek következtében mintha minden részed megpendülne a rezonancia miatt, és… ó, ó, ne… érzed fokozódni a rezonancia amplitúdóját, miközben a sejtjeid elkezdenek vonalba rendeződni… és kővé tömörülni.

Nem tudod megállítani. Ugyanakkor meg tudod szabni az irányát. A rendelkezésedre álló egyetlen pillanatban eldöntöd, melyik testrészed elvesztését engedheted meg magadnak. A hajad! Nem, az túl sok szálból áll, és a szálak közül túl sok elvált már az élő hajhagymáktól, éppen megtehetnéd, de túl sokáig tartana, és a koponyád fele kővé változna, mire végzel. A lábujjaid? Járni muszáj. A kezed ujjai? Már csak egy kezed van, amíg csak lehet, gondoskodnod kell az épségéről.

A melled. Nos, egyébként sem terveztél már több gyereket.

Elég, ha csak az egyikbe tereled a rezonanciát, a kövesedést. Keresztül kell vezetned a hónaljad alatti mirigyeken, de sikerül az izomréteg fölött tartanod. Így talán sikerül elkerülni, hogy a mozgásodra és a légzésedre is hatással legyen az átalakulás. A bal melledet választod, hogy kiegyensúlyozd a hiányzó jobb karodat. A jobb melledet egyébként is mindig jobban szeretted. Az szebb. Aztán amikor végzel, csak fekszel, még mindig életben vagy, és nem tudod nem érezni a mellkasodra nehezedő többletsúlyt. Túlságosan megrendült vagy ahhoz, hogy gyászolj. Egyelőre.

Aztán ügyetlenül, grimaszolva feltápászkodsz, miközben a lesen lapuló illető idegesen felkuncog, és megszólal.

– Ó, a rozsda verje meg. Ó, te jó Föld. Damaya? Tényleg te vagy az. Bocs a tóruszért, én csak… te nem tudod, milyen ez. El sem hiszem. Tudod, mit tettek Szilánkkal?

Arkete, szólal meg benned egy emlék.

– Maxaxit – szólal meg a szád.

Maxaxit az.

*

Maxaxit csak árnyéka egykori önmagának. Legalábbis, ami a testét illeti.

A combja alatt nem folytatódik a lába. Egy szeme van, vagyis inkább csak az egyikkel lát. A balt elhomályosítja valamilyen sérülés, és nem is követi úgy a mozgást, mint a másik. Szinte már semmi se maradt az emlékeidben élő csodás, szőke, hamuszálas hajból, mely mostanra csak egy késsel nyírt kefefrizura. A feje bal oldalát rózsaszín sebhelyek borítják, a füle helyén nincs semmi. A homlokát és az arcát hegek barázdálják, kissé eltorzítják a száját azon az oldalon.

Ennek ellenére testét ide-oda csavargatva, fürgén mászik lefelé a lesről, kezére támaszkodva közlekedik, és közben izmainak minden erejét bevetve emeli meg törzsét és lábcsonkjait. Egész jól elboldogul láb nélkül, bizonyára már jó ideje él így. Még azelőtt leér hozzád, hogy fel tudnál tápászkodni.

– Tényleg te vagy az. Azt gondoltam, úgy hallottam, csak négygyűrűs vagy, de tényleg te szakítottad át a tóruszomat? Én hatgyűrűs vagyok. Hat! De tudod, ebből jöttem rá, még mindig ugyanolyan téged szenzelni, még mindig nyugodt vagy a felszínen, belül meg rozsdára dühös. Tényleg te vagy az.

A többi köztelen is elkezd lekászálódni az ormokról. A tested megmerevedik, amikor felbukkannak – madárijesztő-szerű alakok, véznák, rongyosak, büdösek, lopott vagy összetákolt védőszemüvegen keresztül és az arcuk alsó részét fedő maszkok fölött néznek rád, amelyek egykor valaki más ruhái voltak. Ugyanakkor nem lendülnek támadásba. Köréd gyűlnek, és Maxaxittal együtt bámulnak rád.

Mereszted a szemed, miközben régi ismerősöd körülötted köröz, megemelve az egész testét. A köztelenek hosszú ujjú és réteges rongyaiba van bugyolálva, de a szakadt ruhák alatt is látod, milyen izmos a válla és a karja. A többi testrésze csenevész. Beesett arca fájdalmas látványt nyújt, de egyértelmű, mit részesített előnyben a teste a hosszú, éhezéssel sújtott hónapok alatt.

– Arkete – szólalsz meg, mert emlékszel arra, hogy mindig is jobban szerette az eredeti nevét.

Abbahagyja a körözést, és egy pillanatra fejét oldalra biccentve néz rád. Talán így jobban lát az egyetlen ép szemével. Ugyanakkor az arckifejezése helytelenítő. Ő már nem Arkete, mint ahogy te sem vagy már Damaya. Túl sok minden megváltozott azóta. Akkor Maxaxit.

– Hát emlékszel – szólal meg.

Ebben a rezzenéstelen pillanatban, az előző szóáradat után, meglátod benne azt a figyelmes, elbűvölő fiút, akire emlékeztél. Bár ez a hasonlóság szinte már túl sok ahhoz, hogy megemészd. Ennél már csak az lenne furcsább, ha belefutnál a… a testvéredbe, akinek a létezése ez idáig eszedbe sem jutott. Mi is volt a neve? Föld tüze, ezt is elfelejtetted. Valószínűleg akkor sem ismernéd meg, ha látnád. A Fulkrum kavicsai voltak a testvéreid. Ha a vér nem is, a fájdalom összekötött velük.

Megrázod a fejed, hogy képes légy összpontosítani, majd bólintasz. Mostanra sikerült lábra állnod, lesepred a fenekedről a faleveleket és a hamut, bár a mellkasodat húzó súly miatt nehézkesen mozogsz.

– Engem is meglep. Bizonyára mély nyomot hagytál bennem.

Maxaxit elmosolyodik. Féloldalasan. Csak az arca egyik fele működik úgy, ahogy kellene.

– Én elfelejtettem. Legalábbis nagyon igyekeztem.

Megfeszíted az állkapcsod, hogy összeszedd magad.

– Sajnálom.

Ennek semmi értelme. Valószínűleg nem is emlékszik arra, mit sajnálsz.

– Nem számít – vonja meg a vállát.

– De igen.

– Nem. – Félrefordítja a tekintetét. – Utána beszélnem kellett volna veled. Nem kellett volna annyira utálnom téged. Nem kellett volna hagynom neki, nekik, hogy megváltoztassanak engem. De hagytam, és most… most már semmi sem számít.

Pontosan tudod, hogy a „neki” kire vonatkozik. A Szilánkkal való összetűzés után, a piszkálást és kiközösítést követően lelepleződött egy kavicsokból álló teljes hálózat, amelynek tagjai csak próbálták túlélni a mindennapokat, és fény derült egy még nagyobb, felnőttekből álló hálózatra is, amelyik kihasználta a gyerekek kétségbeesését… Emlékszel. Maxaxit egy nap úgy tért vissza a kavicsok lakószárnyába, hogy mindkét keze el volt törve.

– Még mindig jobban jártál, mint Szilánk – motyogod, mielőtt észbe kapnál, hogy ezt nem kellene mondanod.

Ennek ellenére minden meglepődés nélkül biccent.

– Egyszer jártam egy csomóponti állomáson. De nem őt találtam ott. Rozsda tudja, mit hittem… de mindet fel akartam keresni. Még az Évszak előtt. – Reszelős, keserű nevetés tör fel belőle. – Még csak nem is kedveltem. De tudnom kellett.

Ingatod a fejed. Nem mintha nem értenéd az indítékait, hazudnál, ha azt mondanád, nem gondoltál erre te magad is azóta, hogy megtudtad az igazságot. Felkeresni minden állomást. Kitalálni, hogyan lehet helyrehozni az összeroncsolt szenziájukat, és szabaddá tenni őket. Vagy könyörületből véget vetni az életüknek; ó, milyen jó oktató lettél volna, ha a Fulkrum esélyt ad erre. De természetesen semmit sem tettél. És természetesen Maxaxit sem tett semmit azért, hogy megmentse a csomóponti gondozókat. Alabástrom volt az egyetlen, akinek ez sikerült.

Nagy levegőt veszel.

– Velük vagyok – mondod, és az út felé biccentesz. – Hallottad, mit mondott a közfőnöknő. Szívesen látjuk az orogéneket.

A csonkjára és a karjára támaszkodó Maxaxit kissé meginog. Nehéz kivenni az arcát a sötétben.

– Szenzelem őt. Ő a közfőnöknő?

– Ja. És a közben mindenki tudja. Ők… ez a köz… – És nagy levegőt veszel. – Mi olyan köz vagyunk, amely megpróbál valami mást tenni. Orogének és tompák. Akik nem ölik egymást.

Maxaxit felnevet, ami köhögési rohamot vált ki belőle. A többi pálcikaember is hahotázik, de Maxaxit köhögése aggaszt. Száraz, darabos, kavicsos, nem kellemes hang. Túl sokat időt töltött maszk nélkül. Ráadásul lármát csap a köhögésével. Ha a vadászok még nem állnak lesben valahol a közelben, készen arra, hogy lelőjék őt és az embereit, megeszed a vészpakkod.

A köhögőroham végén ismét feléd fordítja az arcát, és derűsen néz rád.

– Én is ugyanezt teszem – mondja vontatottan. Állával a köré gyűlt emberekre mutat. – Ezek a rozsdafajzatok azért maradnak mellettem, mert nem fogom őket megenni. Nem baszakodnak velem, mert máskülönben megölöm őket. Tessék: békés együttélés.

Homlokodat ráncolva nézel körbe rajtuk. Nem igazán látod az arckifejezésüket.

– De nem ők támadták meg az embereimet.

Máskülönben halottak lennének.

– Nem hát. Az Olemshin volt. – Maxaxit a vállát vonogatja, amitől az egész teste megmozdul. – Félsanza földszomorító. Állítása szerint már két közből is kirúgták, mert nem tudta kordában tartani az indulatait. A portyázások során mindannyian odavesztünk volna miatta, ezért azt mondtam, hogy akik élni akarnak, és el tudnak viselni, tartsanak velem. Mi külön úton jártunk. Az erdőnek ez a fele a miénk, a másik az övék volt.

Két köztelen törzs, nem egy. A Maxaxité ugyanakkor aligha számít törzsnek, hiszen rajta kívül csak egy maroknyi embert látsz. De ahogy mondta: azok, akik el tudták viselni, hogy egy roggával éljenek, vele tartottak. Csak végül nem sok ilyen ember akadt.

Maxaxit megfordul, és félig visszamászik a lesre, hogy le tudjon ülni, és hogy egy szintben legyen veled. Az erőlködéstől újabb zörgő köhögőroham tör fel belőle.

– Gondolom, arra számított, hogy rajtatok fogok ütni – folytatja, amint enyhül a roham. – Általában úgy csináljuk, hogy én megfagyasztom az ellenséget, az ő csapata meg mindent magához vesz, amit csak tud, mielőtt mi is megjelennénk, így mindkettőnknek elég jut ahhoz, hogy még egy kicsit tovább húzzuk. De teljesen elszállt az agyam attól, amit a közfőnöknőd mondott. – Oldalra pillant, és ingatja a fejét. – Olamshinnek azonnal meg kellett volna hátrálnia, amikor rájött, hogy nem foglak benneteket megfagyasztani, de most már mindegy. Mondtam is, hogy mindenkinek a vesztét fogja okozni, aki vele tart.

– Ja.

– Jobb lesz nélküle. Mi történt a karoddal?

Most már rád néz. Nem látja a bal melled, bár kissé balra dőlsz. Fáj, mert nagy súllyal húzza lefelé a bőröd.

– Mi történt a lábaddal? – hárítasz.

Ő féloldalasan elmosolyodik, és nem felel. Ahogy te sem.

– Tehát nem ölitek egymást. – Ingatja a fejét. – És ez tényleg működik?

– Eddig igen. Legalábbis próbálkozunk.

– Nem fog sokáig tartani. – Maxaxit ismét elfordul, majd rád pillant. – Mennyi áldozatot kellett hoznod azért, hogy csatlakozhass hozzájuk?

Nem mondod, hogy semennyit, mert egyébként sem erről szól a kérdés. Látod, milyen alkut kötött a túlélésért: felajánlja a képességeit a fosztogatók korlátozott mennyiségű élelméért és kétes minőségű hajlékáért cserébe. Ez a kőerdő, ez a halálcsapda az ő műve. Hány lelket ölt meg az emberei miatt?

Te hány embert öltél meg Kasztrima miatt?

Ez nem ugyanaz.

Hány ember volt a rennaniszi seregben? Hányat ítéltél arra, hogy élve párolják meg a forrbogarak? Hány olyan hamukupac tarkítja most Kasztrima-felsőt, amelyikből egy kéz vagy egy csizmás láb kandikál ki?

Ez rozsdára nem ugyanaz. Ott két választási lehetőség volt: vagy ők, vagy ti.

Mint Maxaxit, aki csak túlélni próbál. Ő vagy ők.

Megfeszíted az állkapcsod. Erre most nincs idő.

– Nem lehet, hogy… – kezdesz rá, majd meggondolod magad. – Vannak az öldöklésen kívül más lehetőségek is. Más… Egyszerűen csak nem muszáj… ilyennek lennünk.

Ykka szavai esetlenül és képmutatóan hangzanak a szádból. És egyáltalán igazak még ezek a szavak? Kasztrimának többé már nem áll rendelkezésére a geóda, amely együttműködésre kényszerítette az orogéneket és a tompákat. Talán holnap az egész köz a darabjaira hullik.

Talán. De addig is arra kényszeríted magad, hogy befejezd, amit elkezdtél.

– Nem kell annak lennünk, amivé tettek minket, Maxaxit.

Ő a fejét rázza, és az avart bámulja.

– Arra a névre is emlékszel.

Megnyalod a szád.

– Igen. Én Essun vagyok.

Erre kissé felszalad a szemöldöke, talán mert ez a név nem orogénnek való. Ezért esett erre a választásod. Ugyanakkor Maxaxit nem firtatja tovább. Végül felsóhajt.

– Nézz már rám, Essun, a rozsda verje meg. Hallod a köveket a mellkasomban? Még ha a közfőnöknőd be is fogadna egy fél roggát, már nem húzom sokáig. Ráadásul…

Mivel ül, tudja használni a kezét, és körbemutat a többi madárijesztő-szerű alakon.

– Egy köz sem fog minket befogadni – szólal meg az egyik kisebb köztelen. Úgy véled, a hang egy nőhöz tartozik, de olyan rekedt és fáradt, hogy nem vagy benne biztos. – Meg se próbáld elhitetni velünk.

Kényelmetlenül érzed magad, egyik lábadról a másikra állsz. A nőnek igaza van. Lehet, hogy Ykka hajlandó lenne befogadni egy roggát, de a többieket nem. Viszont sohasem lehet tudni, mi lesz a következő lépése.

– Attól még megkérdezhetem.

Több irányból is tompa, gyenge és fáradt kuncogás hangzik fel. Zörgő köhögések. Ezek az emberek nemsokára éhen halnak, felük beteg. Ennek semmi értelme. De akkor is.

– Ha nem jössz velünk, itt fogsz meghalni – mondod Maxaxitnak.

– Olemshin embereinél volt az ellátmány nagy része. Majd elhozzuk tőlük. – A mondat vége a levegőben marad, egy alkudozás nyitó ajánlata. – És vagy mindannyian megyünk, vagy senki sem.

– Ez a közfőnöknőn múlik – válaszolsz, és nem vagy hajlandó ígéretekbe bocsátkozni. Azonban kétségtelen, hogy itt egy alkuról van szó. Az ő Fulkrum képezte orogéniája cserébe a neki és a maroknyi emberének adott köztagságért. A megállapodás részét képezné a rablók ellátmánya is, ami némileg erősíti az alkupozíciójukat. És Maxaxit kész továbbállni, ha Ykka nem akarja megadni a kikiáltási árat. Ez aggaszt. – Megmondom majd neki, hogy jó ember vagy, legalábbis harminc éve az voltál.

Kissé elmosolyodik. Nehéz nem észrevenni benne a lenézést. No lám, itt vagy te, aki próbálja többnek látni ezt, mint ami. Valószínűleg csak a saját gondolataidat vetíted ki rá.

– Emellett ismerem valamennyire ezt a területet. Ez hasznos lehet, mivel nyilván mentek valamerre. – Állával az úthoz közeli kőszirteken visszatükröződő fény felé bök. – Mentek valamerre?

– Rennaniszba.

– Azok a seggfejek!

Ami azt jelenti, hogy a rennaniszi sereg bizonyára áthaladt ezen a területen, amikor dél felé indult. Megengedsz magadnak egy mosolyt.

– Halott seggfejek.

– Hm. – Maxaxit jó szemével rád hunyorít. – Errefelé mindenhol feldúlták a közöket. Ezért volt ilyen nehéz sorsunk. Miután a rennanisziek végeztek, egy kereskedelmi karaván sem járt erre, amit kifoszthattunk volna. Viszont szenzeltem valami furcsát abból az irányból, amerre mentek.

Elhallgat, téged figyel, mert természetesen tudja. Bármelyik gyűrűs rogga szenzelte volna az obeliszkkapu működését, amikor olyan határozottan véget vetettél a Rennanisz és Kasztrima közötti háborúnak. Talán nem tudták, mit szenzeltek, és hacsak nem ismerték a varázst, nem észlelték a történések teljességét, azonban legalább az utóhatásokat értelmezni tudták volna.

– Az… én voltam – mondod. Meglepően nehéz bevallani.

– A rozsda egye meg, Da… Essun. Hogy?

Nagy levegőt veszel. Kinyújtod felé a kezed. Olyan sok minden tér vissza a múltadból, hogy tovább kísértsen. Soha nem feledkezhetsz meg arról, honnan jöttél, mert a múltad rozsdára nem fogja ezt hagyni. De talán Ykka mondta jól. Dönthetsz úgy, hogy nem foglalkozol a régi éned üledékes maradványaival, és úgy teszel, mintha semmi és senki sem számítana… vagy magadévá teszed ezeket a részeket. Visszaszerezheted őket, ha még érnek valamit, és velük egészet alkotva erősebb lehetsz.

– Menjünk, beszéljünk Ykkával. Ha befogad téged – és tudom, az embereidet is be kell fogadnia –, akkor mindent elmondok neked.

És ha Maxaxit nem elég óvatos, végül őt is megtanítod rá. Elvégre hatgyűrűs. Ha kudarcot vallasz, másnak kell folytatnia, amit elkezdtél.

Meglepetésedre mintha némi óvatossággal fogná meg a kezedet.

– Nem vagyok biztos abban, hogy mindent tudni akarok.

Erre elmosolyodsz.

– Tényleg nem akarsz.

Féloldalasan ő is elmosolyodik.

– Te sem akarsz tudni mindenről, ami velem történt.

Oldalra biccented a fejed.

– Áll az alku. Akkor csak a jóról fogunk beszélni.

Elvigyorodik. Az egyik foga hiányzik.

– Abból túl kevés van. Még egy valamirevaló mesét sem tudna belőle kihozni egy színi krónikás. Senkinek sem kellene egy ilyen történet.

Akkor is. Ezután áthelyezi a súlypontját, és felemeli a jobb kezét. A bőre vastag, mint a szaru, nem egyszerűen csak kérges. Koszos is, ezért utána gondolkodás nélkül a nadrágodba törlöd a kezed. Az emberei erre felnevetnek.

Ezután visszavezeted őt Kasztrima felé, a fény irányába.

*

2470: Antarktika. Egy óriási víznyelő nyílt Bendin városa alatt (a köz nem sokkal ezután elpusztult). Erre a vidékre karsztos, nem szeizmikus talaj volt jellemző, de a város süllyedése olyan hullámokat keltett, melyeket észleltek az antarktikai Fulkrum orogénjei. A Fulkrumnak valahogy sikerült egy stabilabb pozícióba átmozgatnia az egész várost, ami által a népesség nagy része megmenekült. A Fulkrum feljegyzései megemlítik, hogy közben három szenior orogén veszett oda.

– Dibari Innovátor Yaetr jegyzetei

6

Nassun megpecsételi a sorsát

Nassun és Schaffa egy hónapos útja az Acél által említett rom felé az Évszak alatti kóborláshoz képest eseménytelenül telik. Elég élelmük van, vagy eleget gyűjtögetnek még ahhoz, hogy életben tartsák magukat, bár mindketten elkezdenek fogyni. Nassun válla gond nélkül meggyógyul, bár egyszer pár napon át lázasnak és gyengének érzi magát. A lány úgy gondolja, hogy ezeken a napokon Schaffa gyakrabban tart pihenőt, mint általában. Harmadnapra elmúlik a láz, a seb kezd hegesedni, és folytatják az utat.

Közben szinte senkivel sem találkoznak, bár ez másfél évvel az Évszak kezdete után nem meglepő. A köztelenek mostanra fosztogató bandákhoz csatlakoztak, és ezekből sincs már sok – csak a legkegyetlenebbek vagy az olyanok, amelyeket a barbárságon és a kannibalizmuson túl még valami más is megkülönböztet. A legtöbb csürhe északra vagy Délközépvidékre ment, ahol még több a kifosztani való köz. Még a rablók sem szeretik az Antarktikát.

A szinte teljes magány sok tekintetben megfelel most Nassunnak. Nincs a közelében más őrző, aki miatt viselkednie kellene. Nincsenek olyan emberek, akiknek észszerűtlen félelmeit figyelembe kellene vennie. Még más orogén gyerekek sincsenek. Nassunnak hiányoznak a többiek, hiányzik a fecsegésük és az a bajtársiasság, amelyet olyan rövid ideig élvezhetett közöttük, azonban be kell vallania, nem tetszett neki, hogy Schaffa annyi időt és figyelmet szentelt másoknak. Nassun már elég idős ahhoz, hogy tudja, gyerekes dolog ilyesmi miatt féltékenykedni. (A szülei Uchét is körülrajongták, de most már rémisztően nyilvánvaló, hogy ha valakinek több figyelmet szentelnek, az nem feltétlenül részrehajlás.) Ami nem jelenti azt, hogy nem örül önző módon annak, hogy Schaffa egyedül az övé.

Az együtt töltött idő nappal barátságos hangulatban és főként némaságban telik. Este alszanak, összekucorodnak az egyre nagyobb hidegben, és biztonságban vannak, mert Nassun már bebizonyította, hogy a környezetében lévő legkisebb változás vagy a közelben lévő egyetlen lépés is elég ahhoz, hogy felébredjen álmából. Schaffa nem mindig alszik. Megpróbálja, de csak reszketve fekszik, néha levegő után kapkod, igyekszik elnyomni az izomrángásait, hogy ne zavarja a lányt a csendes gyötrődésével. Amikor alszik, akkor azt görcsösen, felszínesen teszi. Néha Nassun sem alszik, ilyenkor néma együttérzéssel éli át a társa fájdalmát.

Ezért úgy dönt, tennie kell valamit. Ez az, amit megtanult Megtalált Holdban, bár ennél kisebb mértékben. Néha ad egy keveset az ezüstjéből a Schaffa szenziájában lévő magkőnek. Nem tudja, miért válik ez be, de emlékszik, hogy Megtalált Holdban az őrzők mindig vettek egy kis ezüstöt a gyerekektől, utána pedig megkönnyebbülten felsóhajtottak, mintha valami feloldódott volna bennük azáltal, hogy adtak valami a magkőnek, amit helyettük csócsálhat.

Ugyanakkor Schaffa az óta a nap óta nem vett ezüstöt sem Nassuntól, sem a többi gyerektől, hogy a lány felajánlotta neki az összes benne lévőt. Nassun aznap ismerte meg a Schaffa agyában szunnyadó fémszilánk igazi természetét. Úgy gondolja, talán érti, miért hagyott fel az őrző ezzel a gyakorlattal. Aznap megváltozott közöttük valami, és Schaffa többé nem tudja rávenni magát arra, hogy élősködő módjára táplálkozzon a lányból. Azonban Nassun épp emiatt csempész bele most egy kis ezüstöt. Mert valami megváltozott közöttük, és Schaffa nem élősködő, ha Nassunnak is szüksége van rá, és ha önként odaadja azt, amit Schaffa nem akar tőle elvenni.

(Egy nap, nem is olyan soká, megismeri a szimbiózis szót, és elégedetten bólint majd, hogy végre nevén tudja nevezni a kapcsolatukat. De még jóval ezelőtt el fogja dönteni, hogy beéri a család megnevezéssel is.)

Amikor Nassun ad Schaffának az ezüstjéből, a férfi teste még álmában is úgy magába szippantja, hogy Nassunnak el kell rántania a kezét, mielőtt túl sokat veszítene. Csak egy kis mennyiséget nélkülözhet. Ha kicsivel is többet adna, másnap fáradt lenne, és képtelen tovább utazni. Ugyanakkor még ez a hangyányi mennyiség is elég ahhoz, hogy Schaffa aludni tudjon – és ahogy telnek a napok, Nassun azt veszi észre, hogy valahogy egyre több ezüstöt termel. Örül ennek a fejleménynek, mert így jobban tudja enyhíteni Schaffa fájdalmát, és közben nem meríti ki magát. Minden egyes alkalommal, amikor látja Schaffát mély, békés álomba merülni, büszkének és jónak érzi magát, bár tudja, hogy egyik sem. Nem számít. Elhatározta, hogy jobb lánya lesz Schaffának, mint Jijának valaha is volt. Minden jobb lesz, egészen a végig.

Schaffa esténként olykor történeteket mesél, miközben fő a vacsora. Ezekben a régmúltbeli Jumenész egy csodálatos és különös hely, épp olyan idegen, mint a tengerfenék. (A mostani Jumenész elveszett az őrző számára, mint ahogy az ahhoz az énjéhez kapcsolódó emlékei is, aki korábban volt.) Nassunnak már maga Jumenész gondolata is nehezen felfogható: több millió ember, egyikük sem gazda, bányász vagy bármi más, mely megfelelne a lány eddigi tapasztalatainak, és közülük sokan különös hóbortok, politikai irányok és csoportosulások hívei, melyek sokkal bonyolultabbak, mint a kasztok és a fajok. A vezetők mellett számolni kell az elit jumenészi vezetőségi családokkal is. Az erőshátúak egy része szakszervezetbe tömörül, a másik nem; az összeköttetéseik és az anyagi biztonság különbözteti meg őket egymástól. Léteznek többgenerációs innovátorok, akik egymással versengenek azért, hogy a Hetedik Egyetemre mehessenek, és vannak olyan innovátorok is, akik csupán csecsebecséket készítenek és javítgatnak a város nyomortelepein. Furcsa rádöbbenni arra, hogy Jumenész különlegessége nagyrészt abból fakad, hogy a város rendkívül sokáig létezett. Voltak ősi családjai. A könyvtáraiban könyvei, melyek régebbiek voltak, mint Tirimó. Szervezetei, melyek három-négy Évszakra visszamenően számon tartották és megbosszulták a legapróbb dolgokat is.

Schaffa a Fulkrumról is beszél neki, bár nem sokat. Ezzel kapcsolatban szintén űr tátong benne, mély és feneketlen, akár egy obeliszk – ugyanakkor Nassun képtelen ellenállni annak, hogy a határait kutassa. Elvégre egy olyan helyről van szó, ahol egykor éveket töltött az anyja, és mindennek ellenére ez felcsigázza. Ugyanakkor Schaffa alig emlékszik Essunra, még akkor sem tud róla érdemben nyilatkozni, amikor Nassun összeszedi a bátorságát, és közvetlenül az anyjáról kérdezősködik. Schaffa próbál felelni a lánynak, de amikor így tesz, akadozva beszél, arca fájdalmasan eltorzul, és a szokásosnál is sápadtabb. Nassun emiatt arra kényszeríti magát, hogy apránként tegye fel ezeket a kérdéseket, pár óránként vagy néhány naponta egyet-egyet, hogy Schaffának legyen ideje közben magához térni. Amit így megtud az anyjáról, a Fulkrumról és az Évszak előtti életről, az nem sokkal több annál, mint amit már egyébként is kikövetkeztetett. Mindazonáltal segít neki, hogy mástól is hallja ezeket.

Így telnek a kilométerek, emlékek között és körbehatárolt fájdalomban.

Az Antarktikán uralkodó viszonyok napról napra rosszabbak. A hamuhullás már nem csak időszakos, és a tájkép dombok, hegygerincek és haldokló növények szürkésfehér csendéletévé változott. Nassunnak kezd hiányozni a nap látványa. Egyik este süvöltözést hallanak, melynek forrása bizonyára egy nagyobb kirkusa, de szerencsére tőlük távolabb vadászik. Egyszer elhaladnak egy olyan tó mellett, melynek felszíne szürke a rajta úszó hamu miatt, de alatta zavaróan csendes a víz, ahhoz képest, hogy a tavat egy gyors folyású csermely táplálja. Bár a kulacsaik már csaknem üresek, Nassun Schaffára néz, Schaffa pedig néma, óvatos egyetértéssel bólint. Semmi sem látszik nyilvánvalóan rossznak, de… ez van. Az Évszak túlélése épp annyira múlik a megfelelő ösztönökön, mint a megfelelő eszközökön. Elkerülik a rezzenéstelen vizet, és élnek tovább.

A huszonkilencedik nap estéjén egy olyan helyre érnek, ahol a birodalmi út egy ponton hirtelen dél felé fordul. Nassun szenzeli, hogy egy olyan valami mellett halad, ami kicsit hasonlít egy kráter pereméhez. Felmásznak erre a körkörös, szokatlanul lapos területet körülölelő gerincre. Az út ívesen követi a gerincet az egykori kárzóna körül, majd a másik oldalon tart tovább nyugat felé. Ugyanakkor a közepén Nassun végre megpillant egy igazi csodát.

Az Öregember ránca egy szomma – egy kaldera a kalderán belül. Az adja a különlegességét, hogy olyan tökéletes a formája. Nassun azt olvasta, hogy a külső, régebbi kalderát általában súlyosan összeroncsolja a kitörés, mely létrehozza a belső, újabb kalderát. Ebben az esetben a külső egy sértetlen, szinte tökéletes kör, bár az idő vasfoga már jócskán kikezdte, és benőtte a növényzet is. Nassun nem is nagyon látja a növényvilágtól, bár tisztán szenzeli. A belső kaldera kissé hosszúkás, és olyan fényesen ragyog messziről is, hogy Nassun anélkül ki tudja találni, mi történhetett benne, hogy szenzelnie kellene. Bizonyára olyan magas hőmérsékleten ment végbe a kitörés – legalábbis egy ponton –, hogy csaknem elpusztította magát az egész geológiai képződményt. Ami megmaradt belőle, az üveggé alakult át, kellőképp megdolgozta ahhoz a természet, hogy az elemek a hosszú évszázadok során se tehessenek benne nagy kárt. Az ezt a szommát létrehozó vulkán már kialudt, ősi magmakamrája rég kiürült, a hő utolsó foszlánya is eltűnt belőle. Ugyanakkor egyszer régen a Ránc a világ kérgének meglehetősen lenyűgöző – és rettentő – átszakadását jelentette.

Acél útmutatásainak megfelelően a Ránctól két-három kilométerre vernek tábort éjszakára. Éjfél után nem sokkal Nassun felébred, mert kaparászást hall a távolból, de Schaffa megnyugtatja.

– Ezt már én is hallottam párszor – mondja szelíden, a tűz pattogását túlkiabálva. Ezúttal ragaszkodott az éjjeli őrséghez, amelyet Nassun kezdett. – Valami a Ránc erdejében. Úgy tűnik, nem erre jön.

Nassun hisz neki. Ennek ellenére egyikük sem alszik jól aznap este.

Hajnal előtt felébrednek, és elindulnak tovább az úton. A kora reggeli fényben Nassun az eléjük táruló, megtévesztően mozdulatlan kettős krátert bámulja. Közelről jobban látszik, hogy a belső kaldera falából rendszeres távolságonként hiányzik egy-egy darab. Valaki azt akarta, hogy az emberek be tudjanak oda menni. Ugyanakkor a külső kaldera fenekét teljesen benőtte a faszerű és sárgászöld színű, hullámzó fű, mely láthatóan minden más növényi életet kiszorított erről a vidékről. Még vadcsapások nyomát sem lehet szenzelni errefelé.

Az igazi meglepetés ugyanakkor a Ránc alatt lapul.

– Acél holtciv romja – szólal meg a lány. – A föld alatt van.

Schaffa meglepetten pillant rá, de nem kételkedik.

– A magmakamrában?

– Lehet. – Először Nassun sem tudja elhinni, de az ezüst nem hazudik. Észrevesz még valami különöset, miközben kiterjeszti a terület fölé a szezunális tudatosságát. Az ezüst tükrözi a földfelszín és az erdő zavarait – mint ahogy minden másét is. Ennek ellenére itt valahogy fényesebb, és olyan, mintha készségesebben sugározna egyik növénytől vagy kőtől a másikig. A szálak szélesebb, vakítóbb áramlatokat alkotnak, melyek egymásba futnak, akár a patakok. Így a rom végül egy csillámló, kavargó fényáradat közepén ül. Nassun nem tudja kivenni a részleteit, olyan sok mindent rejt – üres terek és épületek benyomását kelti. Óriási hely. Egy olyan város, amilyet Nassun még soha nem szenzelt.

Azonban az ezüstnek ezzel a hömpölygő örvénylésével már korábban is találkozott. Önkéntelenül is hátrafordul, és a homályban derengő, pár kilométerrel távolabbi zafírra pillant. Gyorsabban haladtak a kőnél, de az még mindig követi őket.

– Igen – szólal meg Schaffa. Egy ideje már a lányt nézi, és semmi sem kerüli el a figyelmét, miközben a Nassun összerakja a fejében a dolgokat. – Nem emlékszem erre a városra, de tudok ehhez hasonlókról. Ilyen helyeken készítették az obeliszkeket.

Nassun ingatja a fejét, próbálja felfogni, amit lát.

– Mi történt ezzel a várossal? Egyszer biztos sok ember élt itt.

– A Megsemmisítő.

Nassun levegőt vesz. Természetesen már hallott erről, és hitt is benne, mint ahogy a gyerekek is elhiszik a legtöbb történetet. Emlékszik arra, hogy az egyik skólai könyvében látott egy rajzot, mely ezt az eseményt ábrázolta: villámok és kövek zúdultak le az égből, tüzet okád a föld, és kis emberi alakok futkostak halálra ítélve.

– Tehát ilyen volt? Egy nagy vulkán?

– A Megsemmisítő olyan volt, mint ez itt. – Schaffa a hullámzó erdő fölé emeli a tekintetét. – Máshol másként nézett ki. A Megsemmisítő száz különböző Évszak volt, Nassun, melyek mind egyszerre törtek ki az egész világon. Kész csoda, hogy bármi is megmaradt az emberiségből.

Ahogy Schaffa beszél… Lehetetlennek tűnik, de Nassun az ajkába harap.

– Te erre… emlékszel?

Schaffa meglepetten Nassunra pillant, majd félig óvatosan, félig kényszeredetten elmosolyodik.

– Nem. Azt hiszem… gyanítom, hogy nem sokkal azután születtem meg, bár erről nincs bizonyítékom. De még ha vissza is tudnék emlékezni a Megsemmisítőre, meglehetősen biztos vagyok abban, hogy nem akarnék. – Felsóhajt, majd ingatni kezdi a fejét. – Felkelt a nap. Nézzünk szembe a jövővel, és hagyjuk a múltat.

Nassun bólint. Letérnek az ösvényről, és elindulnak a fák sűrűjébe.

A fák furcsák, hosszú és vékony leveleik vannak, így olyanok, akár a megnyúlt fűszálak, hajlékony törzsük egy méterre sem áll egymástól. Néhány helyen csak úgy tudnak továbbmenni, hogy Schaffa szétfeszíti a szinte egymásba fonódó törzseket, mert csak így tudnak átférkőzni közöttük. Viszont ez megnehezíti a haladást, és Nassun hamar kifogy a szuszból. Megáll, folyik róla az izzadság, de Schaffa tovább tör előre.

– Schaffa – szólal meg, mert pihenőt szeretne tartani.

– Nem – felel a férfi, és közben nagyokat nyögve tol arrébb egy újabb fatörzset. – Ne feledd a kőfaló figyelmeztetését, kicsi lány. Alkonyat előtt el kell érnünk az erdő közepét. Most már egyértelmű, hogy egy percet sem vesztegethetünk.

Schaffának igaza van. Nassun nyel egyet, mélyebbeket lélegzik, hogy jobban bírja, majd folytatja rögös útját az erdőben.

Schaffával együtt haladva kialakítanak egy ritmust. Ügyesen megtalálja a leggyorsabb ösvényeket, amelyeken nem kell megküzdeni a fákkal, és ilyenkor Schaffa is követi őt. Ám amikor ezeknek az ösvényeknek vége szakad, Schaffa dönti és rúgja oldalra vagy töri ketté a fákat, amíg tiszta nem lesz a terep, Nassun pedig a nyomában jár. Ezek alatt a rövid szünetek alatt ki tudja magát fújni, de soha nem eléggé. Elkezd szúrni az oldala. Egyre rosszabbul lát, mert a fák levelei mindig kicibálnak pár hajszálat a kontyaiból, az izzadságtól pedig kiegyenesedtek göndör fürtjei, és a szemébe lógnak. Minden vágya, hogy pihenhessen legalább egy órácskát. Igyon egy kis vizet. Egyen valamit. Ugyanakkor, ahogy telnek az órák, fölöttük a fellegek egyre szürkébbek lesznek, és nehéz megmondani, meddig lesz még világos.

– Képes lennék… – próbálkozik Nassun egy idő után, miközben azon gondolkozik, hogyan használhatná az orogéniát vagy az ezüstöt vagy valamit arra, hogy járhatóvá tegye az utat.

– Nem – felel Schaffa, mert valahogy ösztönösen megérezte, mit akar a lány. Valahonnan elővett egy fekete üvegtőrt. Egy ilyen helyzetben nem sok hasznát lehet venni ennek a gyiloknak, de Schaffának mégis sikerült, mert minden egyes törzsbe beleszúrja, mielőtt letaposná őket. Így könnyebben kettétörnek. – Ha megfagyasztanád ezeket a növényeket, azzal csak nehezebbé tennéd az átkelést, a rengéstől pedig összeomlana az alattunk lévő magmakamra.

– Akkor az ezüsttel…

– Nem… – Schaffa egy pillanatra megáll, majd hátrafordul, és mereven a lányra néz. Nem is zihál, nyugtázza a lány bánatosan, bár a homlokán kissé gyöngyözik az izzadság. A benne lévő vasszilánk bünteti őt, de kényszerűen még nagyobb erőt ad neki. – Lehet, hogy más őrzők is vannak a közelben, Nassun. Ennél a pontnál már nem valószínű, de még mindig lehetséges.

Nassun azon igyekszik, hogy kitaláljon még egy kérdést; ezzel még egy kis időt nyerne, hogy szusszanjon kicsit.

– Más őrzők? – Ó, de hát Schaffa mondta, hogy mindannyian elmennek valahová, ha beköszönt az Évszak, és hogy ez az állomás teszi számukra ezt lehetővé, mint ahogy Acél is elárulta. – Emlékszel valamire?

– Sajnos, semmi többre. – Kissé elmosolyodik, készakarva, mintha tudná, miben mesterkedik a lány. – Csak arra, hogy így tudunk eljutni oda.

– Hova?

Schaffa mosolya eltűnik, arcán a másodperc törtrészéig az ismerős, nyugtalanító üresség jelenik meg.

– Garantba.

Nassunnak csak most jut eszébe, hogy Schaffa teljes neve Garanti Őrző Schaffa. Eddig soha nem gondolkozott el azon, hol lehet ez a Garant nevű köz. De vajon mit jelenthet, hogy Garantba egy eltemetett, halott városon keresztül lehet eljutni?

– M-miért…

Erre Schaffa megrázza a fejét, arca megkeményedik.

– Ne húzd az időt. Ilyen kevés fényben nem minden éjszakai ragadozó fogja megvárni a teljes sötétséget.

Schaffa felpillant az égre, alig bosszankodik, mintha ez a körülmény nem fenyegetné az életüket.

Semmi értelme nem lenne Nassunnak arra panaszkodnia, hogy mindjárt összeesik. Évszak van. Ha összeesik, meghal. Átküzdi magát a Schaffa vágta nyíláson, és ismét elkezdi keresni a legjobb útvonalat.

Végül sikerrel járnak, ami jó, máskülönben ez egy meglehetősen lényegre törő történet lenne arról, hogy értesülsz a lányod halálhíréről, és hagyod elsorvadni a világot a gyászodban.

Még csak nem is kerül veszélybe az életük. Hirtelen ritkulni kezdenek a fűfák tömött sorai, és mögöttük egy akadályok nélküli átjáró tárul fel, mely keresztülvezet a belső kaldera gyűrűjén. Az átjáró falai föléjük magasodnak, bár messziről nem tűntek ekkorának, és a nyílás elég széles ahhoz, hogy két lovas kocsi kényelmesen egymás mellett tudjon benne haladni. A járat falait mindennek ellenálló moha és valamiféle fás szárú, indás növény borítja, ez utóbbi szerencsére már elpusztult, máskülönben belegabalyodnának, és még lassabban tudnának haladni. Így viszont tempósan törnek előre, talpuk alatt összeroppannak a halott ágak, majd hirtelen kiérnek az átjáróból, és egy széles, lekerekített szélű lemezen találják magukat. A lemez egy tökéletesen fehér anyagból áll, mely se nem fém, se nem kő. Nassun korábban már látott ehhez hasonlót, más holtciv romok közelében, és emlékszik rá, hogy ez az anyag esténként halványan ragyog. A lemez teljesen kitölti a belső kaldera által körbeölelt területet.

Acél azt mondta nekik, hogy a holtciv romja itt található a kaldera közepén – azonban Nassun csak egy kecses, elgörbített, felfelé ívelő fémdarabot lát maga előtt, melyet látszólag közvetlenül a fehér anyagba állítottak. Mint az Évszakot átélő bármely túlélő, ő is megmerevedik az újdonság láttán. Schaffa ugyanakkor tétovázás nélkül lép oda hozzá. Megáll mellette, és egy pillanatra furcsa arcot vág. Nassun gyanítja, ennek oka abban keresendő, hogy a teste megszokásból olyasmit tett, amire az elméje nem emlékszik – azonban Schaffa a fém tetején lévő cirkalmas írásra teszi a kezét.

Körülötte a kőfalakon hirtelenjében fénysugarakból álló lapos alakzatok és vonalak bukkannak fel a semmiből. Nassun felnyög, azonban a fénynyalábok semmi mást nem tesznek azon kívül, hogy tovább masíroznak, és más írásokat is láthatóvá tesznek, majd végül egy durván téglalap alakú formát hoznak létre a kőben Schaffa lába körül. Elmosódott, alig hallható morajlás hangzik fel, mire Nassun összerezzen, és lázasan kapkodja a fejét mindkét oldalra, ám egy perccel később eltűnik a Schaffa előtt lévő fehér anyag. Nem csúszik oldalra, és nem nyílik ki, akár egy ajtó, egyszerűen csak eltűnik. Azonban Nassun hirtelen rájön, hogy mégiscsak egy ajtó lehet.

– És meg is érkeztünk – motyogja Schaffa. Ő maga is meglepettnek tűnik kissé.

Az ajtón túl egy alagút látszik, mely fokozatosan lefelé kanyarog, és eltűnik a földben. Keskeny, téglalap alakú, fényes panelek övezik a lépcsőket mindkét oldalon, és megvilágítják az utat. Nassun Schaffa mellé lép, és próbálja kitalálni, mit lát maga előtt, aztán rájön, hogy az elgörbülő fémdarab egy korlát. Ebbe lehet kapaszkodni, ha valaki elindul a mélység felé.

A fűerdő egy távoli részéről éles, csikorgó hang érkezik feléjük, Nassun arra gondol, hogy egy állat lehet. Talán egy kitinpáncélú. Ugyanezt a rikoltozást hallották előző este közelebbről, hangosabban. Nassun összerezzen, és Schaffára néz.

– Úgy vélem, valamiféle szöcske lehet – mondja a férfi. Megfeszül az állkapcsa, amikor visszapillant az átjáróra, amelyen épp most haladtak át, bár arrafelé minden mozdulatlan. Még. – Vagy az is lehet, hogy kabóca. Most menjünk be. Láttam már ehhez a szerkezethez hasonlót, amint belépünk, be fog mögöttünk záródni.

Schaffa előretessékeli Nassunt, mert így jobban szemmel tudja tartani, mi van mögöttük. Nassun nagy levegőt vesz, és emlékezteti magát arra, hogy ezt meg kell tennie, hogy egy olyan világ jöhessen létre, amelyik senki mást nem fog bántani. Aztán elindul lefelé a lépcsőn.

A fényes panelek mindig öt-hat lépcsőfokkal előre világítanak, hátrafelé pedig három fok után kialszanak. Ahogy Schaffa előre megjósolta, amint pár méterrel beljebb kerülnek, újra felbukkan a lépcsőt eltakaró fehér anyag, és ezzel elhalnak az erdő felől érkező rikoltások.

Ezután semmi más nem marad, csak a fény, a lépcső és a valahol alattuk elterülő, rég elfeledett város.

*

2699: Két feketekabátost rendeltek a Fulkrumból Dezsnába (Uher kvartens, Nyugati-partvidék, a Kiash-csapdák közelében), amikor az Imher-hegy kitörésre utaló jeleket mutatott.

A feketekabátosok arról tájékoztatták a köz tisztségviselőit, hogy a kitörés már a küszöbön áll, és hogy valószínűleg fel fogja robbantani az egész Kiash-csoportot, beleértve az Őrültet is (az Őrült évszakot kiváltó szupervulkán helyi elnevezése, Imher ugyanezen a forróponton helyezkedik el). A feketekabátosok – az egyik háromgyűrűs, a másik feltehetően hétgyűrűs, bár valamilyen oknál fogva nem viselt gyűrűt – megállapították, hogy Imher lecsendesítése meghaladja a képességeiket, ennek ellenére megpróbálkoztak vele, mert nem volt idő magasabban képzett birodalmi orogénekért sürgönyözni. Sikerült elérniük, hogy a kitörés mindaddig ne fejlődjön tovább, amíg meg nem érkezett egy kilencgyűrűs szenior birodalmi orogén, aki szunnyadó állapotba helyezte a vulkánt. (A háromgyűrűsre és a hétgyűrűsre kézen fogva, elszenesedve, megfagyva találtak rá.)

– Dibari Innovátor Yaetr jegyzetei

Szil Anagiszt: Három

Lenyűgöző. Miközben elmesélem ezeket, egyre könnyebben megy az emlékezés… vagy talán mindennek ellenére még mindig ember vagyok.

*

Először csak abból áll a terepgyakorlatunk, hogy keresztülsétálunk a városon. A megalkotásunk óta eltelt röpke éveket a szezúnában, a bármilyen formában megjelenő energia érzetében elmerülve töltöttük. A kinti séta rákényszerít minket arra, hogy a többi, gyengébb érzékszervünket is használjuk, és ez eleinte elsöprő erővel hat ránk. Összerezzenünk attól, mennyire ruganyos a cipőnk alatt az összepréselt rostokból álló járda, mert ez merőben eltér a lakrészünket borító lakkozott fapadló keménységétől. Tüsszögünk, amikor megpróbáljuk belélegezni a sérült növényzettől, a vegyi melléktermékektől és az ezernyi kipárolgástól terhes levegőt. Az első tüsszentés annyira megrémíti Dusát, hogy könnyekben tör ki. A fülünkre tapasztjuk a kezünket, hogy kiszűrjük a számtalan beszédfoszlány, a nyöszörgő falak, a zörgő levelek és a távolban vinnyogó gépek hangját, de hasztalan. Bimniha megpróbálja túlharsogni az egész hangzavart, és Kelenlinek meg kell állnia, hogy megnyugtassa. Bimniha ezután ismét megpróbál normál hangerővel beszélni. Behúzom a nyakam, és feljajdulok, mert félek a közeli bokorban ülő madaraktól, de még így is én vagyok közöttünk a legnyugodtabb.

Ami végül lecsillapít minket, az az, hogy végre lehetőségünk nyílik megpillantani az ametiszt plutonikus töredékének teljes szépségét. Elképesztő látványt nyújt a varázs lassú pulzálása, miként a városi csomópont szíve fölé magasodik. Szil Anagiszt minden csomópontja egyedi módon alkalmazkodott a helyi éghajlathoz. Hallottunk olyan sivatagi csomópontokról, ahol az épületek megkérgesedett, óriásira nőtt pozsgás növényekből nőnek ki; óceáni csomópontokról, amelyeket parancsra növekvő és elpusztuló korallszervezetek építenek fel. (Szil Anagisztben szent az élet, de néha szükséges a halál.) A mi csomópontunk – az ametiszt csomópontja – egykor őshonos erdő volt, ezért nem tudok nem arra gondolni, hogy az ősi fák fensége lakozik a pompás kristályban. Ez bizonyára nagyobb méltóságot és erőt kölcsönöz neki, és megkülönbözteti a gép többi töredékétől. Az érzés teljességgel észszerűtlen, de hangolótársaim arcára nézek, miközben mindannyian az ametisztszilánkot bámuljuk, és ugyanazt az imádatot látom tükröződni a szemükben.

(Meséltek nekünk arról, hogy régen másmilyen volt a világ. Egykor nemcsak hogy maguk a városok is halottak voltak, lévén növekedésre és változásra képtelen kő-és fémdzsungelek, hanem ténylegesen halálosak voltak, mert megmérgezték a talajt, ihatatlanná tették a vizet, és még a puszta létezésükkel is megváltoztatták az időjárást. Szil Anagiszt ennél jobb, de semmit sem érzünk, ha magára a városi csomópontra gondolunk. Semmit sem jelent számunkra – épületek sokasága, tele olyan emberekkel, akiket nem érthetünk meg igazán, akik intézik ügyes-bajos dolgaikat, amelyeknek számítania kellene, még sincs így. Ugyanakkor a töredékek! Halljuk a hangjukat. Énekeljük varázslatos dalukat. Az ametiszt a részünk, mi pedig az ő részei vagyunk.)

– Ez alatt az út alatt három dolgot fogok nektek mutatni – árulja el Kelenli, miután már elég ideig meredtünk az ametisztre ahhoz, hogy megnyugodjunk. – A dirigensek is jóváhagyták, ha ez számít nektek. – Miközben ezt mondja, félreérthetetlenül Remhára néz, mivel ő tiltakozott leginkább ez ellen az út ellen. Remha unott sóhajtást színlel. Mindketten kitűnő színészeknek bizonyulnak szemfüles őreink előtt.

Ezután Kelenli továbbterel minket. Az ő viselkedése és a miénk éles ellentétben áll egymással. Ő felszegett fejjel, könnyedén lépked, figyelmen kívül hagyva mindent, ami nem fontos, miközben sugárzik belőle a magabiztosság és a nyugalom. Mi mögötte botladozunk, megindulunk, megtorpanunk, továbbsietünk, félénkek és esetlenek vagyunk, minden eltereli a figyelmünket. Az emberek bámulnak ránk, de nem hiszem, hogy valójában a fehérségünk az, amit olyan különösnek találnak. Inkább arról van szó, hogy bolondnak néznek minket.

Mindig is büszke voltam, ezért bánt, hogy ilyen jól szórakoznak rajtunk. Kihúzom magam, próbálok úgy járni, mint Kelenli, bár ez azzal jár, hogy nem veszem tudomásul a körülöttem lévő számtalan csodát és lehetséges fenyegetést. Ezt Gaeha is észreveszi, igyekszik Kelenlihez és hozzám igazodni. Remha rájön, mit csinálunk, bosszúsnak tűnik, egy kis hullámot bocsát ki maga köré: Mindig is furcsák leszünk nekik.

Mérges, lüktető, basszushangon szóló lökéshullámmal válaszolok neki. Ez nem róluk szól.

Remha felsóhajt, de ő is elkezd vetélkedni velem. A többiek követik a példáját. A városi csomópont legdélebbi negyedében járunk, ahol enyhén kénes szagok itatják át a levegőt. Kelenli elmagyarázza, hogy a szag a hulladékregeneráló növényeknek köszönhető, melyek sűrűbben nőnek itt, ahol a csatornák a felszínhez közel vezetik a város szürke vizét. A növények ismét tisztává varázsolják a vizet, burjánzó, egészséges lombozatot alakítanak ki az utcák fölött, hogy hűvösebbek legyenek, mint ahogy ez is volt a terv valaha –, de még a legjobb geoinzsenérek sem tudják megakadályozni, hogy a hulladékon élő növényeken ne érződjék a táplálékuk szaga.

– A hulladékfeldolgozási infrastruktúrát szeretnéd nekünk megmutatni? – kérdezi Remha Kelenlitől. – Máris jobban látom az összefüggéseket.

Kelenli felhorkant.

– Nem egészen.

Befordul egy sarkon, ahol egy halott épület tárul elénk. Megállunk, és megbámuljuk. Borostyán kígyózik a falain, amelyek valamiféle vörös agyagtéglákból állnak, borostyán fedi a pár márványoszlopot is. Ettől eltekintve semmi sem élő az épületben. Zömök, alacsony és olyan a formája, mint egy téglaforma doboz. Nem szenzeljük a falakat megtámasztó hidrosztatikus nyomást, bizonyára fizikai erőt és kémiai megerősítéseket használtak ahhoz, hogy egyenesen felfelé álljanak. Az ablakok csak üvegből és fémből vannak, semmilyen csalánsejtet nem látok növekedni a felszínükön. Hogyan gondoskodnak arról, hogy odabent bármi is biztonságban legyen? Az ajtókat halott fából készítették, sötét, vörösesbarnára festett tábláikra borostyánmotívumokat véstek. Meglepően szépek. A lépcsők fakó világosbarna színű homokfelfüggesztések. (Évszázadokkal ezelőtt az emberek ezt betonnak nevezték.) Az egész dolog meghökkentően elavult – mégis sértetlen és működőképes, ezért az egyedisége miatt lenyűgöző.

– Annyira… szimmetrikus – jegyzi meg Bimniha, kissé lebiggyesztve az ajkát.

– Igen – helyesel Kelenli. Azért állt meg ez előtt az épület előtt, hogy alaposan szemügyre tudjuk venni. – Viszont hajdanán az emberek csodaszépnek tartották az ilyesmit. Menjünk.

Ismét megindul előre. Remha utánakiált.

– Mármint oda, be? Szerkezetileg megbízható ez a valami?

– Igen. És igen, bemegyünk. – Kelenli megáll, és visszanéz Remhára, talán meglepődött, hogy az idegenkedés egy része nem is volt színjáték. A környező levegőben érzem, hogy megérinti és megnyugtatja őt. Remha nagyobb seggfej, ha fél vagy dühös, ezért a vigasztalás segít a helyzeten, és Remha idegeinek tüskés izgatottsága kezd alábbhagyni. Ugyanakkor számos megfigyelőnk miatt Kelenlinek tovább kell játszania. – Bár gondolom, kint maradhatsz, ha azt szeretnéd.

A két őrre, a barna férfira és nőre pillant, akik a közelében állnak. Ők nem maradtak le a csoportunktól, mint a többi őr, akiket olykor megpillantunk a látómezőnk szélén.

– Hova gondolsz! – förmed rá a nő.

– Csak egy ötlet volt – vonja meg a vállát Kelenli, majd az épület felé biccent, és tovább beszél Remhához. – Úgy tűnik, nem igazán van más választásod. De megígérem, nem fog rád dőlni.

Követjük. Remha kissé lassan indul meg, de végül ő is a nyomunkba szegődik.

Amint átlépjük a küszöböt, egy holografikus jel bukkan fel előttünk a levegőben. Nem tanítottak meg minket olvasni, mindenesetre ennek a betűi különösen néznek ki. Egy morajló hang szólal meg az épület hangrendszerén keresztül: „Ismerd meg az elerőtlenedés történetét.” Fogalmam sincs, ez mit jelent. Belül az épület… bűzlik. Száraz és poros, a levegő áporodott, mintha semmi sem nyelné el a benne felgyülemlett szén-dioxidot. Észrevesszük, hogy más emberek is vannak itt, akik az épület nagy, nyitott előcsarnokában gyülekeznek, vagy felfelé menetelnek a szimmetrikus, kettős lépcsősoron, álmélkodva legeltetik a szemüket a fa lépcsőfokok díszes, faragott paneljein. Nem néznek ránk, eltereli a figyelmüket a környezet minket is leköröző furcsasága.

– Ez meg mi? – szólal meg Remha.

Az egész hálózatunkat bizsergeti a nyugtalansága, ezért kénytelenek vagyunk mindannyian ránézni. Társunk homlokát összeráncolva, fejét ide-oda billentve áll.

– Mi ez… – teszem fel a kérdés első felét, de aztán én is hallom?, szenzelem?

– Megmutatom nektek – felel Kelenli.

A dobozszerű épület belseje felé terel minket. Kristályvitrinek mellett haladunk el, mindegyik egy számunkra megfejthetetlen – de nyilvánvalóan régi – berendezést őriz. Ráismerek egy könyvre, egy huzaltekercsre és egy mellszoborra. Az egyes tárgyak melletti plakátok a kiállított darabok jelentőségét részletezik, gondolom én, de el sem tudom képzelni, hogy létezhet olyan magyarázat, mely értelmet visz ebbe az egészbe.

Kelenli ezután egy széles erkély felé terel minket, melynek ódivatú, fafaragásos korlátja van. (Ez különösen rémisztő. Rá kell bíznunk magunkat egy elhalt fából készült korlátra, amely nem csatlakozik a város riasztóhálózatához, sem semmi máshoz. Miért nem lehetett egyszerűen olyan indás növényeket telepíteni ide, amelyek elkapnak minket, ha leesnénk? A régi idők borzalmasak voltak.) És most itt állunk egy óriási, nyitott kamra fölött, lefelé nézünk, és meglátunk valamit, ami épp annyira illik ehhez a halott helyhez, mint mi magunk. Vagyis a legkevésbé sem.

Az első gondolatom az, hogy ez egy másik plutonikus motor – egy egész, nem csak egy nagyobb darab töredéke. Igen, egy magas, tiszteletet parancsoló központi kristály kap benne helyet, és ott van a foglalat is, amelyből kinő. Ráadásul ez a motor aktiválva van, szerkezeteinek nagy része lebeg, alig hallhatóan búg pár méterrel a padló fölött. Azonban ez a motornak az egyetlen olyan része, amit értek. A középső kristály körül hosszabb, befelé görbülő szerkezetek lebegnek, az egész szerkezet valahogy a virágokra, egy stilizált krizantémra emlékeztet. A középső kristály sápadt aranyszínben tündököl, a járulékos kristályok alsó része zöld, színük felfelé haladva fokozatosan halványodik, csúcsuk fehér. Pompás, még ha különös is.

Ennek ellenére, amikor nemcsak a szememmel tanulmányozom a motort, hanem meg is érintem a föld zavargásaira hangolódott idegsejtekkel, elakad a lélegzetem. Pusztító halál, a szerkezet által létrehozott varázsháló egyszerűen páratlan! Több tucat ezüstös fonalszerűség támogatja egymást, a spektrumok és formák energiái mind egymásba kapcsolódnak, és egy kaotikusnak tűnő, mégis messzemenően uralt rendben váltanak az állapotok között. A középső kristály néha fel-felvillan, átkapcsol a lehetőségek között, miközben figyelem. És milyen apró! Még soha nem láttam ilyen jól kialakított motort. Még a plutonikus motor sem ilyen erőteljes vagy pontos, ha a méreteket vesszük alapul. Ha azt olyan hatékony módon építették volna meg, mint ezt a kicsi motort, a dirigenseknek soha nem lett volna szükségük arra, hogy létrehozzanak minket.

Ennek a szerkezetnek még sincs értelme. Nem érkezik elég varázs a mini motorba ahhoz, hogy képes legyen mindazt az energiát előállítani, amit észlelek. Ingatom a fejem, de most már hallom, amit Remha is: halk, nem szűnő csengést. Több hang keveredik benne kísértetiesen, amitől felborzolódnak a nyakamon a pihék… Remhára pillantok, aki komor arckifejezéssel bólint.

Ennek a motornak a varázsa semmi más célt nem szolgál azon kívül, amit látok, vagyis hogy látni, hallani és csodálni lehessen. És valahogy – megborzongok, ösztönösen tudom, de ellenállok a tudásnak, mert ez mindennek ellentmond, amit tanultam a fizika és az arkánia törvényeiből –, valahogy mégis több energiát termel, mint amennyit fogyaszt.

Felvont szemöldökkel Kelenlire nézek, aki engem figyel.

– Ennek nem kellene léteznie – mondom. Csak szavakkal. Nem tudom máshogy megfogalmazni, amit érzek. Döbbenetet. Kétkedést? Valami miatt félelmet. A plutonikus motor a geomagesztria valaha létrehozott legkorszerűbb alkotása. Mióta csak kiöntöttek minket, szüntelenül ezt hajtogatták nekünk a dirigensek… és mégis. Ez a pici, bizarr motor, mely félig elfeledve ül egy poros múzeumban, sokkal korszerűbb. És mégis úgy tűnik, hogy a gyönyörködtetésen kívül semmilyen más célt nem szolgál.

Miért rémiszt meg ez a felismerés?

– Mégis létezik – felel Kelenli.

Hátradől a korlátnak, szórakozottnak tűnik – azonban a kiállított szerkezet visszafogott, pislákoló harmóniáin keresztül szenzelem, hogy megrezgeti a környező levegőt.

Gondolkozzatok – mondja szavak nélkül. Kiváltképp rám néz. Az agyalósra.

Körbepillantok a többieken. Közben ismét szemet szúrnak Kelenli őrei. Az erkély két végén helyezkedtek el, hogy lássák a korlátot, amelynek mentén végighaladtunk, és szemmel tartsák a kiállítótermet is. Mindketten unottnak tűnnek. Kelenli hozott minket ide. Rávette a dirigenseket, hogy beleegyezzenek. Azt akarja, hogy meglássunk valamit ebben az ősi motorban, amit az őrök nem. Mi az?

Előrelépek, a halott korlátra teszem a kezem, és szándékosan a motorra bámulok, mintha az segítene. Milyen következtetésre kellene jutnom? Ugyanolyan a szerkezete, mint a többi plutonikus motornak. Mindössze a célja más – nem, nem. Ez túl egyszerű megállapítás. A különbség… filozófiai jellegű. A hozzáállásban mutatkozik meg. A plutonikus motor egy eszköz. Ez a valami? Ez… művészet.

És akkor megértem. A motor nem Szil Anagiszt építménye.

Kelenlire pillantok. Szavakat kell használnom, azonban a dirigensek, akik majd meghallgatják az őrök beszámolóját, semmire sem következtethetnek ebből.

– Ki?

Kelenli elmosolyodik. Valami elárasztja a testem, amitől az bizseregni kezd. Én vagyok az agyalós, és Kelenli elégedett velem, és soha nem voltam ennél boldogabb.

– Ti – felel, és ezzel teljesen összezavar. Aztán ellép a korláttól. – Még sokkal több mindent szeretnék mutatni nektek. Gyertek.

*

Az Évszak során minden megváltozik.

– Első tábla, „A túlélésről”, második versszak

7

te, aki előre tervezel

Ykka sokkal nagyobb hajlandóságot mutat Maxaxit és az emberei befogadására, mint gondoltad. Annak viszont nem örül, hogy Maxaxit előrehaladott hamutüdőtől szenved – mint ahogy azt Lerna megállapította, miután mindannyian szivaccsal megmosdottak, és előzetes vizsgálaton estek át. Az sincs ínyére, hogy négy másik ember súlyos egészségügyi problémáktól szenved, kezdve a fekélyektől a teljes fognélküliségig, vagy hogy Lerna szerint kétséges, hogy van-e értelme mindannyiukat újra felhizlalni. Azonban, mint ahogy azt a rögtönzött tanácsülés résztvevőivel közölte – kellően hangosan ahhoz, hogy mindenki hallja, aki csak akarja –, sok mindent elvisel az olyan emberektől, akik ellátmányt hoznak magukkal, ismerik a terepet, és pontos orogéniát tudnak gyakorolni, ami segít megvédeni a csoportot a támadásokkal szemben. És – teszi hozzá – Maxaxitnak nem kell örökké élnie. Neki elég az is, ha addig él, hogy egy kicsit segítsen a köznek.

Nem mondja ki, hogy Alabástrommal ellentétben, ami kedves tőle – vagy legalábbis nem nyilvánvalóan kegyetlen. Meglepő, hogy tiszteletben tartja a gyászodat, és talán ez a jele annak, hogy kezd megbocsátani. Jó lesz újra egy barát. Hogy ti ketten barátok lesztek. Megint.

Ez nem elég, természetesen. Nassun életben van, és többé-kevésbé felépültél a kapu okozta kómából, ezért most naponta emlékeztetned kell magad, miért maradsz Kasztrimával. Néha segít, ha felsorakoztatod az érveket. Az első az, hogy ezzel Nassun jövőjét biztosítod, mert így tudsz neki hajlékot adni, ha ismét rátalálsz. A második, hogy erre egyedül nem vagy képes – és nem lenne helyes, ha hagynád Tonkeenak, hogy veled tartson, bármennyire is kész erre. Nem helyes úgy, hogy nem teljes az orogéniád. A dél felé tartó hosszú út mindkettőtök halálához vezetne. Hoa nem fog tudni segíteni neked felöltözni vagy ételt készíteni vagy bármilyen más dolgot tenni, amihez két kézre lenne szükség. És mind közül a harmadik ok a legfontosabb: már nem tudod, merre kell menned. Hoa megerősítette, hogy Nassun útra kelt, és egyre távolabb kerül a zafírtól, mióta kinyitottad az obeliszkkaput. Már azelőtt is túl késő lett volna megkeresni, hogy kómába estél.

De van remény. Egyik hajnalban, a korai órákban, miután Hoa megszabadított a bal melled kősúlyától, csendesen megszólít.

– Azt hiszem, tudom, merre megy. Ha igazam van, hamarosan megáll.

Bizonytalannak hangzik. Nem, nem is bizonytalannak. Gondterheltnek.

Egy sziklán ülsz, nem messze a tábortól, próbálsz magadhoz térni a… kimetszés után. Nem volt olyan kellemetlen, mint amilyennek hitted. Lehámoztad magadról a ruhákat, hogy szabaddá tedd megkövesedett melled. Ő rátette a kezét, mire az levált a testedről, egyenesen a tenyerében landolt. Megkérdezted, miért nem tette ugyanezt a karoddal, mire azt felelte, hogy azt teszi, ami számodra a legkényelmesebb. Ezután az ajkához emelte a melled, és úgy döntöttél, hogy inkább a lapos, kauterizált, enyhén durva felületű követ veszed szemügyre egykori melled helyén. Kissé sajog, de nem igazán tudod, hogy az amputáció vagy valami egzisztenciális dolog okozza-e a fájdalmat.

(Három harapással fogyasztja el azt a mellet, amelyik Nassun kedvence volt. Perverz módon büszke vagy arra, hogy valaki mást is tápláltál vele.)

Miközben egy kézzel visszarángatod a ruhát a testedre – a melltartód üres kosarát a legvékonyabb alsóingeddel tömöd ki, hogy ne csússzon le rólad –, megpróbálod kipuhatolni, mi okozhatta, hogy Hoa hangja nemrég olyan gondterhelten csengett.

– Te tudsz valamit.

Hoa először nem felel. Arra gondolsz, emlékeztetned kell, hogy egymás társai vagytok, elköteleztétek magatokat a Hold befogása és ennek a végtelen Évszaknak a lezárása mellett, hogy ő fontos neked, és hogy nem titkolhat előled dolgokat – és ekkor végül megszólal.

– Úgy hiszem, Nassun maga szeretné kinyitni az obeliszkkaput.

Azonnal és zsigerből reagálsz. Igazi félelemmel. Valószínűleg nem ezt kellene érezned. Az észszerűség azt diktálná, ne hidd el, hogy egy tízéves lány képes olyasmire, amit te is csak alig tudtál megtenni. Azonban valahogy – talán mert emlékszel, milyen érzéssel töltött el, amikor a kislányod dühös, kék energiával lüktetett, és abban a pillanatban tudtad, hogy jobban érti az obeliszkeket, mint te valaha is fogod – mégsem okoz gondot elhinned Hoa kijelentésének lényegét, vagyis hogy a kislányod nagyobb, mint gondoltad.

– Abba bele fog halni – szakad fel belőled.

– Igen, ez nagyon valószínű.

Ó, Föld.

– De most megint le tudod nyomozni, hol van? Kasztrima után elvesztetted.

– Igen, mert ráhangolódott egy obeliszkre.

Ugyanakkor Hoa hangjában megint ott bujkál az a furcsa tétovázás. Miért? Miért zavarná őt, hogy… Ó. Ó, pusztító, felemésztő Föld. Remeg a hangod, miközben megérted.

– Ami azt jelenti, hogy most már bármelyik kőfaló képes őt érzékelni. Ezt akarod mondani? – Kasztrima megint megismétlődhet. Rubinhaj, Vajas Márvány, Csúnya Ruha, bárcsak soha többé ne látnád ezeket a parazitákat. Szerencsére Hoa végzett a legtöbbjükkel. – Akkor tehát felkeltjük a fajtád érdeklődését, ugye? Amikor elkezdjük használni az obeliszkeket, vagy közel kerülünk ehhez.

– Igen.

Súlytalanul ejti ki ezt az egyetlen, puha szót, de mostanra már ismered.

– A Föld verje meg! Valamelyikőtök őt akarja.

Nem gondoltad volna, hogy a kőfalók is képesek felsóhajtani, mindenesetre Hoa mellkasát ehhez hasonló hang hagyja el.

– Az, akit te Szürke Férfinak nevezel.

Kiráz a hideg. De igen. Valójában erre már korábban rájöttél. Mégis hány orogén volt képes mostanában kapcsolatot teremteni az obeliszkekkel? Alabástrom, te és most már Nassun. És talán rövid ideig Uche – és az is lehet, hogy régebben még Tirimóban is ólálkodott egy kőfaló. Az a rozsdaverte rohadék bizonyára szörnyen csalódott lehetett, hogy Uche az apja keze által halt meg, nem pedig kővé változott.

Az epe keserű ízét érzed a szádban, mire összeszorítod az állkapcsod.

– Az a kőfaló manipulálja őt. – Hogy Nassun aktiválja a kaput, kővé változtassa magát, és hogy meg lehessen enni. – Ezzel próbálkozott Kasztrimában is. Rá akarta kényszeríteni Alabástromot, utána meg engem vagy, a rozsda verje meg, vagy Ykkát vagy bármelyikünket arra, hogy olyasmit próbáljunk tenni, ami meghaladja a képességeinket, hátha mi magunk is átváltozunk…

Melled kőlapjára teszed a kezed.

– Mindig is voltak olyanok, akik fegyverként használták a kétségbeesést és a reménytelenséget.

Ezt gyöngéden mondja, mintha szégyenkezne miatta.

Egyszeriben nagyon dühös vagy önmagadra és a tehetetlenségedre. Hiába tudod, hogy te vagy a haragod igazi célpontja, mégis Hoán töltöd ki a mérged.

– Úgy tűnik, ti mindannyian ilyenek vagytok!

Hoa olyan testhelyzetet választott magának, hogy a tompán derengő, vörös láthatár felé nézzen. Egy szobor, amely merengő, árnyakba borult vonalakkal tiszteleg a sóvárgás előtt. Nem fordul feléd, de hallod a hangjából áradó sértettséget.

– Nem hazudtam neked.

– Nem, csak elhallgattad az igazságot, ami kibaszottul ugyanaz, nem? – Megdörzsölöd a szemed. Le kellett venned a védőszemüveget, hogy visszavedd az inged, és így belement a hamu a szemedbe. – Tudod, mit? Egyszerűen csak… most semmi mást nem szeretnék hallani. Pihennem kell. – Felállsz. – Vigyél vissza.

Hirtelen kinyújtja feléd a kezét.

– Még egy dolog, Essun.

– Megmondtam, hogy…

– Kérlek. Erről tudnod kell. – Vár, amíg fortyogó csendbe nem burkolózol. Aztán megszólal. – Jija halott.

Ledermedsz.

*

Ebben a pillanatban emlékeztetem magam arra, miért mesélem tovább ezt a történetet a te szemszögedből, nem pedig a sajátomból: mert kifelé túl jól el tudod magad rejteni. Üres az arckifejezésed, a szemed félig lecsukódik. De ismerlek már. Ismerlek. Ez van most benned.

*

Meglep téged, hogy meglepődsz. Meglepődsz, vagyis nem dühöt, csalódottságot vagy bánatot érzel. Pusztán csak… meglepődsz. Megkönnyebbülsz, mert azt hiszed, Nassun most már biztonságban van, de ezután az az első gondolatod, hogy…

Vagy még sincs?

Aztán meglep, hogy félni kezdesz. Nem igazán tudod, hogy mitől, de erős, keserű íz jelenik meg a szádban.

– Hogyan? – kérdezed.

– Nassun – felel Hoa.

Egyre nő a félelmed.

– Nem veszthette el az uralmat az orogéniája fölött, ez ötéves kora óta nem fordult vele elő…

– Nem orogéniával csinálta. És szándékos volt.

Végre itt van: egy Repedés szintű földmozgás előrengése a testeden belül. Csak egy perc múlva tudod hangosan is feltenni a kérdést.

– Megölte őt? Szándékosan?

– Igen.

Ezután elhallgatsz, kábult vagy, és gondterhelt. Hoa még mindig kinyújtva tartja feléd a kezét. Felajánlja a válaszokat. Nem vagy benne biztos, hogy tudni akarod, de… ennek ellenére megfogod a kezét. Talán vigaszt nyújt. Nem csak képzeled, hogy a keze rákulcsolódik a tiédre, és meg is szorítja, csak egy kicsit, amitől jobban érzed magad. Még mindig vár. Nagyon-nagyon örülsz a figyelmességének.

– Akkor Jija… Hol… – kezded, amikor úgy érzed, készen állsz rá. Nem állsz készen. – El tudok oda jutni valahogy?

– Oda?

Meglehetősen biztos vagy abban, hogy tudja, mire gondolsz. Csak meg akar győződni, hogy te is tudod, mit kérsz tőle.

Nehézkesen nyelsz egyet, próbálsz észérveket keresni a lányod tettére.

– Az Antarktikán voltak. Nem vándoroltak örökké. Nassun egy biztonságos helyet talált, ahol volt ideje megerősödni. – Sokkal erősebbé válni. – Vissza tudom tartani a lélegzetem a föld alatt, ha… Vigyél el oda, ahol Nassun… – De mégsem. Valójában nem is oda akarsz menni. Ne kerülgesd tovább. – Vigyél oda, ahol Jija van. Oda, ahol… ahol meghalt.

Hoa körülbelül fél percig mozdulatlan marad. Ezt már megfigyelted korábban is. Eltérő ideig tart neki, mire reagál egy-egy beszélgetés menetére. Olykor a szavai csaknem egybefolynak a tieiddel, amikor felel, néha pedig arra gondolsz, nem hallott, mert olyan sokat kell várni a válaszára. Úgy véled, ilyenkor nem is gondolkodással vagy bármi mással tölti az idejét. Azt hiszed, az idő egyszerűen nem jelent neki semmit – egy másodperc vagy tíz, most vagy később. Hallott téged. Egyszer majd kezd valamit a mondandóddal.

Végül, mintegy ezt bizonyítva, a teste kissé elhomályosul, bár látod, mozdulata a végén mennyire lelassul, miközben a másik kezét is a tiedre teszi, és két kemény tenyere közé szorítja az ujjaidat. Kezeinek nyomása addig fokozódik, amíg szoros nem lesz a fogása. Nem kényelmetlen, de akkor is.

– Hunyd be a szemed.

Ezt korábban még sose mondta.

– Miért?

Levisz a földbe. Sokkal mélyebbre, mint amilyen mélyen valaha is voltál, és ezúttal csak egy másodpercig tart az út. Óhatatlanul is felnyögsz, és így jössz rá arra, hogy nem is kell visszatartanod a lélegzeted. Miközben egyre nagyobb sötétség vesz körül, piros villanásokat látsz, és aztán egy pillanatig megolvadt pirosokon és narancssárgákon suhansz át, és a másodperc törtrészéig megpillantasz egy hullámzó, nyitott teret, ahol valami felrobban a távolban, nyúlós, ragyogó cafatok záporának közepette – aztán ismét feketeség lesz körülötted, majd az enyhén felhős ég alatt állsz a földön.

– Ezért – válaszol Hoa.

– Kibaszott, pattogzó rozsda! – Próbálod kiszabadítani a kezed a szorításból, de nem sikerül. – A rohadt életbe!

Hoa szorítása enged, így ki tudod húzni a kezed. Pár méterrel arrébb botorkálsz, majd sérüléseket keresve végigtapogatod magad. Jól vagy – nem égtél szénné, nem zúzott össze a nyomás, mint ahogy annak történnie kellett volna, nem fulladtál meg, még csak nem is rendültél meg. Annyira.

Felegyenesedsz, és megdörzsölöd az arcot.

– Oké. Ideje megjegyeznem, hogy a kőfalók semmit sem mondanak ok nélkül. Soha nem akartam a saját szememmel látni a föld alatti tüzeket.

De most már itt vagy, egy domb tetején állsz, mely maga is valamiféle fennsíkon helyezkedik el. Az égbolt segít meghatározni a helyet. Itt későbbre jár, mint ott, ahonnan jöttél. Nemrég kelt fel a nap, míg a másik helyen ez még nem történt meg. Szemmel látható, bár csak halványan dereng a hamufellegek vásznán keresztül. (Meglep, hogy áhítozol ez után a látvány után.) Azonban a tény, hogy látod, azt jelenti, sokkal messzebb vagy a Repedéstől, mint pár perccel korábban. Nyugat felé nézel, és a távolban pislákoló sötétkék obeliszk halvány ragyogása megerősíti a sejtésedet. Ez az a hely, ahol körülbelül egy hónapja érezted Nassunt, amikor megnyitottad az obeliszkkaput.

(Arra. Nassun arra ment. Azonban az az irány több ezer négyzetkilométernyi területet fed le.)

Megfordulsz, és ekkor veszed észre, hogy egy kisebb épületegyüttes mellett állsz. A faházak a domb tetején helyezkednek el. Egy cölöpökön álló raktárkunyhó, pár fészer és néhány hálóteremnek vagy skólai épületnek látszó házikó. Az egészet egy bazaltoszlopokból emelt csinos, tökéletesen egyenes kerítés veszi körül. Az, hogy ezt egy orogén hozta létre, és a szolgálatába állította a lábad alatt lévő nagy vulkán lassan zajló kitörését, olyan világos, mint a nap. Azonban épp ilyen egyértelmű az is, hogy ez a hely üres. Senkit sem látni, csak messzebbről, a kerítésen túlról érzed léptek visszaverődéseit.

A kíváncsiságtól vezérelve ahhoz a ponthoz mész, ahol megszakad a bazaltkerítés folytonossága. Innen egy ösvény kanyarog lefelé, mely részben macskaköves, részben csak kitaposott. A domb lábánál egy falut látsz, ez foglalja el a fennsík többi részét. Ugyanolyan, mint a többi köz. Különböző formájú házak, a legtöbbjük még mindig élő házzölddel büszkélkedhet, van pár álló talontár, egy fürdőnek látszó építmény, egy égetőkemence is. Az épületek között járkáló emberek nem néznek fel, ezért nem vesznek észre, de miért is tennék? Szép nap köszöntött rájuk itt, ahol jobbára még mindig süt a nap. Gondozniuk kell a veteményeseket, és – az egyik őrtoronyhoz kis evezős csónakok vannak kötve? – meg kell szervezniük az utakat a közeli tenger felé. Bármi is legyen ez az épület itt fent, egyáltalán nem fontos számukra.

Elfordulsz a falutól, és ekkor veszed észre az olvasztóüstöt.

A létesítmény széléhez közel, kissé a tábor többi része fölött áll, bár onnan is látszik, ahol vagy. Amikor az ösvény végére érve benézel az olvasztóüst medencéjébe, amely kavicsokkal és téglákkal van kijelölve, régi szokás szerint belemélyeszted az érzékeidet a földbe, hogy megtaláld a legközelebbi jelzett követ. Nincs messze, olyan másfél-két méterre lehet. Átkutatod a felületét, és rábukkansz egy vésővel vagy talán kalapáccsal készült, alig észrevehető feliratra. NÉGY. Ez túl egyszerű, a te idődben festékkel és számokkal jelölték meg a köveket, ami nehezebbé tette a dolgot. Ennek ellenére a kő elég kicsi ahhoz, hogy igen, négy gyűrű alatt mindenkinek nehézséget okozna megtalálni és azonosítani. Az okítás apróbb részletei felett elsiklottak, azonban az alapokat pontosan követték.

– Ez nem lehet az antarktikai Fulkrum – jelented ki, miközben leguggolsz, hogy megérintsd a gyűrű egyik kövét. Itt csak kavicsok vannak a csodaszép mozaikcsempék helyett, amelyekre emlékszel, mindenesetre az alapötletet átvették.

Hoa még mindig ott áll, ahol felbukkantatok a földből, kezét még mindig úgy tartja, mintha meg akarná szorítani a tiédet, talán a visszaútra készül. Nem felel, de végül is inkább csak magadban beszélsz.

– Mindig is tudtam, hogy az antarktikai Fulkrum kicsi – folytatod –, de ez semmi. Ez csak egy tábor. – Nincs Gyűrűliget, nincs főépület. Ráadásul azt hallottad, hogy méretük és távoli elhelyezkedésük dacára az arktikai és az antarktikai Fulkrum is szép. Ez logikus, a Fulkrum szépsége volt minden, amit a hivatalos, államilag szabályozott orogén népség valaha is fel tudott mutatni a világban. Ez a viskókból álló nyomorúságos hely nem felel meg ennek az elképzelésnek. Sőt… – Egy vulkán szunnyad alatta. És túl közel van azokhoz a tompákhoz a domb lábánál.

Az a falu nem Jumenész, nem veszik minden oldalról körbe csomóponti gondozók, nem biztosítanak számára nagyobb védelmet a legjobb képességekkel rendelkező szenior orogének. Egyetlen túlfeszített kavics dührohama kráterré változtathatja az egész vidéket.

– Ez nem az antarktikai Fulkrum – világosít fel Hoa. A hangja általában gyengéd, de most nem fordul feléd, és ettől csak még gyengédebb lesz. – Az nyugatabbra van, és teljesen felszámolták. Egyetlen orogén sem él már ott.

Hát persze hogy felszámolták! Keserűen megfeszül az állad.

– Szóval valaki így akart előttük tisztelegni. Egy túlélő?

Ösztönösen megtalálsz még egy jelölőt a föld alatt – egy kis, kerek kavicsot, olyan tizenöt méteres mélységben. Tintával írták rá a KILENC szót. Semmi gondot nem okoz elolvasnod. Ingatod a fejed, felállsz, és megfordulsz, hogy felfedezd a létesítmény többi részét.

Aztán megállsz, és megfeszül a tested, mert egy férfi botorkál elő az egyik hálóteremnek tűnő épületből. Ő is megtorpan, meglepetten bámul rád.

– Te meg ki a rozsda vagy? – kérdezi, az antarktikaiakra jellemzően elnyújtva a szavakat.

A tudatosságod alázuhan a földbe – majd visszarángatod. Hülyeség lenne, hát nem emlékszel? Az orogénia megöl. Ráadásul ennél a férfinál nincs is fegyver. Viszonylag fiatal, kezdődő kopaszodása ellenére még csak a húszas éveiben járhat. A bicegése nem nagyon hátráltatja a mozgásban; az egyik cipőjének magasabb a talpa, mint a másiké – ó. Valószínűleg ő a falu ezermestere, aki pár alapvető javítást végez az épületeken, amelyekre egy nap újra szükség lehet.

– Öhm, helló – dadogod. Aztán elnémulsz, nem tudod, mit mondj.

– Helló. – A férfi meglátja Hoát, és összerezzen, majd pontosan olyan nyílt döbbenettel bámulja őt, mint valaki, aki eddig csak a krónikások meséiben hallott a kőfalókról, és talán nem is igazán hitt bennük. Csak később jut eszébe, hogy te is ott vagy, a hajadat és a ruhádat beborító hamu láttán felszalad a szemöldöke, de egyértelmű, hogy te nem nyújtasz olyan lenyűgöző látványt. – Mondd, hogy ez egy szobor – kéri. Aztán idegesen felnevet. – Csakhogy nem volt itt, amikor feljöttem a dombra. Öhm, akkor helló.

Hoa nem veszi a fáradságot, hogy válaszoljon, bár látod, hogy a szemét elfordította, így már nem rád néz, hanem a férfira. Erőt veszel magadon, és előrébb lépsz.

– Sajnálom, hogy rád ijesztettünk. Ebben a közben laksz?

A férfi végül ismét rád figyel.

– Öhm, igen. Te nem. – Ugyanakkor nem jön zavarba, csak pislog párat. – Egy újabb őrző vagy?

Bizseregni kezd a bőröd. Egy pillanat erejéig legszívesebben azt kiáltanád, nem, majd észbe kapsz. Elmosolyodsz. Ők mindig mosolyognak.

– Egy újabb?

A fiatal férfi most alaposabban szemügyre vesz, talán gyanút fogott. Téged csak az érdekel, hogy válaszoljon a kérdéseidre, és ne támadjon meg.

– Igen – mondja egy perccel később. – Azután találtuk meg a két halottat, hogy a gyerekek elmentek arra a tanulmányútra. – Ajka kissé lefelé görbül. Vagy nem hiszi, hogy a gyerekek tanulni mentek, vagy tényleg zavarja a két halott, vagy ez csak a szokásos biggyesztés, amely akkor ül ki az emberek arcára, amikor roggákról beszélnek, mert nyilvánvaló, hogy a kérdéses gyerekek azok voltak. Ha őrzők laktak itt. – A közfőnöknő azt mondta, egy nap új őrzők jöhetnek ide. Végtére is az a három, aki itt volt, a semmiből bukkant fel az évek során. Gondolom, te csak később értél ide, mint ők.

– Ó. – Meglepően egyszerű őrzőnek tettetned magad. Csak mosolyogj, és ne adj információt. – És mikor indultak el a többiek arra a… tanulmányútra?

– Körülbelül egy hónapja. – A férfi kényelmesebb testhelyzetet vesz fel, és a távolban lévő zafírobeliszk felé fordul. – Schaffa azt mondta, olyan messzire mennek, hogy ne érezzük a gyerekek gyakorlása nyomán keletkező utórengéseket. Gondolom, az meglehetősen messze van.

Schaffa. Ráfagy a mosoly az arcodra. Nem tudod megállni, hogy ne mondd ki sziszegve a nevét.

– Schaffa.

A férfi összeráncolja a homlokát. Most már határozottan gyanús vagy neki.

– Igen. Schaffa.

Az nem lehet. Ő halott.

– Magas, fekete hajú, jégfehér szemű, különös akcentussal?

A férfi kissé megnyugszik.

– Ó. Akkor ismered?

– Igen. Nagyon is jól. – Olyan könnyű mosolyogni. Nehezebb elnyomni a késztetést, hogy felsikolts, megragadd Hoát, és követeld tőle, hogy most azonnal rántson le a földbe, hogy megmenthesd a lányod. Az a legnehezebb, hogy ne rogyj a földre, ne gömbölyödj össze, és ne szorítsd ökölbe azt a kezed, amelyik már nincs is meg, de amelyik fáj, pusztító Föld, annyira fáj, mintha megint eltört volna, olyan valóságos a fantomfájdalom, hogy a szemedet csípik a kín könnyei.

A birodalmi orogének nem vesztik el az önuralmukat. Már húsz éve nem vagy feketekabátos, és rozsdára mindig elveszted az önuralmadat – mindenesetre a régi fegyelem segít abban, hogy összeszedd magad. Nassun, a kicsikéd, egy szörny keze közé került. Meg kell tudnod, hogy került erre sor.

– Nagyon is jól – ismétled meg. Senki sem tartja furcsának az ismétlést, ha azt egy őrző teszi. – Emlékszel az egyik védencére? Középvidéki lány, barna bőrű, nyúlánk, göndör a haja, szürke a szeme…

– Igen, Nassun az. Jija lánya. – A férfi most már teljesen megnyugodott, észre sem veszi, hogy te viszont sokkal feszültebb lettél. – Pusztító Föld, remélem, Schaffa megöli az alatt az út alatt.

Nem rád vonatkozik a fenyegetés, de a tudatosságod ismét alámerül, mielőtt vissza tudnád húzni. Ykkának igaza van: tényleg abba kell hagynod, hogy alapértelmezés szerint mindent megölj. Legalább a mosolyod megmaradt. – Hm?

– Igen. Azt hiszem, ő tette… A rozsda verje meg, igazából akármelyikük lehetett. Csak ettől a lánytól rázott ki leginkább a hideg.

A férfi állkapcsa megfeszül, amikor végre észreveszi mosolyod metsző élét. Ugyanakkor ez is olyasvalami, ami nem szúr szemet azoknak, akik ismerik az őrzőket. A férfi oldalra pillant.

– Csakugyan? – kérdezed.

– Ó. Mondjuk, te nem is tudhatsz róla. Gyere, megmutatom.

Hátat fordít, és bicegve elindul a tábor északi széle felé. Hoára pillantasz, majd a nyomába eredsz. Egy kis emelkedőhöz érsz, mely egy sík területre fut fel. Egyértelmű, hogy korábban innen szemlélték a csillagokat vagy csak a láthatárt. A környező vidék nagy részére rálátni innen. Az egyre fehérebb hamu viszonylag friss és még mindig vékony rétege alatt megdöbbentően nagy mennyiségű zöldet fedezel fel.

Ugyanakkor van itt valami furcsaság: egy szemétkupac. Először arra gondolsz, hogy az üveg újrahasznosítására szolgál, Jija is kijelölt egy ilyen területet Tirimóban a házatok mellett, ahová a szomszédok összehordták az összetört üvegeket és hasonlókat, amelyeket ő aztán az üvegtőrök markolatához használt fel. A halomban vannak az üvegnél jobb minőségű dolgok is, talán valaki néhány megmunkálatlan féldrágakövet is beledobott. Mindenféle szín található benne: sárgásbarna, szürke, egy kis kék, de leginkább piros. Ám valamiféle mintába rendeződnek, olyanba, ami egy pillanatra megakaszt, ezért oldalra biccented a fejed, próbálod egészben befogadni, amit látsz. Amikor ez sikerül, észreveszed, hogy a kövek színe és elrendezése a halom hozzád közelebb eső szélén kissé egy mozaikképre hasonlít. Csizmára. Mintha valaki kavicsokból kirakott volna egy csizmát, majd az egészet felborította volna. És akkor, ami fölötte van, az nadrág, csakhogy látszik benne a csontok piszkosfehér színe, és…

Nem.

A. Rozsda. Verje. Meg.

Nem. Nem a te Nassunod tette ezt, ő nem lett volna rá képes, ő…

Ő tette.

A fiatal férfi az arcodat látva felsóhajt. Elfelejtettél mosolyogni, de ez a látvány még egy őrzőt is komorrá tenne.

– Nekünk is eltartott egy ideig, mire rájöttünk, mit látunk. Talán ez olyasmi, amit te értesz.

Reményteli pillantást vet feléd. Te csak rázod a fejed, ő pedig felsóhajt.

– Hát, ez pont azelőtt történt, hogy elmentek. Egyik reggel egy mennydörgéshez hasonló hangot hallottunk. Kimentünk a házból, és az obeliszk, az a nagy kék, amelyik pár hete már errefelé kóválygott, tudod, milyenek, nem volt sehol. Aztán aznap, nem sokkal később, ugyanazt a hangos csattanást hallottuk… – Összecsapja két tenyerét, próbálja utánozni a hangot. Sikerül nem összerezzenned. – És ezzel visszatért. Aztán Schaffa hirtelen közölte a közfőnöknővel, hogy el kell vinnie a gyerekeket. Nem adott magyarázatot az obeliszkes dologra. Nem említette, hogy Nida és Umber meghaltak. Ők voltak a két másik őrző, akik Schaffával együtt vezették ezt a helyet. Umber feje be volt verve. Nida… – Ingatja a fejét. Az arcán undor. – A feje hátsó része… De Schaffa nem mondott semmit. Csak elvitte a gyerekeket. Sokan kezdünk abban reménykedni, hogy soha nem hozza őket vissza.

Schaffa. Erre kellene összpontosítanod. Ez az, ami számít, nem az, ami volt, hanem az, ami van… de nem tudod levenni a szemed Jijáról. Pattogzó rozsda, Jija. Jija.

*

Azt kívánom, bár még mindig hús-vér lennék, miattad. Bár még mindig hangoló lennék, hogy a föld hőmérsékletein, nyomásain és rezdülésein keresztül tudjak veled beszélni. A szó túl sok, túl tapintatlan lenne ehhez a beszélgetéshez. Végtére is kedvelted Jiját, már amennyire a titkaid ezt lehetővé tették. Azt hitted, szeret téged – és így is volt, már amennyire a titkaid ezt lehetővé tették. Csakhogy a szeretet és a gyűlölet nem zárják ki egymást, mint ahogy azt olyan nagyon régen megtanultam.

Sajnálom.

*

Erőt veszel magadon, hogy meg tudj szólalni.

– Schaffa nem fog visszajönni.

Mert meg kell őt találnod, hogy megölhesd – de még a félelmeden és a rettegéseden keresztül is utat talál benned az értelem. A Fulkrum eme furcsa utánzata nem az az igazi Fulkrum, ahová Schaffának vinnie kellett volna Nassunt. Ezeket a gyerekeket csak összegyűjtötték, nem mészárolták le. Nassun egyértelműen az uralma alá vont egy obeliszket, kellően ügyes volt ahhoz, hogy megtegye ezt… és Schaffa mégsem ölte meg. Van itt valami más is, amit nem értesz.

– Beszélj még nekem erről a férfiról – mondod, és az ékkőhalom felé intesz az álladdal. A volt férjed felé.

A fiatal férfi vállat von, közben hallhatóan susog a ruhája.

– Ó, persze. Szóval a neve Jekiti Ellenálló Jija volt. – Sóhajtva pillant le a kőhalomra, ezért úgy gondolod, nem veszi észre, amikor a hibás köznév hallatán összerándulsz. – Új köztag volt. Pattintó. Túl sok itt a férfi, de nagyon kellett már egy pattintó, ezért amikor felbukkant, gyakorlatilag azonnal befogadtuk, hiszen nem volt sem öreg, sem beteg, sem nyilvánvalóan bolond. Érted, nem? – Ismét vállat von. – Amikor megérkeztek, úgy tűnt, hogy a lány is rendben van. Olyan illemtudó és udvarias volt, hogy nem is látszott rajta, hogy közülük való. Jól nevelték. – Újból elmosolyodsz. Tökéletes, megfeszült állkapcsú őrzőmosollyal. – Tudod, csak onnan tudtuk, mi ő valójában, hogy Jija idejött. Hallotta a szóbeszédet, hogy a roggák képesek… roggátlanodni, gondolom én. Sok látogató érkezik hozzánk, akit ez érdekel.

Összeráncolod a homlokod, és majdnem elfordítod a tekinteted Jijáról. Roggátlanodni?

– Nem mintha ez egyszer is megtörtént volna. – A férfi felsóhajt, rátámaszkodik a botjára. – És nem mintha magunk közé fogadnánk egy kölyköt, aki valaha közéjük tartozott, nincs igazam? Mert mi van, ha a kölyök felnő, és szintén hibás kölykei lesznek? Valahogy úgy kell szaporodni, hogy a férgese kihulljon. Mindegy is, a lány pár hétig jól elvolt az apjával. A szomszédok hallották, hogy egyik este Jija kiabált vele, aztán a lány felköltözött ide a táborba a többiekhez. Látni lehetett, hogy ez a változás valahogy… valamit elszabadított Jijában. Elkezdett arról motyogni magában, hogy Nassun többé már nem is az ő lánya. Olykor-olykor hangosan káromkodott. Nekirontott mindennek, a falaknak meg ilyesmiknek, amikor azt hitte, senki se látja. És a lány egyre távolabb került tőle. Nem mintha hibáztatnám, egy ideig szólni se mertünk az apjához. Mindig a csendesek okozzák a legnagyobb meglepetést, igaz-e? Észrevettem, hogy a lány egyre több időt tölt Schaffával. Mint egy kiskacsa, úgy követte. Amikor csak tudta, fogta a kezét. Schaffa meg… – A férfi óvatosan méreget. – A ti fajtátokból ritkán lehet érzelmeket előcsalogatni. De úgy tűnt, Schaffának a lány jelenti a világot. Igazából majdnem meg is ölte Jiját, amikor az rárontott Nassunra.

Nem létező karodba ismét beléhasít a fájdalom, de ezúttal visszafogottabban, nem lüktetve tör rád. Mert… Schaffának nem kellett eltörnie Nassun kezét, ugye? Nem, nem, nem. Megtetted te magad. És Uche egy másik törött kéz volt, Jijának köszönhetően. Schaffa megvédte Nassunt Jijától. Schaffa kimutatta az érzéseit, ami neked gondot okozott. És most minden megremeg benned az ezt követő gondolattól, és a városokat elpusztító akaraterődre van szükség ahhoz, hogy ez a remegés kívülről nem látszódjon, de…

De…

Mennyivel eshetett jobban Nassunnak egy őrző feltételes, kiszámítható szeretete, mint az őt újra és újra eláruló, feltétel nélküli szeretet a szülei részéről?

Egy pillanatra behunyod a szemed, mert nem hiszed, hogy az őrzők szoktak sírni.

– Mi ez a hely? – kérdezed, miután sikerül erőt venned magadon.

A férfi meglepetten néz rád, majd Hoára pillant, aki valamivel hátrébb álldogál.

– Ez egy Jekiti nevű köz, őrző. Bár Schaffa és a többiek… – A tábor felé mutat. – Ők a köznek ezt a részét „Megtalált Holdnak” hívták.

Hát persze. És persze Schaffa már tudta a világ titkait, amelyekért te a saját húsoddal és véreddel fizettél.

Nem szólsz semmit, mire a férfi elgondolkozva vizslat téged.

– Bemutathatlak a közfőnöknőnek. Biztos örülni fog, hogy megint lesznek őrzőink. Ők nagy segítséget jelentenek a fosztogatókkal szemben is.

Megint Jijára nézel. Észreveszel egy ékkövet, mely tökéletesen úgy néz ki, mint egy kisujj. Ismered azt a kisujjat. Csókoltad azt a kisujjat…

Ez túl sok, képtelen vagy rá, össze kell szedned magad, ki kell innen jutnod, mielőtt még jobban összeomlasz.

– K-kell… – Nagy levegőt veszel, hogy megnyugtasd magad. – Kell egy kis idő, hogy átgondoljam a helyzetet. Megmondanád a közfőnöknőnek, hogy hamarosan felkeresem?

A férfi egy ideig a szeme sarkából néz rád, de mostanra már tudod, hogy nem baj, ha kissé furcsának talál. A férfi már hozzászokott az őrzők furcsaságához. Talán épp emiatt, de bólint, és esetlenül csoszogva megindul visszafelé.

– Kérdezhetek valamit? – fordul vissza.

Nem.

– Igen.

Az ajkába harap.

– Mi folyik itt? Olyan, mintha… Semmi sem helyes, ami mostanában történik. Mármint Évszak van, de még valahogy ez sem stimmel. Az őrzők nem viszik a Fulkrumba a roggákat. A roggák pedig olyasmiket tesznek, amikről nem is tudtuk, hogy lehetséges. – Jija felé biccent. – Nem tudom, mi a rozsda történt odafent, északon. Még ezek a valamik is az égen, az obeliszkek… Az egész olyan… Az emberek mindenfélét beszélnek. Hogy talán már nem is lesz normális a világ. Soha többé.

Jiját bámulod, de Alabástromra gondolsz. Nem tudod, miért.

– Ami az egyik embernek normális, az a másiknak maga a Megsemmisítő. – Fáj az arcod a mosolygástól. Művészet úgy mosolyogni, hogy azt mások is elhiggyék, és te csapnivalóan rossz vagy ebben. – Természetesen jó lett volna, ha mindannyiunknak csak a normális jut, de azon nem akartak elegen osztozni. Így most mindannyian szenvedünk.

A férfi hosszan, kissé elborzadva bámul. Aztán motyog valamit, és végre-valahára elmegy, nagy ívben kikerülve Hoát. Micsoda megkönnyebbülés.

Leguggolsz Jija mellé. Csodálatosan fest csupa ékkőből és színből kirakva. Rendkívüli. A színek alatt érzed az őt átszövő varázsszálak tébolyodott kuszaságát. Ez merőben más, mint ami a karoddal és a melleddel történt. Jiját darabokra zúzták, majd véletlenszerűen összeillesztették a végtelenül kicsi részeit.

– Mit tettem? – kérdezed. – Mi lett belőle?

Hoa lábujjai jelennek a látómeződ szélén.

– Egy erős ember – tippel.

Ingatod a fejed. Nassun egyedül tette ezt.

– Egy élő ember.

Ismét behunyod a szemed. Ez az egyetlen, aminek számítania kellene, hogy három gyermeket hoztál a világra, és ez az egy, ez a drága, ez az utolsó még lélegzik. És mégis.

Olyanná tettem, amilyen én vagyok. A Föld nyeljen el mindkettőnket, olyanná tettem, amilyen én vagyok.

És talán ez az oka annak, hogy Nassun még életben van. Ugyanakkor ez az oka annak is – döbbensz rá, miközben azt bámulod, amit Jijával tett, és miközben rádöbbensz arra, hogy nem állhatsz bosszút Uche miatt, mert a lányod ezt már megtette helyetted –, hogy megrémülsz tőle.

És itt is van – az a valami, amivel egészen mostanáig nem néztél szembe, az a véres pofájú, hamuval belepett kirkusa. Jija tartozott neked a fiad miatt érzett fájdalom miatt, viszont te is tartozol Nassunnak. Nem mentetted meg Jijától. Nem voltál itt, amikor szüksége volt rád, itt, szó szerint a világ végén. Hogy jössz ahhoz, hogy a védelmére kelnél? Már itt van Szürke Férfi és Schaffa. Nassun megtalálta a saját, nálad jobb védelmezőit. Erőt talált ahhoz, hogy megvédje magát.

Annyira büszke vagy rá. És soha többé nem mersz a közelébe menni.

Hoa súlyos, kemény keze megszorítja ép válladat.

– Nem bölcs dolog itt maradnunk.

Megrázod a fejed. Hadd jöjjenek ide a köz lakói. Hadd jöjjenek rá, hogy nem is vagy őrző. Hadd vegye végre észre valamelyikük, mennyire hasonlítasz Nassunra. Hadd hozzák a nyílpuskáikat és a parittyáikat és…

Hoa keze begörbül, hogy megszorítsa a vállat. Mintha satuba fognának. Tudod, mi következik, ennek ellenére nem veszed a fáradságot, hogy felkészülj rá. Leránt a földbe, vissza észak felé. Ezúttal szándékosan tartod nyitva a szemed, és a látvány nem zavar. A földön belüli tüzek áradata semmi ahhoz képest, amit most érzel, amilyen kudarcot vallott anya vagy.

A tábor félreeső részén bukkantok fel ismét, bár a közelben egy fasor húzódik, amelyet a szagból ítélve nyilvánvalóan sokan használnak vizeldének. Amikor Hoa elenged, elindulsz, majd ismét megállsz. Kiüresedett a fejed.

– Nem tudom, mit tegyek.

Hoa csenddel válaszol. A kőfalók nem vesződnek szükségtelen mozdulatokkal vagy szavakkal, és Hoa már egyébként is egyértelművé tette, mit akar. Elképzeled, ahogy Nassun Szürke Férfival beszélget, és halkan felkacagsz, mert az ellenséged elevenebbnek és beszédesebbnek tűnik, mint a fajtája képviselőinek nagy része. Jó. Szürke Férfi jó kőfaló Nassunnak.

– Nem tudom, hová menjek. – Az utóbbi időben Lerna sátrában aludtál, de most nem erre gondolsz. Egy üres halom van benned. Egy nyers lyuk. – Semmim se maradt.

– Van közöd és vannak fajtársaid. Otthonod is lesz, amint eléritek Rennaniszt. Van életed.

Csakugyan tiéd mindez? A holtaknak nincsenek kívánságaik – mondja a kőkrónika. Tirimóra gondolsz, ahol nem akartad kivárni, hogy a halál érted jöjjön, ezért inkább elpusztítottad a közt. A halál mindig veled van. Te vagy a halál.

– Én nem tudok meghalni – mondja Hoa az összeroskadt hátadnak.

Felszalad a szemöldököd, ez az egyáltalán nem ideillő mondat kirángat a melankóliából. Aztán megérted: azt akarta ezzel mondani, hogy őt soha nem fogod elveszíteni. Ő nem fog szétporladni, mint Alabástrom. Soha nem telepedhet rád úgy Hoa elvesztésének fájdalma, mint ahogy az Korund, Innon, Alabástrom, Uche vagy most már Jija esetében történt. Nem árthatsz Hoának.

– Biztonságos téged szeretnem – motyogod megdöbbenve.

– Igen.

Meglepő módon ez fellazítja a mellkasodat szorító csendcsomót. Nem nagyon, de… de valamennyire segít.

– Hogy csinálod?

Nehéz elképzelni. Hogy akkor sem tudnál meghalni, ha akarnád, akkor sem, ha minden, amit ismersz, és ami fontos neked, rossz útra tér, és kudarcot vall. Hogy tovább kell menni, bármi is történjen. Bármennyire is fáradt vagy.

– Tarts előre – mondja Hoa.

– Hogy mi?

– Tarts. Előre.

És ezzel el is tűnik, visszatér a földbe. Valahol a közelben van, ha szükséged lenne rá. Viszont ebben a pillanatban, igaza van, nincs.

Nem tudsz gondolkozni. Szomjas és éhes vagy, ráadásul még fáradt is. A tábornak ez a része bűzlik. A karod csonkja fáj. A szíved még jobban.

Mégis teszel egy lépést a tábor felé. Aztán még egyet. És még egyet.

Előre.

*

2490: Antarktika, közel a keleti parthoz, meg nem nevezett gazdálkodó köz harminckét kilométerre Jekiti városától. Egy kezdetben ismeretlen esemény miatt a köz minden lakosa üveggé változott. (??? Igaz lenne? Üveggé és nem jéggé? Harmadlagos forrásokat kell keresni.) Később élve találtak rá a közfőnök második férjére Jekitiben, kiderült róla, hogy rogga. A köz serege alaposan kivallatta, mire bevallotta, hogy mindez valahogy az ő műve volt. Azt állította, hogy csak így lehetett megakadályozni, hogy kitörjön a jekiti vulkán, bár a kitörésnek semmi előjele nem volt. A jelentések említést tesznek arról, hogy a férfi keze szintén kővé változott. A vallatást félbeszakította egy kőfaló, aki a sereg tizenhét tagját megölte, és lehúzta magával a földbe a roggát, mindketten eltűntek.

– Dibari Innovátor Yaetr jegyzetei

8

Nassun a föld alatt

A fehér lépcsősor meglehetősen hosszan kanyarog lefelé. Az alagút szűk, bezártságérzetet kelt, de valahogy mégsem áporodott benne a levegő. Már az is elég újdonságnak számít, hogy nem hull rájuk a hamu, de Nassunnak az is feltűnik, hogy sehol sincs por. Ez furcsa, nem? Ez az egész furcsa.

– Miért nincs por? – kérdezi Nassun, miközben lefelé gyalogolnak. Eleinte fojtott hangon beszél, de fokozatosan megnyugszik, legalábbis egy kicsit. Végtére is még mindig egy holtciv romjában vannak, és sok mesét hallott arról, milyen veszélyesek tudnak lenni ezek a helyek. – Miért működik még mindig a világítás? Az az ajtó, amin keresztül ide jutottunk… miért működött még?

– Fogalmam sincs, kicsi lány. – Most már Schaffa megy elöl, úgy tartja, neki kell először szembesülnie minden veszéllyel. Nassun nem látja az arcát, ezért széles válláról kell leolvasnia a hangulatát. (Zavarja, hogy ezt teszi, folyamatosan figyeli a férfi hangulatváltozásait vagy a feszültség figyelmeztető jeleit. Ez szintén olyan dolog, amit Jija miatt tanult meg. Úgy tűnik, ettől a szokástól akkor sem tud szabadulni, ha Schaffával vagy bárki mással van.) Az őrző fáradt, Nassun látja rajta, de egyébként jól van. Talán elégedett, hogy eljutottak idáig. Óvatos, mert nem tudja, mit fognak itt találni, de ezzel mindketten így vannak. – A holtcivek romjai esetében a válasz néha nem több egy „csak”-nál.

– Schaffa… emlékszel bármire is?

A férfi egy vállrándítással felel, ami nem olyan közönyös, mint amilyennek lennie kellene.

– Néhány dologra. Villanásokra. Inkább a miértre, mint a mire.

– Akkor miért? Miért jönnek ide az őrzők, ha beköszönt az Évszak? Miért nem maradnak ott, ahol vannak, és segítenek úgy az őket befogadó közöknek, mint te Jekitinek?

A lépcsőfokok pont túl szélesek Nassun lépteihez, még akkor is, amikor a keskenyebb belső részen halad. Időnként meg kell pihennie, és ilyenkor mindkét lábával ugyanazon a lépcsőfokon áll, aztán loholva zárkózik fel. Schaffa egyenletes tempóban halad előre, akkor sem áll meg, amikor a lány megpihen – azonban épp amikor Nassun felteszi neki ezeket a kérdéseket, egy pihenőhöz érnek. A lány nagy megkönnyebbülésére Schaffa végre megáll, int, hogy üljenek le kicsit. A fűerdőben való eszeveszett rohanás miatt Nassun még mindig csupa izzadság, bár most, hogy lassabban mozog, kezd megszáradni a bőre. Meghúzza a kulacsát, és édesnek érzi az első kortyot. A padló jólesően hűs, bár kemény. Nassunon egyszeriben erőt vesz az álmosság. Nos, odakint este van, fent a felszínen, ahol a szöcskék és kabócák most összevissza ugrándoznak.

Schaffa a hátizsákjában kotorászik, és egy szelet szárított húst nyújt a lány felé. Nassun felsóhajt, és elkezdi módszeresen rágni. Schaffa elmosolyodik a lány morcossága láttán, és talán mert próbálja megengesztelni, végre válaszol a kérdésére.

– Azért megyünk el, ha Évszak van, mert semmit sem tudunk felajánlani a közöknek, kicsi lány. Először is, nem lehetnek gyerekeim, ami miatt kevésbé vagyok ideális jelölt a befogadásra. Bármivel is tudnék hozzájárulni egy köz fennmaradásához, a velem járó befektetések csak rövid távú előnyökkel járnának – vonja meg a vállát. – És mivel nem kell orogénekről gondoskodnunk, idővel velünk, őrzőkkel… nehéz lesz együtt élni.

Mert a fejükben lévő dolgok folyton arra késztetik őket, hogy megszerezzék a varázst, döbben rá Nassun. És bár az orogének elég ezüstöt termelnek ahhoz, hogy másnak is jusson belőle, a tompák nem. Mi történik akkor, ha egy őrző elveszi az ezüstöt egy tompától? Talán ezért mennek el az őrzők, hogy ezt soha senkinek ne kelljen megtudnia.

– Honnan tudod, hogy nem lehet gyereked? – firtatja tovább Nassun. Talán ez túl személyes téma, azonban Schaffa soha nem bánta, ha ilyen vizekre eveztek. – Próbáltad már valaha?

Schaffa iszik a kulacsából. Amikor leteszi, ködös a tekintete.

– Érthetőbb lenne, ha azt mondanám, nem kellene gyereket nemzenem – magyarázza. – Az őrzők magukban hordozzák az orogénia lehetőségét.

– Ó. – Schaffa anyja vagy apja bizonyára orogén volt! Vagy talán a nagyszülei? Mindenesetre az orogénia nem úgy bújt elő belőle, mint Nassunból. Schaffa anyjának, mert Nassun minden különösebb ok nélkül önkényesen az anyja mellett teszi le a voksát, soha nem kellett Schaffát kiképeznie, megtanítani hazudni vagy eltörni a kezét. – Szerencsés vagy – motyogja.

Schaffa épp újra a szájához emelné a kulacsát, de a mozdulat közben megáll a keze. Valami átfut az arcán. Nassun megtanulta olvasni az arckifejezéseit, különösen ezt, holott csak ritkán bukkan fel. Schaffa néha elfelejt dolgokat, amikre emlékezni szeretne, de ebben a pillanatban olyasvalami jut eszébe, amit felejteni akar.

– Annyira azért nem – felel, és megérinti a nyakszirtjét. A vakító fény idegekből álló, ragyogó hálózata még mindig aktív benne, bántja, nekiesik, próbálja megtörni. A háló középpontjában annak a magkőnek a szilánkja található, amelyet valaki beléültetett. Nassun most először gondolkozik el azon, hogyan tették bele Schaffába a követ. Eszébe jut a férfi tarkóján éktelenkedő hosszú, csúnya sebhely. Úgy gondolja, Schaffa azért nem vágja le a haját, hogy ezt eltakarja. A sebhely olyan dolgokat sejtet, amelyektől végigfut rajta a borzongás.

– Nem… – Nassun próbálja elrángatni a gondolatait attól a képtől, ahol Schaffa üvölt, miközben valaki felvágja a bőrét. – Nem értem az őrzőket. Mármint a másik fajta őrzőket. Nem… Borzalmasak.

És el sem tudja képzelni, hogy Schaffa is olyan legyen, mint azok.

A férfi egy darabig nem felel, mindketten csendben rágódnak a vacsorájukon. Aztán halkan megszólal.

– A részletekre nem emlékszem, mint ahogy a nevekre és az arcok többségére sem. De az érzések megmaradnak, Nassun. Emlékszem, hogy szerettem azokat az orogéneket, akiknek az őrzője voltam. Vagy legalábbis azt hittem, szeretem őket. Azt akartam, hogy biztonságban legyenek. Még akkor is, ha ez azzal járt, hogy kisebb kegyetlenségeket követtem el velük szemben, mert csak így akadályozhattam meg a nagyobbakat. Úgy éreztem, a genocídiumnál minden jobb.

– Mi az a genocídium? – ráncolja Nassun a homlokát.

Schaffa ismét elmosolyodik, de ezúttal szomorúan.

– Az, ha minden orogént levadásznak és lemészárolnak, és ha minden világra jött orogén csecsemő nyakát kitekerik, és ha mindenkit megölnek vagy sterilizálnak, aki hozzám hasonlóan magában hordozza ezt a vonást, vagy ha már azt a felvetést is tagadják, hogy az orogének emberek… az a genocídium. Megölni egy embercsoportot, egészen magáig a feltevésig, hogy ők is emberek.

– Ó. – Nassunt megmagyarázhatatlan módon megint émelygés kerülgeti. – De hát…

Schaffa oldalra biccenti a fejét, elértve a ki nem mondott szavakat. De hát ez történik most.

– Ez az őrzők feladata, kicsi lány. Megakadályozzuk, hogy eltűnjön az orogénia, mert valójában a világ népe nem élne túl nélküle. Az orogének nélkülözhetetlenek. És mert azok vagytok, nem lehet választásotok ebben a kérdésben. Eszközöknek kell lennetek, és az eszközök nem lehetnek emberek. Az őrzők vigyáznak az eszközökre… és miközben gondoskodnak arról, hogy az eszköz hasznos maradjon, amennyire lehetséges, megölik magát a személyt.

Nassun csak bámulja Schaffát, megérti a saját magában végbemenő változást, amely egy semmiből felbukkant kilences rengésre hasonlít. Ez a világ rendje, csakhogy mégsem az. Az orogénekkel történő dolgok nem csak úgy megtörténnek. Az őrzők gondoskodnak arról, hogy megtörténjenek. Megannyi év munkája van benne. Talán minden hadúr vagy vezető fülébe belesuttogták az ötleteiket a sanza előtti időben. Talán már a Megsemmisítő alatt is ott voltak – befészkelték magukat a rongyos és halálra rémült túlélők közé, hogy elmondhassák nekik, kit hibáztassanak a nyomorúságukért, hogyan találják meg őket, és mit tegyenek a fellelt bűnösökkel.

Mindenki úgy gondolja, hogy az orogének félelmetesek, és nagy hatalommal bírnak, és ez így is van. Nassun meglehetősen biztos abban, hogy ha igazán akarná, képes lenne egész Antarktikát eltüntetni a föld színéről, bár ehhez valószínűleg a zafírra is szüksége lenne, ha életben szeretne maradni. Azonban hatalmas ereje ellenére még mindig csak egy kislány. Ennie és aludnia kell, mint a többi kislánynak, ráadásul együtt más emberekkel, ha azt szeretné, hogy továbbra is legyen mit ennie és hol aludnia. Az embereknek más emberekre van szükségük az élethez. És mi van, ha Nassunnak minden egyes köz minden egyes lakosával szemben harcolnia kell az életéért? Minden egyes dallal és történettel, a történelemmel, az őrzőkkel, a hadsereggel, a birodalmi törvényekkel és magával a kőkrónikával? Egy apával, aki nem tudott megbékélni azzal, hogy a lánya egy rogga? A saját kétségbeesésével, amikor azon az óriási feladaton mereng, hogy csak meg kellene próbálnia boldognak lenni?

Mire képes az orogénia ilyesmivel szemben? Segít levegőt venni, talán. De a lélegzés nem mindig jelent életet, és lehet… lehet, hogy a genocídium nem mindig hagy maga után holttesteket.

És Nassun most minden eddiginél biztosabb abban, hogy Acélnak igaza volt.

Felnéz Schaffára.

– Amíg le nem ég a világ.

Ezt mondta neki Schaffa, amikor megtudta, mit szándékozik tenni Nassun az obeliszkkapuval.

Az őrző pislog, majd egy olyan ember gyengéd, rémisztő mosolyával válaszol, aki mindig is tudta, hogy a szeretet és a kegyetlenség ugyanannak az éremnek a két oldala. Magához szorítja a lányt, csókot nyom a homlokára, mire Nassun szorosan átöleli, és nagyon-nagyon örül annak, hogy végre van egy olyan szülője, aki úgy szereti őt, ahogy kell.

– Amíg le nem ég a világ, kicsi lány – suttogja Nassun hajába. – Hát persze.

*

Reggel folytatják az utat a lefelé kanyargó lépcsőn.

A változás első jelét egy újabb korlát felbukkanása jelenti, a lépcső másik oldalán. Furcsa anyagból készült, fényes, ragyogó fém, amelyet egyáltalán nem csúfít rozsda vagy patina, és most már kettős sorban fut. A lépcső eléggé kiszélesedik ahhoz, hogy egymás mellett két ember haladhasson rajta. Aztán a kanyarok kezdenek kiegyenesedni. Továbbra is ugyanolyan szögben ereszkedik lefelé az út, de egyre kevésbé kanyarog, majd végül egyenesen vezet tovább a sötétség felé.

Körülbelül egyórányi gyaloglás után az alagútnak hirtelen eltűnnek a falai és a teteje. Most már egy kivilágított, egymásba kapcsolódó lépcsőkből álló ösvényen haladnak lefelé, amelyet semmi sem támaszt alá, valamiképpen a levegőben lóg. Ennek nem kellene lehetségesnek lennie, mivel a korláton és a fokokon kívül látszólag semmi sem tartja a lépcsőt a magasban – de miközben Nassun és Schaffa lefelé haladnak, egyszer sem rázkódik meg vagy nyikorog alattuk az út. Bármiből is legyen ez a lépcső, az sokkal erősebb, mint a hétköznapi kő.

Egy óriási üreg felé tartanak. A sötétben lehetetlenség megállapítani, milyen nagy lehet, bár az üreg mennyezetén véletlenszerűen elhelyezett körök hideg, fehér fényt bocsátanak ki. A fény semmit sem világít meg. Az üreg alját egy óriási üres tér alkotja, amelyet olykor homokdűnék törnek meg. Azonban most, hogy azon a helyen vannak, amelyet Nassun korábban üres magmakamrának hitt, a lány pontosabban tudja szenzelni a dolgokat, és hirtelen rájön arra, mekkorát tévedett.

– Ez nem is magmakamra – világosítja fel Schaffát elcsodálkozva. – Nem is minősült barlangnak, amikor megépítették ezt a várost.

– Hogy mi?

Nassun ingatja a fejét.

– Nem volt körülhatárolva. Biztos egy… nem is tudom. Az volt, ami azután marad, hogy egy vulkán teljesen felrobban.

– Egy kráter?

A lány lázasan bólogat, izgatott a felismerés miatt.

– Akkoriban még látni lehetett innen az eget. Az emberek a kráterbe építették a várost. De aztán volt egy másik kitörés, pontosan a város közepén.

Nassun a fejük fölé, a sötétbe mutat. A lépcső pontosan arrafelé halad, amit Nassun az ősi robbanás epicentrumának szenzel.

De ez nem lehet. Egy újabb kitörésnek a láva típusától függően egyszerűen meg kellett volna semmisítenie a várost, és fel kellett volna töltenie a régi krátert. Ehelyett azonban valahogy az összes láva a város felé és köré folyt ki, szétterült fölötte, akár egy ernyő, majd megszilárdult, hogy kialakítsa ezt az üreget. Többé-kevésbé érintetlenül hagyta a kráteren belüli várost.

– Lehetetlen – mondja Schaffa a homlokát ráncolva. – Még a legnyúlékonyabb láva sem viselkedne így. Viszont… – Elhomályosodik a szeme. Ismét próbálja átrostálni megcsonkolt és megtépázott vagy talán csak az eltelt idő miatt ködbe vesző emlékeit. Nassun egy hirtelen ötlettől vezérelve megragadja a kezét, hogy erőt öntsön belé. Schaffa rápillant, szórakozottan elmosolyodik, majd ismét eltűnődik. – Viszont azt hiszem… egy orogén képes lenne ilyesmire. Ugyanakkor ezt csak egy kivételes képességű orogén tudná megtenni, és valószínűleg egy obeliszket is segítségül kellene hívnia. Egy tízgyűrűs. Legalább.

Nassun összezavarodva vonja össze a szemöldökét. Ugyanakkor Schaffa mondandójának lényege megállja a helyét: ez az üreg valakinek a műve. Nassun felnéz a mennyezetre, és csak megkésve jön rá arra, hogy amiket korábban furcsa cseppköveknek hitt, azok valójában – és itt elfelejt levegőt venni – elpusztult épületek maradványai! Igen, itt van egy kicsúcsosodó valami, ami biztosan torony volt; itt pedig egy elhajló ív; amott küllők és görbületek geometrikus furcsasága, amely furcsamód szervesnek tűnik, mint egy gomba kalapjának lemezei. Ám míg ezek a lenyomatok kövületként szövik át az üreg egész mennyezetét, maga a megszilárdult láva a föld felett pár száz méterrel véget ér. Nassun csak most eszmél rá, hogy az „alagút”, amelyen végigjöttek, szintén egy épület maradványa. Visszanézve észreveszi, hogy a külső része azokra a szépiacsontokra hasonlít, amelyeket az apja egykor a kényesebb pattintási munkákhoz használt – ez a rész szilárdabb, és ugyanabból a furcsa, fehér anyagból készült, mint az odafönt talált lemez. Biztos az volt az épület teteje. Azonban egypár méterrel lejjebb, ahol az ernyő véget ér, az épület sem folytatódik tovább, hanem ez a különös, fehér lépcső váltja fel. Ezt bizonyára a katasztrófa után csinálták – de hogyan? És ki? És miért?

Nassun próbálja megérteni, mit lát, ezért alaposabban szemügyre veszi az üreg padlóját. A homok nagyrészt sárgásbarna, bár sötétszürke és barna színű, márványos foltok is felbukkannak benne. Pár helyen eltorzult fémnyúlványok vagy valami nagyobb dolog hatalmas, törött darabjai – talán más épületek – kandikálnak ki belőle, akár egy félig elhantolt sírból a csontok.

Nassun rádöbben, hogy ez sincs rendjén. Itt nincs elég anyag ahhoz, hogy ezek a város maradványai legyenek. Nem sok holtcivromot, vagy ami azt illeti, -várost látott még, de sokat olvasott, és sok történetet hallott. Meglehetősen biztos abban, hogy a városok tele vannak kőépületekkel, fából készült talontárakkal és talán fémkapukkal vagy macskaköves utcákkal. Ez a város ehhez képest semmi. Csak fém és homok.

Nassun leengedi maga mellé a kezét, melyet öntudatlanul is felemelt, miközben testetlen érzékei villództak és kutakodtak. Ösztönösen lefelé pillant, amitől a lépcső és az üreg homokos padlója közötti távolság még nagyobbnak, tátongónak tűnik. Emiatt egy lépést hátrál Schaffa felé, aki a vállára teszi a kezét, hogy megnyugtassa.

– Ez a város… – kezdi Schaffa a gondolataiba merülve. Nassun meglepetten néz rá. – Van egy szó rá a fejemben, de nem tudom, mi az. Egy név? Valami, aminek egy másik nyelven van jelentése? – Ingatja a fejét. – De ha ez az a város, amelyikre gondolok, akkor hallottam történeteket a pompájáról. Azt mondják, egykor több milliárd ember élt itt.

Ez lehetetlennek tűnik.

– Egyetlen városban? Jumenészben hányan laktak?

– Pár millióan. – Nassunnak leesik az álla. Ezen Schaffának mosolyognia kell, de aztán elkomorul. – Most pedig egész Rezdületlenben nem lehet sokkal több ennél. Amikor elvesztettük az Egyenlítői-vidéket, elvesztettük az emberiség nagy részét. Régen még ennél is nagyobb volt a világ.

Az nem lehet. A vulkanikus kráter nem olyan óriási. De akkor is… Nassun, óvatosan használva az érzékeit, a homokot és a törmelékeket kutatja, bizonyítékot keres a lehetetlenre. A homok sokkal mélyebb, mint gondolta. Ugyanakkor, jóval a felszíne alatt, préselt ösvényeket talál hosszú, egyenes vonalakba rendeződve. Utak lehetnek? Alapozások nyomaira bukkan, amelyek ovális, kerek és más furcsa formákba rendeződnek: óraüvegszerű hurkokba, kövér S-ívekbe és tál formájú horpadásokba. Egyetlen négyzet sincs. Nassunt összezavarja ezeknek az alapoknak a furcsa összetétele, majd egyszeriben rádöbben arra, hogy szenzelésre mind valamilyen megkövült, lúgos anyagnak tűnik. Ó, éppen most kövesedik el! Ami azt jelenti, hogy eredetileg… Nassun elfelejt levegőt venni.

– Ez fa – böki ki hangosan. Fából készült alapozás? Nem, ez olyasmi, mint a fa, de kissé hasonlít arra a polimer anyagra is, amelyet az apja készített, és kissé olyan, mint az a különös nem-kő lépcső, amelyen állnak. Az összes szenzelt út valami hasonlónak tűnik. – Por. Minden odalent, Schaffa. Nem homok, hanem por! Növények, nagyon sok, olyan régen elpusztultak, hogy már kiszáradtak és szétporladtak. És…

Ismét a fejük fölött feszülő lávaboltozatra pillant. Milyen lehetett? Az egész üreg pirosan világított. A levegő túl forró volt ahhoz, hogy be lehessen lélegezni. Az épületek még álltak egy darabig, elég ideig ahhoz, hogy a láva elkezdjen körülöttük kihűlni, de a város minden egyes lakosa megpörkölődött pár órával azután, hogy egy tűzbuborék maga alá temette őket.

Akkor ez az, amit a homok még rejt magában: megszámlálhatatlanul sok ember, akik szénné égtek, és elporladtak.

– Nagyon érdekes – jegyzi meg Schaffa. A korlátnak dől, nem rémül meg az alatta elterülő mélységtől, miközben végignéz az üregen. Nassun gyomra görcsbe rándul a félelemtől. – Egy növényekből épült város. – Aztán kitisztul a tekintete. – De most már semmi sem nő itt.

Igen. Ez a másik dolog, ami feltűnt Nassunnak. Mostanra már eleget utazott, és elég barlangot látott ahhoz, hogy tudja, ennek a helynek hemzsegnie kellene az élőlényektől, például zuzmóktól, denevérektől és vak, fehér rovaroktól. Nassun az ezüst birodalmába tereli az észlelését, keresi azokat a finom szálakat, melyeknek keresztül-kasul át kellene szőniük ezt a hatalmas mennyiségű élő maradványt. Meg is találja őket, jó sokat, de… Valami furcsa. A fonalak egymással párhuzamosan, egy irányba haladnak, az apró szálak vastagabb csatornákká állnak össze – meglehetősen hasonlóan ahhoz, ahogy az orogénekben áramlik a varázs. Nassun korábban még soha nem tapasztalta ezt növényekben, állatokban vagy a talajban. Ezek az összetartó áramlatok egymásba folynak, és úgy haladnak tovább – abba az irányba, amerre a lépcső tart. Nassun követi őket jóval a lépcsőn túlmenően is, melynek végét nem is látja már, de szenzeli, hogy az áramlatok egyre vastagabbá, egyre világosabbá válnak… és akkor valahol elöl hirtelen véget érnek.

– Valami rossz van itt – jelenti ki Nassun.

Borsódzik a háta. Hirtelen abbahagyja a szenzelést. Valamilyen oknál fogva nem akarja szenzelni, ami előttük van.

– Nassun?

– Valami felemészti ezt a helyet. – Ezek a szavak csak úgy kicsúsznak a száján, majd azon tűnődik, miért. De most, hogy ezt megtette, úgy érzi, igazat mondott. – Ezért nem nő itt semmi. Valami elnyeli az összes varázst. Anélkül minden halott.

Schaffa Nassunt nézi. Keze a fekete üvegtőr markolatát szorítja. A tőr Schaffa combjához van szíjazva. Nassun legszívesebben felnevetne. Ami előttük van, az nem olyasmi, amit egy tőrrel el lehetne intézni. Mégsem nevet, mert az kegyetlenség lenne, és mert hirtelen nagyon megijed attól, hogy ha elkezd nevetni, talán abba se tudja hagyni.

– Nem kell továbbmennünk – veti fel Schaffa.

Ez gyengéd és Nassun számára létfontosságú megerősítése annak, hogy Schaffa nem fog kevesebbet gondolni róla, ha a félelem miatt lemond a küldetéséről.

Ugyanakkor zavarja Nassunt. Büszke lány.

– D-de. Menjünk tovább. – Nyel egy nagyot. – Kérlek.

– Jól van hát.

Ezzel továbbmennek. Valami vagy valaki alagutat vájt a porba a lehetetlen lépcső alatt és körül. Miközben tovább ereszkednek lefelé, valóságos porhegyek mellett haladnak el. Nassun észrevesz egy másik alagutat is előttük. Az üreg aljában nyílik, és a szája hatalmas. Körkörös, magasan elhelyezkedő ívekből áll, melyek mindegyikét különböző árnyalatú márványból vésték ki, miközben a lépcső végre leér a földszintre, és a környező kövekbe fut át. Az alagút tovább szűkül befelé, ahol sötétség fogadja őket. A bejárat padlója mintha lakkozva lenne, színátmenetes kék, fekete és sötétpiros csempékből van kirakva. Gazdag, szép színek, amelyek gyógyírt jelentenek a szemnek ennyi fehér és szürke után, mégis lehetetlenül különösek. Valamiért egyáltalán nem lepte be ezt a bejáratot a város pora.

Egyszerre több tucat ember is át tudna haladni ezen a boltíves folyosón. Egy perc alatt több száz. Ugyanakkor most csak egyvalaki áll itt, miközben Nassunt és Schaffát figyeli egy rózsaszínű márványív alól, mely éles kontrasztot képez sápadt, színtelen vonásaival. Acél.

Meg se moccan, amikor Nassun odalép hozzá. (Schaffa is odamegy, de ő lassabb, feszült.) Acél szürke tekintete egy mögötte lévő tárgyra szegeződik, amely nem ismerős Nassunnak, azonban az anyjának az lenne: egy hatszögletű talapzatról van szó. A padlóból emelkedik ki, és olyan, mint egy füstös, félbevágott kvarckristálynyaláb. Teteje nem vízszintes, kissé lejt. Acél kinyújtja felé a karját, mintha egy kiállítási darabot mutatna be. Neked.

Így hát Nassun a talapzatra összpontosít. Érte nyúl, majd visszarántja a kezét, mert felvillan valami a pereme mentén, mielőtt Nassun ujjai hozzáérnének a rézsútos felülethez. Fényes, piros jelek lebegnek a levegőben a kristály fölött, szimbólumokat vésve az üres térbe. Nassun nem érti, mit jelentenek, de a színük nyugtalanítja. Felpillant Acélra, aki meg se moccan, és úgy fest, mintha ebben a testhelyzetben lenne, mióta csak megépítették ezt a helyet.

– Mit jelentenek ezek?

– Hogy az a szállítójármű, amelyről beszéltem neked, jelenleg nem működik – szólal meg egy hang Acél mellkasából. – Mielőtt használni tudnánk az állomást, energiát kell adnod a rendszernek, és újra kell indítanod.

– Ú-újra… indítani? – Próbálja kitalálni, mit jelenthet ez egy ősi rom vonatkozásában, majd úgy határoz, hogy azzal a résszel foglalkozik, amelyik érthető számára. – Hogyan adhatok neki energiát?

Acél hirtelen pózt vált, az állomás mélyére vezető boltíves alagút felé néz.

– Menj be, és adj energiát a gyökerének. Én itt maradok, és amint lesz elegendő energia, gondoskodom arról, hogy beinduljon.

– Hm? Nem…

Acél szürkén szürke szeme Nassunra villan.

– Bent látni fogod, mit kell tenned.

Nassun az ajkába harap, az alagút felé néz. Nagyon sötét van odabent.

Schaffa keze megérinti a vállát.

– Természetesen veled megyek.

Természetesen. Nassun nyel egyet, majd hálásan bólint. Aztán Schaffával együtt besétál a sötétségbe.

Nem marad sokáig sötét. Miközben egyre beljebb jutnak, a fehér lépcsőn látottakhoz hasonló kis fénypanelek kezdenek világítani az alagút két oldalán. A fény tompa és sárgás, ami arra utal, hogy már régi, elhasználódott vagy… nos, kimerült. Valamilyen oknál fogva ez a szó jut róla Nassun eszébe. Elég világos van ahhoz, hogy a lábuk alatt lévő cserepek szélein megtörjön a fény. Az alagút mentén ajtók és fülkék nyílnak, és egy ponton Nassun észrevesz egy különös szerkentyűt, amely körülbelül három méterrel felettük áll ki a falból. Úgy néz ki, mint egy… szekérderék? Viszont sem kerék, sem rúdszárny nem csatlakozik hozzá, és mintha ugyanabból a csiszolt anyagból készült volna, akár a lépcső, és mintha a falban futó pályán haladna. Látszik rajta, hogy egyértelműen azt a célt szolgálta, hogy embereket vigyen ide-oda. Lehet, hogy ezzel közlekedtek azok, akik nem tudtak vagy nem akartak gyalogolni? Most mozdulatlan és sötét, az idők végezetéig a falhoz van rögzítve, ahol az utolsó vezetője hagyta.

Különös, kékes fényre lesznek figyelmesek, amely megvilágítja előttük az alagút felső részét, de még ez sem készíti fel őket arra, hogy az út hirtelen balra kanyarodik, és egy új üregben találják magukat. Ez sokkal kisebb, nincs tele porral, legalábbis nem sok van benne. Amit viszont ehelyett találnak, az egy kékesfekete vulkanikus üvegből készült, óriási és tömör oszlop.

Hatalmas, szabálytalan és lehetetlen. Nassun tátott szájjal bámulja ezt a valamit, ami szinte az egész üreget kitölti a padlótól a mennyezetig és még azon is túl. Azonnal nyilvánvaló számára, hogy ez az irgalmatlan robbanás megszilárdult, gyorsan kihűlt végterméke. Az is vitathatatlan, hogy a szomszédos üregbe befolyó lávaboltozatnak is ez a forrása.

– Nahát – szólal meg Schaffa. Még ő is elámul a látványtól, hangját meglágyítja a csodálkozás. – Nézd – mutat lefelé.

Végül ez adja meg Nassunnak azt a viszonyítási pontot, amelynek segítségével nagyobb rálátásra tesz szert, fel tudja mérni a méreteket és a távolságokat. Ez a valami hatalmas, mivel most már látja az alsó része felé ereszkedő teraszokat is, amelyek koncentrikus nyolcszögekben ölelik körül az oszlopot. Három van belőlük. A legszélső teraszon épületek vannak, gondolja Nassun. Nagyon megrongálódtak, félig összeroskadtak, csak a vázuk maradt meg, de azonnal szenzeli, miért állnak még mindig, miközben a túlsó üregben lévők teljesen megsemmisültek. Az ezt az üreget bizonyára betöltő hőség átalakított valamit az épületek szerkezetében, megkeményítette és megőrizte őket. Valamiféle rázkódás károsította meg őket: az összes ugyanazon az oldalon szakadt fel, nyitott belsejük az óriási üvegoszlop felé néz. Egy háromemeletes épületnek vélt szerkezetről az üvegoszlop felé néz, és arra jut, hogy az oszlop nincs olyan messze, mint amilyen távolinak tűnik, csak sokkal nagyobb, mint ahogy azt kezdetben gondolta. Olyan nagy, mint egy… ó.

– Egy obeliszk – suttogja.

Ezután már olyan pontosan képes szenzelni és kitalálni, mi történt, mintha maga is ott lett volna.

Réges-régen egy obeliszk állt itt, az üreg alján, egyik csúcsa a földbe ékelődött, mintha valamiféle bizarr növény lenne. Egy idő után kiemelkedett az árokból, hogy társaihoz hasonlóan a város fölött lebegjen és pislákoljon – aztán valami nagyon-nagyon elromlott. Az obeliszk… leesett. Nassun szintje hallja, ahogy a földre zuhan, hallja a becsapódás visszhangját. Az obeliszk nemcsak úgy leesett, hanem befúrta magát a földbe, átlyukasztotta a felszínét, egyre lentebb és lentebb küzdötte magát, a magjában összesűrített ezüst ereje hajtotta előre. Nassun több mint másfél kilométerig tudja követni az útját lefelé, de nincs oka azt feltételezni, hogy ne ment volna még mélyebbre. Hogy hova, arról fogalma sincs.

És a nyomában, egyenesen a föld elfolyósodott, megolvadt részéből fakadt az a tüzes szökőkút, amelyik maga alá temette ezt a várost.

Még mindig nincs semmi olyan a közelben, amiről elképzelhető lenne, hogy energiát tud adni az állomásnak. Ugyanakkor Nassun észreveszi, hogy az üreg világítását az üvegoszlop aljához közel álló hatalmas pilonokból áradó kék fény biztosítja. Ezek alkotják a kamra alsó és legbelső teraszát. Valami kibocsátja ezt a fényt.

Schaffa is ugyanerre a következtetésre jut.

– Itt véget ér az alagút – állapítja meg a kék pilonokra és az oszlop alsó részére mutatva. – Sehová nem mehetünk innen, csak ennek a hatalmas valaminek a lábához. De biztos vagy abban, hogy annak a nyomdokaiba akarsz lépni, aki ezt létrehozta?

Nassun beleharap az alsó ajkába. Nem akar. Itt van az a rossz dolog, amit a lépcsőről szenzelt, bár még nem tudja megállapítani a forrását. Ennek ellenére…

– Bármi is van odalent, Acél azt akarja, hogy lássam.

– Nassun, biztos vagy abban, hogy azt akarod csinálni, amit ő mond?

Nem biztos. Acélban nem lehet megbízni. De Nassun már elkötelezte magát amellett, hogy elpusztítja a világot, és bármit is akar Acél, az nem lehet ennél rosszabb. Ezért amikor bólint, Schaffa a beleegyezése jeléül biccent egyet, és kinyújtja a lány felé a kezét, hogy együtt sétáljanak le a pilonokig.

A teraszok mellett elhaladni olyan, mintha egy sírkertben járnának, és Nassun úgy érzi, tiszteletteljes csendbe kell burkolóznia. Az épületek között elszenesedett utakat, megolvadt üvegből készült tárolókat lát, amelyekben egykor biztos növényeket tartottak, különös póznákat és építményeket, amelyek rendeltetésére valószínűleg akkor sem tudna rájönni, ha nem lennének félig megolvadva. Arra jut, hogy ehhez a póznához lovakat kötöttek ki, azt a keretet pedig a tímárok használták a bőrök kiszárítására. Természetesen nem kap kifogástalan eredményt azzal, hogy a számára ismerős dolgokat vetíti rá az idegen környezetre, mert ezzel a várossal semmi sincs rendjén. Ha az itt élő emberek meg is ültek valamilyen állatot, az nem lehetett ló. Ha foglalkoztak fazekassággal, és készítettek eszközöket, ahhoz nem agyagot vagy obszidiánt használtak, és a kézművesek sem egyszerű pattintók voltak. Olyan emberekről van szó, akik megépítettek egy obeliszket, majd elvesztették fölötte az uralmat. Nem lehet tudni, miféle csodák és borzalmak töltötték meg ezeket az utcákat.

A szorongástól vezérelve Nassun felfelé nyújtózik, mert meg szeretné érinteni a zafírt. Meg akar bizonyosodni arról, hogy többtonnányi kihűlt láván és egy megkövesedett, összedőlt városon keresztül is képes erre. Itt is könnyű kapcsolatba lépni vele, mint odafönt, ami megkönnyebbüléssel tölti el. A zafír finoman megrántja Nassunt – legalábbis annyira finoman, amennyire egy obeliszk képes –, és a lány egy pillanatig hagyja magát behúzni az áramló, vizes fénybe. Nem rémíti meg, hogy ennyire magába szippantja az obeliszk. Nassun bízik a zafírban, már amennyire bízni lehet egy élettelen tárgyban. Végtére is tőle tud Magpontról, és most egy másik üzenetet is érzékel a sűrű szövésű vonalak pislákoló hézagai között…

– Előttünk, odafönt – bukik ki belőle, amitől ő maga is összerezzen.

Schaffa megáll, és rápillant.

– Mi?

Nassunnak meg kell ráznia a fejét, hogy rendezze a gondolatait, és maga mögött hagyja a kékséget.

– A… a hely, ahol az energia van. Előttünk van, odafönt, ahogy Acél mondta. A pályán túl.

– Pályán?

Schaffa megfordul, végignéz a lejtős úton. Előttük, odafönt a második terasz húzódik – egy sima, jellegtelen lemez, mely abból a fehér színű, nem-kőből áll. Úgy tűnik, az obeliszkeket építő emberek mindenben felhasználták ezt az anyagot.

– A zafír… ismeri ezt a helyet – próbálja megmagyarázni. Ügyetlenül teszi, mert ez olyan nehéz, mintha az orogéniát próbálná leírni egy tompának. – Nem kimondottan ezt a helyet, de egy ehhez hasonlót…

Ismét a zafírhoz nyúl, szavak nélkül kérdez tőle, mire szinte elárasztja a képek, érzések, hiedelmek kék villódzása. Perspektívát vált. Három terasz közepén áll, már nem az üregben van, hanem egy kék horizont felé néz, amelyen felhők habzanak, versenyeznek, tűnnek el és születnek újjá. A Nassun körül lévő teraszokon nagy a nyüzsgés – bár az egész összemosódik, és amit abból a pár pillanatnyi mozdulatlanságból ki tud venni, annak semmi értelme. Az alagútban látott kocsihoz hasonló furcsa járművek futnak az épületek szélén, különböző színű fényekből álló pályákat követve. Az épületek zöldbe burkolóznak, Nassun indás növényeket, füves háztetőket, a gerendákat és falakat behálózó virágokat lát. Több száz ember járkál ki-be ezekből az épületekből, és szakadatlanul elmosódott mozgással járnak az ösvényeken. A lány nem látja az arcukat, de olykor a Schaffáéhoz hasonló fekete tincseket, művészien kanyargó, indás motívumokat ábrázoló fülbevalókat, a boka körül lengedező ruhákat, színes lakkal ékesített körmöket pillant meg.

És mindenütt, mindenütt ott van az ezüst, mely a hő és a mozgás alatt fészkel, és mely az obeliszkek anyagát alkotja. Kígyózik, áramlik, nemcsak csermelyekbe torkollik, hanem folyókba, és amikor Nassun lefelé néz, észreveszi, hogy egy folyékony ezüst alkotta tóban áll, és az ezüst a lábán keresztül szivárog bele a testébe…

Ezúttal kissé meginog, amikor magához tér, és Schaffának erősen meg kell fognia a vállát, hogy ne essen el.

– Nassun.

– Jól vagyok.

Ebben nem biztos, de nem akarja aggasztani a férfit. És mert könnyebb ezt mondani, mint azt, hogy azt hiszem, egy percig egy obeliszkben voltam.

Schaffa megkerüli, majd leguggol elé, és megfogja a vállát. Az arcára kiülő aggodalom majdnem leplezi az óvatosság barázdáit, a zaklatottság nyomait és Schaffa felszín alatt zajló küzdelmének egyéb jeleit. Idelent erősebben tör rá a fájdalom. Nem tett erről említést, és Nassun nem tudja, miért kerül egyre rosszabb állapotba, de látja rajta.

Mégis.

– Ne bízz az obeliszkekben, kicsi lány – tanácsolja. Ez közel sem hangzik olyan furcsán vagy helytelenül tőle, mint kellene. Hirtelen sugallattól vezérelve Nassun megöleli Schaffát, a férfi pedig megszorítja, nyugalmat dögönyöz a hátába. – Néhánynak megengedtük, hogy ugyanígy folytassák – suttogja a lány fülébe. Nassun pislog, eszébe jut szegény bolond, gyilkos Nida, aki egyszer ugyanezt mondta neki. – A Fulkrumban. Erre még emlékezhetek, mert fontos volt. Az a pár, aki elérte a kilenc-vagy tízgyűrűs szintet… ők mindig képesek voltak érzékelni az obeliszkeket, és az obeliszkek is őket. Így vagy úgy, téged is magukhoz vonzottak volna. Valami hiányzott belőlük, valahogy nem voltak teljesek, és ezért egy orogénre volt szükségük, aki kiegészíti őket. De az obeliszkek megölték őket, Nassunom. – Schaffa a lány hajába temeti az arcát. Nassun koszos, és Jekiti óta nem igazán volt lehetősége megmosakodni, de Schaffa szavai elűzik ezeket a világi gondolatokat a fejéből. – Az obeliszkek… emlékszem. Meg fognak változtatni, átalakítanak, ha tudnak. Ez az, amit az a rozsdaverte kőfaló akar.

Egy pillanatra még szorosabbra fonja az ölelését, amiben felsejlik régi ereje is, és ez a világon a legcsodálatosabb érzés. Nassun ebben pillanatban tudja, hogy Schaffa soha nem fog kudarcot vallani, mindig ott lesz, amikor szüksége van rá, soha nem fog visszafejlődni egyszeri és gyarló emberi lénnyé. És az ereje miatt Nassun az életnél is jobban szereti őt.

– Jól van, Schaffa. Óvatos leszek – ígéri. – Nem hagyom őket nyerni.

Őt – gondolja, és tudja, hogy Schaffa is erre gondol. Nem fogja nyerni hagyni Acélt. Legalábbis anélkül nem, hogy meg ne kapná előbb, amit akar.

Így hát megszületik bennük az elhatározás. Amikor Nassun elhúzódik Schaffától, a férfi bólint, mielőtt talpra állna. Ismét megindulnak előre.

A legbelső terasz az üvegoszlop kék, derengő árnyában áll. A pilonok nagyobbak, mint amilyennek messziről tűntek – körülbelül kétszer magasabbak, mint Schaffa, és három-négyszer szélesebbek. Most, hogy Nassun és Schaffa elég közel kerültek hozzájuk, hallják a halk duruzsolásukat. A pilonok egy gyűrűbe rendeződnek, a gyűrű pedig egy obeliszk néhai nyughelye körül húzódhat, mintha védelmezni akarná a két külső teraszt. Olyan, mint egy kerítés, amely elválasztja a város nyüzsgő életét ettől a… valamitől.

A valami: Nassun először azt hiszi, hogy egy tüskebokor. A tövises növény indái a földön tekeregnek, és a pilonok belső felszínén futnak felfelé, kitöltik a köztük és az üvegoszlop között lévő teret. Aztán Nassun észreveszi, hogy ezek nem is indák: nincsenek rajtuk levelek. Nincsenek tüskéik sem. Csak egy fás, de kissé gombaszagú valaminek a kígyózó, göcsörtös, kötélszerű csavarodásai.

– Milyen különös – jegyzi meg Schaffa. – Végre valami élő?

– T-talán nem is él már? – Úgy néz ki, mintha elpusztult volna, bár még mindig egyértelműen látszik rajta, hogy egykor növény volt, nem csak földön heverő, elporladt darabkákból áll. Nassun nem szeret itt lenni, ezeknek a csúnya indáknak és az üvegoszlop árnyának a társaságában. Vajon arra valók ezek a pilonok, hogy eltakarják a város elől az indák groteszk látványát? – És talán itt nőttek, miután… azok után.

Aztán pislog egyet, észrevesz valamit a hozzá legközelebb eső kúszónövényen. Ez más, mint a többi. Azok egyértelműen elpusztultak, kiszáradtak, megfeketedtek, és helyenként letörtek a részeik. Ám ez úgy néz ki, mintha még élne. Néhol kötélszerű és göcsörtös, fás felülete pedig öregnek és durvának tűnik, de sértetlen. Alatta a padlón törmelék hever – szürke porkupacok, rothadó szövetfoszlányok és még egy kopott, lassan elenyésző kötéldarab.

Van valami, amire Nassun azóta nem volt képes, hogy belépett az üvegoszlop barlangjába, mert van pár dolog, amit nem igazán akar tudni. Ám most lehunyja a szemét, és az ezüstöt használva beférkőzik az indás növény belsejébe.

Először nehezen megy. Ennek a valaminek a sejtjei – mert tényleg életben van, inkább gomba, mint növény, de van valami művi és mechanikus a működésében – olyan szorosan összepréselődnek, hogy Nassun nem is számít arra, hogy ezüstöt lát közöttük. Itt még sűrűbben helyezkednek el a sejtek, mint az emberek testében. A szerkezete már csaknem kristályos, a sejtek rendezett kis mintázatokban sorakoznak, amit Nassun élő dologban még soha nem tapasztalt.

És most, hogy bejutott az indás növény anyagának üregeibe, látja, hogy semmi ezüst nincs benne. Amit ehelyett talál… Nem igazán tudja, hogy írja le. Negatív térnek? Ahol ezüstnek kellene lennie, még sincs. Térnek, amelyet ezüsttel lehetne kitölteni. És miközben óvatosan felfedezi, ámulva veszi észre, hogy kezdi magához húzni az érzékelését, egyre erősebben és erősebben, mígnem – Nassun levegő után kapkodva rántja vissza magához. Látni fogod, mit kell tenned – mondta Acél. Nyilvánvaló lesz.

Schaffa, aki közben leguggolt, hogy szemügyre vegye a kötéldarabot, megdermed, és felvont szemöldökkel a lányra pillant.

– Mi az?

Nassun visszabámul rá, de nincsenek szavai arra, amit tennie kell. Azok a szavak nem léteznek. Viszont tudja a dolgát. Egy lépéssel közelebb megy az élő kúszónövényhez.

– Nassun – szólítja meg Schaffa, akinek összeszorul a torka, és hirtelen megriad.

– Muszáj, Schaffa – mondja. Már emeli is felfelé a karját. Rájön, hogy ez az, ahová a külső üreg összes ezüstje tart, ezek az indás növények emésztik fel az egészet. Miért? Tudja, miért, a húsa legmélyebb és legősibb rétegeiben érzi. – Muszáj, öhm, energiát adnom a rendszernek.

Ezután, mielőtt Schaffa megállíthatná, Nassun mindkét kezét rákulcsolja a kúszónövényre.

Nem érez fájdalmat. Ez benne a csapda. Valójában a testében szétáradó érzés kellemes. Megnyugtató. Ha nem tudná érzékelni az ezüstöt, vagy azt, hogy a növény azonnal elkezdi kirángatni annak minden forrását a sejtjei közötti térből, azt hinné, valami jó történik vele. De a valóság az, hogy a növény perceken belül meg fogja ölni.

Ugyanakkor a lány nem csak a saját testében lévő ezüsthöz fér hozzá. Lustán, a bágyadtságán felülemelkedve a zafír felé nyúl… és a zafír azonnal, készségesen válaszol neki.

Erősítők, ahogy Alabástrom nevezte őket jóval Nassun születése előtt. Elemek, gondolod te, és egyszer így magyaráztad el Ykkának is a működésüket.

Amit Nassun az obeliszkekkel kapcsolatban tud, az pusztán annyi, hogy motorok. Már látott működő motorokat – azokat az egyszerű szivattyús és turbinás eszközöket, amelyek Tirimóban a geót és a hidrót szabályozták, és olykor olyan bonyolultabb dolgokat is, mint például a gabonaliftek. Amit a motorokról tud, az szinte semmire sem elég, de a következő még egy tízéves gyerek számára is egyértelmű: a motoroknak üzemanyagra van szükségük ahhoz, hogy működni tudjanak.

Így hát Nassun a kékséggel együtt folyik, és a zafír energiája keresztüláramlik rajta. A kezében lévő indának mintha elakadna a lélegzete az ezüst hirtelen áradata miatt, bár Nassun biztos abban, hogy csak a képzelete játszik vele. Aztán a növény duruzsolni kezd, és Nassun látja, hogyan telnek meg az állományai közötti üres, tátongó terek, amelyekben ezután áramlani kezd a csillámló, ezüstös fény. Amelyet valami azonnal másfelé terel…

Hangos csattanás visszhangzik az üregben. Ezt több, halkabb csattanás követi, melyek ritmusba rendeződnek, majd egy egyre magasabb hangfekvésű, halk zúgás következik. Az üregben hirtelen világos lesz, miközben a kék pilonok fehérre váltanak, és fényesebben ragyognak, és ugyanez történik a sápadt, sárga lámpákkal is, amelyeket a mozaikkal kirakott alagútban követtek. Nassun még a zafír mélységeiben is összerándul, és Schaffa egy szempillantás alatt elrántja a növénytől. Az őrző keze remeg, miközben szorosan magához öleli a lányt, de nem mond semmit. Tapintható a megkönnyebbülése, miközben hagyja, hogy Nassun nekidőljön. A lányon hirtelenjében olyan fáradtság lesz úrrá, hogy csak Schaffa szorítása miatt nem esik össze.

Közben valami megindult a pályán.

Kísérteties valami, szivárványszínben játszik, smaragdzöld, kecses és karcsú, és csaknem némán bukkan fel valahonnan az üvegoszlop mögül. Nassun nem érti, mi történik. A dolog könnycsepp alakú, bár a keskenyebb, hegyes vége aszimmetrikus, a csúcsa pedig egy ívet zár be magasan a föld fölött – Nassunnak egy varjú csőrét juttatja eszébe. Óriási, szinte házméretű, mégis pár centiméterrel a pálya fölött lebeg, nem tartja semmi. Az anyagát lehetetlen kitalálni, bár olyan, mintha… bőre lenne? Igen, Nassun közelről látja, hogy a felszíne ugyanolyan finoman redőzött, mint a vastag, alaposan megmunkált bőr. Itt-ott furcsa, szabálytalan púpokat fedez fel rajta, ezek körülbelül ökölnyi nagyságúak, és első látásra semmilyen célt nem szolgálnak.

A valami elhomályosul és villódzik. Először szilárd, majd áttetsző, aztán ismét szilárd, mint egy obeliszk.

– Remek – szólal meg Acél, aki hirtelen megjelenik előttük a tárgy egyik oldalán.

Nassun túlságosan kimerült ahhoz, hogy összerezzenjen, bár már kezd magához térni. Schaffa ösztönösen megszorítja a lány vállát, majd enyhít a szorításán. Acél nem foglalkozik velük. Egyik kezét a magasba emeli a különös, lebegő valami felé, mint egy büszke művész, aki legújabb alkotását mutatja be.

– A szükségesnél jóval több energiát adtál a rendszernek. Ahogy látod, a többletet a világítás és más rendszerek, például a környezeti vezérlőszervek vették fel. Teljesen felesleges volt, de ártani nem árthat nekünk. Pár hónap múlva ismét leállnak, mert elfogy az energiájuk.

– Akár bele is halhatott volna – mondja Schaffa halkan, hűvösen.

Acél még mindig mosolyog. Nassun végre kezdi gyanítani, hogy Acél így próbálja utánozni az őrzők gyakori mosolygását.

– Igen, ha nem használta volna az obeliszket. – Bocsánatkérésnek semmi nyoma a hangjában. – Általában halálos következménye van annak, amikor valaki feltölti a rendszert. Ugyanakkor azok az orogének túlélhetik, akik képesek befogadni a varázst… mint ahogy az őrzők is, akik általában képesek egy külső forrást a szolgálatukba állítani.

Varázst? Gondolja Nassun zavartan.

Azonban Schaffa megmerevedik. Nassun először nem érti, mi dühítette fel ennyire a férfit, majd rájön: az átlagos őrzők, akikben nincs szennyeződés, képesek kivonni az ezüstöt a földből, és betáplálni az indákba. Az Umberhez és Nidához hasonló őrzők valószínűleg szintén képesek erre, bár csak akkor kísérelnék meg ezt, ha az Földapa érdekeit szolgálná. Ugyanakkor Schaffa a magköve ellenére sem támaszkodhat a Föld ezüstjére, és nem képes akaratlagosan több ezüstöt vonzani magához. Ha Nassunt veszély fenyegetné a növény miatt, az Schaffa alkalmatlanságának lenne köszönhető.

Legalábbis Acél erre célzott. Nassun hitetlenkedve mered a kőfalóra, majd visszafordul Schaffa felé. Máris kezdi visszanyerni az erejét.

– Tudtam, hogy képes vagyok rá – bizonygatja. Schaffa még mindig Acélra mered. Nassun ökölbe szorítja a férfi ingének feszülő kezét, és próbálja felhívni magára a figyelmet. Schaffa pislog, és meglepetten a lányra néz. – Tudtam! És nem hagytam volna, hogy te foglalkozz az indákkal, Schaffa. Én vagyok az oka annak, hogy…

Ekkor elhallgat, torkát összeszorítják a feltörő könnyek. Ennek részben az idegei és a kimerültség az oka. Ugyanakkor főként a bűntudat tehet róla, amely már hónapok óta lappang és növekszik benne, de csak most fakad ki, mert túl fáradt ahhoz, hogy magában tartsa. Az ő hibája, hogy Schaffa mindent elvesztett: Megtalált Holdat, a számára fontos gyerekeket, a többi őrző társaságát, a magköve által biztosított megbízható energiát, még az éjszakai nyugodt alvást is. Ő tehet arról, hogy Schaffa itt van lent egy halott város hamvai között, és hogy egy olyan gépre kell bízniuk magukat, amelyik a Sanzánál és talán egész Rezdületlennél is ősibb, mert csak így juthatnak el egy lehetetlen helyre, hogy egy lehetetlen dolgot vigyenek véghez.

Schaffa mindezt azonnal leolvassa az arcáról, hiszen régóta gondoskodik már róla. Összeráncolt homloka kisimul, megrázza a fejét, és leguggol, hogy egy szintben legyen a lánnyal.

– Nem – tiltakozik. – Semmi sem a te hibád, Nassunom. Bármilyen árat is fizettem, és bármilyet is fogok még, mindig emlékezned kell arra, hogy én… hogy én…

Schaffa arca megvonaglik. Egy röpke pillanatra megjelenik rajta az a borzalmas, ködös zavarodottság, amely azzal fenyeget, hogy még ezt a pillanatot is kitörli, amelyikben Schaffa bizonyítani szeretné Nassunnak az erejét. A lány zihál, a férfira összpontosít, majd a fogát vicsorgatja, amikor meglátja, hogy a Schaffában lévő magkő újra feléledt, elvetemülten dolgozik az idegszálak mentén, átjárja az agyát, és még most is próbálja térdre kényszeríteni.

Nem – gondolja Nassun hirtelen támadt dühvel. Megragadja Schaffa vállát, hogy megrázza. Ehhez minden erejét be kell vetnie, mert Schaffa hatalmas férfi, azonban sikerül elérnie, hogy pislogjon, és a homályon keresztül újra megtalálja önmagát.

– Te Schaffa vagy – mondja. – Az vagy! És… és te választottad ezt az utat. – Mert ez fontos. Ez az a dolog, amit a világ tilt a hozzájuk hasonlók számára. – Többé már nem vagy az őrzőm, te… – Végre összeszedi a bátorságát ahhoz, hogy kimondja. – Te vagy az új apám. Érted? És e-ez azt jelenti, hogy egy család vagyunk, és… és együtt kell működnünk. Erre való a család, nem? Hagynod kell, hogy néha én védjelek meg téged.

Schaffa csak bámul rá, majd felsóhajt, és előrehajol, hogy csókot leheljen a lány homlokára. Ezután sem húzódik el tőle, orrát beletemeti Nassun hajába, Nassun pedig erőt vesz magán, és nem kezd sírni. Amikor Schaffa végül megszólal, feloszlik benne az a borzalmas köd, mint ahogy a szeme körül megjelent fájdalomvonalak is kisimulnak.

– Jól van, Nassun. Néha megvédhetsz.

Most, hogy ezt megbeszélték, Nassun szipog párat, megtörli orrát az ingujjában, majd Acél felé fordul. A kőfaló ugyanúgy áll, mint eddig, ezért a lány elhúzódik Schaffától, hogy odamenjen hozzá, és pontosan előtte áll meg. Acél szeme lustán és lassan követi őt.

– Többet ne csinálj ilyet – parancsol rá Nassun.

Félig-meddig egy tudálékos Mit? kérdésre számít, ám Acél másként felel.

– Hiba magunkkal vinni.

Nassunon átfut a hideg, majd hőhullámok törnek rá. Ez fenyegetés vagy figyelmeztetés? Akármi is, nem tetszik neki. Annyira összeszorítja az állkapcsát, hogy csaknem elharapja a nyelvét, amikor beszélni próbál.

– Nem érdekel.

Acél némasággal felel. Ezzel vajon megadja magát? Beletörődik Nassun döntésébe? Nem hajlandó vitatkozni? Nassun nem tudja. Legszívesebben ráüvöltene: Mondd, hogy soha többé nem fogod bántani Schaffát! Noha illetlenség felnőttekkel kiabálni. Ennek ellenére az elmúlt másfél év során megtanulta, hogy a felnőttek is emberek, és néha tévednek, és néha valakinek rájuk kellene kiabálnia.

De Nassun fáradt, ezért inkább visszamegy Schaffához, megfogja és megszorítja a kezét, majd farkasszemet néz Acéllal, némán üzeni, hogy bökje ki, amit akar. Ám Acél nem mond semmit. Jó.

Ezután az óriási, zöld valami fodrozódáshoz hasonló mozgásban tör ki, mire mindannyian felé fordulnak. Valami… Nassun megborzong, egyszerre találja visszataszítónak és lenyűgözőnek a látványt. Valami növekszik a dolog felszínét borító furcsa csomókban. Pár méter hosszú, keskeny, tollszerű dolgok, amelyek csúcsa fokozatosan elvékonyul. Egy perc alatt több tucat bukkan fel, tekeregnek és lágyan hullámzanak a nem is érezhető szellőben. Csillók – villan be hirtelen Nassun agyába, mert eszébe jut egy kép, amelyet egy régi bioméria-skólakönyvben látott. Hát persze. Elvégre miért ne készíthetnének baktériumhoz hasonló kocsikat azok az emberek, akik növényekből építettek házakat?

A tollak közül néhány gyorsabban rezeg, mint a többi, és ezek egy pillanatra a valami oldalán lévő egyetlen pontnál gyűlnek össze. Ezután a tollak mind visszakanyarodnak, ráfekszenek a gyöngyházszerű felületre, hogy feltárjanak egy ajtót. Mögötte Nassun halvány fényt lát, és több sorba rendezett, meglepően kényelmesnek tűnő székeket. Urak módjára utaznak a világ másik oldalára.

Felnéz Schaffára. A férfi összeszorított állkapoccsal bólint. Nassun nem néz Acélra, aki meg sem mozdult, és meg sem kísérel csatlakozni hozzájuk.

Aztán beszállnak a járműbe, és a tollak bezárják mögöttük az ajtót. Amikor leülnek, az óriási kocsi lassú, zengő hangokat hallat, majd mozgásba lendül.

*

A vagyon értéktelen, ha hullani kezd a hamu.

– Harmadik tábla, „Szerkezetek”, tizedik versszak

Szil Anagiszt: Kettő

Pompás ház, kicsiny, de elegáns, és tele van csodálatos bútorokkal. Megbámuljuk boltíveit, könyvespolcait, fából készült korlátait. Mindössze pár növény nő a cellulózfalakból, ezért a levegő száraz és kissé áporodott. Olyan, mintha múzeumban járnánk. A ház elülső részében lévő nagy szobában csoportosulunk, félünk megmozdulni, félünk bármit is megérinteni.

– Itt laksz? – kérdezi Kelenlitől az egyikünk.

– Néha. – Kelenli arca kifejezéstelen, de van valami nyugtalanító a hangjában. – Kövessetek.

Keresztülvezet minket a házon. Elképesztően kényelmes kuckó, minden felület puha, még a padlóra is le lehet ülni. Ami megdöbbent, az az, hogy semmi sem fehér. A falak nagyrészt zöldek, néhány helyen sötét burgundi vörösre vannak festve. A következő szobában kék és aranyszínű, eltérű textúrájú anyag borítja az ágyakat. Semmi sem kemény, semmi sem csupasz; korábban még soha nem gondoltam azt, hogy az otthonomul szolgáló kamra egy börtöncella, azonban most először ez is megfordul a fejemben.

A mai napon sok új gondolatom támadt, különösen, amíg meg nem érkeztünk ehhez a házhoz. Mindvégig gyalogoltunk, fájt a lábunk, mert nem volt hozzászokva az ilyen nagy igénybevételhez, és az emberek egész idő alatt bámultak bennünket. Páran összesúgtak a hátunk mögött. Egyikük kinyújtotta a kezét, hogy megsimogassa a hajam, miközben elhaladtam mellette, majd kuncogni kezdett, amikor megkésve elhúzódtam tőle. Egyszer egy férfi szegődött a nyomunkba. Idősnek látszott, rövid, ősz haja csaknem ugyanolyan tapintású volt, mint a miénk, és sértegetni kezdett minket. Olyan szavakat mondott, melyek közül párat soha nem hallottam még (például „niszfajzat” és „villás nyelvű”). Néhányat ismertem, de nem értettem, mit akar velük mondani. („Hiba volt” és „Ki kellett volna benneteket irtanunk”, aminek semmi értelme nincs, hiszen nagyon gondosan és szándékosan hoztak létre minket.) Azzal vádolt bennünket, hogy hazudunk, bár egyikünk sem szólt hozzá, és hogy csak úgy teszünk, mintha elmentünk volna (valahová). Azt mondta, hogy a szülei és azok szülei tanították meg neki, mi az igazi borzalom, ki az igazi ellenség, és hogy a hozzánk hasonló szörnyetegek az összes jóravaló ember ellenségei, és gondoskodni fog arról, hogy senki másnak ne árthassunk.

Ezután közelebb jött hozzánk, nagy kezét ökölbe szorította. Miközben szájtátva botorkáltunk, és annyira össze voltunk zavarodva, hogy fel sem ismertük a veszélyt, láthatatlan testőreink közül néhány hirtelen megmutatta magát, és berántották a férfit egy alkóvba. Egészen addig ott tartották, amíg abba nem hagyta a kiabálást és a viaskodást. Kelenli csak ment tovább előre, felszegte a fejét, rá sem nézett a férfira. Mi követtük, mert nem tudtuk, mi mást tehetnénk, és egy idő után a férfi lemaradt tőlünk, szavai belevesztek a város zajába.

Később a kissé reszkető Gaeha megkérdezte Kelenlit, mi baja volt a dühös férfinak. Kelenli halkan felnevetett.

– Ő szilanagiszt.

Gaeha értetlenül állt a magyarázat előtt. Gyors lökéshullámokkal biztosítottuk arról, hogy számunkra is épp olyan rejtélyes ez a válasz, és hogy nem vele van a gond.

Ez a hétköznapi élet Szil Anagisztben, jövünk rá, miközben keresztülsétálunk a városon. Hétköznapi emberek a hétköznapi utcákon. A hétköznapi érintésektől összerándulunk, megmerevedünk vagy azonnal hátrahőkölünk. Hétköznapi házak hétköznapi bútorokkal. Hétköznapi tekintetek, melyek kerülnek minket, felvont szemöldökkel bámulnak, vagy nem tudnak rólunk leszakadni. A város a hétköznapiság minden egyes példáján keresztül azt tanítja nekünk, mennyire rendellenesek vagyunk. Korábban egyáltalán nem bántam, hogy pusztán szerkezeteknek minősülünk, akiket a biomagesztria mesterei hoztak létre a geoinzsenéria segítségével, tápláló folyadékok kapszidjaiban fejlesztettek ki, és teljesen kifejletten öntöttek formába, hogy ne legyen szükség a gondozásunkra. Egészen mostanáig büszke voltam arra, ami vagyok. Elégedettség töltött el. De most már látom, hogyan néznek ránk ezek a hétköznapi emberek, és belesajdul a szívem. Nem értem, miért.

Talán ez a sok séta kárt tett bennem.

Kelenli a pazar házon vezet keresztül minket. Áthaladunk egy kapualjon, és egy hatalmas, buja kertre bukkanunk a ház mögött. A lépcső két oldalán és a földút mellett mindenütt virágágyások, az illatuk közelebb csalogat minket. Ezek nem olyanok, mint a tábor óraműpontossággal gondozott, geoinzsenériát használó ágyásai a színüket összehangoló, kacsintó virágokkal. Ami itt nő, az vad, talán alacsonyabb rendű is, a növények szára véletlenszerűen rövid vagy hosszú, szirmaik gyakran nem tökéletesek. Ennek ellenére… tetszenek nekem. Az ösvényt borító zuzmószőnyeget alaposabban is meg kell vizsgálnunk, ezért sebes lökéshullámokban értekezünk egymással, amikor leguggolunk, és próbáljuk megérteni, miért érezzük ilyen ruganyosnak és kellemesnek a talpunk alatt. Az egyik karón egy olló lóg, felkeltve a kíváncsiságunkat. Ellenállok a késztetésnek, hogy levegyek pár szép lila virágot, ám Gaeha kipróbálja az ollót, majd szorosan fogja azt a pár levágott szálat, mintha soha nem akarna megválni tőlük. Nekünk sosem engedték, hogy saját tulajdonunk legyen.

Lopva, kényszeresen Kelenlit figyelem, miközben ő a játékunkat nézi. Kissé összezavar és megrémít az érdeklődésem intenzitása, bár úgy tűnik, képtelen vagyok neki ellenállni. Mindig is tudtuk, hogy a dirigenseknek nem sikerült minket érzelemmentessé tenniük, de mi… vagyis. Én úgy gondoltam, fölötte állunk az ilyen erős érzelmeknek. Ezt kapom azért, amiért öntelt vagyok. Most pedig itt vagyunk, elveszve az érzékekben és a reakciókban. Gaeha egy sarokba húzódik az ollóval, készen áll arra, hogy az élete árán is védelmezze a virágait. Dusa körbe-körbeforog, örömittasan nevet, nem igazán tudom, min. Bimniha megkörnyékezte az egyik testőrünket, és kérdések tömkelegét zúdítja rá azzal kapcsolatban, amit a sétánk során láttunk, az őr pedig riadtan néz rá, abban reménykedik, hamarosan megmenti valaki. Saleha és Remha elmélyült beszélgetést folytatnak egy tavacska mellett guggolva, próbálnak rájönni, hogy a vízben mozgó lények halak vagy békák. A beszélgetésük teljes mértékben hallható, semmi földbeszéd nem vegyül belé.

Én pedig, amilyen bolond vagyok, Kelenlin tartom a szemem. Meg akarom érteni, mit szeretne megtanítani nekünk a múzeumban látott művészi tárgyakon vagy a délutáni kerti idillen keresztül. Az arca és a szenziája semmit sem árul el, de ez rendben van. Én sem akarok mást, csak nézni az arcát, és sütkérezni mély, erőteljes orogenikus jelenlétében. Ez képtelenség. Valószínűleg zavarja is őt, bár még ha így is van, rám se néz. Azt akarom, hogy rám nézzen. Beszélni akarok vele. Olyan akarok lenni, mint ő.

Arra jutok, hogy amit érzek, az a szerelem. És ha nem is az, ez a gondolat eléggé újszerű ahhoz, hogy magával ragadjon, ezért úgy határozok, követem a sugallatait.

Egy idő után Kelenli feláll, és távolabb sétál tőlünk. A kert közepén egy kis szerkezet, olyan, akár egy apró házikó, csakhogy kőtéglákból készült, nem pedig a legtöbb épületet alkotó cellulózos zöldsztrátból. A hozzánk közelebb eső falán egy elszánt borostyán kígyózik. Én vagyok az egyetlen, aki észreveszi, amikor Kelenli kinyitja a ház ajtaját. Mire átlépi a küszöböt, mindenki más is abbahagyja, amit csinál, és őt figyeli. Kelenli megáll, mintha szórakoztatná a hirtelen támadt csend és a szorongásunk. Ezután felsóhajt, és egy néma gyertek utánam biccentéssel behív minket. Egymással tülekedve követjük.

A kis ház fapadlós, és néhány bútor áll benne – óvatosan mind bezsúfolódunk. A hely majdnem olyan üres, mint a tábori celláink, de van pár fontos különbség. Kelenli leül az egyik székre, és ekkor jövünk rá: ez az övé. Az övé. Ez az ő… cellája? Nem. Az egész helyet megtöltik a furcsaságok, az olyan dolgok, amelyek érdekfeszítően utalnak Kelenli személyiségére és múltjára. A sarokban lévő polcon könyvek sorakoznak, ami arra mutat, hogy valaki megtanította olvasni. A mosdó szélén heverő hajkefe azt engedi feltételezni, hogy ő gondoskodik a frizurájáról, ráadásul a sörték között látható haj mennyiségéből ítélve mindezt türelmetlenül teszi. Talán a nagy ház az, ahol lennie kell, és néha ott is alszik. Ugyanakkor ez a kis kerti lak, ez az… otthona.

– Gallát dirigenssel együtt nőttem fel – szólal meg halkan Kelenli. (Leültünk köré a padlóra, a székekre és az ágyra, magával ragad minket a bölcsessége.) – Mellette nevelkedtem, én voltam a kísérlet, ő pedig a kontrollszemély, mint ahogy a tiétek én vagyok. Gallát egyetlen cseppnyi nemkívánatos örökségtől eltekintve átlagosnak számít.

Pislogok párat jégfehér szememmel, és Gallátra gondolok. Hirtelen sok új dolog válik világossá. Kelenli elmosolyodik, amikor tátva marad a szám. A mosolya ugyanakkor nem tart sokáig.

– Gallát szülei, akikről azt hittem, az én szüleim is, eleinte nem mondták meg, mi vagyok. Iskolába jártam, játszottam, pontosan olyan volt a gyerekkorom, mint egy hétköznapi szilanagiszt lányé. De nem bántak velem ugyanúgy. Sokáig azt hittem, én csinálok rosszul valamit. – A tekintete a távolba réved, tele van régi keserűséggel. – Azon gondolkoztam, miért vagyok olyan borzasztó, hogy még a szüleim sem képesek szeretni.

Remha leguggol, hogy végigtapogassa a padló fadeszkáit. Nem tudom, miért tesz bármit is. Saleha még mindig odakint van, mert Kelenli kis háza túlságosan szűkös az ő ízléséhez képest, ezért most egy apró, fürge madarat bámul, amely a virágok között röpköd. Rajtunk keresztül, a ház nyitott ajtaján keresztül hallgatózik. Mindannyiunknak hallanunk kell, amit Kelenli mond a hangjával, a rezgéseivel és a tekintete biztos, irtózatos súlyával.

– Miért tévesztettek meg? – kérdezi Gaeha.

– A kísérletnek az volt a lényege, hogy kiderítsék, lehetek-e ember. – Kelenli elmosolyodik magában. Előrébb dől a székében, könyökét megtámasztja a térdén, és a kezét nézi. – Arra voltak kíváncsiak, hogy ha rendes, természetes emberek között növök fel, akkor lehetek-e legalább rendes, ha már természetes nem is. Ezért minden jó eredményemet Szil Anagiszt-i sikernek könyveltek el, míg minden kudarcomat vagy rossz tettemet a genetikai elfajzás bizonyítékának tekintették.

Gaehával egymásra nézünk.

– Miért lennél elfajzott? – kérdezi Gaeha teljes értetlenséggel.

Kelenli pislog párat, hogy el tudja engedni az emlékeit, majd egy percig minket bámul, és közben érezzük a közöttünk kavargó örvényeket. Közülünk valóként tekint magára, ami így is van. Ugyanakkor személynek is hiszi magát. Ez a két fogalom nem fér meg egymás mellett.

– Pusztító halál – mondja halkan, tűnődve, visszhangozva a gondolatainkat. – Ti tényleg semmit sem tudtok, ugye?

Az őreink a kertbe vezető lépcső tetején állomásoznak, nincsenek hallótávolságon belül. A ma látott helyek közül ez a mostani az, ahol a leginkább egymás között lehetünk. Szinte biztos, hogy lehallgatnak, de úgy tűnik, Kelenlit ez nem érdekli, ezért mi sem zavartatjuk magunkat. Felhúzza a lábát a székre, majd átkarolja a térdét; különös módon sérülékenynek látszik egy olyan személyhez képest, akinek olyan sűrű a jelenléte a föld rétegeiben, akár egy hegység. Nagy merészen kinyújtom a kezem, hogy megérintsem a bokáját, mire ő pislog egyet, és rám mosolyog, kezével átkulcsolja az ujjaimat. Csak évszázadokkal később fogom megérteni az érzéseimet.

Mintha az érintés erőt adna neki. Mosolya elhalványodik.

– Akkor elmondom nektek.

Remha még mindig a fapadlót tanulmányozza. Ujjaival dörzsöli a szálkákat, és sikerül megmozdítania a padlóra telepedett por molekuláit. Meg szabad tenned? – kérdezi rajtuk keresztül. Bosszankodom, mert ez olyasmi, aminek nekem is eszembe kellett volna jutnia.

Kelenli mosolyogva ingatja a fejét. Nem, nem lenne szabad.

Ennek ellenére megteszi, a földön keresztül beszél, hogy tudjuk, minden szava igaz.

*

Emlékezz, mit mondtam neked: Rezdületlen ezekben a napokban nem egy föld, hanem három. Ezek neve, ha számít egyáltalán: Mekár, Kekiarar és Cilir. Szil Anagiszt először csak Kekiarar egy részét képezte, majd felölelte az egészet, ezután pedig Mekárt is. Az egész Szil Anagiszt lett.

A délen fekvő Cilir egykor kicsi és jelentéktelen vidék volt, amelyet sok kis és jelentéktelen nép lakott. Az egyik ilyen csoportnak Tnisz volt a neve. A nevük kiejtése nehéznek bizonyult, ezért a szilanagisztek csak Nisznek hívták őket. A két szó nem ugyanazt jelentette, mindenesetre az utóbbi ragadt rájuk.

A szilanagisztek elfoglalták a földjüket. A niszek harcoltak, azonban egy idő után ugyanúgy viselkedtek, mint bármelyik fenyegetés alatt álló élőlény: szétszóródtak. Akik életben maradtak közülük, azok elvándoroltak, hogy máshol verjenek gyökeret, és talán túl is éljék a megpróbáltatásokat. Ezen niszek leszármazottjai minden földnek és minden embernek a részei lettek, összekeveredtek másokkal, és alkalmazkodtak a helyi szokásokhoz. Ugyanakkor sikerült megőrizniük az örökségüket, továbbra is a saját nyelvüket beszélték, még akkor is, amikor már más nyelveken is tökéletesen meg tudtak szólalni. Ragaszkodtak pár régi szokásukhoz is, például sósavval hasították ketté a nyelvüket, aminek okát csak ők tudták. A korábbi életük, a kis területen való elszigetelődés jellegzetes testi jegyeket eredményezett, bár ezek nagy részét idővel levedlették. Sokan azonban eleget megőriztek ezekből ahhoz, hogy a jégfehér szem és a hamuszálas haj még ma is bizonyos fokú megbélyegzéssel járjon.

Igen, most már érted.

Ám ami igazán megkülönböztette a niszeket a többiektől, az a varázs volt. A világon mindenütt fellelhető a varázs. Mindenki látja, érzi, áramlik vele. Szil Anagisztben minden virágágyásban, minden fasorban és minden szőlőindákkal behálózott falon művelik a varázst. Minden egyes háztartásnak vagy üzletnek ki kell termelnie a rá eső részt, amelyet aztán geoinzsenériával kialakított indás növények és pumpák szállítanak tovább, hogy a varázs a globális civilizáció energiaforrásává váljon. Szil Anagisztben törvénytelen ölni, mert az élet értékes erőforrás.

A niszek nem így gondolták. Meg voltak győződve arról, hogy a varázst senki sem birtokolhatja, mint ahogy az életet sem – így hát mindkettővel pazarló módon bántak, és (többek között) olyan plutonikus motorokat építettek, amelyek semmit sem csináltak. Csupán csak… szépek voltak. Vagy gondolatébresztőként szolgáltak. Vagy csak az alkotás puszta öröméért hozták őket létre. Ennek ellenére ez a „művészi alkotás” sokkal hatékonyabban és megbízhatóbban működött, mint bármi, amit a szilanagisztek valaha is készítettek.

Hogyan kezdődött? Meg kell értened, hogy az ilyesmik a félelemben gyökereznek. A niszek máshogy néztek ki, máshogy viselkedtek, mások voltak – viszont minden csoport különbözik a többitől. Önmagában a különbözőség soha nem elég ahhoz, hogy problémákat okozzon. Szil Anagiszt már több mint egy évszázaddal a létrehozásom előtt bekebelezte a világot, az összes város Szil Anagiszt volt. Az összes nyelv szilanagiszt lett. Azonban senki sem olyan rémült, és senki sem olyan különös a félelmeiben, mint a hódítók. Sorra gyártják az árnyakat, halálra rémülnek attól, hogy az áldozataik egy nap visszafizetik nekik, amit tőlük kaptak – még akkor is, ha valójában az áldozatok cseppet sem ilyen kicsinyesek, és már továbbléptek. A hódítók állandó félelemben élnek, rettegik a napot, amikor kiderül, hogy nem felsőbbrendűek, hanem csak szerencsések.

Így hát, amikor a niszek varázsa hatékonyabbnak bizonyult a szilanagisztekénél, bár a niszek nem használták fegyverként a varázst…

Ezt mondta nekünk Kelenli. Talán olyan suttogásokkal vette kezdetét az egész, hogy a niszek fehér írisze miatt romlott meg az emberek látása, jöttek létre ferde hajlamok, és hogy a kettéhasított nisznyelv képtelen az igazmondásra. Az ehhez hasonló gúnyolódás előfordul, kulturális elnyomásnak nevezik, azonban a dolgok még rosszabbra fordultak. A tudósok könnyen hírnevet és elismerést szerezhettek maguknak az olyan megállapításokkal, hogy a niszek szenziája alapvetően különböző – valahogy érzékenyebb, aktívabb, kevésbé szabályozott, kevésbé civilizált –, és hogy ez képezi varázslatos különcségük forrását. Ez volt az, ami miatt nem ugyanolyan fajta emberekké váltak, mint mindenki más. Egy idő után: nem annyira emberivé, mint mindenki más. Végül: egyáltalán nem voltak már emberek.

Amint a niszek eltűntek, természetesen egyértelművé vált, hogy a legendás nisz szenzia nem is létezik. A szilanagiszt tudósok és biomageszterek elegendő fogolyhoz jutottak a tanulmányozáshoz, de akármennyire is igyekeztek, nem találtak felismerhető eltéréseket a hétköznapi emberekhez képest. Ez elfogadhatatlan volt, sőt, több mint elfogadhatatlan. Végtére is, ha a niszek csak átlagos emberi lények lettek volna, akkor mi indokolta volna a katonai hasznosítást, és milyen talajon alakultak volna ki a pedagógiai újraértelmezések és teljes tudományágak? Még maga a nagy álom, a Geoarkánia is abból az elképzelésből nőtte ki magát, hogy a szilanagiszt magesztrikus elmélet felsőbbrendű és tévedhetetlen.

Ha a niszek csak egyszerű emberek lettek volna, az emberi mivoltuk megfosztására épített világ a darabjaira hullott volna.

Így hát… létrehoztak minket.

Nekünk, a niszek gondosan megtervezett és denaturált maradékainak sokkal összetettebb szenziánk van, mint a hétköznapi embereknek. Kelenlit alkották meg elsőként, de ő nem volt eléggé eltérő. Ne feledd, hogy nemcsak eszközöknek kell lennünk, hanem mítoszoknak is. Ezért minket, későbbi teremtményeket, a niszek eltúlzott jellegzetességeivel ruháztak fel – széles arc, kicsi száj, szinte színtelen bőr, fésülést nem tűrő haj, alacsony termet. Megfosztották limbikus rendszerünket a neurokémiai vegyületektől, életünket a tapasztalatoktól, a nyelvtől és a tudástól. És csak most elégedettek, hogy a saját félelmük képére formáltak minket. Azt mondják önmaguknak, hogy bennünk ragadták meg a niszek igazi lényegét és erejét, és gratulálnak maguknak, amiért végre hasznát veszik régi ellenségeiknek.

De mi nem vagyunk niszek. Még csak az intellektuális teljesítmény dicső jelképeinek sem számítunk, aminek hittem magunkat. Szil Anagiszt téveszmékre épült, és mi a hazugságok termékei vagyunk. Fogalmuk sincs arról, mik vagyunk valójában.

Ezért rajtunk áll, hogy eldöntsük a saját sorsunk és a jövőnk.

*

Eltelik pár óra, mire Kelenli tanmeséje véget ér. A lábánál ülünk megdöbbenve, megváltozva, a hallottak hatása alatt.

Későre jár. Kelenli feláll.

– Szerzek egy kis ételt és pár takarót. Ma este itt maradtok. A hangolási küldetésetek harmadik és egyben végső állomását holnap fogjuk felkeresni.

Sehol máshol nem aludtunk még, csak a cellánkban. Izgalmas este elé nézünk. Gaeha az ujjongás kis hullámaival árasztja el a környezetét, míg Remha az öröm monoton zsongásává lényegül át. Dusa és Bimniha izgatottságukban fel-felpattannak. Nem lesz ártalmunkra, ha mi is megtesszük azt, amit emberi lények a világ kezdete óta – és máshol alszunk? Dusa és Bimniha egymáshoz bújnak, hogy nagyobb biztonságban érezzék magukat, bár ettől egy ideig csak még nagyobb izgalomba jönnek. Nem sokszor engedélyezik nekünk az érintést. Ennek ellenére simogatni kezdik egymást, ami egyre inkább megnyugtatja őket.

Tanítónk szórakoztatónak találja a félelmüket.

– Túl fogjátok élni, bár gondolom, erre reggel ti magatok is rájöttök majd – mondja.

Ezután elindul az ajtó felé. Én az ajtó mellett állok, a nemrég felkelt holdat figyelem. Kelenli megérint, mert az útjában vagyok. Mégsem mozdulok azonnal. A cellám ablakának tájolása miatt nem sokszor látom a holdat. Szeretném addig ízlelgetni a csodát, ameddig csak lehet.

– Miért hoztál minket ide? – kérdezem Kelenlit, miközben még mindig a holdat bámulom. – Miért mondtad el nekünk ezeket a dolgokat?

Nem felel rögtön. Úgy hiszem, ő is a holdat nézi. Aztán a föld visszaverődésein keresztül szól hozzám. Tanulmányoztam a niszeket és a kultúrájukat, amennyire csak lehetett. Nem sok maradt utánuk, és minden információt meg kell szűrnöm, hogy elkülönítsem az igazságot a hazugságoktól. De volt egy… szokásuk. Egy hivatás. Voltak emberek, akiknek az volt a feladatuk, hogy gondoskodjanak az igazság továbbadásáról.

Összezavarodva ráncolom össze a homlokom.

– És… akkor mi van? Úgy döntöttél, hogy továbbviszed a halott emberek hagyományait?

Szavak. Makacs vagyok. Kelenli vállat von.

– Miért ne?

Ingatom a fejem. Fáradt vagyok, túl nagy súllyal nehezedik rám a mai nap, és talán egy kis dühöt is érzek. Ez a nap fenekestül felforgatta mindazt, amit önmagamról gondoltam. Az egész életemet úgy éltem le, hogy tudtam, eszköz vagyok, nem személy, de legalább az erő, a ragyogás és a büszkeség jelképének hittem magam. Most már tudom, hogy valójában csak az üldözési mánia, a kapzsiság és a gyűlölet szimbóluma vagyok. Ezzel nem könnyű megbirkózni.

– Hagyd a niszeket! – csattanok fel. – Halottak. Nem látom semmi értelmét annak, hogy megpróbáljunk emlékezni rájuk.

Azt akarom, hogy Kelenli dühbe guruljon, de még a vállát is alig rándítja meg.

– Ez a te döntésed lesz… amint elég információ áll a rendelkezésedre ahhoz, hogy tájékozott döntést hozz.

– Lehet, hogy nem akarok tájékozott lenni.

Az ajtó üvegének dőlök, mely hűs, és nem csípi az ujjaimat.

– Elég erős akartál lenni ahhoz, hogy megbirkózz az ónixszal.

Halk nevetés tör fel belőlem, túl fáradt vagyok, elfelejtem színlelni az érzelemmentességet. Hátha nem veszik észre a megfigyelőink. Átváltok földbeszédre, és a keserűség, a megvetés, a megalázottság és a szívfájdalom savas, kitörni kész forrongásával szólalok meg. Mit számít az? A geoarkánia hazugság.

Kelenli a nevetés gyengéd, kérlelhetetlen légörvényével oszlatja el önsajnálatomat.

– Ah, az agyalósom. Tőled nem vártam melodrámát.

– Mi az a melo…

Megrázom a fejem, és elhallgatok, belefáradtam abba, hogy nem tudok dolgokat. Igen, duzzogok. Kelenli felsóhajt, és megérinti a vállam. Összerezzenek, nem vagyok hozzászokva egy másik ember testmelegéhez, azonban Kelenli nem rántja el a kezét, és ez megnyugtat.

– Gondolkozz – ismétli meg. – Működik a plutonikus motor? Működik a szenziád? Az, hogy nem az lettél, akinek teremtettek, semmissé teszi azt, aki vagy?

– Én… Ennek a kérdésnek nincs értelme.

Most már csak makacskodom. Tudom, hova akar kilyukadni. Nem az vagyok, aminek teremtettek, hanem valami más. Olyan területeken mutatkozik meg a hatalmam, amilyenekre nem számítottak. Ők hoztak létre, de nem ők irányítanak, nem teljesen. Ezért vannak érzelemeim, holott megpróbálták őket elvenni tőlem. Ezért tudunk élni a földbeszéddel… és talán más ajándékokkal is, amelyekről a dirigenseink nem tudnak.

Kelenli megveregeti a vállam, elégedettséggel tölti el, hogy láthatóan dolgoznak bennem a szavai. A padlón hívogat egy hely, ma este olyan jól fogok ott aludni. Ám felülkerekedem a kimerültségen, és továbbra is Kelenlire összpontosítok, mert egyelőre nagyobb szükségem van rá, mint az alvásra.

– Akkor te afféle… igazmondóként tekintesz magadra? – kérdezem.

– Krónikásként. Az utolsó nisz krónikásként, ha van jogom ilyesmit állítani magamról. – Mosolya hirtelen lehervad, és most először veszem észre, hogy mennyi fáradtságot, keménységet és bánatot takar el a mosolyával. – A krónikások harcosok, történetmondók, nemesek voltak. A könyveken, a dalokon és a művészien kialakított motorjaikon keresztül mondták el az igazságukat. Én csak… beszélek. Mégis úgy érzem, kiérdemeltem azt, hogy átszálljon rám a mesterségük egy része. Végtére is nem minden harcos használ kést.

A földbeszédben semmi más nem jelenhet meg az igazságon kívül… és néha több igazság bukkan fel, mint amennyit át szeretnénk adni. Érzékelek valamit a bánatában. Eltökélt kitartást. A félelem egyetlen gyors suhintását, ami olyan, mint egy nyalásnyi sósav. Az elszántságot arra, hogy megvédjen… valamit. Már tova is tűnt, csak egy múló rezgés, mielőtt többet tudnék azonosítani belőle.

Kelenli nagy levegőt vesz, és ismét mosolyog. Oly kevés a mosolyai között az igazi.

– Ha uralni akarod az ónixot – folytatja –, meg kell értened a niszeket. Amit a dirigensek nem tudnak, az az, hogy az ónix leginkább egy bizonyos érzelmi rezonanciára reagál. Minden, amit elmondok nektek, a segítségetekre lesz.

Ezután végül finoman arrébb tol, hogy ki tudjon menni. Most kell feltennem a kérdést.

– Szóval mi történt – kezdem lassan – a niszekkel?

Kelenli megáll, felkuncog, most az egyszer teljes szívből.

– Holnap megtudod. Meglátogatjuk őket.

Nem értem, mit akar ezzel mondani.

– A sírjukat?

– Szil Anagisztben szent az élet – mondja a válla fölött hátrapillantva. Átlépte a küszöböt, és megy tovább előre, meg sem áll, hátra sem fordul. – Hát nem tudtad?

Ezzel elmegy. Olyan választ adott, amelyet értenem kellene, ezt érzem… de a magam módján még mindig ártatlan vagyok. Kelenli jó hozzám. Hagyja, hogy az éjszaka hátralevő részében megőrizzem az ártatlanságomat.

*

Címzett: Dibari Innovátor Alma

Feladó: Dibari Innovátor Yaetr

Alma, a bizottság nem vonhatja meg a támogatásomat. Most csak az általam gyűjtött incidensek dátumát küldöm. Csak nézd meg az utolsó tízet!

2729

2714-2719: Fullasztó

2699

2613

2583

2562

2530

2501

2490

2470

2400

2322-2329: Savas

Érdekli egyáltalán a Hetediket az a tény, hogy az évszakszintű események gyakoriságáról alkotott népszerű elképzelésünk teljesen téves? Ezek a dolgok nem minden kétszázadik vagy háromszázadik évben következnek be. Inkább harminc-vagy negyvenévente! Ha nem lennének roggák, már ezerszer kihaltunk volna. És ezeket a dátumokat, valamint a többi általam összeállított időpontot felhasználva megpróbálok felállítani egy modellt, amely előre jelzi az erőteljesebb Évszakokat. Van itt valamilyen ciklus, egy ritmus. Vajon nem kellene tudnunk előre, hogy a következő évszak hosszabb vagy rosszabb lesz-e? Hogyan készülhetünk fel a jövőre, ha nem vesszük tudomásul a múltat?

9

a sivatagról röviden és rólad

Évszak alatt a sivatagok a többi helynél is rosszabbak. Tonkee tájékoztatja Ykkát, hogy a vízzel nem lesz gond, Kasztrima innovátorai már számos, harmatfogónak nevezett szerkentyűt raktak össze. A hamufellegeknek köszönhetően a nap sem fog perzselni, jóllehet, soha nem hitted volna, hogy ezért egyszer még hálát adsz. Valójában hűvös lesz, bár nappal kissé kevésbé. Talán egy kis hó is esni fog.

De nem ez jelenti a kockázatot. Az Évszak alatt egyszerűen abban rejlik a sivatag veszélye, hogy szinte az összes állat és rovar mélyen a homokba ágyazódva hibernálja magát, mert ott még meleg van. Vannak, akik azt állítják, feltaláltak egy holtbiztos módszert az alvó gyíkok és hasonlók kiásására, de ezek általában átverésnek bizonyulnak. A sivataggal határos pár köz féltékenyen őrzi az efféle titkokat. A felszíni növények már kiszáradtak, vagy a hibernálásra készülő állatok eleségei lettek, így semmi sincs a föld felett, csak homok és hamu. A kőkrónika szerint nem tanácsos Évszak alatt sivatagokba merészkedni. Hacsak nem az éhhalál a cél.

A köz felkészülés ürügyén két napig táborozik a Merz szélén, bár az igazság az – ahogy azt Ykka elárulta neked, miközben együtt ücsörögve osztoztatok az utolsó zöldspangon –, hogy nincs az a mértékű felkészülés, amelyik kicsit is egyszerűbbé tehetné az utat. Emberek fognak meghalni. Te nem leszel közöttük. Furcsa érzés tudni, hogy Hoa bármikor leránthat Magpontba, ha valós veszély fenyeget. Talán ez csalásnak minősül. Csakhogy nem az. Mert amennyire csak tudsz, segíteni fogsz – és mivel nem fogsz meghalni, végig kell nézned sok más ember szenvedését. Ez a legkevesebb, amit tehetsz most, hogy elkötelezted magad Kasztrima ügye mellett. Tanúja leszel a történetének, és a föld belsejében égő tüzek hevével fogsz harcolni azért, hogy a halál ne vegyen el több életet, mint amennyi járna neki.

Eközben a vacsoratüzes brigád két műszakban süti a rovarokat, szárítja a gumókat, sózza a húst, és süti a cipót a gabonatárak maradékaiból. Miután Maxaxit emberei eleget ettek ahhoz, hogy visszatérjen beléjük némi erő, különösen nagy segítségnek bizonyultak az élelemgyűjtésben, mert páran helyiek, és emlékeznek arra, hol lehetnek még olyan elhagyatott gazdaságok vagy a Repedés után fennmaradt romok, amelyeket még nem fosztottak ki teljesen. A gyorsaság lesz a legfontosabb, a túlélés egyet jelent megnyerni a versenyt a Merz végeláthatatlansága és Kasztrima ellátmányának végessége között. Tonkee felügyeli a tárolókocsik gyors és sok kosszal járó szétszerelését, majd újjáépítését, hogy egy új és könnyebb, ellenállóbb szerkezet jöjjön létre, amelyet könnyebb húzni a homokos sivatagon át. Az ellenállók és a tenyészek újra felosztják a megmaradt készleteket, hogy egyetlen kocsi elvesztése – már amennyiben hátra kell hagyni – se okozzon súlyos hiányt.

Az indulás előtti estén az egyik vacsoratűz mellett guggolsz; még mindig csak esetlenül tudsz egy kézzel enni. Valaki leül melléd. Kissé megriadsz, összerándulsz, így levered a kukoricakenyeret a tányérodról. A kenyér után nyúló kéz vastag, bronzszínű, harci sebek borítják, csuklóját sárga selyemfoszlány díszíti – most már mocskos és szakadt, de az anyaga még mindig felismerhető. Danel.

– Köszönöm – mondod, és közben abban reménykedsz, nem használja ki a lehetőséget, hogy beszélgetést kezdeményezzen veled.

– Azt mondják, egykor a Fulkrumban voltál – szólal meg, és feléd nyújtja a kenyeret. Tehát még sincs szerencséd.

Igazán nem kellene meglepődnöd azon, hogy Kasztrima népe pletykás. Úgy döntesz, nem érdekel, és a maradék pörköltbe tunkolod a kukoricakenyeret. Ma különösen finom, kukoricaliszttel sűrítették be, és gazdag az íze az omlós, sós hús miatt, mely a kőerdő óta bőségesen rendelkezésetekre áll. A sivatag előtt mindenkinek annyi zsírt kell elraktároznia a testében, amennyit csak tud. Nem merengsz el a hús forrásán.

– Így igaz – feleled, és reméled, figyelmeztetésnek veszi a szavaidat.

– Hány gyűrű?

Undorodva elhúzod a szád, azon gondolkozol, beszélj-e neki azokról a „nem hivatalos” gyűrűkről, amelyeket Alabástrom adott neked, azon tűnődsz, mennyivel meghaladtad már azokat is, azon mélázol, szerénynek kellene-e lenned… aztán végül a pontosság mellett döntesz.

– Tíz.

A Fulkrumban most tízgyűrűs Essunnak neveznének, ha a szeniorok egyáltalán elfogadnák a mostani neved, és ha a Fulkrum még létezne. Ha ez számít valamit.

Danel elismerően füttyent. Nagyon különös olyasvalakivel találkozni, aki érti ezeket a dolgokat, és számítanak is neki.

– Azt beszélik – folytatja –, hogy csinálsz valamit az obeliszkekkel. Hogy így győztél le minket Kasztrimában. Fogalmam sem volt arról, hogy képes vagy úgy felingerelni a bogarakat. Vagy olyan sok kőfalót csapdába ejteni.

Úgy teszel, mintha nem érdekelne, és a kukoricakenyeredre összpontosítasz. Éppen csak egy kicsit édes, a vacsoratüzes brigád próbálja elhasználni a cukrot, hogy több hely legyen a magasabb tápértékkel rendelkező eleségeknek. Igazán finom így a kenyér.

– Azt beszélik – merészkedik tovább Danel, és közben a szeme sarkából figyel –, hogy egy tízgyűrűs rogga szakította ketté a világot fent, az Egyenlítői-vidéken.

Oké, azért ezt már nem.

– Orogén.

– Hm?

– Orogén. – Talán kicsinyesség. Mivel Ykka ragaszkodott ahhoz, hogy a rogga kasztnév legyen, az összes tompa úgy dobálózik ezzel a szóval, mintha semmit sem jelentene. Ez nem kicsinyesség. Jelent valamit. – Nem „rogga”. Te nem mondhatod azt, hogy „rogga”. Nem érdemelted ki.

Pár lélegzetvétel erejéig csönd támad.

– Hát jó – felel ezután Danel, de sem nem kér bocsánatot, sem nem akar a kedvedre tenni. Pusztán elfogadja az új szabályt. És nem célozgat tovább arra, hogy te okoztad a Repedést. – De a lényeg ugyanaz. Olyasmire vagy képes, amire a legtöbb orogén nem. Nincs igazam?

– De.

Lefújod a sült krumplira tévedt kósza hamupelyhet.

– Azt hallottam – kezd rá ismét Danel, miközben a térdére teszi a kezét, és előrébb dől –, tudod, hogy lehetne véget vetni ennek az Évszaknak. Hogy hamarosan elmész valahová, ahol tényleg megpróbálkozol vele. És hogy ha elindulsz, szükséged lesz majd pár emberre, akik veled tartanak.

Mi a… A krumplit nézve összeráncolod a homlokod.

– Önként jelentkezel?

– Lehet.

Rámeredsz.

– Épp most fogadtak be az erőshátúak közé.

Danel még egy percig rajtad tartja a szemét, az arca kifürkészhetetlen. Nem veszed észre, hogy habozik, próbálja eldönteni, eláruljon-e magáról valamit, vagy sem, mígnem felsóhajt, és a feltárulkozás mellett dönt.

– Igazából a krónikások kasztjába tartozom. Egykor Rennaniszi Krónikás Danel voltam. A Kasztrimai Erőshátú Danelnek mindig is rossz hangzása lesz.

Bizonyára látszik rajtad a kétkedés, amikor megpróbálod elképzelni őt fekete szájjal. Danel a szemét forgatja, majd másfelé néz.

– A közfőnök azt mondta, Rennanisznak nincs szüksége krónikásokra. Katonák kellettek neki. És mindenki tudja, hogy a krónikások megállják a helyüket a harcban, ezért…

– Hogy mi?

Danel ismét felsóhajt.

– Az egyenlítői krónikásokra gondolok. Hozzám hasonlóan azok, akik ősi krónikás családokból származnak, kiképzést kapnak a közelharcból, a háború művészetéből, és így tovább. Emiatt hasznosabbak leszünk az Évszakok alatt és a tudás oltalmazása során.

Erről fogalmad sem volt. Viszont…

– A tudás oltalmazása?

Danel állkapcsában megrándul egy izom.

– A katonák képesek életben tartani egy közt egy Évszak alatt, de a történetmondók gondoskodtak arról, hogy a sanza hét alatt se pusztuljon ki.

– Ó. Értem.

Danelnek érezhetően vissza kell magát fognia, hogy ne ingassa a fejét vidékiességed miatt.

– Mindegy. Még mindig jobb tábornoknak, mint ágyútölteléknek lenni, mert csak e közül a kettő közül választhattam. Mindenesetre megpróbáltam nem elfelejteni azt, aki valójában vagyok… – Az arckifejezése hirtelenjében gondterheltnek tűnik. – Tudod, már nem is emlékszem pontosan a Harmadik tábla szövegére. Vagy Mucsati uralkodó meséjére. Mindössze két évet töltöttem a történetek nélkül, és máris kezdem őket elveszteni. Soha nem gondoltam volna, hogy ez ilyen gyorsan bekövetkezik.

Nem igazán tudod, mit mondj. Danel olyan bánatosnak tűnik, hogy szinte már késztetést érzel a megvigasztalására. Ó, ezentúl minden rendben lesz, mert többé már nem kell azon törnöd a fejed, hogyan mészárold le az egész Délközépvidéket. Ám nem hiszed, hogy ezt anélkül tudnád előadni, hogy az egy kicsit is rosszmájúan hangzana.

Mindenesetre Danel összeszorítja a fogát, mintha valamilyen elhatározásra jutott volna, majd metsző pillantással rád néz.

– Azt viszont észreveszem, amikor új történetek születnek a szemem előtt.

– Én… én ugyan semmit sem tudok erről.

– A történet hőse mindig így van vele – vonja meg a vállát.

A hőse? Felnevetsz, kissé csúfondárosan. Nem tudsz nem Alliára, Tirimóra, Meovra, Rennaniszra és Kasztrimára gondolni. A hősök nem parancsolják meg rémálomba illő bogarak rajainak, hogy falják fel az ellenséget. A hősök nem viselkednek szörnyetegként a lányukkal.

– Nem fogok megfeledkezni arról, mi vagyok – jelenti ki Danel. Egyik kezét a térdére támasztja, még előrébb dől, nem adja fel. Valamikor az utóbbi pár napban szerzett magának egy kést, és leborotválta vele a koponyája jobb és bal oldalát. Ez ösztövér, éhes megjelenést kölcsönzött neki. – Ha lehet, hogy én vagyok az utolsó életben maradt egyenlítői krónikás, akkor kötelességem veled tartani. Hogy megírjam a történetét annak, ami történik… és hogy ha túlélem, gondoskodjak arról, hogy a világ is értesüljön róla.

Ez nevetséges. Csak bámulsz rá.

– Még azt sem tudod, hová megyünk.

– Gondoltam, jobb, ha előbb azt tárgyaljuk meg, hogy megyek-e egyáltalán, de ha akarod, átugorhatjuk a részleteket.

– Nem bízom benned – mondod bosszankodva.

– Én sem benned. De nem kell kedvelnünk egymást ahhoz, hogy együtt dolgozzunk. – Az ő tányérja már üres, kezébe veszi, majd int az egyik takarítószolgálatos gyereknek, hogy vigye el. – Egyébként sincs okom arra, hogy megöljelek. Ezúttal nincs.

És csak még rosszabb lesz attól, hogy ezt mondta, hogy emlékszik arra, amikor rád uszított egy félmeztelen őrzőt, és bocsánatot sem kér miatta. Igen, háborúban álltatok, és igen, később lemészároltad a seregét, de…

– A hozzád hasonló embereknek erre semmilyen ok nem kell!

– Nem hinném, hogy halvány fogalmad is lenne arról, kik vagy mifélék a „hozzám hasonló emberek”. – Nem beszél dühösen, csupán csak kijelenti a tényeket. – De ha még nem győztelek meg eléggé a szándékaimról, akkor folytatom: Rennanisz egy rakás szar. Persze van étel, víz és hajlék, és a közfőnöknőd jól teszi, hogy odavezet benneteket, ha most már csakugyan üres a város. Még ez is jobb, mint köztelennek lenni, vagy valahol máshol talontárak nélkül közt alapítani. De Rennanisz minden más tekintetben szar. Én inkább gyalogolok tovább.

– A lófaszt – szalad fel a szemöldököd. – Egyetlen köz sem lehet annyira rossz.

Danel erre csak keserűen felhorkan. Kényelmetlenül érzed magad.

– Csak gondolkozz el rajta – mondja végül, és elmegy.

*

– Egyetértek azzal, hogy Danel velünk jöjjön – mondja később Lerna, amikor beszámolsz neki a beszélgetésről. – Jó harcos. Ismeri az utat. És igaza van: nincs oka elárulni minket.

A szex elálmosított. Most, hogy végre megtörtént, olyan hétköznapinak tűnik. Amit Lerna iránt érzel, az soha nem lesz erőteljes vagy bűntudattól mentes. Mindig túl idősnek fogod érezni magad hozzá. Ám legyen. Megkért, hogy mutasd meg neki a csonkolt melled, és te eleget tettél a kérésének, azt hitted, ezzel végleg el fogja veszteni irántad az érdeklődését. Egy vörhenyes, kérges és durva folt a törzsed lágyabb barnái között – akár egy heg, csak más a színe és a tapintása. Lerna keze gyengéden vizsgálta meg ezt a területet, és kijelentette, hogy nincs szükség további kötözésre. Azt mondtad neki, nem fáj. Nem mondtad neki, hogy attól tartottál, soha többé nem fogsz érezni semmit sem. Hogy nem csak egyféleképp változol át és keményedsz meg, és hogy végül nem leszel más, csak az a fegyver, amellyé mindenki kovácsolni próbál. Nem mondtad, hogy talán jobb neki egy viszonzatlan szerelem nélkül.

Noha ezek közül semmit sem mondtál neki, a vizsgálat után Lerna rád nézett, és válaszolt a ki nem ejtett szavakra is.

– Még mindig csodaszép vagy.

Ezt nyilvánvalóan sokkal többször kellett hallanod, mint gondoltad volna. Most pedig ide jutottál.

Ezért lassan dolgozod fel a Danelre vonatkozó szavait, mert sikerült elérnie, hogy ellazulj, súlytalannak és ismét embernek érezd magad. Jó tíz másodpercbe telik, mire képes vagy válaszolni.

– Minket? – robban fel belőled.

Ő csak néz rád.

– Picsába – mondod, és a karoddal eltakarod a szemed.

Kasztrima másnap nekivág a sivatagnak.

*

Még nehezebb időszak köszönt rád.

Minden Évszak nehézséget jelent, ötödik vagy te, halál, ki mindent legyőztél, de ezúttal másról van szó. Ez személyes ügy. Most ezer ember próbál átkelni egy olyan sivatagon, mely akkor is halálos lenne, ha nem zuhogna savas eső az égből. Most egy csapat halad erőltetett menetben egy olyan fentúton, amelyik inog, és akkora lyukakkal van tele, hogy egy ház is eltűnne bennük. A fentutakat úgy építették meg, hogy ellenálljanak a rengéseknek, azonban van egy határ, és a Repedés ezt határozottan átlépte. Ykka a kockázat vállalása mellett döntött, mert még egy károsodott fentúton is gyorsabban lehet gyalogolni, mint a sivatagi homokban, azonban ennek ára van. A köz minden egyes orogénjének készenlétben kell lennie, mert odafönt legfeljebb csak a mikrorengések nem jelentenek katasztrófát a közre nézve. Egy nap Penty, aki túlságosan kimerült ahhoz, hogy odafigyeljen a saját ösztöneire, egy teljesen labilis és széttöredezett aszfaltsávra lép. Az egyik rogga gyerek épp időben rántja vissza, így Penty nem zuhan a mélybe, együtt az út egy jókora darabjával. A többiek kevésbé óvatosak és kevésbé szerencsések.

A savas eső váratlanul ért. A kőkrónika nem tér ki arra, hogyan befolyásolják az Évszakok az időjárást, mert az ilyesmi legtöbbször teljesen kiszámíthatatlan. Ugyanakkor, ami történik, az nem teljesen meglepő. Északra, az Egyenlítőnél a Repedés hőt és részecskéket pumpál a levegőbe. A tenger felől érkező, nedvességet szállító trópusi szelek nekiütköznek ennek a felhőképző, energiatároló falnak, amely viharrá erősíti őket. Emlékszel, hogy korábban a hó miatt aggódtál. Teljesen feleslegesen. Csak a végtelen, nyomorúságos eső esik.

(Az eső nem annyira savas, mint amennyire lehetne. Az Átalakuló talaj évszaka során – ez jóval a Sanza előtt volt, nem is tudhatsz róla – olyan eső esett, amely lemarta az állatok bundáját, a narancs héját. A mostani eső semmi ehhez képest, felhígítja a víz. Olyan, mint az ecet. Túlélitek.)

Ykka irgalmatlan tempót diktál a fentúton. Az első nap jóval sötétedés után vertek tábort, és miután sikerül holtfáradtan felállítanod a sátrat, Lerna nem jön be utánad. Leköti az a fél tucat ember, aki elcsúszott vagy kificamította a bokáját, ezért lesántult, ráadásul van még két idős ember, akik nehezen kapnak levegőt, és még egy terhes nőt is meg kell vizsgálnia. Ez utóbbi három rendben van, árulja el Lerna, amikor a hajnal közeledtével végre bemászik a hálózsákodba. Ontragot, a fazekast a bosszúság hajtja előre, a terhes nőről pedig a háztartása és a tenyészek fele is gondoskodik. A sérülések viszont aggasztók.

– Meg kell mondanom Ykkának – mondja, miközben egy karéj esőáztatta talonkenyeret és savanyú kolbászt tömsz a szájába, majd betakargatod, és megparancsolod neki, hogy most már feküdjön nyugton. Gépiesen rágja meg és nyeli az ételt. – Nem mehetünk tovább ilyen iramban. Embereket fogunk elveszteni, ha nem…

– Ezt ő is tudja – árulod el neki.

Olyan kíméletesen beszélsz, amennyire csak tudsz, ennek ellenére Lerna mégis elnémul. Maga elé mered, te pedig visszafekszel mellé. Esetlenül, mert csak egy karod van, de sikeresen. Végül a kimerültség felülkerekedik a kínokon, és Lerna elalszik.

Egyik nap Ykka mellett gyalogolsz. Ő megy legelöl, ahogy az egy jó közfőnökhöz illik, senkit sem kényszerít gyorsabb tempóra, mint amilyet saját maga diktálni tud. A napi egyetlen, déli pihenő során leveszi a bakancsát, és észreveszed, hogy a lába csupa vér a hólyagok miatt.

– Soha nem volt érkezésem, hogy új bakancsot szerezzek magamnak – vallja be. – Ez túl bő. Mindig azt hittem, egyszer majd lesz rá időm.

– Ha lerohad a lábad… – kezdesz rá, de ő csak a szemét forgatja, és a tábor közepén álló kupacra mutat, ott van az összes felszerelés és ellátmány.

Értetlenül pillantasz rá, épp visszatérnél a dorgáláshoz, aztán mégis hagyod. Gondolkodóba esel. Újra a kupacra nézel. Ha minden kocsiban van egy láda sózott talonkenyér és még egy láda kolbász, és ha azok a hordók savanyított zöldséget tartalmaznak, amazok pedig gabonát és babot…

A kupac nagyon kicsi. Nagyon kicsi ezer embernek, akiknek még heteken át kell gyalogolniuk a Merzen keresztül.

Befogod a szád a bakanccsal kapcsolatban. Ykkának sikerül valahonnan pár új zoknit szereznie, ami valamennyit segít rajta.

Megdöbbent, hogy te magad milyen jól bírod. Nem vagy egészséges, nem egészen vagy az. A menstruációs ciklusod leállt, pedig valószínűleg még nincs itt az ideje a menopauzának. Amikor levetkőzöl, hogy megmosakodj egy lavór vízben – aminek nem sok értelme van az állandóan szakadó eső miatt, de a szokásoktól nehéz megszabadulni –, észreveszed, hogy a bordáid szemmel láthatóan feszülnek ernyedt bőröd alatt. Ám ez csak részben írható a sok gyaloglás számlájára, mert a másik az, hogy folyton elfelejtesz enni. Fáradtnak érzed magad a nap végén, de ez csak egy távoli, szinte rajtad kívül álló dolog. Amikor megérinted Lernát – nem a szex miatt, ahhoz nincs erőd, de az ölelkezés segít melegen tartani a testet és takarékoskodni a kalóriákkal, emellett Lernának szüksége van a vigaszra –, jó érzés tölt el, de mintha ez sem veled történne meg. Úgy érzed, mintha magad fölött lebegnél, figyelnéd, ahogy Lerna sóhajtozik, hallgatnád valaki más ásítozását. Mintha minden valaki mással történne meg.

Eszedbe jut, hogy ugyanez történt Alabástrommal is. Elkülönült a húsától, amikor az többé már nem volt hús. Megfogadod, hogy jobban fogsz ügyelni az étkezésre, és minden lehetőséget megragadsz az evésre.

Ahogy arra számítani lehetett, a sivatagban eltöltött harmadik hét után a fentút nyugatra kanyarodik. Itt Kasztrimának le kell ereszkednie, és testközelből kell megbirkóznia a sivatagi tereppel. Ez bizonyos tekintetben könnyebb lesz, mert legalább nem hullik darabokra talpatok alatt az út. Másfelől viszont nehezebb haladni a homokban, mint az aszfalton. Mindenki lelassul. Maxaxit azzal vívja ki magának az elismerést, hogy nedvességet von ki a homok és a hamu legfelső rétegéből, majd pár centiméteres mélységben megfagyasztja a talajt, hogy az szilárdabb legyen. Ugyanakkor teljesen legyengülne, ha állandó jelleggel ezt művelné, ezért a legnehezebb részekre tartogatja az erejét. Próbálja Temellnek is megtanítani ezt a fogást, azonban Temell csak egy hétköznapi vadonszülött, nem képes ilyen fokú pontosságra. (Egykor te is meg tudtad ezt tenni. Nem hagyod magad eltűnődni ezen.)

Az előreküldött felderítők megpróbáltak jobb útvonalat keresni, de mindannyian ugyanarról számolnak be: mindenütt csak rozsdaverte homokkal, hamuval és iszappal találkoztak. Nincs jobb útvonal.

Három embert hátrahagytok a fentúton, mert ők ficamok vagy törések miatt nem tudnak tovább gyalogolni. Nem ismered őket. Elméletileg amint meggyógyulnak, felzárkóznak hozzátok, de nem tudod, hogyan javulhatna az állapotuk élelem és hajlék nélkül. Itt, lent még rosszabb a helyzet: fél tucat törött boka, egy törött láb, egy meghúzódott hát a kocsikat vonszoló erőshátúak között, és ez mind az első napon. Egy idő után Lerna már csak akkor megy oda a sérültekhez, ha a segítségét kérik. A legtöbben nem teszik. Semmit sem tudna tenni, és ezzel mindenki tisztában van.

Egy hűvös napon Ontrag, a fazekas egyszerűen csak leül a földre, és azt mondja, nincs kedve továbbmenni. Ykka képes vitába szállni vele, amire nem számítottál. Ontrag már átadta két fiatalabb köztagnak a mesterségével járó tudást. Feleslegessé vált, bőven meghaladta azt a kort, amikor még gyereket szülhetne, ezért a Régi Sanza és a kőkrónika elveiből kiindulva ennek egyszerű döntésnek kellene lennie a közfőnöknő részéről. Végül aztán Ontragnak kell rászólnia Ykkára, hogy fogja be a száját, és menjen tovább.

Figyelmeztető jel.

– Nem bírom tovább – fakad ki Ykka, amikor Ontrag eltűnik a hátatok mögött a messzeségben. A közfőnöknő tovább bandukol előre, egyenletes, gyors tempóban, mint mindig, de lehorgasztja a fejét, átnedvesedett hamuszálas hajának fürtjei az arcába lógnak. – Képtelen vagyok rá. Ez így nem helyes. Nem így kellene lennie. Nem lehet, hogy… Kasztrimának rozsdára nem csak annyi a lényege, hogy hasznos emberekből áll, a föld szerelmére. Ontrag tanított engem a skólában, olyan történeteket tud, amiket én nem.

Kasztrimai Vezető Hjarka, akit kisgyerekkorától fogva arra neveltek, hogy a többség esetleges túlélése érdekében olykor meg kell ölni pár embert, csak megérinti Ykka vállát, és egyetlen mondatot mond.

– Azt fogod tenni, amit tenned kell.

A következő pár kilométer alatt Ykka némaságba burkolózik, de ennek talán csak az az oka, hogy nincs mit mondania.

A zöldségek fogynak el először. Aztán a hús. Ykka megpróbálja kiporciózni a talonkenyeret, ameddig csak tudja, azonban a szomorú valóság az, hogy az emberek nem tudnak ilyen tempóval haladni úgy, hogy közben semmit sem esznek. Legalább napi egy ostyát kell adnia mindenkinek. Ez nem elég, de több a semminél – aztán végül semmi sem marad. És így is meneteltek tovább.

Minden más hiányában a remény táplálja az embereket. Egyik este, a tábortűz mellett ülve Danel azt mondja, hogy van egy másik birodalmi út a sivatag átellenes oldalán, ahol folytathatnátok a vándorlást. Azon haladva könnyebb lenne eljutni Rennaniszig. Ráadásul egy folyóvölgyben található, ahol jó a föld, és egykor ott terültek el az Egyenlítői-vidék legnagyobb gabonamezői. A közök külső peremén számos mostanra már elhagyatott gazdaság található. Amikor Danel serege dél felé indult, sokat fosztogattak arrafelé. Ha képesek vagytok átverekedni magatokat a sivatagon, lesz élelem.

Ha képesek vagytok átverekedni magatokat a sivatagon.

Tudod, mi lesz ennek a vége. Nemde? Hogyan lehetnél most itt, és hallgathatnád ezt a mesét, ha nem tudnád? Azonban néha nem a végeredmény, hanem annak a mikéntje számít, ahogy azt eléri az ember.

Lássuk, mi a végeredmény: körülbelül ezeregyszáz lélek sétált be a sivatagba, és alig több mint nyolcszázötven éri el a birodalmi utat.

Pár nappal ezt követően a köz gyakorlatilag feloszlik. A kétségbeesett emberek többé már nem hajlandóak kivárni a vadászok jól megszervezett élelemkereső útjainak végét, elkószálnak másfelé, hogy felássák a megsavanyodott talajt, hátha találnak benne félig elrohadt gumókat, keserű lárvákat vagy alig rágható, fás gyökereket. A félig sivatagos, félig termékeny vidék errefelé kietlen és kopár, a rennanisziek rég kiirtották a népességét. Mielőtt Ykka túl sok embert vesztene, egy régi gazdaságot jelöl ki táborhelynek, ahol van még pár olyan csűr, amely eddig kiállta az Évszak viszontagságait. Az alapszerkezetet leszámítva a falak már nem sokat érnek, de legalább még nem dőltek össze. Ami Ykkának fontos volt, az az, hogy legyen tető a fejetek fölött, mert még itt, a sivatag szélén is esik az eső, bár gyengébben és nem állandóan. Jó érzés végre száraz helyen aludni.

Ykka három napot ad a dolognak. Ez idő alatt az emberek egyesével és kettesével szállingóznak vissza, páran megosztják a talált élelmet azokkal, akik túl gyengék voltak a gyűjtögetéshez. Az a néhány vadász, aki hajlandó visszatérni, halat hoz a viszonylag közeli folyóágból. Az egyikük bukkan rá arra a dologra, ami megment benneteket, arra, ami a mögöttetek lévő töméntelen halál után maga az élet: egy gazda háztája az, tele kukoricaliszttel, amelyet romos háza padlódeszkái alá rejtett, agyagedényekbe zárva. Semmivel sem tudjátok összekeverni, már nincs sem tej, sem tojás, sem szárított hús, csak savas víz, de a kőkrónika azt mondja, hogy étel az, ami táplál. Aznap este a köz sült kukoricakását lakmározik. Az egyik edény megrepedt, és hemzsegnek benne a kukacok, de ez senkit sem érdekel. Még több fehérje.

Sokan nem térnek vissza. Évszak van. Minden megváltozik.

A harmadik nap végén Ykka kijelenti, hogy mindenki, aki a táborban maradt, Kasztrimához tartozik, aki pedig nem tért vissza, az ki van hamuzva, és köztelenné vált. Ez még mindig jobb, mint azt találgatni, hogyan haltak meg, vagy ki ölte meg őket. A csoport maradványa tábort bont. Észak felé veszitek az irányt.

*

Túl gyorsan mondtam el? Talán nem lenne szabad ilyen nyersen összefoglalni tragédiákat. Könyörületes akartam lenni, nem kegyetlen. Az a kegyetlenség, hogy ezt át kellett élned… de a távolságteremtés, az elszakadás gyógyító erővel bír. Néha.

Elvihettelek volna a sivatagból. Nem kellett volna úgy szenvedned, ahogy a többieknek. Ennek ellenére… ennek a köznek az emberei a részeddé váltak. A barátaid lettek. A társaid. Gondoskodnod kellett róluk. A szenvedés jelenti neked a gyógyulást, legalábbis egyelőre.

Ne higgy embertelennek vagy egy darab kőnek. Amit tudtam, megtettem, hogy segítsek nekik. A sivatag homokjában hibernálódott vadállatok közül pár képes emberekkel táplálkozni. Tudtad ezt? Néhány felébredt, amikor arra haladtatok, de távol tartottam őket. Az egyik kocsi fatengelyét részben szétmarta a savas eső, és elkezdett megereszkedni, de egyikőtök sem vette észre. Átalakítottam a fát – kővé változtattam, ha így jobban tetszik –, hogy kitartson. Én húztam arrébb a molyrágta szőnyeget az elhagyatott házban, hogy a vadászotok megtalálja a kukoricalisztet. Ontrag, aki sem az oldalában és a mellkasában erősödő fájdalomról, sem a légszomjról nem számolt be Ykkának, nem sokkal azután meghalt, hogy a köz hátrahagyta. Aznap este, amikor haldoklott, visszamentem hozzá, és elhangoltam azt a kis fájdalmat, amelyet érzett. (Te is hallottad már ezt a dalt. Egyszer Antimon énekelte Alabástromnak. Én is eléneklem majd neked, ha…) Nem volt egyedül a legvégén.

Ezek közül vigaszt nyújt neked bármelyik is? Remélem. Még mindig ember vagyok, ahogy mondtam. Fontos nekem a véleményed.

Kasztrima túléli, ez szintén fontos. Te is túléled. Legalábbis egyelőre.

És végül, valamivel később megérkeztek Rennanisz területének legdélibb csücskéhez.

*

Becsület a biztonságban, túlélés a fenyegetés alatt. A szükség az egyetlen törvény.

– Harmadik tábla, „Szerkezetek”, negyedik versszak

10

Nassun a tűzön át

Ez mind a földben történik. Én vagyok az, aki tud róla, és nekem kell megosztanom veled. Neki kell elszenvednie. Sajnálom.

A gyöngyházfényű jármű falait elegáns, kacskaringós, aranyból készült intarzia díszíti. Nassun nem tudja eldönteni, hogy a fém csak dekorációs célokat szolgál, vagy valamiféle rendeltetése is van. A kemény, bársonyos üléseknek pasztellszínük van, alakjuk pedig azoknak a kagylóknak a héjához hasonlít, amelyeket néha Megtalált Holdban evett. Bámulatosan puha a párnázásuk. Nassun megállapítja, hogy a padlóhoz vannak rögzítve, mégis mindkét irányba elforgathatók és hátradönthetők. Nem tud rájönni, milyen anyagból lehetnek.

Még inkább megdöbben, amikor egy perccel azután, hogy befészkelték magukat az ülésbe, egy hang szólal meg a levegőben. Egy női, udvarias, távolságtartó, valahogy mégis megnyugtató hang. A nyelv… érthetetlen, és még távolról sem ismerős. Ugyanakkor a szótagok hangsúlya nem tér el a sanzaglottétól, és a mondatok ritmusa és a sorrendje is illeszkedik Nassun fülének elvárásaihoz. A lány gyanítja, hogy az első mondat egy része köszönés lehet. Úgy gondolja, hogy az egyik szó, amelyet sokszor ismételnek a parancsszerű mondatrészek között, talán valamilyen udvariassági formula lehet, mint a kérem. A többi ugyanakkor teljesen idegen neki.

A hang csak rövid ideig beszél, majd elhallgat. Nassun Schaffára pillant, és meglepetten tapasztalja, hogy a férfi felvont szemöldökkel, résnyire szűkült szemmel koncentrál – bár ez részben abból következik, hogy összeszorítja az állkapcsát, és mintha a szája is elfehéredne. Az ezüst egyre jobban bántja, és ezúttal a férfi nehezen viseli a kínzásokat. Ennek ellenére mégis mintha csodálkozó tekintettel nézne fel Nassunra.

– Emlékszem erre a nyelvre – mondja.

– Mit jelentettek ezek a furcsa szavak?

– Azt, hogy ennek a… – Elhúzza a száját. – Ennek a valaminek. Lebmű a neve. A közlemény szerint két perc múlva indul, és hat óra múlva érkezik meg Magpontba. Volt szó más járművekről, más útvonalakról, visszautakról különböző… csomópontokhoz. Nem emlékszem arra, hogy ez mit jelent. És a hang reméli, hogy élvezni fogjuk az utat – mosolyodik el halványan.

– Ó.

Nassun elégedetten lóbálja a lábát kicsit a székében. Mindössze hat órát kell utazni a bolygó másik oldalára? Ám ezen talán nem kellene álmélkodnia, hiszen ezek az emberek építették az obeliszkeket.

Úgy tűnik, semmi dolguk sincs azon kívül, hogy kényelembe helyezzék magukat. Nassun óvatosan lecsúsztatja a válláról a vészpakkját, és ráakasztja a szék háttámlájára. Ekkor veszi észre, hogy valami zuzmószerű borítja az egész padlót, bár ez nem lehet természetes, sem véletlen, mert a virágai szép, szabályos mintázatokat hoznak létre. Leteszi az egyik lábát a földre, és azt tapasztalja, hogy az puha, akár egy szőnyeg.

Schaffa egyre nyugtalanabb, fel-alá járkál a… lebmű kényelmes fogságában, olykor-olykor megérinti az aranyindákat. Lassan, módszeresen jön-megy, de még ez is szokatlan tőle, ezért Nassun is nyugtalanná válik.

– Már voltam itt – motyogja.

– Hogy mi?

Nassun hallotta, mit mondott a férfi. Csak nem érti.

– Ebben a lebműben. Talán ugyanezen az ülésen ültem. Már jártam itt, érzem. És ez a nyelv, nem emlékszem, hogy valaha is hallottam volna, de mégis. – Hirtelen vicsorogni kezd, és ujjaival beletúr a hajába. – Ismerős, de nem, nem… az összefüggések! Semmi értelme! Valami nincs rendjén ezzel az úttal. Valami nincs rendjén, és nem emlékszem, mi.

Schaffa azóta sérült, amióta Nassun csak ismeri, de ez az első alkalom, amikor ő is annak látja. Gyorsabban beszél, egymás után buknak ki belőle a szavak. A szeme furcsán villog, miközben a lebmű belsejét tanulmányozza, ami felkelti Nassunban a gyanút, hogy talán olyan dolgokat lát, amik nincsenek is ott.

Próbálja leplezni szorongását, ezért kinyújtja a kezét, és megveregeti a mellette lévő kagylószéket.

– Ezek elég puhák ahhoz, hogy aludni lehessen bennük, Schaffa.

Meglehetősen egyértelmű a javaslat, de Schaffa megfordul, hogy a lányra nézzen, és egy pillanatra enyhül arcán a zavar és a feszültség.

– Mindig úgy aggódsz értem, kicsi lány.

Azonban ez is véget vet a nyugtalanságnak, ahogy Nassun remélte, és Schaffa leül.

Pontosan ekkor – Nassun meg is riad tőle – újra megszólal a női hang. Egy kérdést tesz fel. Schaffa összeráncolja a homlokát, és lassan tolmácsolni kezd.

– Ő… azt hiszem, ez a lebmű hangja. Most kifejezetten hozzánk beszél. Nem csak egy közleményt hallunk.

Nassun fészkelődni kezd, hirtelenjében már nem olyan kényelmes neki a jármű.

– Beszél. Él?

– Nem vagyok biztos abban, hogy az élőlények és az élettelen tárgyak közötti különbség számít azoknak, akik ezt a helyet építették. Viszont… – Tétovázik, majd hangját felemelve tétován, különös szavakat küld a levegőbe. A hang felel, megismétel valamit, amit Nassun már hallott tőle. A lány nem igazán tudja, hol végződik az egyik szó, és hol kezdődik a másik, de a szótagok azonosak. – Azt mondja, egyre közelebb érünk az… átmeneti ponthoz, és azt kérdezi, szeretnénk-e… megtapasztalni. – Ingerülten rázza a fejét. – Hogy megnézzünk valamit. Nehezebb a saját nyelvünkön megtalálni a szavakat, mint megérteni, mit mond.

Nassunban rángatóznak az idegek. Felhúzza a lábát a székbe, irracionális módon attól tart, kárt okoz a lény vagy a valami belsejében. Nem biztos abban, amit meg akar kérdezni.

– Fájna, ha megnéznénk? – Fájna a lebműnek, érti ezalatt, de nem tudja megállni, hogy ne jusson eszébe az is, hogy fájna nekünk.

A hang még azelőtt megszólal, hogy Schaffának ideje lenne lefordítani Nassun kérdését.

– Nem – felel.

Nassun ugrik egyet rémületében, orogéniája úgy rángatózik, hogy Essun biztos rákiabálna miatta.

– Azt mondtad, nem? – szalad ki a száján, miközben körbejáratja a tekintetét a lebmű falain. Talán csak véletlen egybeesés.

– A biomagesztrikus tárban keletkezett többlet lehetővé teszi a… – A hang visszavált a régi nyelvre, azonban Nassun biztos abban, hogy nem csak a fejében hallotta a sanzaglott furcsán kiejtett szavait. – …feldolgozást – fejezi be.

A hang megnyugtató, de mintha magukból a falakból érkezne, és Nassunt zavarja, hogy nincs mire néznie, nincs arc, amely felé fordulhatna, miközben a hangot hallgatja. Hogyan beszél egyáltalán úgy, hogy se szája, se torka? Elképzeli, ahogy a jármű külső részén lévő csillók valahogy egymáshoz dörgölőznek, mint a rovarok lába, és ettől kirázza a hideg.

A hang folytatja.

– A fordítás… – Valami. – …nyelvi sodródás.

Ez sanzaglottnak hangzott, de nem tudja, mit jelent. A női hang mond még pár szót, de megint érthetetleneket.

Nassun Schaffára néz, aki aggodalmasan összeráncolja a homlokát.

– Hogy feleljek arra, amit korábban kérdezett? – suttogja. – Hogyan mondjam meg neki, hogy szeretném látni azt a valamit, amiről beszélt?

Bár Nassun nem közvetlenül a lebműnek akarta feltenni a kérdést, válaszul a körülöttük lévő jellegtelen falat hirtelen fekete foltok borítják el, mintha egyszeriben csúnya penész nőtt volna rajtuk. Ezek a foltok sebesen nőnek, és összeolvadnak egymással, mígnem a fal fele teljes sötétségbe burkolózik. Olyan, mintha egy ablakon keresztül néznének ki a város zsigereire, azonban a lebműn túl semmi mást nem lehet látni, csak a nagy feketeséget.

Ezután fény jelenik meg ennek az ablaknak az alsó szélén – Nassun rájön, hogy ez valójában nem is ablak, hanem valahogy áttetszővé vált a lebmű teljes elülső része. A fény téglalap alakú panelekből tör elő, hasonlóan a lefelé vezető lépcsőt szegélyező lámpákhoz. Egyre fényesebb lesz, és az előttük lévő sötétség felé kúszik. A világosságnak köszönhetően Nassun látja a körülöttük ívelő falakat. Egy másik alagút bukkan fel előtte, akkora, hogy pont elfér benne a lebmű, és sötét, sziklás falak között kanyarog, amelyek meglepően durvák ahhoz képest, hogy az obeliszképítők mennyire előnyben részesítették a tökéletesen simára csiszolt felületeket. A lebmű egyenletes tempóban, bár nem gyorsan halad az alagútban. Vajon a csillók hajtják előre? Vagy valami más, amit Nassun nem is képes felfogni? Egyszerre érez elragadtatást és egy kis unalmat, ha ez lehetséges. Képtelenségnek tűnik, hogy egy ilyen lassan haladó járművel hat óra alatt elérnek a világ másik oldalára. Ha a hátralévő idő is így telik, vagyis egy egyhangú, fehér pályán fognak utazni a sziklás, fekete alagúton keresztül úgy, hogy semmi sem köti le a figyelmüket Schaffa nyughatatlanságán és a testetlen hangon kívül, akkor sokkal hosszabbnak fog tűnni az út.

Aztán a görbe alagút kiegyenesedik, és Nassun most először látja meg az előttük lévő lyukat.

A lyuk nem nagy. Ugyanakkor van benne valami, ami miatt mindketten azonnal és ösztönösen lenyűgözőnek találják. Egy boltozatos üreg közepén nyílik, több fénypanel öleli körbe, melyeket a földbe rögzítettek. Ahogy a lebmű egyre közelebb ér hozzá, a panelek színe a fehérből fényes pirosba vált át, amiről Nassun úgy véli, hogy egy újabb figyelmeztetés. A lyuk mélyén feketeség tátong. Önkéntelenül is szenzelni kezdi, próbálja megragadni a méreteit – de nem tudja. A lyuk kerületét igen, az mindössze hat méter. Az íve tökéletes kört alkot. Ugyanakkor a mélysége… felszalad a szemöldöke, lemászik a székéről, összpontosít. A zafír csiklandozza az elméjét, arra hívogatja, hogy használja az erejét, de Nassun ellenáll neki. Túl sok olyan dolog van ezen a helyen, ami számára érthetetlenül válaszol az ezüstre, a varázsra. És egyébként is, Nassun orogén. A lyuk mélységét könnyedén tudnia kellene szenzelni… azonban ez nagyon mélyre furakszik, meghaladja Nassun hatótávolságát.

És a lebmű pályája pontosan belefut a lyukba, majd eltűnik a szélén.

És ennek pontosan így is kell lennie, nem? A cél az, hogy eljussanak Magpontba. Ennek ellenére Nassun megijed, és nagyon közel áll ahhoz, hogy pánikba essen.

– Schaffa!

A férfi azonnal kinyújtja felé a kezét, Nassun pedig erősen megszorítja, nem fél attól, hogy fájdalmat okoz neki. Schaffa erejére – amely eddig kizárólag a lány védelmére szolgált, de fenyegetés közepette még nem vették hasznát – most iszonyúan nagy szükség van ahhoz, hogy Nassun megnyugodjon.

– Korábban már volt részem ilyenben – mondja, de bizonytalannak hangzik. – Túléltem.

De nem emlékszel rá, hogy – gondolja a lány, és olyan rémület árasztja el, amilyenre nincs szava.

(Ez a szó a balsejtelem.)

Aztán elérnek a lyuk széléhez, és a lebmű előrebukik. Nassunnak elakad a lélegzete, és megragadja a szék karfáját – azonban furcsamód nem kezd szédülni. A jármű nem gyorsít fel, jóllehet egypár pillanatra megáll, és Nassun látja, hogy az eléje táruló látvány elmosódik kissé valamiféle csillók miatt, miközben azok valahogyan előre módból lefelé módba állítják át a lebmű pályáját. Ezzel egy időben valami más is megváltozott, így Nassun és Schaffa nem esnek ki az ülésükből, sőt, a lány azt tapasztalja, hogy a háta és a feneke épp olyan biztosan támaszkodik a széknek, mint korábban, bár ez lehetetlen.

És eközben a lebmű belsejében hallható halk duruzsolás, amely egészen mostanáig olyan csendes volt, hogy szinte nem is tudatosult bennük, hirtelen elkezd felerősödni. Láthatatlan mechanizmusok rezonálnak egyre gyorsabban egy semmivel sem összetéveszthető gyorsulási mintázatban. Miközben a lebmű kilencven fokban előredől, ismét sötétség tárul eléjük, azonban ezúttal Nassun tudja, hogy ez az akna tátongó feketesége. Már semmi sincs előttük. Csak lefelé mehetnek.

– Indulás – szólal meg a lebmű belsejében a hang.

Nassun levegő után kapkod, és még erősebben szorítja az őrző kezét, miközben a sebességtől a székébe préselődik. Ugyanakkor nem olyan nagy a lendület, mint amekkorát éreznie kellene, holott minden érzékszerve azt súgja neki, hogy épp most lőtték ki őket irdatlan sebességgel a mélységbe, és még egy vágtázó lónál is sokkal, de sokkal gyorsabban haladnak.

A sötétségbe.

Eleinte teljes sötétben utaznak, bár ezt időnként megtöri egy-egy fénygyűrű, amely sebesen elsuhan mellettük, miközben az alagútban száguldanak. Egyre nő a sebességük, most olyan gyorsan követik egymást a fénygyűrűk, hogy csak villanásoknak látszanak. Három mellett haladnak el, mire Nassun képes kivenni, mit lát és szenzel, és ezután már csak a következő gyűrűt kell megfigyelnie, hogy megbizonyosodjon: ezek ablakok. Az alagút falába ablakokat vájtak, amelyeket megvilágít a fény. Odalent egy életre alkalmas hely található, legalábbis az első pár kilométeren. Aztán a gyűrűk elfogynak, és egy ideig megint teljes sötétség telepszik az alagútra.

Nassun egy másodperccel azelőtt szenzeli a küszöbönálló változást, hogy az alagút hirtelen megvilágosodna. Új, pirosas fényeket látnak, amelyek átszövik az alagút sziklafalait. Ó, igen, eléggé mélyre jutottak már ahhoz, hogy a kőzet egy része megolvadjon, ez ragyog ilyen fényesen. Ez az új fény véresre festi a lebmű belsejét, az aranyveretek pedig mintha lángra kapnának tőle. Az eléjük táruló látvány először megfejthetetlen, csak piros a szürkék, barnák és feketék között, de Nassun ösztönösen tudja, mit lát. Beléptek a földköpenybe, és az ámulat miatt végre kezd alábbhagyni a félelme.

– Az asztenoszféra – motyogja.

Schaffa ránéz, egyik szemöldöke felszalad, de Nassun félelme enyhül attól, hogy nevet ad annak, amit lát. A nevek erővel bírnak. A lány az ajkába harap, majd végül elengedi Schaffa kezét, feláll, és előrébb megy, hogy jobban lásson. Közelről könnyebb megállapítani, hogy amit lát, az csak valamiféle káprázat – a lebmű belső burkolatán apró és színes gyémántok bukkannak fel, és mozgó képekből álló mozaikot formálnak. Hogyan működik ez az egész? Nassun fel sem tudja fogni.

Elbűvölve nyújtja ki a kezét. A lebmű belső burka nem meleg, bár Nassun tudja, hogy már olyan mélyen vannak, ahol az emberi test egy másodperc alatt megégne. Amikor megérinti az elé táruló képet, az alig észrevehetően fodrozódni kezd az ujja körül, ami a víz hullámaira emlékezteti. Az egész tenyerét rátapasztja egy barnásvöröses színű örvényre, és nem tudja megállni, hogy el ne mosolyodjon. Mindössze pár méterre tőlük, a lebmű falának másik oldalán lángokban áll a föld. Nassun ezt érinti meg a közöttük lévő vékony rétegeken keresztül. Másik kezét felemeli, a sima lemezekhez nyomja az arcát. Itt, ebben a különös holtcivszerkentyűben a föld részévé válik, talán még inkább, mint előtte bármelyik orogén valaha is. Ő a föld, benne van a föld, Nassun pedig a földben.

Amikor a válla fölött hátrapillant Schaffára, a férfi mosolyog, bár szeme körül megjelennek a fájdalom ráncai. Ez most más, mint a szokásos mosoly.

– Mi az? – kérdezi a lány.

– A jumenészi vezető családok úgy hitték, hogy egykor az orogének uralták a világot – mondja. – És hogy a vezetők feladata megakadályozni azt, hogy a fajtád visszaszerezze ezt a hatalmat. Hogy szörnyetegként uralnátok a világot. Hogy ha valaha is esélyetek nyílna rá, visszaadnátok a hétköznapi embereknek, amit veletek tettek. Nem hiszem, hogy bármiben is igazuk volt… de akkor is. – Schaffa rámutat, hogy Nassun a föld tüzének fényében áll. – Nézz csak magadra, kicsi lány. Ha az a szörny is vagy, akinek képzeltek… akkor is dicsőséges vagy.

Nassun annyira szereti Schaffát.

Ez az oka annak, hogy lemond a hatalom illúziójáról, és visszaül Schaffa mellé. De csak akkor veszi észre, milyen feszült a férfi, amikor újra a közelébe kerül.

– Nagyon fáj a fejed.

Schaffa mosolya elhalványodik.

– Elviselhető.

Nassun nyugtalanul a férfi vállára teszi a kezét. Több tucat éjszakán enyhítette már a fájdalmát, pontosan tudja, mit kell tennie – azonban amikor ezüstöt küld belé, ezúttal nem hagy alább a Schaffa sejtjei között lévő vonalak fehéren izzó perzselése. Valójában még fényesebben kezdenek lángolni, olyan tüzesek, hogy Schaffa megmerevedik, majd elhúzódik a lánytól, feláll, és folytatja a fel-alá járkálást. Mosolyt ragaszt az arcára, ami most inkább vicsorgásra emlékeztet, és nyughatatlanul jön-megy. Nassun azonban tudja, hogy a mosoly által termelt endorfinok semmit sem érnek.

Miért fényesebbek a vonalak? Nassun úgy próbál erre választ találni, hogy önmagát kezdi vizsgálni. Az ő ezüstje ugyanolyan, mint eddig, a szokásos, tisztán kivehető vonalakban áramlik. Schaffa felé fordítja a tekintetét – és csak ekkor, megkésve vesz észre valami döbbeneteset.

A lebmű ezüstből készült, nem csak annak finom szálaiból. Ezüst veszi körbe, ezüst szövi át. Amit érzékel, az ennek az anyagnak egy hulláma, amely szalagként fodrozódik körülötte és Schaffa körül, a jármű orrától indulva, és hátulról bekerítve őket. A varázs eme hüvelye az, világosodik meg hirtelen, ami kirekeszti a hőt, visszatartja a nyomást, és úgy hajlítja el a lebműn belül lévő erővonalakat, hogy a gravitáció a padló, és ne a föld középpontja felé hasson. A falak csupán vázként szolgálnak, a szerkezetük valami miatt megkönnyíti az ezüst áramlását, összekapcsolódását és a hálók megformálását. Az aranyveret segít stabilizálni a jármű elejére ható energiák tajtékzását – legalábbis Nassun ezt gondolja, mivel nem érti teljesen, hogyan működnek együtt egymással ezek a varázsmechanizmusok. Ez egyszerűen túl bonyolult. Olyan, mint egy obeliszk belsejében utazni. Olyan, mint a szél szárnyán repülni. Nassunnak fogalma sem volt arról, hogy az ezüst ilyen elképesztő dolgokra is képes.

De van valami a lebmű falainak csodáján kívül. Valami a lebműn túl.

Nassun először nem tudja, mit érzékel. Még több fényt? Nem. Rosszul közelíti meg az egészet.

Ezüstöt, ugyanazt az ezüstöt, amely a saját sejtjei között is áramlik. Egyetlen szál ezüst az – mégis hatalmas. Egy lágy, forró szikla spirálja és egy sistergő vízzel teli, magas nyomású buborék között tekereg. Egyetlen szál ezüst… és hosszabb, mint az alagút, amelyen eddig keresztülhaladtak. Egyik végét sem találja. Vastagabb a lebmű kerületénél. És mégis épp olyan kivehető és koncentrált, mint a Nassunban lévő vonalak bármelyike. Ugyanolyan, csakhogy… végeláthatatlan.

És Nassun ekkor érti meg, megérti, olyan hirtelen és megsemmisítő erővel, hogy kipattan a szeme, és a felismerés erejétől hátrahőköl, nekimegy egy széknek, és csaknem elesik, de végül megkapaszkodik, és megtartja magát. Schaffa halk, ingerült hangot hallat, majd megfordul, hogy megpróbáljon reagálni a lány riadalmára – azonban a testében lévő ezüst olyan fényes, hogy amikor még erősebben kezd el izzani, a férfi kétrét görnyed, és nyöszörögve markolássza a fejét. Túl nagy a fájdalma ahhoz, hogy teljesíthesse őrzői kötelességeit, vagy hogy tettekre váltsa az aggodalmát, mert a testében lévő ezüst már olyan fényes, mint a kinti magmában lévő határtalan szál.

Varázs, mondta Acél az ezüstre. Az orogénia mögötti anyag, amely élő vagy valaha élt dolgokból áll. A mélyen Földapában leledző ezüst a föld anyagának hegyméretű repeszei között kacskaringózik, pontosan ugyanúgy, mint ahogy az élő, lélegző lények sejtjei között. És ennek az az oka, hogy a bolygó egy élő, lélegző lény, Nassun most már ösztönös bizonyossággal tudja ezt. A Földapa élő, valóságos voltáról szóló mesék mind igazak.

Azonban ha a köpeny Földapa teste, miért lesz egyre fényesebb az ezüstje?

Ne. Ó, ne.

– Schaffa – suttogja Nassun. A férfi morog; fél térdre ereszkedett, levegő után kapkod, és még mindig a fejét fogja. Nassun szeretne odamenni hozzá, hogy vigaszt nyújtson neki, segítsen, azonban a helyén marad, és a rajta egyre jobban eluralkodó pánik miatt zihálva veszi a levegőt, mert hirtelen tudja, mi fog történni. Mégis tagadni szeretné. – Schaffa, k-kérlek, az a valami a fejedben, a vasszilánk, amit magkőnek neveztél, Schaffa… – Elfullad a hangja. Nem kap rendesen levegőt. A félelemtől szinte teljesen összeszorult a torka. Nem. Nem. Nem értette, de most már igen, és fogalma sincs, hogy állíthatná meg. – Schaffa, honnan származik az a valami a fejedben?

A lebmű ismét azon az üdvözlő nyelven szólal meg, mint korábban, szenvtelen derűje obszcénnek hat.

– …egy csoda, elérhetőségét csak… – Valami. – …útvonalnak. Ez a lebmű… – Valami. – …szíve, melyet megvilágít… – Valami. – …örömükre szolgál.

Schaffa nem felel. Azonban Nassun most képes szenzelni a választ a kérdésére. Érzi, miközben a testén keresztülfutó, vékony ezüst rezonálni kezd – de ez enyhe rezonálás, mely a benne lévő ezüstből származik, melyet a saját húsa termel. A Schaffában és az összes őrzőben lévő ezüstöt a szenziájukba ékelődött magkő generálja. A lány olykor tanulmányozta kicsit ezt a követ, már amennyire képes volt rá, miközben Schaffa aludt, és ő varázst táplált belé. Vasból van, de nem olyan vas, amilyet eddig valaha is szenzelt. Furcsán sűrű. Furcsán energikus, bár ennek egy része annak a varázsnak köszönhető, amelyet a kő vezet belé… valahonnan. Furcsán élő.

És amikor a lebmű teljes jobb oldala eltűnik, hogy az utasai szemügyre vehessék azt a ritkán látott csodát, amely nem más, mint a föld fedetlen szíve, a mag máris Nassun előtt lángol. Egy ezüst nap a föld alatt, olyan fényes, hogy hunyorítania kell, akkora a súlya, hogy már az észlelése is fáj a szenziájának, és annyira erős a varázs miatt, hogy a zafírral való összeköttetés reszketegnek és gyengének tűnik hozzá képest. Ez a Föld magja, a magkövek forrása, és Nassun előtt egy önmagában álló világ tárul fel, elnyeli a képernyőt, és egyre csak nő, miközben közelebb repülnek hozzá.

Nassun ködösen, valahol a rettegés mögött arra gondol, hogy nem tűnik kőnek. Talán csak a lebmű körül lévő olvadt fém és a varázs ingadozása teszi, de mintha megcsillanna az elé táruló végtelenség, amikor megpróbál rá összpontosítani. Ahogy közelebb érnek hozzá, Nassun némi szilárdságot fedez fel benne, és szabálytalanságokat vesz észre a fényes gömb felszínén, bár ezek az egészhez képest aprónak tűnnek – még akkor is, amikor rájön, hogy obeliszkek. Pár tucat van belőlük, és a világ szívébe fúródnak, mint a tűk a tűpárnába. De ezek semmiségek. Semmik.

És Nassun semmi. Semmi ehhez képest.

Hiba magunkkal vinni – mondta Acél Schaffáról.

Eluralkodik a pánik. Nassun Schaffához rohan, amikor a férfi a padlóra rogy, és hányja-veti magát. Nem sikolt, bár a szája tátva van, jégfehér szeme tágra nyílt, és minden végtagja görcsbe rándul. Nassun próbálja a hátára fordítani. Egy hadonászó kar eltalálja a kulcscsontját, amitől hátrazuhan, és egy pillanatra szörnyű fájdalmat érez, de szinte nem is gondol bele, hanem inkább visszatámolyog a férfihoz. Mindkét kezével megragadja Schaffa karját, próbálja leszorítani, mert Schaffa a fejéhez kap, keze karommá görbül, körmei pedig felszántják a koponyáját és az arcát…

– Schaffa, ne! – kiáltja a lány. De a férfi nem hallja.

Aztán a lebmű belseje elsötétül.

Még mindig mozog, de már lassabban. Valójában most léptek be a mag félig szilárd anyagába, a lebmű útvonala súrolja ennek felületét – mert természetesen az obeliszkeket megépítő emberek roppantmód élvezték, hogy csak úgy, a szórakozás kedvéért képesek átlyukasztani a bolygót. Nassun mindenütt érzi ennek az ezüstszín, örvénylő napnak a lángolását. Ugyanakkor a háta mögött hirtelen elhomályosul az ablakszerű fal. Van valami a lebműn kívül, ami hozzápréselődik a varázshüvelyhez.

Nassun lassan megfordul, hogy a Föld magja felé nézzen, miközben Schaffa néma kínok között vonaglik az ölében.

És itt, a szíve szentélyében a pusztító Föld is észreveszi Nassunt.

Amikor megszólal, azt nem szavakkal teszi, vagyis nem pontosan azokkal. Te ezt már egyébként is tudod, de Nassun csak ebben a pillanatban jön rá. Szenzeli a jelentéseket, fülének csontjaival hallja a rezgéseket, és a bőrén keresztül remegi ki őket, érzi, hogy könnyeket csalnak ki a szeméből. Olyan, mintha belefulladna az energiába, az érzésbe és az érzelmekbe. Fáj neki. Emlékezz: a Föld meg akarja őt ölni.

De emlékezz erre is: Nassun is pont ezt akarja tenni vele.

Szóval ezt mondja mikrorengésekben, melyek végül szökőárat fognak létrehozni valahol a déli féltekén: Helló, kis ellenségem.

(Rájössz, hogy ez csak hozzávetőleges. Ennyit képes elviselni Nassun fiatal elméje.)

És miközben Schaffa fuldoklik és rángatózik, Nassun belekapaszkodik a fájdalomtól összetört testbe, és a rozsdás sötétség falára mered. Többé már nem fél, a harag megacélosította. Le sem tagadhatná, hogy az anyja lánya.

– Engedd el – vicsorogja. – Engedd el most rögtön.

A világ magja fém, olvadt, mégis szilárddá préselődik, bár némiképp még alakítható. A vörös sötétség felülete hullámzani és változni kezd Nassun szeme előtt. Megjelenik valami, amiről egy pillanatig nem tudja eldönteni, micsoda. Egy minta, ismerős. Egy arc.Csak utalás egy személyre, a szemére, a szájára, az orra árnyékára – de ekkor mindössze egy pillanatra a szeme tisztán kivehető lesz, az ajkak vonalakba rendeződnek, részletesek, és megjelenik egy anyajegy a szem alatt, a szem pedig kinyílik.

Nassun nem ismeri ezt a személyt. Ez csak egy arc… ott, ahol nem kellene lennie. És a lány csak bámul rá, a rémület lassan félretolja a dühét, és megjelenik egy másik arc – majd még egy, egyre több bukkan fel egyszerre, betöltve Nassun látóterét. Mindegyiket félretolja az alóla előtörő újabb arc. Több tucat van. Több száz. Ez itt tokás és fáradt, amaz fel van dagadva, mintha sírt volna, a másik nyitott szájjal, némán sikít, mint Schaffa. Néhányan könyörögve néznek rá, olyan szavakat formálnak a szájukkal, melyeket Nassun akkor sem értene, ha hallaná őket.

Ugyanakkor mindegyik egy nagyobb létező kénye-kedve szerint fodrozódik. Ő az enyém. Ez nem hang. Amikor a Föld beszél, nem használ szavakat. De akkor is.

Nassun összeszorítja a száját, és belenyúl a Schaffában lévő ezüstbe, könyörtelenül kettévágja a testébe vésett indákat, amelyek körülveszik a magkövet, és amennyit csak tud, kicibál. Ez most nem úgy működik, mint általában, amikor az ezüsttel végez sebészeti beavatkozást. A Schaffában lévő ezüstvonalak szinte azonnal újra egymásba kapcsolódnak, és még erősebben lüktetnek. Schaffa ilyenkor megrázkódik. Nassun fájdalmat okoz neki. Csak ront a helyzeten.

Nincs más választás. A saját fonalaival öleli körbe Schaffa magkövét, hogy elvégezze azt a beavatkozást, amelyet pár hónappal korábban Schaffa nem hagyott neki. Ha ez meg is rövidíti a férfi életét, legalább nem fog szenvedni a hátralevő időben.

Azonban egy újabb hullám megrengeti a lebműt, és az ezüst egy lángnyelve belenyal Schaffába, ami lerázza róla Nassun jelentéktelen szálait. A beavatkozás nem sikerült. A magkő épp olyan stabilan ül a helyén, Schaffa szenziájának lebenyei között, mint korábban, meg nem hazudtolva élősködő természetét.

Nassun megrázza a fejét, körbenéz, hátha talál valamit, bármit, ami segíthetne neki. Egy másodpercre eltereli a figyelmét a rozsdás sötétség felszínére kiülő arcok forrongása és váltakozása. Kik ezek az emberek? Miért vannak itt, miért örvénylenek a Föld szívében?

Kötelesség. A Föld a hő és a morzsoló nyomás kis hullámaiban tér vissza. Nassun vicsorít, próbál viaskodni a megvetés súlyával. Kárpótolni kell, amit elloptak vagy kölcsönvettek.

És Nassun önkéntelenül megérti ezt is, itt, a Föld ölelésében, ahol a rezgések jelentése dübög a csontjaiban. Az ezüst – a varázs – az életből fakad. Azok, akik az obeliszkeket építették, be akarták fogni a varázst, és sikerült is nekik, ó, de még mennyire. Arra használták, hogy a képzeletet is túlszárnyaló csodákat építsenek vele. De aztán még több varázst akartak, mint amennyit a saját életük vagy a Föld felszínén lévő élet és halál felhalmozódott eónjai biztosítani tudtak. És amikor látták, hogy a varázs színültig megtölti a föld belsejét, és kész arra, hogy kiaknázzák…

Soha nem fordult meg a fejükben, hogy ennyi varázs, ennyi élet talán… tudatosságra utal. Végtére is a Föld nem szavakban beszél – és talán, jön rá Nassun, aki már túl sokat látott a világból ahhoz, hogy még gyermeki ártatlanság jellemezze, talán a nagy obeliszkhálózat kialakítói nem voltak hozzászokva ahhoz, hogy tiszteljék a saját életformájuktól eltérő megnyilvánulásokat. Valójában ebben a tekintetben nem sokban különböztek azoktól, akik a Fulkrumot vezették, sem a fosztogatóktól, sem az apjától. Tehát amikor egy élőlényt kellett volna meglátniuk a földben, csak egy újabb kizsákmányolható dolgot láttak helyette. Amikor engedélyt kellett volna kérniük, vagy felhagyni a szándékukkal, inkább erőszakot alkalmaztak.

Vannak olyan bűntettek, amelyek esetében nem lehet egy az egyben igazságot tenni – csak a jóvátétel marad. Ezért a Föld bőre alól kiszipkázott élet minden szikrájáért cserébe a Föld több millió emberi maradványt rángatott le a szívébe. A testek elvégre elrothadnak a talajban – és a talaj a tektonikus lemezeken ül, a lemezek pedig végül lebuknak a földkéreg alatti tüzekbe, amelyek a köpenyen át vég nélkül felfelé törekednek… és itt, önmagán belül a Föld mindent felfal, amik ezek az emberek voltak. Ez már csak így igazságos, érvel a Föld hűvösen, a mélységekből feltörő, morajló haraggal, amellyel megrepeszti a világ bőrét, és Évszakot vált ki Évszak után. Ez már csak így helyes. Nem a Föld kezdte az ellenségeskedést, nem ő lopta el a Holdat, ő nem ásta bele magát senki bőrébe, és nem csente el a még élő hús darabkáit, hogy trófeákat és eszközöket csináljon belőlük, ő nem szőtt terveket arra, hogy egy végtelen rémálomban tegye rabszolgává az embereket. Nem ő kezdte ezt a háborút, de rozsdára Meg. Fogja. Kapni. Ami. Jár. Neki.

És ó. Hát Nassun nem érti ezt? Még erősebben szorítja Schaffa ingét, remeg, miközben meginog a gyűlölete. Hát nem képes együttérezni?

Hisz a világ oly sok mindent elvett tőle. Egykor volt egy öccse. Apja és anyja, akit most már szintén megért, de azt kívánja, bár ne így lenne. És volt otthona, voltak álmai. Rezdületlen népe már rég megfosztotta a gyerekkortól és egy igazi jövő reményétől, és emiatt Nassun annyira dühös, hogy nem képes másra gondolni, csak arra, hogy ENNEK VÉGET KELL VETNI, és hogy VÉGET FOGOK NEKI VETNI…

…tehát nem rezonál vajon ő maga is a pusztító Föld haragjával?

De igen.

A föld nyelje el, de igen.

Schaffa most mozdulatlanul fekszik az ölében. Nassun nedvességet érez az egyik lába alatt, Schaffa bevizelt. Még nyitva van a szeme, és felületesen veszi a levegőt. Megfeszített izmai néha megrándulnak. Mindenki megtörik, ha elég sokáig kínozzák. Az elme úgy képes elviselni az elviselhetetlent, hogy eltávozik. Nassun tízéves, de inkább a százhoz közelít, és már eleget látott a világ gonoszságából ahhoz, hogy tudjon valamit. Az ő Schaffája. Elment. És talán soha, soha nem tér vissza.

A lebmű felgyorsul.

A látvány ismét világosabb, amikor a jármű kiér a magból. Az utastérben égő lámpák megint kellemes fényt árasztanak. Nassun ujjai erőtlenül markolásszák Schaffa ruháját. A lány addig néz hátrafelé a mag változékony masszájára, amíg a lebmű oldalsó fala ismét átlátszatlanná nem válik. Elöl még kilátni, de itt is kezd elsötétedni a kép. Újabb alagútba jutottak, ez szélesebb, mint az első, szilárd, fekete falai valahogy visszatartják a külső mag és a köpeny tomboló hőségét. Most Nassun szenzeli, hogy a lebmű felfelé dől, távolodik a magtól. A felszín felé tart, de ezúttal a bolygó másik oldalán fog felbukkanni.

– Ennek véget kell vetni. Véget fogok neki vetni – suttogja Nassun magában, mivel Schaffa elment. Lehunyja a szemét, pillái összeragadnak a nedvességtől. – Ígérem.

Nem tudja, kinek tesz ígéretet. Valójában nem is számít.

A lebmű nem sokkal ezután megérkezik Magpontba.

Szil Anagiszt: Egy

Reggel elviszik Kelenlit.

Váratlanul, legalábbis számunkra. Viszonylag gyorsan rájövünk, hogy ez valójában nem rólunk szól. Gallát érkezik meg elsőként, bár látok pár más magas rangú dirigenst is, akik a ház mögötti kertben beszélgetnek. Gallát nem tűnik elégedetlennek, amikor kihívja Kelenlit. Halkan, de erélyesen beszél vele. Mindannyian felkelünk, a bűntudat rezgéseit bocsátjuk ki magunkból, bár semmi rosszat nem tettünk, csak a kemény padlón töltöttük az éjszakát, miközben a többiek lélegzésének és időnkénti mocorgásának furcsa hangjait hallgattuk. Kelenlit nézem, féltem őt, szeretném megvédeni, bár ez egy gondolatcsíra, nem tudom, mi a veszély. Miközben Kelenli Galláttal beszél, kihúzza magát, olyan magas, mint ők. Szenzelem a feszültségét, mely olyan, akár egy törésvonal, amely mindjárt elcsúszik.

A kis kerti lak mellett állnak, öt méterre tőlünk, de hallom, hogy Gallát egy percre felemeli a hangját.

– Mégis meddig akarod még folytatni ezt az ostobaságot? A fészerben aludni…

– Valami baj van? – kérdez vissza Kelenli nyugodtan.

Az itt összegyűlt dirigensek között Gallát tölti be a legmagasabb tisztséget. És ő egyben a legkegyetlenebb. Nem hisszük, hogy szándékosan. Csak arról van szó, hogy látszólag nem fogja fel, hogy is lehet kegyetlenül bánni. Mi vagyunk a gép hangolói, és a projekt érdekében bennünket is fel kell hangolni. Az, hogy ez a folyamat néha fájdalmat okoz, félelmet vált ki, vagy a tüskeföldre történő leszereléssel jár… mellékes.

Korábban eltűnődtünk azon, vajon vannak-e Gallátnak érzései. Vannak, veszem most észre, amikor hátrébb húzódik, és arcán hullámokat vet a sértettség, mintha Kelenli szavai valahogy arcul csapták volna.

– Én jó voltam hozzád – mondja remegő hangon.

– És én hálás vagyok ezért.

Kelenli hangszíne változatlan, egyetlen arcizma sem rándul. Most először olyan, mintha közénk tartozna. És mint ahogy mi gyakran, most ő és Gallát is olyan beszélgetést folytatnak, amelynek semmi köze a szájukat elhagyó szavakhoz. Ellenőrzöm, de semmit nem találok a környezetben a hangjuk elhaló rezgésein kívül. És mégis.

Gallát Kelenlire mered. Aztán eltűnik arcáról a sértettség meg a harag, és óvatosság váltja fel. Elfordul.

– Ma szükségem van rád a laborban! – csattan fel. – Az alhálózat megint ingadozást mutat.

Kelenli arca végre megmozdul, szemöldökét leereszti.

– Azt mondták, három napom van.

– A geoarkánia elsőbbséget élvez a kedvteléseiddel szemben, Kelenli. – A kisház felé pillant, ahol a többiekkel állunk egy csoportban, és észreveszi, hogy őt bámulom. Nem nézek félre, leginkább azért, mert annyira lenyűgöz a haragja, hogy ez meg sem fordul a fejemben. Egy pillanatra zavarba jön, majd ingerültség ül ki az arcára. – A biomagesztria csak távoli letapogatásokra képes a táboron kívül – folytatja Gallát a rá jellemző türelmetlenséggel –, de azt hallottam, érdekes módon tisztulni látszik az áramlás a hangolói hálózatban. Bármit is művelsz velük, nyilván nem teljes időfecsérlés. Akkor majd én viszem el őket oda, ahova ma tervezted. Te pedig visszamehetsz a táborba.

Kelenli ránk néz. Rám. Az agyalósom.

– Elég egyszerű kirándulás lesz – nyugtatja meg Kelenli Gallátot, miközben rám néz. – A helyi motor megmaradt darabjait kell megnézniük.

– Az ametisztet? – mered rá Gallát. – Hiszen az árnyékában élnek. Állandóan látják. Mire jó ez?

– A foglalatot még nem látták. Teljes mértékben meg kell érteniük a növekedési folyamatot, nem csak az elméletet. – Hirtelen elfordul tőlem és Galláttól is, megindul a nagy ház felé. – Csak mutasd meg nekik, aztán add le őket a táborban, és meg is szabadulsz tőlük.

Kétségem sincs afelől, miért beszél Kelenli ilyen elutasítóan, és hogy miért nem búcsúzott el tőlünk a távozása előtt. Ez pontosan az, amit mindannyian teszünk, amikor látnunk vagy szenzelnünk kell a hálózatunk egyik tagjának büntetését. Úgy teszünk, mintha nem érdekelne minket. (Tetleha. A dalod színtelen, de nem néma. Honnan énekelsz?) Ez mindenki számára lerövidíti a büntetést, és megakadályozza, hogy a dirigensek haragja másra is lesújtson. Ugyanakkor két különböző dolog megérteni ezt, vagy semmit sem érezni, miközben elmegy.

Gallát ezután rémes hangulatba kerül. Megparancsolja, hogy szedjük össze a holminkat, és mihamarabb induljunk. Semmink sincs, bár néhányunknak a távozás előtt meg kell szabadulnia a salakanyagoktól, és mindannyian éhesek és szomjasak vagyunk. A szükségben levőknek Gallát megengedi, hogy Kelenli kis mosdóját vagy a kinti levélkupacot használják (én ez utóbbi csoportba tartozom, nagyon különös guggolva üríteni, ugyanakkor mélységesen gazdagít ez az élmény), majd azt mondja, ne foglalkozzunk az éhséggel és a szomjúsággal, hanem kövessük őt, ezért mi így is teszünk. Nagyon gyorsan megy, holott a mi lábunk rövidebb az övénél, és még sajog az előző napi megpróbáltatások miatt. Megkönnyebbülve vesszük észre a lebműt, amit iderendelt, hogy azzal térhessünk vissza a városközpontba.

A többi dirigens Galláttal együtt velünk tart. Folyton beszélnek hozzá, rólunk pedig tudomást sem vesznek. Gallát tömören, egy-egy szóval válaszol nekik. Leginkább Kelenliről kérdezik: mindig ilyen hajthatatlan? Gallát szerint ez egy előre nem látott geoinzsenérhiba? Miért engedi egyáltalán, hogy Kelenli beleszóljon a projektbe, amikor ő tulajdonképpen csak egy elavult prototípus?

– Mert eddig minden javaslata helytálló volt – vágja rá Gallát a harmadik kérdésre. – Végtére is pont emiatt fejlesztettük ki a hangolókat. Nélkülük még hetvenévnyi töltésre lenne szüksége a plutonikus motornak, mielőtt egyáltalán megkísérelhetnénk egy próbaindítást. Ha egy gép érzékelői képesek pontosan megmondani, mi a hiba, és hogy hogyan lehet még hatékonyabbá tenni a működést, akkor ostobaság lenne mellőzni ezeket az észrevételeket.

A többi dirigens látszólag megenyhül ettől a magyarázattól, ezért békén hagyják Gallátot, és folytatják a beszélgetést – bár csak egymás közt, nem vele. Közel ülök Galláthoz. Feltűnik, hogy a többi dirigens megvetése csak tetézi a benne felhalmozódott feszültséget, amitől úgy sugárzik a harag a bőréből, mint a napfény maradékhője a sziklákról, még jóval sötétedés után is. A dirigensek kapcsolatait mindig is furcsa dinamika jellemezte, amennyire tudtuk, próbáltuk ezt kibogozni, de nem igazán értettük. Most viszont Kelenli magyarázatának köszönhetően eszembe jut, hogy Gallát nemkívánatos örökséggel rendelkezik. Minket ilyenre készítettek, amilyenek vagyunk, ő viszont egyszerűen világos bőrrel és jégfehér szemmel született – ezek a vonások gyakoriak a niszek körében. Gallát nem nisz, niszek már nincsenek. Vannak viszont más világos bőrű fajok, szilanagiszt fajok is. A szeme ugyanakkor arra utal, hogy valahol a családjában – a nagyon távoli rokonságában, máskülönben nem járhatott volna iskolába, nem kaphatott volna orvosi ellátást, és nem kerülhetett volna ilyen előkelő pozícióba – valaki egy nisszel nemzett gyereket. Vagy mégsem. Ez a vonás véletlenszerű mutáció vagy pigmentálódási zavar is lehet. De nyilván senki sem hiszi ezt.

Ez az oka annak, hogy bár Gallát keményebben dolgozik, és több időt tölt a táborban, mint bárki más, ráadásul ő a főnök, a többi dirigens úgy bánik vele, mintha kevesebb lenne náluk. Ha nem viselkedne úgy velünk, mint ahogy ők vele, még sajnálnám is. De most félek tőle. Mindig is féltem. Azonban Kelenli érdekében elhatározom, hogy bátor leszek.

– Miért haragszol rá? – kérdezem.

A hangom halk, nehezen hallani a lebmű duruzsoló, metabolikus ritmusán keresztül. Pár másik dirigens is hallja a kérdésemet. Egyiket sem érdekli. Megfelelően időzítettem.

Gallát összerezzen, majd úgy bámul rám, mintha most látna először.

– Hm?

– Kelenlire.

Egyenesen rá nézek, bár az idők során megtanultuk, hogy a dirigensek ezt nem szeretik. Kihívásként értelmezik a szemkontaktust. Ugyanakkor nagyobb valószínűséggel mellőznek minket, amikor nem nézünk rájuk, és nem akarom, hogy ebben a pillanatban mellőzzenek. Azt akarom, hogy érezze ezt a beszélgetést, még akkor is, ha gyenge, kezdetleges szenziája nem tudja közölni vele, hogy a féltékenységem és a neheztelésem két fokkal megemelte a város talajvizének hőmérsékletét.

Gallát rám mered. Szenvtelenül nézek vele farkasszemet. Feszültséget érzek a hálózatban. A többiek, akik természetesen észrevették, amit a dirigensek figyelmen kívül hagytak, egyszeriben félni kezdenek tőlem… majdnem eltereli az aggodalmukról a figyelmemet az a változás, amelyet hirtelen érzékelni kezdek bennünk. Gallátnak igaza van: valóban változunk, egyre összetettebbé válunk, egyre erősebb a környezetre kifejtett hatásunk, azoknak a dolgoknak köszönhetően, amelyeket Kelenli mutatott nekünk. Ez fejlődés lenne? Még nem vagyok benne biztos. Egyelőre össze vagyunk zavarodva, holott korábban többnyire egységet alkottunk. Remha és Gaeha haragszanak rám, amiért úgy vállaltam ezt a kockázatot, hogy előtte nem kértem a beleegyezésüket – és gondolom, ez a meggondolatlanság a változás bennem megmutatkozó tünete. Bimniha és Saleha érthetetlen módon Kelenlire neheztelnek, amiért ilyen furcsa hatást gyakorolt rám. Dusának elege van mindannyiunkból, és csak haza szeretne menni. A bosszúságon túl Gaeha félt engem, de egyben szán is, mert azt hiszem, ő érti, hogy a meggondolatlanságom valami másnak a tünete. Úgy határoztam, hogy szerelmes vagyok, de a szerelem csak egy fájdalmas forrópont kavargása a felszínem alatt, ahol egykor stabilitás volt, és ez nem tetszik nekem. Végtére is régen azt hittem, én vagyok a nagyszerű civilizáció valaha készített legtökéletesebb eszköze. Most pedig megtudtam, hogy egy hiba vagyok, akit paranoid tolvajok tákoltak össze, mert halálra rémültek a saját középszerűségüktől. Nem tudom, mit érezhetnék a vakmerőségen kívül.

Ugyanakkor egyikük sem haragszik Gallátra, amiért túl veszélyes ahhoz, hogy csak úgy el lehessen vele beszélgetni. Ezzel valami nagyon nincs rendjén.

– Miért gondolod, hogy haragszom Kelenlire? – kérdez vissza végül Gallát. Kinyitom a szám, hogy rámutassak, milyen feszült a teste, milyen nyomatékos a hangja, milyen az arckifejezése, ő pedig ugyanebben a pillanatban ingerülten felhördül. – Mindegy. Tudom, hogy dolgozzátok fel az információkat. – Felsóhajt. – És azt hiszem, igazad van.

Határozottan igazam van, de okosabb vagyok annál, hogy emlékeztessem arra, amit nem akar tudni.

– Azt akarod, hogy a te házadban éljen.

A reggeli beszélgetésünk előtt még nem tudtam, hogy az Gallát háza. Bár kitalálhattam volna, olyan szaga volt, mint neki. Egyikünk sem használja jól a szezúnán kívüli többi érzékszervét.

– Az az ő háza – csattan fel. – Ott nőtt fel, akárcsak én.

Ezt Kelenli is elmondta nekem. Gallát mellett nevelkedett, hétköznapinak hitte magát, aztán végül valaki közölte vele, miért nem szeretik a szülei.

– A projekt része volt.

Gallát mereven bólint, száját eltorzítja a keserűség.

– Ahogy én is. Mindenképp embergyereknek kellett lennie a kontrollszemélynek, és én… az összehasonlításhoz hasznos jellemzőkkel rendelkeztem. Egészen addig a testvéremnek hittem, amíg be nem töltöttük a tizenötödik évünket. Akkor mondták meg nekünk.

Milyen hosszú idő. És ennek ellenére Kelenlinek gyanítania kellett, hogy ő más. A varázs ezüstös ragyogása úgy áramlik körülöttünk és rajtunk keresztül, akár a víz. Ezt mindenki szenzeli, de mi, a hangolók éljük is. Bennünk él. Kelenli soha nem hihette magát hétköznapinak.

Ugyanakkor Gallátot teljesen meglepte az igazság. Talán épp olyan fenekestül felfordult a világról alkotott képe, mint most az enyém. Talán Gallát ugyanúgy vergődött – vergődik –, keresve a lehetőséget arra, hogy összeegyeztesse az érzéseit a valósággal. Hirtelen együttérzek vele.

– Soha nem bántam vele rosszul. – Gallát hangja ellágyult, és nem vagyok biztos abban, hogy még mindig hozzám beszél. Keresztbe fonta a karját és a lábát, magába zárkózik, miközben a lebmű ablakán bámul kifelé úgy, hogy közben semmit sem lát. – Soha nem bántam vele úgy, mintha… – Hirtelen pislog egyet, majd rám sandít.

Bólogatni akarok, hogy kimutassam, megértem, de valamilyen ösztön arra figyelmeztet, hogy mégse tegyem. Ezért csak állom a tekintetét. Gallát megnyugszik. Nem tudom, miért.

Nem akarja, hogy halld kimondani: „mintha közületek való lenne” – jelzi Remha, és ingerülten morajlik a korlátoltságom miatt. És nem akarja, hogy tudd, mit jelent, ha ezt kimondja. Meggyőzi magát arról, hogy ő nem olyan, mint azok az emberek, akik megnehezítették az életét. Ez hazugság, de szüksége van rá, és szüksége van ránk, hogy alátámasszuk ezt. Kelenlinek nem lett volna szabad elmondani nekünk, hogy niszek vagyunk.

Nem vagyunk niszek – küldöm felé a gravitáció hullámait. Leginkább az dühít, hogy erre rá kellett mutatnia. Most, hogy Remha magyarázatot adott rá, Gallát viselkedése egyértelműnek tűnik.

Számukra azok vagyunk. Gaeha ezt egyetlen mikrorengéssel közli velünk, amelynek visszaverődéseit semlegesíti, ezért csak a hűs némaságot szenzeljük a nyomában. Abbahagyjuk a vitatkozást, mert igaza van.

Gallát az identitásválságunkról mit sem tudva folytatja a gondolatmenetét.

– Annyi szabadságot adtam neki, amennyit csak tudtam. Mindenki tudja, mi ő, de én megengedtem, hogy ugyanazokban a kiváltságokban részesüljön, mint bármelyik hétköznapi nő. Természetesen vonatkoznak rá korlátozások, megszorítások, de ez érthető. Nem hagyhatom, hogy hanyagnak lássanak, ha… – Elhallgat, gondolataiba merül. Az állán bosszúsan feszülnek meg az izmok. – Úgy viselkedik, mintha ezt nem tudná megérteni. Mintha velem lenne baj, nem a világgal. Én csak próbálok neki segíteni! – szakad fel belőle egy nagy és indulatos sóhaj.

Viszont eleget hallottunk. Később, amikor feldolgozzuk ezt az egészet, ezt fogom mondani a többieknek: Kelenli személy akar lenni.

Lehetetlen, amit akar – fogja válaszolni Dusa. Gallát úgy gondolja, jobb, ha ő uralkodik Kelenli fölött, mintha Szil Anagisztnek hagyná ugyanezt. De ahhoz, hogy Kelenli személy legyen, meg kell szűnnie… birtokolhatónak lenni. Senki nem birtokolhatja.

Akkor Szil Anagisztnek meg kell szűnnie Szil Anagisztnek lennie – teszi majd hozzá Gaeha szomorúan.

Igen. Mindannyiuknak, az összes hangolótársamnak igaza lesz… azonban ez nem jelenti azt, hogy Kelenlinek nincs joga vágynia arra, hogy szabad legyen. Vagy azt, hogy valami csak azért lehetetlen, mert nagyon-nagyon nehéz.

A lebmű a városnak egy olyan részén áll meg, mely bámulatos módon ismerősnek tűnik. Korábban csak egyszer láttam ezt a területet, mégis felismerem az utcák mintázatát és az egyik zöldsztrát falon virító indás virágokat. A nap lassan lenyugszik, és az ametiszten átszűrődő fény sajátos természete a vágyódás és a megkönnyebbülés érzését kelti bennem, amiről egy nap majd megtudom, hogy honvágy a neve.

A többi dirigens távozik, és visszaindul a táborba. Gallát int nekünk. Még mindig dühös, szeretne mihamarabb túl lenni ezen. Így hát követjük, és kissé lemaradunk tőle, mert a mi lábunk rövidebb, és égnek a fájdalomtól az izmaink. Végül ő is észreveszi, hogy három méterrel előttünk és az őrök előtt jár. Megáll, hogy fel tudjunk zárkózni, de a száját összeszorítja, és ujjaival gyorsan dobol összefont karjain.

– Siessetek – sürget minket. – Ma este beindítási próbákat szeretnék csinálni.

Tudjuk, hogy okosabb nem panaszkodni. Ugyanakkor a figyelemelterelés néha jól jön.

– Hová sietünk ennyire? – kérdezi Gaeha.

Gallát türelmetlenül rázza a fejét, de válaszol. Ahogy Gaeha arra számított, a dirigens ezután lassabban sétál, hogy beszélni tudjon hozzánk, ami lehetővé teszi, hogy mi is lassabban kövessük. Kétségbeesetten próbáljuk kifújni magunkat.

– A foglalathoz, ahol ezt a töredéket növesztettük. Az alapokat már ismeritek. Egyelőre minden egyes töredék Szil Anagiszt egy csomópontjának erőműveként szolgál, befogadja a varázst, katalizálja, majd visszajuttat belőle valamennyit a városnak, és eltárolja a többletet. Természetesen csak a motor aktiválásáig.

Hirtelen megáll, eltereli a figyelmét a környezet. Megérkeztünk a töredék alsó része körül kialakított korlátozott zónához – ez egy három teraszból álló park pár igazgatási épülettel és egy lebműmegállóval, ahonnan heti járatok indulnak Magpontba (mint ahogy azt elmondják nekünk). Az egész nagyon praktikus és kissé unalmas.

De akkor is. Fölénk magasodik az ametiszttöredék, szinte nem is látjuk tőle az eget. Gallát türelmetlensége ellenére mindannyian megtorpanunk, és csodálattal eltelve bámulunk fel az ametisztre. Színes árnyékában élünk, és úgy teremtettek minket, hogy válaszoljunk a szükségleteire, és szabályozzuk a kibocsátását. Ő mi vagyunk, mi pedig ő. Ennek ellenére szinte még soha nem volt lehetőségünk arra, hogy testközelből vegyük szemügyre. A cellánkon lévő ablakok mind más irányba néznek. (Összekapcsolhatóság, harmónia, látótengelyek és hullámforma-hatékonyság; a dirigensek nem akarják megkockáztatni a véletlenszerű aktiválást.) Fenséges dolognak tartom mind fizikai megjelenésében, mind varázslatos szuperpozíciójában. Ez utóbbi állapotában ragyog, a kristályos rács szinte teljesen feltöltődik a varázs elraktározott erejével, amelyet hamarosan a geoarkánia beizzítására fogunk használni. Amikor majd sikerül elmozdítani a világ energiarendszerét az obeliszkek által biztosított korlátozott tárolási és termelési megoldástól a földön belüli korlátlan áramlatok felé, és amikor Magpont már teljesen működőképes lesz, hogy mindezt vezérelni tudja, és amikor a világ végre megvalósítja Szil Anagiszt legnagyobb vezetőinek és gondolkodóinak álmát…

…nos. Akkor rám és a többiekre már nem lesz szükség. Olyan sok dolgot hallottunk már arról, mi lesz, ha a világ felszabadul a szűkölködés és az ínség kínja alól. Örökké élnek majd az emberek. Más világokba utaznak, a csillagunkon túlra. A dirigensek biztosítottak minket afelől, hogy mi is életben maradunk. Sőt, a magesztria csúcspontjaként, valamint az emberiségben rejlő lehetőségek élő példájaként fognak minket ünnepelni. A hódolat vajon nem olyasmi, amire érdemes várni? Nem kellene büszkének lennünk?

Ám most először arra gondolok, milyen életet akarnék magamnak, ha lenne választásom. Arra a házra gondolok, ahol Gallát él: óriási, csodás, hűvös. Kelenli kicsi házára gondolok, amely a kertben áll, és sok növekvő varázs veszi körül. Arra gondolok, hogy Kelenlivel élek. Minden este a lábánál ülök, annyit beszélgetek vele, amennyit csak akarok, minden általam ismert nyelven, félelem nélkül. Arra gondolok, hogy Kelenli keserűség nélkül mosolyog, és ez a gondolat hihetetlen örömöt okoz nekem. Aztán elszégyellem magam, mintha nem lenne jogom ilyesmikről ábrándozni.

– Időfecsérlés – motyogja Gallát az obeliszkre nézve. Összerezzenek, de ő észre sem veszi. – Hát, itt van. Fogalmam sincs, miért akarta Kelenli, hogy lássátok, de most már látjátok.

Úgy csodáljuk, mintha csak parancsba adták volna.

– Esetleg… közelebb mehetünk? – kérdezi Gaeha.

Páran felmordulunk a földön keresztül, fáj a lábunk, és éhesek vagyunk. Gaeha azonban ingerülten válaszol. Ha már itt vagyunk, hozzuk ki belőle a legtöbbet.

Beleegyezése néma jeléül Gallát felsóhajt, és megindul előre, lesétál a lejtős úton az ametiszt alapjához, ahol az szilárdan rögzül a foglalatában az első tápanyag-befecskendezés óta. Már láttam az ametiszttöredék tetejét a felhőkbe veszve, és olykor a hold fehér fényébe keretezve, de ez a része új nekem. Mivel megtanítottak rá, tudom, hogy az aljánál kapnak helyet az átalakító pilonok, amelyek kiszipkázzák a varázs egy részét az ametiszt magjánál elhelyezkedő termelőkohóból. Ezt a varázst – amely elhanyagolható töredéke annak a hihetetlen mennyiségnek, amelyet a plutonikus motor elő tud állítani – számtalan vezetéken keresztül osztják szét a házak, épületek, gépezetek és lebműtöltő állomások között szerte a városi csomóponoktban. Ez Szil Anagiszt minden városi csomópontjában, az egész világon ugyanígy történik – összesen kétszázötvenhat töredék gondoskodik erről.

A figyelmemet hirtelen egy furcsa ragadja meg – a legkülönösebb érzés, amelyet valaha is szenzeltem. Valami szétszóródott dolog… a közelben valami olyan erőt generál, amely… ingatom a fejem, és megállok.

– Mi ez? – kérdezem, mielőtt elgondolkozhatnék azon, bölcs dolog-e ismét megszólalni, amikor Gallát ilyen hangulatban van.

Ő is megáll, fenyegetően rám néz, majd nyilvánvalóan megérti az arcomon tükröződő zavarodottságot.

– Ó, gondolom, elég közel vagy ahhoz, hogy innen is érzékeld. Ez csak az elvezetők visszacsatolása.

– És mik azok az elvezetők? – kérdezi Remha, miután megtörtem a csöndet.

Erre Gallát még bosszúsabban mered rá. Mindannyian megmerevedünk.

– Pusztító halál – sóhajt fel végül. – Jó, egyszerűbb megmutatni, mint elmagyarázni. Gyertek.

Ismét felgyorsít, és ezúttal egyikünk sem mer panaszkodni, holott leesett vércukorszinttel, félig kiszáradva és fájdalmakkal küszködve szedjük a lábunkat. Gallátot követve elérjük a legalsó teraszt, keresztezzük a lebmű pályáját, és áthaladunk két óriási, morajló pilon között.

És ott… megsemmisülünk.

Gallát leplezetlen türelmetlenséggel magyarázza, hogy a pilonokon túl található a töredék indító és átviteli rendszere. Részletes műszaki fejtegetésbe bocsátkozik, melyet magunkba szívunk, de nem igazán hallunk. Hálózatunk, a kapcsolatok közel folytonos rendszere – amelyen keresztül mi hatan kommunikálunk, felmérjük egymás egészségi állapotát, figyelmeztetéseket dörgünk, vagy nyugtató dalokat dúdolunk – teljesen néma és rezzenéstelen lett. Ez döbbenet. Ez rettenet.

Gallát magyarázatának lényege ez: évtizedekkel ezelőtt, amikor növeszteni kezdték őket, a töredékek nem tudták maguktól elkezdeni termelni a varázst. A kristályokhoz hasonló élettelen, szervetlen dolgok nem tudnak mit kezdeni a varázzsal. Ezért ahhoz, hogy a töredékek be tudják indítani a termelési ciklust, nyers varázst kell katalizátorként használni. Minden motornak szüksége van egy indítóra. Közelebbről szemügyre véve az elvezetőket: indáknak tűnnek, vastagok és göcsörtösek, kígyóznak és kacskaringóznak, hogy egy élethű bozótost alakítsanak ki a töredék alsó része körül. És ezekbe az indákba gabalyodva…

Meglátogatjuk őket – mondta Kelenli, amikor megkérdeztem, hol vannak a niszek.

Még életben vannak, döbbenek rá. Bár kiterítve, mozdulatlanul fekszenek az indák sűrűjében (azok tetején, általuk körülölelve vagy felnyársalva, ha az indák éppen a húson keresztül nőnek), lehetetlen nem szenzelni a finom ezüstszálak szökellését ennek a kéznek a sejtjei között vagy táncolását egy másik testhez tartozó hát apró szőrszálai mentén. Ugyanakkor látjuk, hogy páran még mindig lélegeznek, bár mellkasuk nagyon lassan emelkedik és süllyed. Sokan rongyos ruhát viselnek, amely az évek során rothadásnak indult, néhányuk meztelen. Hajuk és körmük nem nő, testük nem termel salakanyagot, legalábbis nem látjuk ennek bizonyítékát. Ösztönösem érzékelem, hogy nincsenek fájdalmaik, ebben a tekintetben legalább kegyelmeztek nekik. Ennek az az oka, hogy az elvezetők az élet minden varázsát elveszik tőlük az életben tartásukhoz szükséges legapróbb cseppeken kívül. Azért tartják őket életben, hogy még többet termeljenek.

Ez a tüskeföld. Még régen, amikor újak voltunk, amikor a növekedési szakasz során az agyunkba írt nyelv használatát tanultuk, az egyik dirigens elmondott nekünk egy történetet arról, hova fognak minket küldeni, ha valamilyen oknál fogva nem vennék hasznunkat. Ez akkor történt, amikor még tizennégyen voltunk. A dirigens elárulta nekünk, hogy egy olyan helyre fogunk visszavonulni, ahol továbbra is szolgálni tudjuk a projektet, igaz, csak közvetetten.

– Ott nyugalom van – bizonygatta. Tisztán emlékszem rá. Mosolygott, miközben ezt mondta. – Majd meglátjátok.

A tüskeföld áldozatai évek óta itt senyvednek. Évtizedek óta.

Több százat látunk, és több ezer lehet még, ha az elvezetőkből álló bozót körbefut az ametiszt alján. Milliók, ha megszorozzuk kétszázötvenhattal. Nem látjuk Tetlehát, sem a többieket, de tudjuk, hogy valahol ők is itt vannak. Még élnek, és mégsem.

Gallát a mondandója végére ér, miközben némán bámulunk magunk elé.

– Tehát a rendszer feltöltése után, amint beindul a termelési ciklus, már csak alkalmanként lesz szükség újratöltésre. – Felsóhajt, unja a saját hangját. Némán bámulunk magunk elé. – Az elvezetők bármilyen lehetséges szükséglet kielégítéséhez elég varázst tárolnak. Az aktiválás napján minden egyes elvezetőtartálynak körülbelül harmincét lammotírt kell tárolnia, ami háromszor több, mint a…

Elhallgat. Felsóhajt. Megszorítja az orrnyergét.

Ennek semmi értelme. Ez a nő bolondot csinál belőlünk. Olyan, mintha nem látná, amit mi látunk. Mintha ezek az eltárolt, alkotóelemekre bontott életek semmit sem jelentenének neki. – Elég. Ideje visszamennetek a táborba.

Így hát hazamegyünk.

És végre elkezdünk tervet szőni.

*

Üsd csak,

Szép sorjában,

Hogy az őszi búza része legyen!

Döngöld a földbe,

Fogd be a száját,

Csak egy szökkenés, egy perdülés, egy ugrás!

Némítsd el azokat a nyelveket,

Zárd le azokat a szemhéjakat.

Meg se állj, míg nem sírnak,

Míg már semmit sem hallasz,

Egyet sem látsz.

Ez a győztes út!

– Sanza előtti gyerekvers, népszerű Jumenészben, Haltoliban, Nianonban és Eveh kvartensben, eredete ismeretlen. Sok változata létezik. Ez tűnik az alapszövegnek.

11

te, aki majdnem hazaérsz

Amikor a többi kasztrimaival együtt kisétálsz a hulló hamuból, az előttetek lévő csomóponti állomás őrei látszólag csakugyan azt gondolják, képesek harcba szállni veletek. Feltételezed, hogy a csoportosulásotok valóban úgy fest, mint egy átlagosnál nagyobb fosztogató banda, hiszen porosak vagytok, a savas eső miatt foszladozik a ruhátok, és alig van rajtatok több hús, mint egy csontvázon. Ykkának még arra sincs ideje, hogy Danelen keresztül megpróbálja lebeszélni őket a támadásról, mert azonnal lőni kezdenek a nyílpuskákkal. Borzalmasan céloznak, ami rátok nézve szerencsés dolog. A nagy számok törvénye az ő oldalukon áll, ami már nem az. Három kasztrimai esik el a nyilak miatt, mire rájössz, Ykkának fogalma sincs, hogy lehet páncélként használni egy tóruszt – majd eszedbe jut, hogy következmények nélkül te sem teheted meg ezt. Kiáltasz Maxaxitnak, aki tűpontosan hajtja végre a feladatot, és forgácsokra cincálja szét a felétek tartó nyilakat. Ez nem sokban tér el attól, amit Tirimóban tettél az utolsó napon.

Maxaxit nem olyan ügyes, mint amilyen te voltál akkoriban. A tórusz egy része körülötte marad, mindössze megnyújtja és átformálja az elülső szélét, hogy gátat emeljen Kasztrima és a csomóponti állomás nagy salakkapui közé. Szerencsére senki sem áll Maxaxit előtt (most, hogy rárivalltál az emberekre, hogy álljanak el az útjából). Ezután az átirányított kinetika végső lendületével összezúzza a kaput, és mielőtt hagyná elpörögni a tóruszát, megfagyasztja a nyílpuskás katonákat. Miközben Kasztrima erőshátúi besereglenek az állomásra, és kezükbe veszik a dolgokat, odamész Maxaxithoz, aki szétvetett végtagokkal, zihálva fekszik az egyik kocsi hátulján.

– Felelőtlen vagy – mondod, miközben megfogod és magadhoz húzod az egyik kezét, ha már nem tudod a két tenyered közé szorítani. Négy réteg ruhán keresztül is érzed, milyen hideg a bőre. – Legalább három méterre kellett volna lehorgonyoznod azt a tóruszt.

Maxaxit felmordul, a szeme lecsukódik. Minden ereje elszállt, de ennek valószínűleg az az oka, hogy az éhezés és az orogénia nem jó párosítás.

– Jó pár év eltelt azóta, hogy bonyolultabb dolgokat is kellett tennem az emberek megfagyasztásán kívül – vallja be, majd rád mereszti a szemét. – Ahogy látom, te nem nagyon erőltetted meg magad.

Fáradtan elmosolyodsz.

– Mert tudtam, hogy képes vagy rá.

Ezután arrébb kotrod a jeget, hogy le tudj ülni valahová, amíg véget nem ér a harc.

Amikor vége, megveregeted az időközben álomba merült Maxaxitot, majd feltápászkodsz, hogy megkeresd Ykkát. A kapu mögött találsz rá Esni és pár másik erőshátú társaságában, mindannyian álmélkodva bámulnak egy apró karámot. Egy kecske mekeg benne; közönyösen bámul mindenkire, miközben a szénát rágja. Tirimó óta nem láttál kecskét.

Mindent a maga idejében.

– Gondoskodj arról, hogy ne öljék meg az orvost vagy az orvosokat – mondod Ykkának és Esninek. – Valószínűleg a csomópont gondozója mellett barikádozták el magukat. Lerna nem fog tudni mihez kezdeni a gondozóval, ahhoz sajátos ismeretek kellenek. – Elhallgatsz. – Hacsak azóta nem változott a terv.

Ykka bólint, majd Esnire pillant, aki szintén biccent, és egy másik nőre néz, aki egy fiatal férfi felé fordul. A férfi futva indul el a csomóponti létesítmény felé.

– Mennyi esélye van annak, hogy az orvos megöli a gondozót? – kérdezi Esni. – Könyörületből.

Könyörület csak az embereknek jár – mondanád, de ellenállsz a késztetésnek. Ennek a gondolkodásmódnak ki kell halnia még akkor is, ha csak a keserűség beszél belőled.

– Nem sok. Magyarázzátok el neki az ajtón keresztül, hogy senkit nem öltök meg, aki feladja magát. Ha úgy gondoljátok, hogy ez segít.

Esni egy másik embert bíz meg ezzel a feladattal.

– Persze hogy a terv változatlan – biztosít Ykka. Az arcát dörzsöli, amivel csíkokat szánt a hamuba, amely belepi. A hamu alatt csak még több hamu van, mélyen beleivódva a bőrébe. Kezded elfelejteni, milyen Ykka természetes bőrszíne, és már azt sem tudod megállapítani, festi-e még a szemét. – Mármint a legtöbben uralkodni tudunk magunkon a rengések alatt, mostanra már a gyerekek is, de… – Felnéz az égre. – Nos. Itt van ez. – Követed a pillantását, de már most tudod, mit fogsz látni. Próbáltad eddig nem észrevenni. Mint mindenki más.

A Repedés.

A Merznek ezen az oldalán nem létezik az égbolt. Innen délebbre a Repedés által kipumpált hamunak volt ideje felszállni az atmoszférába, és némileg megritkulni, így jöttek létre azok a fodrozódó felhők, amelyek az utóbbi két évben uralták számodra az égboltot. Itt viszont. Próbálsz felnézni, de még mielőtt meglátnád az eget, magához vonzza a tekinteted az a lassan fortyogó, fekete és vörös színű fal, mely végigfut az északi láthatár mentén. Egy vulkán esetében kitörési oszlopnak lehetne nevezni ezt a jelenséget, azonban a Repedés nem csak egy egyszerű, magányosan álló kürtő. Ezernyi egymást érő vulkán, a föld tüzének végtelen csatasora, káosz Rezdületlen egyik partjától a másikig. Tonkee próbál mindenkit rávenni arra, hogy rendes nevén nevezzétek, amit láttok: pirocumulonimbus. Egy hamuval, tűzzel és villámokkal teli masszív felfelhő. Ugyanakkor hallottad, hogy az emberek más szót használnak rá – egyszerűen a falnak hívják. Úgy gondolod, ez fog ráragadni. Valójában azt gyanítod, hogy ha egy-két nemzedék múlva még bárki is életben lesz, hogy el tudja nevezni ezt az Évszakot, akkor valami olyasminek fogják hívni, hogy A fal Évszaka.

Hallod is, halkan, de szakadatlanul. Morajlás a földben. Egy távoli, soha nem szűnő morgás a középfüledben. A Repedés nemcsak egy rengés, hanem két tektonikus lemez még mindig folyamatban lévő, dinamikus eltávolodása egy újonnan létrejött törésvonal mentén. Még évekig számolni kell a kezdeti Repedés utórengéseivel. A szenziád már napok óta csak csörömpöl, arra figyelmeztet, hogy készítsd fel magad a legrosszabbra vagy menekülj; és rángatózik a kényszerűségtől, hogy csináljon valamit a szeizmikus fenyegetéssel. Ennél több eszed van, de a gond a következő: Kasztrima minden orogénje szenzeli, amit te is. Ugyanaz a reagálásra késztető rángatózás van bennük. És hacsak nem fulkrumpontos sokgyűrűsök, akik képesek más sokgyűrűst egy járomba fogni, mielőtt aktiválnák egy holtciv maradványainak ősi hálózatát, akkor a csinálni valamit megöli őket.

Ezért most Ykka kezd megbékélni az igazsággal, amelyet te már azóta ismersz, hogy egy kőkarral ébredtél fel: ha Kasztrima túl akarja élni Rennaniszban, szüksége lesz a csomóponti gondozókra. Gondoskodnia kell róluk. És ha a csomóponti gondozók meghalnak, Kasztrimának ki kell találnia valamit, amivel helyettesítheti őket. Erről az utolsó részről egyelőre még senki sem beszél. Mindent a maga idejében.

Ykka egy idő után felsóhajt, és az épület nyitott ajtaja felé pillant.

– Mintha vége lenne a harcnak.

– Mintha – feleled. Egyre hosszabbra nyúlik a csend. Ykka állkapcsában megfeszül egy izom. – Veled megyek – teszed hozzá.

– Nem muszáj – pillant rád.

Meséltél neki arról, amikor először láttál csomóponti gondozót. Hallotta a hangod még mindig friss rémületét.

De nem. Alabástrom utat mutatott, és többé nem rázod le magadról a rád örökített felelősséget. El fogod fordítani a gondozó fejét, hogy Ykka lássa a tarkóját borító hegeket, és elmagyarázod neki, hogyan szabják át az agyukat. Meg kell majd mutatnod neki, hogyan segítenek a drótok a felfekvések megelőzésében. Mert ha meghozza ezt a döntést, akkor tudnia kell, pontosan mekkora árat fog fizetni érte Kasztrimával együtt.

Meg fogod tenni – ráveszed arra, hogy lássa ezeket, és magad is ráveszed arra, hogy megint szembenézz ezzel, mert ez a teljes igazság arról, mik az orogének. Rezdületlen okkal féli a fajtádat, az már igaz. Emellett okkal kellene tisztelnie is, márpedig úgy döntött, csak az egyikre hajlandó. Mindenekelőtt Ykka az, akinek mindent meg kell tudnia.

Összeszorítja a száját, de bólint. Esni mindkettőtöket kíváncsian vizslatja, ám végül vállat von, és hátat fordít, amikor Ykkával együtt belépsz a csomóponti létesítménybe.

*

A csomópont teljesen feltöltött raktárral rendelkezik, amely szerinted magának a köznek a tartalék raktára lehet. Még annál is több minden van benne, amit az éhes, köztelen Kasztrima meg tudna enni, és olyan kincseket rejt, amilyenekre már egyre kétségbeesettebben áhítozott mindenki. Ilyenek például a szárított piros és sárga gyümölcsök, valamint a zöldségbefőttek. Ykka még azelőtt leállítja az embereket, hogy ez a felfedezés rögtönzött lakomába torkollna – hiszen Föld tudja, meddig kell élnetek ezekből a készletekből –, azonban ez nem akadályozza meg, hogy a köz nagy része már-már ünnepi hangulatba kerüljön, amikor hónapok óta először mindenki tele hassal hajtja álomra a fejét.

Ykka őröket állít a csomóponti gondozó kamrájának („Rajtunk kívül másnak nem kell látnia ezt a szarságot” – jelenti ki, és ebből arra következtetsz, hogy nem akar ötleteket adni a köz tompáinak) bejáratához és a raktár elé. A kecskét három emberre bízza. Közülük az egyik innovátor lány, aki egy gazdálkodó közből származik, az ő feladata rájönni, hogyan lehet megfejni az állatot. Sikerül neki. Az első cseppeket a terhes nő kapja, akinek mellesleg odaveszett a háztartásában élő egyik párja a sivatagban. Lehet, hogy ez értelmetlen. Az éhezés és a terhesség sem jó párosítás, és azt mondja, napok óta nem mozdult meg a gyermeke. Talán jobb is, ha most veszti el, ha meg kell történnie, mert itt vannak antibiotikumok és steril eszközök, amelyekkel Lerna legalább az anya életét meg tudná menteni. Mindenesetre látod, hogy elfogadja a kis bögre tejet. Megissza, bár az íze miatt fintorog, és megfeszíti az állkapcsát. Van esély. Ez az, ami számít.

Ykka emellett megfigyelőket rendel a csomóponti állomás zuhanyzójába. Nem kimondottan őrök, de szükség van rájuk, mert sokan eldurvult, kis középvidéki közökből érkeztek Kasztrimába, és nem tudják, hogyan működik a beltéri csatornázás. Emellett páran egy óránál is többet álldogáltak a forró permet alatt, és sírtak, miközben a savtól kiszáradt bőrük megszabadult a hamutól és a sivatagi homoktól. Most a megfigyelők tíz perc után udvariasan a terem fala melletti padok felé terelik az embereket, ahol tovább könnyezhetnek, miközben a többiek sorra kerülnek.

Lezuhanyzol, és utána tisztának érzed magad. Másnak nem. Miután kisajátítasz magadnak egy sarkot az állomás ebédlőcsarnokában – ahonnan kivitték a bútorokat, hogy a pár száz ember hamumentes helyen tölthesse az éjszakát –, ráülsz a hálózsákodra, a salakfalnak támasztod a hátad, és hagyod elkalandozni a gondolataidat. Lehetetlen nem észrevenni a mögötted lévő sziklában ólálkodó hegyet. Nem hívhatod ki onnan, mert a többiek gyanakvóak Hoával szemben. Ő az egyetlen kőfaló, aki még veletek tart, és az emberek emlékeznek arra, hogy a kőfalók nem semleges, ártalmatlan szereplők. Mindazonáltal hátranyújtod az egyik kezed, és megveregeted a falat. A hegy erre kissé felbolydul, és érzed, hogy valami erősen megböki a hátadat. Üzenet átadva, megválaszolva. Meglepő, milyen jó érzés áraszt el az érintkezés eme bizalmas pillanatától.

Újra érezned kell, gondolod, miközben az előtted kibontakozó tucatnyi kis jelenetet figyeled. Két nő azon vitatkozik, melyikük egye meg a közadagból megmaradt utolsó darab szárított gyümölcsöt. Pontosan mögöttük két férfi lopva összesúg, majd az egyik egy apró, puha szivacsot nyújt át a másiknak – az egyenlítőiek előszeretettel használnak ilyet az ürítés utáni tisztálkodáshoz. Mindenki ragaszkodik a hívságaihoz, ha ezt a szerencse lehetővé teszi számára. Temell, aki most a köz orogén gyerekeit tanítja, a tanítványai között fekszik a hálózsákján, és horkol. Az egyik fiúcska összegömbölyödve alszik a hasánál, Penty zoknis lába pedig a tarkóján pihen. A terem átellenes végén Tonkeet és Hjarkát pillantod meg. Hjarka kézen fogja Tonkeet, és próbálja valamiféle lassú táncra csábítani, miközben Tonkee mozdulatlanul áll mellette, és igyekszik nem elmosolyodni, miközben a szemét forgatja.

Nem tudod, Ykka hol lehet. Valószínűleg az egyik viskóban vagy egy kinti sátorban tölti az éjszakát, kinézed belőle, de reméled, ezúttal az egyik szeretőjét is maga mellé fogadja. Fiatal nők és férfiak hada váltja egymást az ágyában, közülük páran mással is megosztják ezt az időt, de vannak olyanok is, akik nem bánják, hogy nem kizárólagos partnerek, ha Ykka olykor csak velük vezeti le a feszültséget. Ykkának most szüksége van erre. Kasztrimának pedig gondoskodnia kell a közfőnöknőjéről.

Kasztrimának és neked is, és Lerna pont akkor bukkan fel a semmiből, és telepszik le melléd, amikor ez az eszedbe ötlik.

– Véget kellett vetnem Ceta szenvedéseinek – mondja halkan. Ceta a három erőshátú egyike, akiket eltaláltak a rennanisziek. Ironikus módon korábban ő is az ellenség táborát gyarapította, Danellel együtt sorozták be a seregbe. – A másik kettő feltehetőleg túléli, de a nyíl átlyukasztotta Ceta belét. Lassú, borzalmas halál várna rá. Viszont itt van bőven fájdalomcsillapító. – Felsóhajt, és megdörzsöli a szemét. – Láttad azt a… valamit… a drótszékben?

Bólintasz, tétovázol, majd a keze után nyúlsz. Megkönnyebbülés, hogy Lerna nem különösebben érzelgős, de olykor szüksége van a szeretet apróbb megnyilvánulásaira. Valamire, ami emlékezteti arra, hogy nincs egyedül, és hogy nem reménytelen minden. Ennek ismeretében felelsz neki.

– Ha sikerül lezárnom a Repedést, talán nem kell életben tartanod a csomóponti gondozókat.

Nem vagy biztos abban, hogy ez igaz, de reméled, hogy igen.

Gyengéden megszorítja a kezed. Elbűvöl a felismerés, hogy sohasem ő kezdeményezi a testi kapcsolatot. Megvárja, míg magadtól felajánlod, aztán épp olyan hevesen vagy lagymatagon viszonozza a gesztust, ahogy azt te kínálod. Tiszteletben tartja a határaidat, melyek élesek és könnyen megsérthetők. Ennyi év eltelt, és észre sem vetted, milyen jó megfigyelő – pedig kitalálhattad volna. Mindössze annyiból jött rá, hogy orogén vagy, hogy szemmel tartott téged, sok évvel ezelőtt. Megállapítod, hogy Innon kedvelte volna.

Mintha csak hallaná a gondolataid, rád néz, tekintete gondterhelt.

– Van valami, amit nem tudom, elmondjak-e neked. Vagyis hogy inkább rámutassak-e, mert valószínűleg úgy döntöttél, nem veszed észre.

– Micsoda bevezetés.

Lerna kissé elmosolyodik, majd felsóhajt, lenéz összekulcsolt kezetekre, és mosolya elhalványul. A pillanat egyre hosszabbra nyúlik, és egyre nő benned a feszültség, mert az ilyesmi egyáltalán nem vall rá. Végül felsóhajt.

– Mikor menstruáltál utoljára?

– Mikor…

Elakad a szavad.

Picsába.

Picsába.

Amíg te csendben maradsz, Lerna ismét felsóhajt, a falnak támasztja a fejét.

Próbálsz kifogásokat keresni a fejedben. Éhezés. Rendkívüli testi megerőltetés. Negyvennégy éves vagy – úgy hiszed. Nem emlékszel, milyen hónap van. Ennek még kisebb az esélye, mint amennyi annak volt, hogy Kasztrima túléli a sivatagot. Viszont… egész életeben erős és rendszeres volt a menstruációd, mindössze három alkalommal maradt ki. Három jelentős alkalommal. Ezért döntött úgy a Fulkrum, hogy tenyészteni fog. Középszerű orogénia, jó középvidéki csípő.

Tudtad. Lernának igaza van. Valamilyen szinten észrevetted. Aztán úgy döntöttél, nem veszel róla tudomást, mert…

Lerna egy ideje már szótlanul ül melletted, figyeli, ahogy a köz lefekvéshez készülődik. Keze ernyedt a tiédben.

– Helyesen gondolom, hogy egy bizonyos időn belül kell Magpontban elvégezned a dolgodat? – kérdezi végül nagyon halkan.

Túl hivatalos a hangszíne. Felsóhajtasz, lehunyod a szemed.

– Igen.

– Hamarosan?

Hoától tudod, hogy a Hold pár nap múlva lesz földközelben. Azután megkerüli a Földet, felgyorsul, és parittyaként repül vissza a távoli csillagok közé vagy oda, ahol eddig volt. Ha most nem kapod el, sose fogod.

– Igen – felelsz. Fáradt vagy. Fájsz. – Nagyon hamar.

Erről eddig nem beszéltetek, pedig talán a kapcsolatotok érdekében kellett volna. Ez egy olyan dolog, amiről soha nem kellett beszélnetek, mert nem volt róla mit mondani.

– Azért vesztetted el a karod, mert a múltkor az összes obeliszket egyszerre használtad.

A csonkodra pillantasz, de ez felesleges.

– Igen. – Tudod, hová akar kilyukadni, ezért úgy döntesz, rögtön odaugrasz. – Pont te voltál az, aki megkérdezte, mit fogok tenni az Évszakkal.

– Dühös voltam – sóhajt fel.

– De igazad volt.

Lerna keze kissé megrándul a tiedben.

– Mi lenne, ha arra kérnélek, hogy ne tedd meg?

Nem nevetsz fel. Ha mégis megtennéd, az keserű lenne, és azt Lerna nem érdemelné meg. Ezért csak felsóhajtasz és ledőlsz, addig húzod magaddal, amíg melléd nem fekszik. Kicsit alacsonyabb, mint te, ezért te öleled át őt hátulról. Emiatt természetesen az arcodba hull szürke haja, azonban ő is lezuhanyozott, ezért nem bánod. Jó illata van. Egészséges.

– Nem kérnél ilyesmire – mondod a koponyájának.

– De mi lenne, ha mégis? – Ernyedten, tompán kérdezi. Nem gondolja komolyan. Csókot lehelsz a nyakára.

– Azt mondanám, „rendben”, és aztán már hárman lennénk, és együtt maradnánk, amíg meg nem halunk a tüdőnkben leülepedett hamu miatt.

Ismét megfogja a kezed. Ezúttal nem te kezdeményeztél, de ez nem zavar.

– Ígérd meg – kéri.

Nem várja meg a választ, álomba merül.

*

Négy nappal később eléritek Rennaniszt. A jó hír az, hogy többé már nem kínoz benneteket a hulló hamu. Nagyon közel van a Repedés, a Fal pedig felfelé hordja a könnyebb részecskéket, ezért a hamu miatt többé nem kell aggódnotok. Amikkel ehelyett meg kell küzdenetek, azok az időszakonként feltámadó szélrohamok, amelyek gyúlékony anyaggal vannak tele – lapilli a neve, és vulkanikus eredetű apró darabkákat jelent, amelyek túl nagyok ahhoz, hogy könnyen be lehessen őket lélegezni, azonban még mindig égnek, miközben lefelé szállnak. Danel azt mondja, a rennanisziek szikraesőnek nevezték ezt a többnyire ártalmatlan jelenséget, ennek ellenére nem árt mindig feltölteni a felesleges vizescsajkákat, és a tábor stratégiai pontjain elhelyezni őket arra az esetre, ha a szikráktól valami lángra kapna.

Ugyanakkor a szikraesőnél még drámaibb látványt nyújt, hogy a Falhoz ilyen közel villámok táncolnak a város fölött, amit az innovátorok izgatottan figyelnek. Tonkee azt mondja, hogy ezeket sokféleképpen fel lehetne használni egy megbízható fényforrás kialakítására. (Ha ez nem Tonkee szájából hangzana el, felvonnád a szemöldököd.) Egyetlen villám sem csap a földbe – csak a nagyobb épületeket találják el, amelyekre a város előző lakói villámhárító rudakat szereltek. Ártalmatlan dologról van szó. Csak hozzá kell majd szoknod.

Rennanisz nem egészen olyan, mint amire számítottál. Ó, óriási város, mindenhol megmutatkoznak az egyenlítői stílus jegyei, még mindig működik a vízenergia, akadálytalanul folyik a szűrt kútvíz, a magas, fekete obszidiánfalakba vésett rémisztő képek pedig azt ábrázolják, mi történik a város ellenségeivel. Az épületek korántsem olyan csodaszépek vagy lenyűgözők, mint Jumenészben, de hát Jumenész volt a legnagyobb egyenlítői város, Rennanisz pedig csak épp megfelelt ennek a kategóriának. Mindössze félmillióan lakják – csúfolódik valaki egy régi emlékedben. Ám te két élettel ezelőtt egy szerény felközépvidéki faluban láttad meg a napvilágot, és ami mára Damayából megmaradt, az még Rennaniszra is rácsodálkozik.

Kevesebb mint ezren foglaljátok el most a várost, ahol egykor több százezer ember lakott. Ykka mindenkinek megparancsolja, hogy a város egyik zöldföldjének (tizenhat van neki) közelében lévő kis épületegyüttesben telepedjenek le. A korábbi polgárok a szerkezeti stabilitásuknak megfelelő színkódokkal látták el az épületeket, mivel a város nem vészelte át károk nélkül a Repedést. Ez most nagyon jól jön nektek. A zöld X-szel megjelölt házak biztonságosak. A sárga X olyan kárt jelent, amely miatt összedőlhet az épület, ha még egy nagyobb rengés éri el a várost. A pirossal jelölt épületek látnivalóan sérültek és veszélyesek, bár a nyomok arra utalnak, hogy ezekben is laktak, talán azok, akik bármilyen hajlékkal beérték, csak ne hamuzzák ki őket. A kelleténél is több zöld X-es épület áll Kasztrima rendelkezésére, ezért minden háztartásnak jut bútorozott, biztonságos lakás, ahol még működik a víz-és a földenergia is.

Pár elvadult csirke rohangál az utcákon, és néhány kecskével is találkozol, amelyek még most is szaporodnak. A zöldföldek terményei ugyanakkor kipusztultak, miután megölted a rennaniszieket, és mialatt Kasztrima úton volt idefelé, hónapokon át nem kaptak vizet és gondoskodást. Ennek ellenére a magraktárban sok pitypang és más szívós, kevés fényigényű ehető növény lapul, többek között taró, amely alapélelmiszernek számított az Egyenlítői-vidéken. Emellett a város talontárai is zsúfolásig vannak talonkenyérrel, sajttal, zsíros és csípős kolbászokkal, magvakkal, olajban tartósított gyógynövényekkel, levelekkel és egyebekkel. Ezek közül néhány frissebb, mint a többi, a portyázó sereg zsákmányai lehettek. Mindent összevetve több élelem található itt, mint amennyit Kasztrima népe el tudna pusztítani, ha tíz éven át minden este lakomát tartanának.

Elképesztő. Van azonban pár buktató is.

Az első az, hogy sokkal bonyolultabb Rennanisz víztisztító telepét működtetni, mint ahogy arra bárki is számított. Az üzem magától megy, és eddig még nem romlott el, de ha ez megtörténne, senki sem tudná, mit kell kezdeni a gépekkel. Ykka megbízza az innovátorokat azzal, hogy járjanak ennek utána, vagy találjanak ki egy működőképes alternatívát arra az esetre, ha a berendezés elromlana. Tonkee valósággal fortyog a dühtől.

– Azért tanultam hat évig a Hetediken, hogy a szart mossam ki a szennyvízből?

Panaszkodás ide vagy oda, ő is ezen a feladaton dolgozik.

A második buktató az, hogy Kasztrima nem képes őrizni a város falait. Egyszerűen túl nagy területről van szó, és olyan kevesen vagytok. Egyelőre véd benneteket az a tény, hogy senki sem jön északra, ha ezt elkerülheti. Viszont ha bárki is hódító útra indulna errefelé, semmi sem állna a köz és a hódítás közé, mint a város fala.

Erre a problémára nincs megoldás. Itt, a Repedés árnyékában, ahol veszélyes élni az orogéniával, az orogének sem sokat nyomnak a latban, ha harcra kerül a sor. Danel serege Rennanisz fölösleges népességéből verődött össze, amelynek köszönhetően a forrbogarak a virágkorukat élik odalent, Középvidék délkeleti részén – nem mintha jobban szeretnéd őket itt látni, hiszen akkor betolakodókként bánnának veletek, mert mások nem is vagytok. Ykka megparancsolja a tenyészeknek, hogy pörgessék fel az utódtermelést, de még ha ehhez minden egészséges köztagtól is segítséget kérnek, Kasztrimának nemzedékekig nem lesz elég embere ahhoz, hogy meg tudja védeni a közt. Nincs mit tenni, a városnak azt a részét kell a lehető legjobban őrizni, ahol az emberek most laknak.

– És ha erre téved egy másik sereg – hallod Ykka motyogását –, akkor csak betessékeljük őket, és adunk mindenkinek egy szobát. Ezzel meglesz a béke.

A harmadik buktató – a legnagyobb, egzisztenciálisan, ha nem is logisztikailag – a következő: Kasztrimának a legyőzöttek holttestei között kell élnie.

Mindenütt ott vannak a szobrok. A lakások konyhájában állnak, edényeket mosogatnak. Ágyakban fekszenek, amelyek besüppedtek vagy eltörtek a kő súlya alatt. Felfelé lépkednek a mellvéd lépcsőjén, hogy átvegyék az őrséget más szobroktól. A közösségi konyhákban ücsörögnek teát szürcsölve, de a poharukban lévő folyadék időközben elpárolgott, mostanra csak a kiszáradt fű maradt meg belőle. A maguk módján csodálatosak, hajuk elvadult sörénye füstös kvarc, bőrük bársonyos jáspis, ruhájuk turmalin, türkiz, gránát vagy citrin. Arcukon mosoly, vagy a szemüket forgatják, vagy ásítanak az unalomtól – mert az őket átalakító obeliszkkapu erejének lökéshulláma gyors, kegyelmes volt. Még csak megijedni sem volt idejük.

Az első nap mindenki óvatosan közlekedik a szobrok mellett. Próbálnak nem a szemük elé kerülni. Bármi olyasmit tenni, ami… tiszteletlen lenne. És mégis. Kasztrima túlélte az ezek az emberek által kezdeményezett háborút és a háború menekültjeinek viszontagságait is. Ugyanilyen tiszteletlenség lenne Kasztrima halottaival szemben, ha hagynák, hogy a bűntudat árnyékot vessen erre az igazságra. Ezért egy vagy két nap után az emberek egyszerűen… elfogadják a szobrokat. Igazából semmi mást nem tehetnek.

Ugyanakkor valami zavar téged ezzel kapcsolatban.

Egyik este gondolkodóba esel. A lakónegyedetektől nem messze van egy sárga X-es épület. Csodaszép, a homlokzatát vésett indák és virágmotívumok díszítik, közülük néhányon ragyog a mállófélben lévő aranyfólia. Visszatükrözi a fényt, és kissé csillog, miközben arrafelé tartasz, mert a visszaverődés szöge folyton változik, ami azt az általános benyomást kelti, hogy a falakat élő, mozgásban lévő növényzet borítja. Ez a ház Rennanisz legtöbb épületéhez képest régebbinek tűnik. Tetszik neked, de nem igazán tudod, miért. Miközben felmész a tetőre, csak a szokásos lakásokkal találod szemben magad, amelyekben most szobrok élnek. A fenti ajtó ki van tárva, talán valaki a tetőn volt, amikor lecsapott a Repedés. Természetesen mielőtt átlépnéd a küszöböt, meggyőződsz arról, hogy a villámhárító még a helyén van, ez ugyanis a város nagyobb épületei közé tartozik, jóllehet összesen csak hat-vagy hétemeletes. (Csak – gúnyolódik Szienit. Csak? – gondolja Damaya csodálkozva. Igen, csak! – csattansz fel, hogy mindketten elhallgassanak.) Nemcsak egy villámhárítót találsz, hanem egy üres víztornyot is, tehát ha semmilyen fémfelületnek nem dőlsz neki, vagy nem kószálsz a rúd közvetlen közelében, akkor feltehetőleg nem fogsz meghalni. Feltehetőleg.

És itt, a Repedés felhőfalával szemben állva, mintha csak itt öntötték volna formába, és mintha egyidős lenne az épület virágmotívumaival, Hoa vár rád. Észak felé bámul.

– Nincs olyan sok szobor, mint amennyinek lennie kellene – mondod, amikor megállsz mellette.

Nem tudod nem követni a tekintetét. Még innen sem lehet látni magát a Repedést, olyan, mintha egy kipusztult esőerdő és pár dombos hátság húzódna a város és a szörnyeteg között. A Fal ugyanakkor elég fenyegető látványt nyújt.

És talán az egyik egzisztenciális rettenettel könnyebb szembenézni, mint egy másikkal, de eszedbe jut, hogy az obeliszkkaput használtad ezekkel az emberekkel szemben, megtekerted a varázst a sejtjeik között, és átalakítottad végtelenül apró részecskéiket, hogy többé ne szénként, hanem szilikátként létezzenek. Danel elmondta, milyen zsúfolt volt Rennanisz – olyannyira, hogy egy hódító hadsereget kellett útnak indítania a túléléshez. Ugyanakkor a város most nem hemzseg a szobroktól. Jelek utalnak arra, hogy márpedig régebben így volt: több szobor elmélyült beszélgetést folytat olyan társakkal, akik látszólag eltűntek, vagy csak két ember ül egy hat főre megterített asztalnál. Az egyik nagyobb, zöld X-es épületben egy szobor meztelenül fekszik az ágyban, szája nyitva, pénisze végérvényesen merev, csípőjét felfelé löki, a keze pedig pont úgy áll, mintha valaki lábát fogná. Mégis egyedül van. Mintha valaki egy borzalmas, morbid tréfát űzött volna vele.

– Az én fajtám nem hagyja ki a táplálkozási lehetőségeket – árulja el Hoa.

Ja, pont attól féltél, hogy ezt fogja mondani.

– És nyilván kurva nagy étvággyal rendelkezik. Rengeteg ember élt itt. A többség bizonyára eltűnt.

– Essun, mi is elraktározzuk a többletet.

Egyetlen megmaradt kezeddel az arcodat dörzsölöd, próbálod nem magad elé képzelni a kőfalók óriási éléskamráját, mely most már tele van szép, színes szobrokkal. Nem sikerül.

– Pusztító Föld. Akkor miért vesződsz még velem? Én nem vagyok olyan… könnyű étek, mint azok.

– A fajtám alacsonyabb rendű tagjainak meg kell erősödniük. Nekem nem. – Hoa hanghordozása alig észrevehetően megváltozik. Mostanra már ismered, ez megvetést jelent. Hoa büszke lény (ezt még ő maga is beismeri). – Nem megfelelően vannak összerakva, gyengék, nem sokkal jobbak a vadállatoknál. Olyan magányosak voltunk az első években, és eleinte fogalmunk sem volt arról, mit művelünk. Az éhes kőfalók az ügyetlenkedésünk következményei.

Habozol, mert nem igazán akarod tudni… de már pár éve magad mögött hagytad a gyávaságot. Ezért erőt veszel magadon, és felé fordulsz.

– Te most egy másikat csinálsz. Ugye? B-belőlem. Ha neked nem a táplálkozás a lényeg, akkor a… szaporodás. – Rémisztő szaporodás, ha egy emberi lény kővé változtatás általi halála a feltétele. És bizonyára nem csak a kővé változtatásról van szó. Eszedbe jut a vándorhajlék melletti kirkusa, majd Jija és a kasztrimai nő, akit megöltél. Arra gondolsz, hogyan találtad el a nőt, hogyan csaptál le rá a varázzsal, amiért újra át kellett élned Uche meggyilkolását. Azonban Alabástrom a legvégén nem volt ugyanolyan, mint amivé az a nő vált miattad. A nő ékkövek ragyogó, élénk színű sokasága lett. Alabástrom pedig egy csúf, barna kőrakás – ennek ellenére a barna kő finoman, pontosan, gondosan megmunkált darab volt, míg a nő csodás felszíne alatt rendetlen zűrzavar uralkodott.

Hoa a kérdésed ellenére néma marad, ami már önmagában is válasz. Aztán végül eszedbe jut. Antimon. Pár perccel azután, hogy bezártad az obeliszkkaput, de még azelőtt, hogy a varázs traumája által kiváltott álomba szenderültél. Ott állt mellette egy másik kőfaló, fehérsége különösnek hatott, és zavaróan ismerős volt. Ó, pusztító Föld, nem akarod tudni, de…

– Antimon azt a… – Azt a túl kicsi barna kődarabot. – Alabástromot használta. Nyersanyagként ahhoz, hogy… hogy, ó, a rozsda verje meg, hogy egy másik kőfalót hozzon létre. És úgy csinálta, hogy rá hasonlítson.

Újult erővel gyűlölöd Antimont.

– Alabástrom választott magának formát. Mint ahogy mi mindannyian.

Ez megakadályozza, hogy még tovább kavarogjon benned a düh. Összerándul a gyomrod, de ezúttal nem az undor miatt.

– Hogy… akkor… – Nagy levegőt kell venned. – Akkor ő az? Alabástrom. Ő… ő…

Nem tudod rávenni magad arra, hogy kimondd.

Egy villanás, és Hoa már feléd is fordul, arcán együttérzés, de valahogy egyúttal figyelmeztetés is tükröződik.

– A rács nem mindig tökéletesen alakul ki, Essun – mondja gyengéden. – És még ha így is van, mindig számolni kell… adatvesztéssel.

Fogalmad sincs arról, ez mit jelent, mégis remegsz. Miért? Tudod, miért. Felemeled a hangod.

– Hoa, ha az Alabástrom, ha tudok vele beszélni…

– Nem.

– Mi a rozsdáért nem?

– Mert először neki kell meghoznia ezt a döntést. – Megkeményedett a hangja. Dorgál. Összerezzensz. – És ami még fontosabb, mert kezdetben törékenyek vagyunk, mint az összes új teremtmény. Évszázadokba telik, mire mi, a mi lényünk… lehűl. Még a legenyhébb nyomás is kárt okozhat Alabástrom személyiségének végső formájában. Például ha azt követelnéd tőle, hogy ne a saját igényeit, hanem a tieidet elégítse ki.

Egy lépést hátrálsz, ami meglep, mert nem vetted észre, hogy szinte már Hoa arcában vagy. Aztán összeroskadsz. Alabástrom életben van, és mégsem. Vajon a kőfaló Alabástrom hasonlít kicsit is arra a hús-vér emberre, akit ismertél? Számít még ez egyáltalán valamit most, hogy teljesen átalakult?

– Akkor megint elvesztettem – dünnyögöd.

Hoa eleinte látszólag meg sem mozdul, aztán szellő csap meg oldalról, és hirtelen egy kemény kéz ér puha kézfejedhez.

– Örökké fog élni – mondja Hoa olyan gyengéden, amennyire azt mélyről jövő hangja engedi. – Ameddig csak a Föld létezik, addig abból is fog valamennyi, aki ő volt egykor. Te vagy az, akit még mindig az a veszély fenyeget, hogy el fog veszni. – Egy pillanatra megáll. – De ha úgy döntesz, hogy nem fejezed be, amit elkezdtünk, akkor meg fogom érteni.

Ezután felpillantasz, és ekkor, talán mindössze második vagy harmadik alkalommal azt gondolod, érted őt. Tudja, hogy terhes vagy. Talán már azelőtt tudta, mielőtt te, bár fogalmad sincs arról, mit jelenthet ez neki. Azt is tudja, mi rejlik az Alabástrommal kapcsolatos gondolataid mögött, és azt mondja, hogy… nem vagy egyedül. Hogy nem igaz, hogy semmid sincsen. Ott van neked Hoa, Ykka, Tonkee és talán Hjarka, barátok, akik ismerik roggaságod minden borzalmát, és ennek ellenére elfogadnak. És itt van neked Lerna is – a csendesen követelőző, hajthatatlan Lerna, aki nem adja fel, és nem huny szemet a kifogásaid fölött, és nem tesz úgy, mintha a szerelem elejét vehetné a fájdalomnak. Ő az apja egy újabb gyereknek, aki valószínűleg csodálatos lesz. Eddig az összes gyereked az volt. Csodálatos és erős. Lehunyod a szemed, hogy véget vess a sajnálkozásnak.

Azonban ettől megütik a füled a város zajai, és megriadsz, mert a szél nevetés hangját sodorja feléd. Elég hangos ahhoz, hogy a földszintről, valószínűleg az egyik tábortűztől egészen idáig repüljön. Ez eszedbe juttatja azt, hogy Kasztrima is itt van neked, ha akarod. Ez a kellemetlen emberekből álló nevetséges köz, amely valamilyen csoda folytán még mindig létezik. Harcoltál értük, és vonakodva bár, de cserébe ők is harcoltak érted. Ez mosolyt csal az arcodra.

– Nem – feleled. – Megteszem, amit kell.

Hoa egy ideig némán méreget.

– Biztos vagy benne.

Persze hogy az vagy. Semmi sem változott. A világ elromlott, és te helyre tudod hozni; Alabástrom és Lerna is megbízott ezzel a feladattal. Kasztrima csak még egy ok arra, hogy megtedd, nem ellenérv. És annak is ideje, hogy ne legyél többé gyáva, és megkeresd Nassunt. Akkor is, ha utál téged. Akkor is, ha hagytad, hogy egyedül nézzen szembe az irtózatos világgal. Akkor is, ha te vagy a legrosszabb anya az egész világon… a legjobbat adtad magadból.

És talán ez azt jelenti, hogy az egyik gyerekedet – akinek a legtöbb esélye van a túlélésre – előnyben részesíted a másikkal szemben. Azonban ez nem különbözik attól, amit az anyáknak tenniük kell az idők kezdete óta: feláldozzák a jelent egy jobb jövő reményében. Ha az áldozat most nagyobb, mint a legtöbbször lenni szokott… Hát legyen. Végtére is ez is egy anyai feladat, és te egy rozsdaverte tízgyűrűs vagy. Majd megoldod.

– Szóval mire várunk? – kérdezed.

– Csak rád – felel Hoa.

– Jó. Mennyi időnk van?

– Két nap múlva lesz a Hold földközelben. Egy nap alatt el tudlak vinni Magpontba.

– Oké. – Nagy levegőt veszel. – El kell búcsúznom pár embertől.

– Másokat is magunkkal tudunk vinni – ajánlja Hoa nagylelkűen, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

Ó.

Te is ezt akarod, nem? Hogy a végén ne legyél egyedül. Hogy Lerna csendes, engesztelhetetlen jelenlétét érezd magad mellett. Tonkee felrobbanna, ha nem vinnéd magaddal, és nem láthatná Magpontot. Hjarka dühöngene, ha csak Tonkeet választanád társadul. Danel pedig valamilyen ködös, egyenlítői krónikáshagyományra hivatkozva szeretné megörökíteni a világ átalakulását.

Ykka viszont…

– Nem – józanodsz ki egy sóhaj kíséretében. – Megint önző vagyok. Kasztrimának szüksége van Ykkára. És már mindannyian eleget szenvedtek.

Hoa némán néz rád. Hogy a rozsdába képes ennyi érzelmet sugározni a kőarca? Még ha ez az érzelem az önmegtagadó papolásodban való száraz kétkedés is. Felnevetsz – egyszer, rozsdásan. Rég volt már.

– Azt hiszem – kezdi Hoa lassan –, hogy ha szeretsz valakit, akkor nem döntheted el, hogy hogyan szeressen viszont.

Annyi szint lapul ebben a kijelentésben.

De akkor is. Jó. Ez nem csak rólad szól, soha nem is volt így. Minden megváltozik az Évszak alatt – és egy részed belefáradt, végre, a magányos, bosszúszomjas női elbeszélésbe. Talán nem Nassun az egyetlen, akinek otthont akartál. És talán még neked sem kellene megpróbálnod egyedül megváltoztatni a világot.

– Akkor menjünk, kérdezzük meg a többieket – egyezel bele. – Aztán szerezzük vissza a kislányomat.

*

Címzett: Dibari Innovátor Yaetr

Feladó: Dibari Innovátor Alma

Megkértek, tájékoztassalak, hogy megvonták tőled a támogatást. Haladéktalanul vissza kell térned az egyetemre a lehető legkevesebbet költve az utazásra.

És mivel jól ismerlek, öreg barátom, hadd mondjak még valamit. Hiszel a logikában. Azt hiszed, hogy még neves munkatársaink is felül tudnak emelkedni az előítéleten és a politikán, ha szilárd tényekkel találják szembe magukat. Ez az oka annak, hogy soha nem fognak a Finanszírozási és Felosztási Bizottság közelébe engedni, teljesen mindegy, milyen nagy szakértelemre teszel szert.

A Régi Sanzától kapjuk a pénzt. Olyan ősi családoktól, akiknek gyűjteményeiben még az egyetemeknél is régebbi könyvek lapulnak – és nem fogják hagyni, hogy hozzáférjünk ezekhez. Mit gondolsz, hogyan maradtak fenn ezek a családok ilyen sok időn át, Yaetr? Miért tartott ilyen sokáig a Sanza? Nem a kőkrónika miatt.

Nem kérheted ezektől az emberektől, hogy egy olyan kutatási projektet támogassanak, amely hősöket csinál a roggákból! Ez egyszerűen nem így megy. Elájulnának, és amikor magukhoz térnének, megöletnének téged. Olyan biztos, hogy elpusztítanának, mint ahogy a megélhetésüket és az örökségüket fenyegető bármilyen más fenyegetéssel is leszámolnának. Igen, tudom, hogy szerinted te nem is erre törekszel, de mégis így van.

És ha ez nem lenne elég, íme még egy tény, ami talán még neked is logikus: az őrzők kezdenek kérdezősködni. Nem tudom, miért. Senki sem tudja, mi vezérli ezeket a szörnyetegeket. De ez az oka annak, hogy én is a bizottság többségével összhangban szavaztam, még akkor is, ha ez azt jelenti, ezentúl gyűlölni fogsz. Azt akarom, hogy életben maradj, öreg barátom, nem pedig egy sikátorban feküdj egy üvegtőrrel a szívedben. Sajnálom.

Jó utat hazafelé!

12

Nassun nincs egyedül

Magpont néma.

Nassun akkor veszi ezt észre, amikor a lebmű, amelyben átszelte a bolygót, felbukkan a világ másik oldalán kialakított állomáson. Magpont központjának hatalmas üregét különös, rézsútos épületek veszik körbe, ezek egyike ad helyet az állomásnak is. Amikor a lebmű ajtaja kinyílik, Nassun kiáltozni kezd segítségért, hogy jöjjön valaki, miközben megpróbálja végigvonszolni Schaffa ernyedt, tehetetlen testét a néma folyosókon, majd a néma utcákon. A férfi nagy és nehéz, ezért bár Nassun megpróbálja különböző módon felhasználni a varázst – rosszul, hiszen a varázs nem arra való, hogy egy ilyen durva, egy helyre összpontosult dolognál vegyék hasznát, és egyébként sem tud most megfelelően összpontosítani – a súly cipeléséhez, csak egy sarokra jut a megállótól, majd ő maga is összeroskad a kimerültségtől.

*

Valamelyik rozsdaverte év valamelyik rozsdaverte napja.

Rátaláltam ezekre a könyvekre. Nincs bennük semmi. Nem papírból vannak. Valami vastagabból. Ami nem hajlik könnyen. Ez talán jó dolog, máskülönben mostanra már elporladtak volna. Örökre megőrzik a szavaimat! Hah! Tovább, mint ameddig a rozsdaverte józan eszem kitart.

Nem tudom, mit írjak. Innon csak nevetne, és azt mondaná, írjak a szexről. Hát jó: ma először vertem ki azóta, hogy A iderángatott erre a helyre. Közben Innonra gondoltam, de nem tudtam elmenni. Talán túl öreg vagyok? Szien ezt mondaná. Csak haragszik, amiért őt még képes voltam teherbe ejteni.

Kezdem elfelejteni Innon illatát. Itt mindennek tengerillata van, de ez nem olyan, mint a Meov melletti tenger. Talán más a víz? Innonnak olyan illata volt, mint a meovi víznek. Minden egyes alkalommal, amikor feltámad a szél, elvesztek belőle egy kicsit.

Magpont. Hogy gyűlölöm ezt a helyet!

*

Magpont nem hever romokban, nem egészen. Vagyis nincs lerombolva, és nem is lakatlan.

A nyílt és végtelen óceánon elterülő várost épületek anomáliája alkotja – a nemrég odaveszett Jumenész vagy a még régebben odaveszett Szil Anagiszt épületeihez képest az itteniek nem számítanak magasnak. Magpont ugyanakkor kiemelkedik mind a múltbeli, mind a jelenlegi kultúrák közül. A szerkezetei masszívak, rozsdamentes acélból, különleges polimerekből és egyéb anyagokból épültek, amelyek képesek ellenállni a gyakran hurrikánerősségű, sós szeleknek, amelyek a világnak ezen a részén uralkodnak. Az a pár növény, amelyik még mindig nő a réges-régen kialakított parkokban, már nem az a szépséges, nemesített, melegházi csoda, amelyet Magpont építői kedveltek. Magpont fái – az eredeti tájkertészeti példányok hibrid és vadon élő leszármazottai – hatalmas, fás szárú képződmények, amelyeket a szél művészi formákba csavart. Már rég kiszabadultak precízen kialakított ágyásaikból és földlabdáikból, így most a préselt rostokból álló járdán futnak göcsörtös gyökereik. Szil Anagiszt építészetével ellentétben itt sokkal több éles szög található, hogy az épületek minél kevésbé legyenek kitéve a szélnek.

Azonban a város nem csak annyi, mint amennyit látni lehet belőle.

Magpont egy víz alatti, óriási pajzsvulkán csúcsán csücsül, és a közepére fúrt lyuk első pár kilométerét valójában lakónegyedek, laboratóriumok és gyárak kivájt épületegyüttesei szegélyezik. Ezek a föld alatti létesítmények eredetileg Magpont geomagesztereinek és geoinzsenérjeinek házai voltak, de már jó ideje teljesen más célt szolgálnak – mert Magpont eme másik oldalán található Garant, ahol az őrzőket létrehozzák, és az Évszakok idején elszállásolják.

Erre még később visszatérünk.

Ugyanakkor a felszínen, Magpontban késő délutánra jár, alig látni felhőt az égen, amely megdöbbentően fényes és kék. (A Rezdületlenből kiinduló Évszakok általában csak ritkán gyakorolnak súlyos hatást erre a féltekére, legalábbis az Évszak kitörése után még évekig nem éreztetik hatásukat.) A napfényes időnek megfelelően emberek árasztják el az utcákat. Nassun küszködik és sír, de senki sem mozdul, hogy segítsen neki. Leginkább egyáltalán nem moccannak meg – mert kőfalók, rózsamárvány szájjal, fényes, csillámpala szemmel és piritaranyból vagy áttetsző kvarcból képződött hajfonatokkal. Olyan épületek lépcsőin állnak, amelyeket már több tízezer éve nem látogattak emberek. Kőből vagy fémből készült ablakpárkányokon ülnek, amelyek kezdenek eldeformálódni a hihetetlen súly több évtizedes nyomása miatt. Egyikük átkarolja felhúzott térdét, és egy fának dől, amelynek ágai már körbenőtték őt, karjának felső részét és haját moha díszíti. Nassunt nézi, de csak az alak szeme mozog, ami talán érdeklődést tükröz.

Mindannyian tétlenül figyelik, ahogy ez a gyorsan mozgó, zajos embergyerek belesír a sós szélbe, majd amikor kimerül, összekuporodik a földön, és az ujjai még mindig Schaffa ingét markolásszák.

*

Ugyanaz (?) az év, egy másik nap

Nem írok többet Innonról vagy Koruról. Ők mostantól tiltva vannak.

Szien. Még mindig érzem őt – nem szenzelem, érzem. Van itt egy obeliszk, azt hiszem, egy spinell. Amikor rácsaklatozom rácsatlakozom, olyan, mintha mindent éreznék, amihez az obeliszkek kapcsolódnak. Az ametiszt követi Szient. Kíváncsi vagyok, tudja-e.

Antimon azt mondja, Sziennek sikerült eljutnia a szárazföldre, és most ott bon bolyong. Gondolom, ezért érzem úgy, mintha én is bolyonganék. Már csak ő maradt, de me… bassza meg.

Ez a hely nevetséges. Antimonnak igaza lett volna abban, hogy így lehet beindítani az obeliszkkaput az irányítókő nélkül? (Ónix. Túl erős, nem kockázathatom meg, túl gyorsan történne a sorba rendeződés, és akkor ki gondoskodna a második pályamódosításról?) De a rozsdafajzatok, akik megépítették, mindent abba a hülye lyukba tettek. Az elmondott erről egy-két dolgot. Remek projekt, hogy oda ne rohanjak. De még rosszabb látni is. Ez az egész rozsdaverte város egy bűntény helyszíne. Körbetapogatóztam, és óriási csöveket találtam, amik az óceán fenekén futnak. ha HATALMASAK, képesek kiszivattyúzni valamit a lyukból egészen a kontinensig. Antimon azt mondja, hogy a varázst. Tényleg ilyen sokra volt szükségük????? Ez még annál is több, amennyit a kapu adni tud!

Megkértem Tinimont, hogy vigyen le ma a lyukba, de nemet mondott. Mi van a lyukban, hm? Mi van a lyukban?

*

Napnyugta közeledtével egy újabb kőfaló jelenik meg. Itt, ahol a fajtája elegáns ruhákat visel, és többféle színben pompázik, még jobban kitűnik szürkeségével és csupasz mellkasával. Acél. Pár percig Nassun fölött áll, talán arra vár, hogy a lány felemelje a fejét, és észrevegye, de erre nem kerül sor.

– Este hidegek tudnak lenni az óceáni szelek – szólal meg Acél.

Csend. Nassun keze megszorítja, majd elengedi Schaffa ruháját, szinte már görcsösen. Csak fáradt. Azóta a karjai között tartja Schaffát, hogy elindultak a Föld közepéből.

Miközben a nap a láthatár felé araszol, Acél egy idő után újra megszólal.

– Két sarokra innen van egy lakható hely. Az ott tárolt ételnek még ehetőnek kell lennie.

– Hol? – kérdezi Nassun rekedt hangon. Vízre van szüksége. Van még egy kicsi a kulacsában és Schaffa kulacsában is, de még egyiket sem nyitotta ki.

Acél más pózt vesz fel, és az egyik irányba mutat. Nassun felemeli a fejét, hogy megnézze, merre, és egy természetellenesen egyenes utcát pillant meg, amely látszólag egyenesen a horizontba fut. Fáradtan felkászálódik, még erősebben megmarkolja Schaffa ruháját, és ismét vonszolni kezdi.

*

Ki van a lyukban, mi van a lyukban, merre megy a lyuk, én is egy lyukban vagyok!

A KF-k ma jobb ételt hoztak, mert nem eszem eleget. Milyen különleges alkalom, friss szállítmány a világ másik oldaláról. Kiszárítom a magokat, elültetem őket. Ne felejtsem el felszedni a paradicsomot, amit A-hoz vágtam.

A könyv nyelve majdnem olyan, mint a sanzaglott. Hasonlóak a betűk? Az előtagok? Pár szót majdnem felismerek. Van pár régi eturp, pár hladak, egy kevés korai dinasztiabeli regvó. Bár itt lenne Sinasz. Teljesen kikelne magából, ha látná, hogy ezeréves könyveken pihentetem a lábam. Őt mindig olyan könnyen fel lehetett bosszantani. Hiányzik.

Mindenki hiányzik, még azok is, akik a rozsdaverte Fulkrumban voltak (!). Hiányoznak a szavak, amiket rozsdaverte szájak formálnak meg. SZIENIT rá tudott venni az evésre, te beszélő szikla. SZIENIT nem szart le, nem csak az érdekelte, helyre tudom-e hozni ezt a világot, amit egyébként le se szarok. SZIENITNEK itt kellene lennie velem bármit megadnék azért, hogy itt legyen velem.

Nem. El kell felejtenie engem és In Meovot. Keressen magának egy unalmas bolondot, akivel tényleg kedve lenne ágyba bújni. Éljen unalmas életet. Megérdemli.

*

Besötétedik, mire Nassunnak sikerül elérnie az épületig. Acél testhelyzetet vált, egy különös, aszimmetrikus, ék alakú épület előtt jelenik meg, amelynek magasabb oldala a szél felé néz. A ferde tető szélárnyékban van, és elvadult, túl nagyra nőtt, furcsa növények nőnek rajta. Sok föld van a tetőn, több mint amennyi port a szél az évszázadok alatt odahordhatott. Mintha szándékosan nőnének rajta az elburjánzott növények. Nassun a rendezetlenség ellenére is észreveszi, hogy itt valaki egy kertet alakított ki a káoszon belül. Nem is olyan régen. A növények itt is elszaporodtak, új hajtások nőttek ki a leesett gyümölcsökből és a kettétört, metszetlen indákból, azonban a gazok viszonylagos hiányából és a még mindig rendezett sorokból kiindulva a kert legfeljebb egy-két éve lehet elhanyagolt. Az Évszak immár két éve tart.

Később. Az épület ajtaja magától megmozdul, és oldalra siklik, amikor Nassun a közelébe ér. Magától is csukódik be, amint Schaffával együtt átlépik a küszöböt. Odabent Acél is megmoccan, az emelet felé mutat. Nassun a lépcső aljához vonszolja Schaffát, majd remegve lerogy mellé, túl fáradt a gondolkozáshoz vagy ahhoz, hogy tovább tudjon menni.

Schaffa szíve még mindig erős, gondolja a lány, miközben a férfi mellkasára hajtja a fejét. Csukva van a szeme, így szinte már sikerül azt képzelnie, hogy Schaffa átöleli őt, nem pedig fordítva. Ez aligha nyújt vigasztalást, de elég ahhoz, hogy a lány álmok nélküli alvásba merüljön.

*

A világ másik oldala

A lyuk másik oldalán van.

U

g

y

e

?

*

Nassun reggel felcipeli Schaffát a lépcsőn. Szerencsére a lakás a második emeleten található, a lépcsőház ajtaja pont oda nyílik. Odabent minden különösnek hat Nassun számára, a tárgyak rendeltetése mégis ismerős. Van itt egy dívány, bár a támlája a hosszú ülőfelület oldalán, nem pedig mögötte húzódik. Vannak székek, az egyik valamiféle nagy, ferde asztalhoz van rögzítve. Talán rajzolni lehet rajta. A szomszédos szobában lévő ágyhoz foghatót Nassun még soha nem látott: egy nagy, széles, félgömb alakú, élénk színű, szivacsos fekhely, melyen nincsen sem lepedő, sem párna. Viszont amikor Nassun óvatosan ráfekszik, azt tapasztalja, hogy az ágy a testéhez igazodva lapul ki, és hihetetlenül kényelmes. Meleget is sugároz – aktívan felmelegszik alatta, amíg meg nem szűnnek a hideg lépcsőházban töltött éjszaka által okozott fájdalmai. Nassunt óhatatlanul is lenyűgözi az élmény, és döbbenten veszi észre, hogy az ágy tele van varázzsal, és őt is azzal terítette be. Ezüstszálak barangolnak a testén, megérintik idegeit, hogy megkeressék a sajgó pontokat, majd meggyógyítják a zúzódásokat és a horzsolásokat. A többi szál addig ostorozza az ágy részecskéit, amíg a súrlódás kellő hőt nem termel, és még több szál tapogatja végig a testét, hogy megkeressék és lesúrolják a por végtelenül apró, száraz pikkelyeit és darabkáit. Ez olyan, amikor ő az ezüsttel gyógyít vagy vág el dolgokat, csak itt valahogy automatikusan történik. Nassun el sem tudja képzelni, ki készítene olyan ágyat, amelyik varázsra képes. El sem tudja képzelni, miért. Nem tudja felfogni, hogyan volt képes bárki is rávenni ennyi ezüstöt ilyen kellemes dolgokra, mégis ez történt. Nem csoda, hogy az obeliszkeket építő embereknek ennyi ezüstre volt szükségük, ha azt használták takaró vagy fürdés helyett, sőt ezzel gyorsították fel a gyógyulás folyamatát is.

Nassun észreveszi, hogy Schaffa maga alá piszkított. Elszégyelli magát, amikor le kell vennie a férfiról a ruhákat. A fürdőszobában talált puha rongyokkal tisztítja meg a testét, mert még rosszabb lenne a saját piszkában hagyni. A férfi szeme újra nyitva van, bár meg sem rebben, miközben Nassun vele foglalatoskodik. Schaffa szeme nappal nyitva van, este lecsukódik, és bár Nassun beszél hozzá (örül, hogy felébredt, arra kéri, segítsen neki, azt mondja, szüksége van rá), ő nem felel.

Befekteti a férfit az ágyba. Csupasz feneke alá pár rétegben rongyokat terít. Vizet spriccel a kulacsból a férfi szájába, majd amikor ez kifogy, óvatos próbát tesz a konyhában lévő különös vízszivattyúval. Nincsenek rajta karok vagy fogantyúk, de amikor a csap alá teszi a kulacsát, víz lövell ki belőle. Nassun gondos lány. Először a vészpakkjában lévő port felhasználva biztost készít a vízből, ellenőrzi, nincsenek-e benne szennyezőanyagok. A biztos felolvad, de opálos és fehér marad, ezért Nassun megissza az egészet, majd visz még egy kis vizet Schaffának. A férfi készségesen iszik, ami valószínűleg azt jelenti, hogy nagyon szomjas lehetett. A lány vízbe áztatott mazsolát ad neki, melyet a férfi megrág, majd lenyel, bár lassan, és erőtlenül. Nassun nem gondozza megfelelően.

Elhatározza, hogy jobban fog igyekezni, majd elindul a kert felé, hogy élelmet keressen maguknak.

*

Szienittől tudom a dátumot. Hat év. Hat év telt el? Nem csoda, hogy olyan mérges. Azt mondta, ugorjak egy lyukba, mert már olyan rég volt. Nem akar újra látni. Olyan egy acélszívű. Mondtam neki, hogy sajnálom. Hogy az én hibám minden.

Az én hibám. Az én Holdam. Ma elfordítottam a pótkulcsot. (Látótengelyek, erővonalak, háromszor háromszor három? Kockás elrendeződés, mint egy jó kis kristályrács.) A kulcs nyitja a kaput. Ugyanakkor veszélyes ennyi obeliszket Jumenészbe vinni, ott mindenhol hemzsegnek az őrzők. Nem lenne időm, mert elkapnának. Jobb, ha pótkulcsot csinálok az orogénekből. És kit használhatnék? Aki elég erős. Szien nem az, majdnem, de nem eléggé. Innon nem. Koru igen, de őt nem találom. Ő egyébként is gyermek még, nem lenne helyes. Gyermekek. Sok gyermek. A csomóponti gondozók? A csomóponti gondozók!

Nem. Ők már eleget szenvedtek. Inkább a Fulkrum szeniorjait használom.

Vagy a csomóponti gondozókat.

Miért pont itt kellene megtennem? Betömi a lyukat. Ott csináld, bá… Végezz Jumenésszel. Végezz a Fulkrummal. Végezz azzal a sok őrzővel.

Ne rágd a fülem, te nő. Mondd meg Innonnak, hogy dugjon meg vagy ilyesmi. Mindig harapós vagy, ha nem fektetnek meg. Holnap beleugrok a lyukba.

*

Ez szokássá válik.

Nassun délelőttönként Schaffát gondozza, aztán délután kimegy, hogy felfedezze a várost, és keressen pár dolgot, amire mindkettejüknek szükségük van. Nem kell megmosdatnia Schaffát vagy újra feltakarítani utána, megdöbbentő módon az ágy erről is gondoskodik. Így Nassun azzal töltheti az idejét, hogy beszél hozzá, kérleli, hogy keljen fel, és azt mondja neki, nem tudja, mitévő legyen.

Acél ismét eltűnik. A lányt nem érdekli.

Ugyanakkor időnként felbukkannak más kőfalók is, legalábbis Nassun érzi a jelenlétük súlyát. A kanapén alszik, és egyik reggel arra ébred, hogy be van takarva. Csak egy egyszerű, szürke takaró, de meleg van alatta, és Nassun hálás érte. Amikor elkezdi szétszedni az egyik kolbászt, hogy kikaparja belőle a zsírt – faggyút akar belőle készíteni, mert kezdenek elfogyni a hátizsákjából a gyertyák –, a lépcsőházban egy kőfalót talál, akinek ujjai hívogatóan görbülnek be. Követi, mire a kőfaló megáll egy panel mellett, amelyet érdekes szimbólumokkal borítanak. Rámutat az egyikre. Nassun megérinti a jelképet, mire az fényleni kezd az ezüsttől, aranyszínben ragyog, és kutakodó szálakat irányít a lány bőrére. A kőfaló mond valamit egy olyan nyelven, amelyet Nassun nem ismer, majd eltűnik. Amikor Nassun visszaér a lakásba, odabent melegebb van, és tompa, fehér fények világítanak a feje fölött. Amikor megérinti a falon lévő négyzeteket, a fények elalszanak.

Egyik délután arra ér haza, hogy egy kőfaló kuporog a lakásban egy halom mellett, amelynek tartalma akár egy köz talontárából is származhatna: gyökérzöldségekkel, gombákkal és szárított gyümölcsökkel teli vászonzsákok, egy erős illatú, nagy, fehér sajttömb, állatbőrbe csomagolt pemmikán, szárított rizzsel és babbal megtömött tarisznyák és egy kis hordónyi – megfizethetetlen – só. A kőfaló eltűnik, amikor Nassun közelebb ér a kupachoz, ezért köszönetet sem tud neki mondani. Mielőtt elpakolná az ajándékokat, mindent le kell porolnia.

Nassun rájött, hogy a kerthez hasonlóan valakik nemrég a lakást is használhatták. Mindenütt ott vannak egy másik ember életének törmelékei: a fiókban nadrágok, melyek túlontúl nagyok rá, mellettük férfi fehérnemű. (Egy nap ezek helyén Nassunra illő ruhák teremnek. Egy másik kőfaló műve lenne? Vagy az is lehet, hogy a lakásban munkálkodó varázs még kifinomultabb, mint gondolta.) Az egyik szobában halomban állnak a könyvek, közülük sok Magpontból származik – Nassun kezdi felismerni a magponti holmik különös, letisztult, nem egészen természetes külsejét. Pár könyv ugyanakkor átlagosnak tűnik, bőrfedelük berepedezett, lapjaik még mindig bűzlenek a vegyszerektől és a tintás kézírástól. Néhány könyv valamilyen, Nassun számára ismeretlen, parti nyelven íródott.

Az egyik viszont magponti anyagból készült, üres lapjait mégis sanzaglott nyelven írták tele. Nassun kinyitja, leül, és olvasni kezd.

*

LEMENTEM

A LYUKBA

NE

ne temess el

kérlek, NE, Szien, szeretlek, sajnálom, védj meg, vigyázz rám, és én is vigyázok rád, senki sem olyan erős, mint te, annyira szeretném, ha itt lennél, kérlek, NE

*

Magpont egy csendéletként megfestett város.

Nassun kezdi elveszteni az időérzékét. Olykor megszólítják a kőfalók, de többségük nem ismeri a nyelvét, ő pedig nem hallja őket elég sokszor ahhoz, hogy megtanulja az övéket. Néha figyeli őket, és lenyűgözve ébred rá arra, hogy páran különböző feladatokat teljesítenek. Egy malachitzöld nőt figyel, aki a szélfútta fák között áll, és csak megkésve veszi észre, hogy az felfelé, és az egyik oldalra tart ki egy ágat, hogy az arra nőjön. Így lett megformálva az összes fa, melyek ziláltnak, de mégis kissé túl drámainak tűnnek, vagy egy kicsit túl művészien görbülnek és hajlonganak. Ez bizonyára évekbe telik.

És a város széléhez közel, lent, az egyik küllőszerű valaminél, amely belefut a vízbe – valójában ezek nem mólók, csak egyenes fémdarabok, amelyeknek semmi értelmük –, minden egyes nap egy másik kőfaló áll úgy, hogy magasba emeli az egyik karját. Nassun épp arra jár, amikor a kőfaló elmosódik, majd egy csobbanás következik, és a férfi felemelt keze hirtelen egy óriási, embernél is nagyobb, ficánkoló hal farkát markolja meg. A kőfaló márványbőre ragyog a vízcseppektől. Nassunnak nincs különösebb dolga, ezért leül, és tovább figyeli. Egy idő után egy óceáni emlős – a lány olvasott ezekről a lényekről, amelyek halnak néznek ki, de levegőt lélegeznek – siklik el egészen a város széléig. Szürke a bőre, cső alakú, állkapcsában pedig kicsi, de éles fogak ülnek. Amikor kiemelkedik a vízből, Nassun látja, hogy már nagyon öreg, és a feje tapogatódzó mozgásából arra következtet, hogy meg is vakult. A homlokán régi sebhelyek nyoma látható, valami súlyosan megsebesíthette. A lény böködni kezdi a kőfalót, aki természetesen nem mozdul meg, de hagyja, hogy kicsipegesse kezéből a halat. A lény cafatokban tépkedi és nyeli le a húst, amíg a kőfaló el nem engedi a hal farkát. Amikor az etetésnek vége, a lény összetett, magas hangokat hallat, mintha… csiripelne? Vagy nevetne. Ezután visszacsusszan a vízbe, és tovaúszik.

A kőfaló megvillan, és Nassun felé fordul. Nassun kíváncsian talpra áll, hogy odamenjen, és beszédbe elegyedjen vele. Ám mire feláll, a férfi eltűnik.

Idővel a következőre jön rá: itt, ezek között az emberek között zajlik az élet. Nem az az élet, amelyet ő ismer, vagy amilyet választana, mindenesetre élet. Ez vigaszt jelent számára, amikor már nincs mellette Schaffa, aki azt mondaná neki, hogy ő jó, és biztonságban van. Ez és a csend időt ad neki ahhoz, hogy gyászoljon. Egészen mostanáig nem tudta, hogy erre szüksége van.

*

Eldöntöttem.

Ez rossz. Minden rossz. Vannak dolgok, amik annyira elromlottak, hogy nem lehet őket megjavítani. Egyszerűen véget kell nekik vetni, elsepregeti a szemetet, és újrakezdeni. Antimon egyetért. Mint ahogy pár KF is. Néhányan viszont nem.

Őket egye meg a rozsda. Megölték az életemet, hogy a fegyverükké tegyenek, ezért ezt fogom tenni. Fegyver leszek. Az én döntésem. Az én parancsom. Jumenészben fogjuk csinálni. A parancs kőbe van vésve.

Ma megkérdeztem, mi van Sziennel. Nem tudom, miért érdekel még. De Antimon rajta tartja a szemét. (Miattam?) Szienit valami kis szarfészekben lakik Délközépvidéken, a köz nevét elfelejtettem, skólai tanárt játszik. Játssza a boldog kis tompát. Megházasodott, van két új gyereke. Micsoda hír. A lányáról nem tudok nyilatkozni, de a fia magához vonzza az akvamarint.

Elképesztő. Nem csoda, hogy a Fulkrum hozzám rendelt ki. És mindennek ellenére csodálatos gyereket csináltunk, nem? A fiamat.

Nem fogom hagyni, hogy megtalálják a fiad, Szien. Nem fogom hagyni, hogy elvigyék, kiégessék az agyát, és beletegyék egy drótszékbe. Azt sem hagyom, hogy a lányodat megtalálják, ha ő is közülünk való, vagy ha lehetséges őrzőpalánta. Már nem lesz Fulkrum, amikorra végzek. Ami azután jön, az nem lesz jó, de legalább mindenkinek rossz lesz – a gazdagoknak és a szegényeknek, az egyenlítőieknek és a közteleneknek, a sanzáknak és az arktikaiaknak; most már mindannyian tudni fogják. Nekünk minden évszak igazi Évszak. Az apokalipszis, aminek soha nincs vége. Másfajta egyenlőséget is választhattak volna. Mindannyian biztonságban és kényelmesen megfértünk volna egymás mellett, együtt élhettük volna túl, de ők ezt nem akarták. Most már senki sem lehet biztonságban. Talán ez kell ahhoz, hogy végre rájöjjenek arra, a dolgoknak meg kell változniuk.

Azután lezárom az egészet, és visszateszem a Holdat. (Ennek nem szabad kővé változtatnia, az első pályamódosításnak. Hacsak nem becsülöm alá Nem szabad.) Egyébként is rozsdára ez minden, amire jó vagyok.

Azután pedig… rajtad áll majd, Szien. Tedd jobbá. Tudom, hogy azt mondtam neked, nem lehetséges, hogy sehogy sem lehet jobbá tenni a világot, de tévedtem. Összetöröm a világot, mert tévedtem. Kezdd újra, igazad volt, változtasd meg. Tedd jobbá a gyerekekért, akik még vannak neked. Teremts olyan világot, amilyenben Korund boldog lehetett volna. Teremts olyan világot, ahol a hozzánk hasonló emberek, te és én, és Innon és az édes fiunk, a csodálatos fiunk egész maradhatott volna.

Antimon azt mondja, talán én is megláthatom ezt a világot. Gondolom, majd kiderül. A rozsda verje meg. Csak elodázom a dolgokat. Antimon vár. Ma visszamegyek Jumenészbe.

Érted, Innonért. Érted, Koruért. Érted, Szien.

*

Esténként Nassun látja a Holdat.

Amikor az első este kinézett az ablakon, halálra rémült, mert arra lett figyelmes, hogy különös, sápadt fehérség borul a város utcáira és fáira, majd felnézett, és egy nagy, fehér gömböt pillantott meg az égen. A Hold óriásinak tűnik – nagyobb, mint a Nap, sokkal nagyobb, mint a csillagok, és halvány sugárzás veszi körbe, mert égi vándorútja közben jégkristályok tapadtak a felületére, amelyek most gázneművé alakulnak át, de Nassun ezt nem tudja. A fehérsége okoz számára igazi meglepetést. Nagyon keveset tud a Holdról – csak annyit, amennyit Schaffa mondott neki. Egy szatellitről van szó, Földapa elveszett gyerekéről, aki visszatükrözi a nap fényét. Emiatt Nassun arra számított, hogy sárga lesz. Zavarja, hogy ekkorát tévedett.

Még jobban zavarja, hogy egy lyuk van rajta, majdnem a kellős közepén. Ez az óriási, tátongó sötétség olyan, mint egy szem tűhegynyi pupillája. Az égitest most még túl kicsi ahhoz, hogy biztosra lehessen menni, de Nassun úgy gondolja, ha elég sokáig bámulja a lyukat, a másik oldalán csillagokat fog megpillantani.

Valahogy ez így van rendjén. Bármi is történt annyi évvel azelőtt, ami miatt elveszett a Hold, az bizonyára több szinten is kataklizmát okozott. Mivel a Föld is megszenvedte a Megsemmisítőt, helyénvalónak tűnik a tény, hogy a Hold is sérülések nyomát viseli. Nassun a hüvelykujjával masszírozza a tenyerét, amelynek csontjait egy emberöltővel korábban az anyja törte el.

Ennek ellenére, amikor a tetőtéri kertben álldogál, és kellően hosszú ideig mered a Holdra, kezdi csodaszépnek látni. A Hold nem más, mint egy jégfehér szem, és Nassunnak nincs oka rossz érzéssel gondolni az ilyenekre. Olyan, mint az ezüst, amikor egy csigaházhoz hasonló dologban kacskaringózik és tekereg. Schaffa jut róla eszébe – mintha az őrző mostantól így tartaná őt szemmel –, és ettől kevésbé érzi magát magányosnak.

Idővel felfedezi, hogy képes arra használni az obeliszkeket, hogy ráérezzen a Holdra. A zafír a világ másik oldalán van, azonban errefelé más obeliszkek is lebegnek az óceán fölött, és közelebb húzódnak a lány hívó szavára. Nassun egyesével csapolja és szelídíti meg őket. Az obeliszkek segítenek neki érezni (nem szenzelni), hogy a Hold nemsokára a lehető legjobban meg fogja közelíteni a Földet. Ha Nassun elengedi, továbbáll, majd sebesen zsugorodni kezd, végül eltűnik az égboltról. Vagy ha a lány kinyitja a kaput, és ránt rajta egyet, akkor minden megváltozhat. A korábbi állapot kegyetlensége vagy a feledés vigasztalása. A döntés egyértelműnek tűnik… egy dolgot leszámítva.

Egyik este Nassun üldögélve bámulja az óriási, fehér gömböt.

– Direkt volt, ugye? Hogy nem mondtad el, mi fog történni Schaffával. Hogy megszabadulhass tőle.

A közelben ólálkodó hegy kissé megmozdul, a lány mögé kerül.

– Próbáltalak figyelmeztetni.

A lány hátrafordul, hogy Acélra nézzen. Arcát meglátva a kőfaló halkan felnevet, mintha önmagán gúnyolódna. Ám nevetése elhal, amikor Nassun ismét megszólal.

– Ha meghal, jobban foglak gyűlölni, mint magát a világot.

A lány kezd ráébredni arra, hogy ennek a háborúnak a kivéreztetés az eszköze, és ő áll vesztésre. Az utóbbi hetekben (?) vagy hónapokban (?), mióta Magpontba érkeztek, Schaffa állapota észrevehetően romlott, a bőre csúnyán megsápadt, a haja töredezett lett, és fakó. Az embereknek nem tesz jót, ha heteken át mozdulatlanul fekszenek, csak pislognak, de nem gondolkoznak. Aznap Nassun levágta Schaffa haját. Az ágy tisztán tartotta a férfi üstökét, de az kezdett zsírosodni és újabban kócosodni is – előző nap pedig, amikor Nassun nagy nehezen a hasára fordította, rácsavarodhatott a karjára, megakadályozva a vérkeringést, amit Nassun észre sem vett. (A lány mindig betakarja Schaffát, holott az ágy meleg, és erre nem lenne szükség. Zavarja, hogy a férfi meztelen, és meg van fosztva a méltóságától.) Ma reggel vette észre, hogy valami gond lehet, mert Schaffa karja színtelen volt, és kissé szürke. Kiszabadította a tincs szorításából, dörzsölgetni kezdte, hátha visszatér belé a szín, de egyelőre nem úgy fest. Nem tudja, mit fog tenni, ha Schaffa karjának tényleg baja van. Lehet, hogy a férfi egész lényét így fogja elveszteni, lassan, de biztosan, hogy közben kisebb részei halnak meg, mert Nassun épp csak kilencéves volt, amikor kitört az Évszak, és most is csak alig tizenegy éves, és a skólában senki nem tanította meg neki, hogyan kell magatehetetlen emberekről gondoskodni.

– Ha életben marad – fele Acél színtelen hangon –, az élete egyetlen perce sem fog gyötrelem nélkül telni.

Nem folytatja tovább, szürke szemét Nassun arcára szegezi, miközben a lány bensője visszhangzik a szavaktól, a saját tagadásától, a rajta egyre jobban eluralkodó félelemtől, hogy Acélnak igaza van.

Talpra áll.

– T-tudnom kell, hogyan hozhatom helyre.

– Nem tudod helyrehozni.

Nassun ökölbe szorítja a kezét. Úgy érzi, mintha évszázadok óta most először nyúlna egy része a körülötte elterülő földrétegekhez. Ez a Magpont alatti pajzsvulkánt jelenti, ám amikor orogén erejével megragadja, némileg meglepetten tapasztalja, hogy az valahogy le van horgonyozva. Ez egy pillanatra eltereli a figyelmét, mivel át kell állítania az érzékelését az ezüstre – és így a varázs szilárd, szikrázó oszlopaira bukkan, melyek a vulkán alapjaiban állnak, és moccanni sem engedik. A vulkán még mindig aktív, de ezek miatt az oszlopok miatt soha nem fog kitörni. Olyan stabil, akár az alapkőzet, holott a közepén lévő lyuk egyenesen a Föld szívéig furakszik.

Nassun figyelmen kívül hagyja a felfedezést, mert ez most nem fontos, és végre hangot ad annak a gondolatnak, amely azóta formálódik a fejében, hogy ebben a kőemberek által benépesített városban lakik.

– Ha… ha kőfalóvá változtatom, életben marad. És semmilyen fájdalmat nem fog érezni. Ugye? – Acél nem felel. Egyre hosszabbra nyúlik a csend, ezért Nassun az ajkába harap. – Szóval el kell mondanod, hogyan… hogyan változtassam olyanná, amilyen te vagy. Lefogadom, hogy meg tudom csinálni, ha a kaput használom. Azzal bármire képes vagyok. Csak…

Csak. Az obeliszkkapu nem kis dolgok lebonyolítására való. Mint ahogy Nassun érzi, szenzeli, tudja, hogy a kapu ideiglenesen mindenhatóvá teszi őt, azt is tudja, hogy nem használhatja pusztán egy ember átváltoztatására. Ha kőfalót csinál Schaffából… akkor a bolygón élő minden egyes emberi lény is ugyanúgy átváltozik. Minden köz, minden köztelen horda, minden éhező vándor: tízezer csendéletváros lesz egy helyett. Az egész világ olyan lenne, mint Magpont.

De ez valóban olyan borzalmas dolog lenne? Ha mindenki kőfaló, nem lesznek többé orogének és tompák. Nem halnak meg többé gyerekek, nem lesznek többé apák, akik megölnék őket. Jöhetnek-mehetnek az Évszakok, és ez semmit sem számítana. Soha többé nem halna éhen senki sem. Ha az egész világ olyan békés lenne, mint Magpont… az nem számítana irgalmas cselekedetnek?

Acél eddig felfelé, a Hold irányába tartotta az arcát, miközben a szeme végig Nassunra szegeződött, most azonban lassan a lány felé fordul. Mindig olyan elbátortalanító látni ezt a lassú mozgást.

– Tudod te, milyen érzés örökké élni?

Nassun rémülten pislog. Arra számít, hogy Acél vitatkozni fog vele.

– Hogy mi?

A holdfény egy erősen kivehető árnyakból álló valamivé formálta át Acélt. Kőteste fehér, és tintakék színe erősen kiugrik a kert homályából.

– Azt kérdeztem – mondja szinte kellemes hangon –, tudod-e, milyen érzés örökké élni. Mint én. Mint a te Schaffád. Van bármi fogalmad arról, hány éves lehet? Érdekel egyáltalán?

– Én… – Nassun épp arra készül, hogy igennel feleljen, de habozik. Nem. Ez olyasmi, amin még soha nem gondolkozott el. – Én… én nem…

– Ha meg kellene becsülnöm – folytatja Acél –, azt mondanám, hogy az őrzők általában három-négyezer évig húzzák. El tudsz képzelni ilyen hosszú időt? Gondolj vissza az elmúlt két évre. Az életedre, amióta elkezdődött az Évszak. Képzelj el még egy évet. Képes vagy rá, nem? Itt, Magpontban minden nap egy évnek tűnik, legalábbis a fajtád ezt szokta mondani. Most tedd egymás mellé ezt a három évet, és képzeld el, hogy ezerrel megsokszorozódnak.

A hangsúly határozott, pontosan kimért. Nassun önkéntelenül is összerándul. És ezzel egy időben önkéntelenül is… gondolkodóba esik. Öregnek érzi magát; Nassun a maga életunt, megfáradt tizenegy évével. Annyi minden történt azóta, hogy hazament, és halva találta kisöccsét a padlón. Most már más ember lett, szinte nem is Nassun, néha meglepődik azon, hogy egyáltalán még mindig így hívják. Mennyit fog változni három év múlva? Tíz év múlva? Húsz év múlva?

Acél egészen addig szótlan marad, amíg azt nem látja, hogy a lány arcán megváltozik valami – talán ez jelzi, hogy hallgat rá. Ezután megszólal.

– Ugyanakkor okom van azt hinni, hogy a te Schaffád sokkal-sokkal öregebb, mint a legtöbb őrző. Nem az első nemzedék szülötte, azok már rég meghaltak. Nem tudták elviselni. Ennek ellenére ő is a korai őrzők közé tartozik. Tudod, a nyelvek azok, amelyek mindig elárulják az ilyesmit. A nyelv soha nem vész ki belőlük teljesen, még akkor sem, ha már elfelejtették, milyen nevet adtak nekik a születésük után.

Nassunnak eszébe jut, hogy Schaffa ismerte a földet átszelő jármű nyelvét. Furcsa úgy gondolni Schaffára, mint aki már akkor is élt, amikor beszélték azt a nyelvet. Ez azt jelentené, hogy ő… Nassun el sem tudja képzelni. A Régi Sanza elvileg hét Évszak óta áll fenn, de ha a mostanit is beleszámítjuk, az már nyolc. Csaknem háromezer éve. A Hold mozgásának ciklusa, ahogy eltávolodik és visszatér, ennél sokkal korábban vette kezdetét, és mivel Schaffa emlékszik rá, ezért… igen. Nagyon-nagyon öreg. Nassun összeráncolja a homlokát.

– Ritka olyat találni közöttük, aki tényleg képes végigcsinálni – folytatja Acél. Közömbös hangon beszél, mintha hétköznapi témákról, mondjuk Nassun régi jekiti szomszédjairól lenne szó. – Tudod, a magkő nagy fájdalmat okoz nekik. Elfáradnak, aztán felületesek lesznek, majd a Föld szennyezni kezdi őket, kikezdi az akaraterejüket. Amikor ez elkezdődik, általában már nem bírják sokáig. A Föld használja őket, vagy az őrzőtársaik használják őket, amíg még hasznukat lehet venni, aztán az egyik vagy másik oldal végez velük. A te Schaffád erejét bizonyítja, hogy ő sokkal tovább bírta. Vagy talán valami mást bizonyít. Ami a többit megöli, az az, hogy elvesztik azokat a dolgokat, amikre az egyszerű embereknek szükségük van a boldogsághoz. Képzeld el, hogy ez milyen lehet, Nassun. Végignézni, hogy mindenki meghal, akit ismersz, és aki fontos neked. Végignézni, ahogy elpusztul az otthonod, aztán másikat kell keresned… újra és újra. Képzeld el, hogy soha nem mersz közel kerülni egy másik emberhez. Hogy soha nincsenek barátaid, mert túléled őket. Magányos vagy, kicsi Nassun?

A lány megfeledkezett a dühéről.

– Igen – vallja be, mielőtt eszébe juthatna, hogy nem kellene felelnie.

– Képzeld el, hogy örökké magányos vagy. – Nassun nagyon halvány mosolyt vesz észre a kőfaló arcán. Egész végig ott volt. – Képzeld el, hogy örökké itt élsz Magpontban, senkivel sem tudsz beszélni, csak velem… már amikor hajlandó vagyok válaszolni. Mit gondolsz, Nassun, milyen érzés lenne?

– Borzalmas – felel. Immár csendesen.

– Igen. Íme, az elméletem: úgy gondolom, a te Schaffád azért élte túl, mert szerette a feladatait. Te és a hozzád hasonlók enyhítették a magányát. Schaffa igazán szeret téged, ebben soha ne kételkedj. – Nassun elfojtja a torkában tompán sajgó érzést. – De szüksége is van rád. Te gondoskodsz a boldogságáról. Te gondoskodsz arról, hogy ember maradjon, máskülönben az idők során már rég átalakult volna valami mássá.

Ezután Acél ismét megmoccan. Nem emberi, ahogy ezt teszi, mert túlságosan egyenletes, ébred rá végül Nassun. Az emberek gyorsan hajtják végre a nagy mozdulatokat, aztán lassan a kisebb igazításokat. Acél mindent ugyanolyan tempóban tesz. A mozgását nézni olyan, mint egy szobor olvadásának tanúja lenni. De ezután Acél a karjait széttárva áll, mintha csak azt mondaná: nézz rám.

– Negyvenezer éves vagyok – mondja. – Plusz-mínusz pár ezer év.

Nassun Acélra mered. Úgy hatnak rá a szavak, mint a lebműben elhangzott zagyvaság – szinte már érthető, de mégsem. Nem valóságos.

De mégis milyen érzés lehet?

– Meg fogsz halni, amikor kinyitod a kaput – jelenti ki Acél, miután egy percig hagyta, hogy Nassun felfogja, amit az imént hallott. – Vagy ha nem akkor, valamikor utána. Pár évtized vagy pár perc múlva, teljesen mindegy. És bármit is teszel, Schaffa el fog veszíteni téged. El fogja veszíteni az egyetlen dolgot, ami mindvégig megőrizte az emberségét, miközben a Föld megpróbálta felemészteni az akaratát. Senkit nem fog találni, akit szerethetne… itt nem. És nem fog tudni visszatérni Rezdületlenbe, hacsak nem hajlandó ismét megkockáztatni a Föld mélyén való utazást. Tehát még ha valahogy meg is gyógyul, vagy olyanná változtatod, amilyen én vagyok, nem lesz más választása, mint tovább élni, egyedül, vég nélkül vágyakozva arra, ami soha többé nem lehet az övé. – Lassan leereszti maga mellé a karját. – Fogalmad sincs arról, milyen az.

Aztán hirtelen pontosan Nassun előtt bukkan fel. Minden elmosódás vagy figyelmeztetés nélkül, csak egy villanás, és már ott is van, előredől, hogy az arca pont egy szintben legyen Nassunéval, olyan közel van, hogy a lány érzi a helyéről kiszorított levegő fuvallatát és az agyag illatát, és még azt is látja, hogy a kőfaló szemének írisze szürke rétegekből áll.

– DE ÉN TUDOM! – kiáltja.

Nassun hátrahőköl és felsikolt. Ugyanakkor két pislogás között Acél visszatér korábbi helyzetébe, egyenesen áll, karját lelógatja a teste mellett, szája mosolyra húzódik.

– Ezért jól gondolkozz el – kéri Acél. Hangja ismét könnyed, mintha semmi sem történt volna. – Lépj túl a gyermeki önzőségen, kicsi Nassun. És tedd fel magadnak a kérdést: még ha hatalmamban is állna megmenteni azt a hatalmaskodó, szadista szarkupacot, aki jelenleg az örökbe fogadó apám szerepében tetszeleg, mi okom lenne rá? Még az ellenségem sem érdemelne ilyen sorsot. Senki sem.

Nassun még mindig remeg.

– L-lehet, hogy Schaffa élni akar – válaszol akadozva, de bátran.

– Lehet. De kellene is neki? Kellene bárkinek is örökké élnie? Ez a kérdés.

A lány érzi a belőle hiányzó számtalan év súlyát, és burkoltan szégyelli magát azért, mert gyerek. Azonban legeslegbelül jószívű gyerek, és ezért lehetetlen, hogy anélkül hallgassa végig Acél történetét, hogy ne érezne valami mást is a kőfaló iránti megszokott haragon kívül. Idegesen oldalra pillant.

– S-sajnálom.

– Én is. – Egypercnyi csönd következik. Ez idő alatt Nassun lassan összeszedi magát. Mire ismét a kőfalóra néz, annak mosolya már elhalványult.

– Miután kinyitod a kaput, nem tudlak megállítani – mondja Acél. – Manipuláltalak, való igaz, de a döntés még mindig teljes mértékben a te kezedben van. Ugyanakkor gondolkodj el. Amíg a Föld meg nem hal, én is élek, Nassun. Ez volt az ő büntetése számunkra: a részévé váltunk, sorsunk hozzá láncolódott. A Föld nem feledi azokat, akik hátba szúrták… és azokat sem, akik kést adtak a kezünkbe.

Nassun szeme megrebben a többes szám első személy miatt. Azonban ez a gondolat elvész benne annak a felismerésnek a nyomorúságától, hogy Schaffát nem lehet rendbe hozni. Mostanáig egy része észszerűtlenül reménykedett abban, hogy Acél, aki felnőtt, rendelkezik az összes válasszal, többek között valamilyen gyógyírt is tud Schaffa bajára. Nassun most már tudja, hogy ostobaság volt reménykednie. Gyerekes. Nassun gyerek. És most az egyetlen felnőtt, akire valaha is támaszkodni tudott, meztelenül, fájdalmak között és tehetetlenül fog meghalni úgy, hogy még csak el sem tud búcsúzni.

Ezt már nem lehet elviselni. Nassun a földre ereszkedik, összekuporodik, egyik karjával átöleli két térdét, a másikat pedig a fejére teszi, hogy Acél ne lássa sírni, még ha tudja is, hogy pontosan ez történik.

A kőfaló halkan felnevet. Meglepő módon nem kegyetlenül.

– A kegyetlenségen kívül semmit sem érsz el azzal, ha bármelyikünket is életben hagyod – mondja. – Szabadíts meg minket, összetört szörnyetegeket a szenvedéstől, Nassun. A Földet, Schaffát, engem, téged… mindannyiunkat.

Ezután a kőfaló eltűnik, Nassun pedig egyedül marad a fehér, növekvő Hold alatt.

Szil Anagiszt: Zéró

Egy pillanat a jelenben, mielőtt ismét a múltról szólnék.

A név nélküli hely felfűtött, gőzölgő árnyai és elviselhetetlen nyomása között kinyitom a szemem. Már nem vagyok egyedül.

A kőből fajtám egy másik példánya nyomakodik előre. Arca szögletes, hűvös, olyan nemes és elegáns, akár egy szobor. Sok mindent levetkőzött magáról, de megtartotta eredeti, sápadt színét, veszem észre végre, több tízezer év után. E miatt a sok visszaemlékezés miatt nosztalgikus hangulatba kerültem.

Ennek jegyében szólítom meg.

– Gaeha – mondom fennhangon.

Erre a tekintete kissé megváltozik, arckifejezése oly közel áll a… felismeréshez (?), meglepődéshez (?), amennyire a fajtánk képes erre. Egykor testvérek voltunk. Barátok. Azóta riválisok, ellenségek, idegenek, legendák. Újabban tartózkodó szövetségesek. Azon kapom magam, hogy elmerengek pár dolgon, amik vagyunk, de nem az összesen. Az összeset elfelejtettem, mint ahogy ő is.

– Ez volt a nevem? – kérdezi.

– Majdnem.

– Hm. És neked…?

– Houa.

– Ah. Hát persze.

– Jobban szereted az Antimont?

Ismét megváltozik kissé, mintha vállat vonna.

– Nincs olyan, hogy jobban.

Arra gondolok, hogy nekem sincs, de ez hazugság. Soha nem adtam volna neked az új nevemet, Hoa, ha nem adóznék tisztelettel mindannak, amire emlékszem abból a régi névből. De elkalandoztam.

– Elkötelezett a változás mellett – mondom.

Gaeha, Antimon, bárki és bármi is most ő, felel.

– Észrevettem. – Szünetet tart. – Bánod, amit tettél?

Ostoba kérdés. Mindannyian bánjuk azt a napot, máshogy és más okból.

– Nem – felelem ennek ellenére.

Arra számítok, hogy valamilyen megjegyzést tesz, de azt hiszem, már tényleg nincs mit mondani. Halk hangot hallat, miközben befészkeli magát a kőbe. Kényelembe helyezkedik. Itt akar várni velem. Örülök. Vannak dolgok, amik könnyebbek, ha nem egyedül kell velük szembenézni.

*

Vannak dolgok, amiket Alabástrom soha nem mondott el neked magával kapcsolatban.

Én azért tudok ezekről, mert tanulmányoztam őt; végtére is a részed. Azonban nem minden tanár akarja, hogy az összes tanítványa tudjon a nagyszerűség felé vezető úton történt minden botlásáról. Mi értelme lenne? Egyikünk sem egyik napról a másikra jutott el idáig. Különböző állomásai vannak annak a folyamatnak, amelynek során elárul a társadalmad. A különbözőség felfedezése, a képmutatás, az érthetetlen vagy ok nélküli rossz bánásmód kizökkent a megelégedettség állapotából. Ezt zűrzavaros idők követik – el kell felejteni azt, amit korábban az igazságnak hittél. Bele kell merülni az új igazságba. És aztán döntést kell hozni.

Néhányan elfogadják a sorsukat. Lenyelik a büszkeségüket, elfelejtik az igazságot, és amennyire tudják, befogadják a hamisságot – mert arra jutnak, hogy amire képesek, az nem sok. Végtére is, ha egy egész társadalom a leigázásukra rendezkedett be, akkor biztosan megérdemlik a sorsukat. És még ha ez nincs is így, túlságosan fájdalmas, túlságosan lehetetlen lenne visszavágni. Így legalább béke van, ahhoz hasonló. Átmenetileg.

A másik lehetőség egy lehetetlen dolog kikövetelése lenne. Ez nem helyénvaló, suttogják, szipogják, kiáltják. Amit velük tettek, az nem helyénvaló. Ők nem alsóbbrendűek. Nem érdemlik meg ezt. És ezért a társadalomnak kell megváltoznia. Így is lehet béke, azonban csak az összeütközés után.

Senki sem jut el idáig egy-két rossz első lépés nélkül.

Amikor Alabástrom még fiatal volt, könnyen és könnyedén szeretett. Ó, már akkor is forrt benne a düh, hát persze hogy így volt. Még a gyerekek is észreveszik, ha igazságtalanul bánnak velük. Ugyanakkor Alabástrom eleinte az együttműködés mellett döntött.

Az egyik küldetése során, melyre a Fulkrum kötelezte, találkozott egy férfival, egy tudóssal. Alabástromban testi vonzalom ébred iránta; a tudós meglehetősen jóképű volt, és elbűvölő félénkséggel fogadta Alabástrom közeledését. Ha éppen nem kötötte volna le egy ásatás, melynek eredményeként végül egy ősi és rejtett krónikatárra bukkantak, ez a történet nem is szólna másról. Alabástrom szerette, majd elhagyta volna őt, talán némi megbánást is érzett volna, és valószínűleg nem nehezteltek volna egymásra.

Ehelyett az történt, hogy a tudós megmutatta Alabástromnak a felfedezéseit. Alabástrom elárulta neked, hogy eredetileg nem csak háromtáblányi kőkrónika létezett. Ráadásul a jelenleg ismert Harmadik táblát átírta a Sanza. Valójában újbóli átírásról beszélhetünk, mert már azelőtt is többször átírták. Mert tudod, az eredeti Harmadik tábla Szil Anagisztről és arról szólt, hogyan veszett el a Hold. Ezt a tudást az évezredek során számos okból kifolyólag újra és újra elfogadhatatlannak ítélték. Valójában senki sem akar szembenézni azzal a ténnyel, hogy azért ilyen a világ, mert néhány öntelt, önimádó ember megpróbált pórázt kötni a rozsdaverte bolygóra. És senki nem állt készen annak elfogadására, hogy az egész zűrzavarra megoldást jelentene az, ha egyszerűen csak hagynák élni és boldogulni az orogéneket, és nem gátolnák meg őket abban, hogy azt tegyék, amire születtek.

Alabástromra elsöprő erővel hatott a krónikatárban fellelhető tudás. Megszökött. Túl sok volt számára tudni azt, hogy ez már korábban mind megtörtént. Hogy ő elnyomott emberek leszármazottja, hogy azoknak az embereknek az ősei is leigázottak voltak, hogy az általa ismert világ nem működhet anélkül, hogy szolgasorba kényszerítenének valakit. Akkoriban nem tudta, hogyan lehetne véget vetni ennek az ördögi körnek, hogyan lehetne megkövetelni a társadalomtól a lehetetlent. Így hát megtört, és elmenekült.

Az őrzője természetesen rátalált. Három kvartenssel arrébb volt, mint ahol lennie kellett volna, de még ott sem tudta, merre tart. Azonban Leshet őrző ahelyett, hogy eltörte volna a kezét – az Alabástromhoz hasonló sokgyűrűsöknél más technikákat alkalmaztak –, egy csapszékbe vitte Alabástromot, és meghívta egy italra. Alabástrom belesírta bánatát a borba, és bevallotta Leshetnek, hogy nem tudja többé elviselni ezt a világot. Próbált alkalmazkodni, próbálta magáévá tenni a hazugságokat, de ez nem helyénvaló.

Leshet megnyugtatta, és visszavitte a Fulkrumba, ahol egy évet adtak neki, hogy helyrejöjjön. Hogy újra elfogadja a szabályokat és a neki szánt szerepet. Ez alatt az egy év alatt, úgy hiszem, Alabástrom elégedett volt, Antimon mindenesetre úgy hiszi, és ő ismerte Alabástromot akkoriban a legjobban. Belenyugodott a helyzetbe, tette, amit elvártak tőle, három gyermeket nemzett, sőt önként jelentkezett arra, hogy a sokgyűrűs juniorok oktatója legyen. Ugyanakkor soha nem volt lehetősége betölteni ezt a szerepet, mert az őrzők úgy határoztak, nem hagyhatják büntetlenül a szökést. Amikor Alabástrom megismerte és megszerette a nála idősebb, tízgyűrűs Hesszonitot…

Már mondtam, hogy különféle módszereket vetettek be a sokgyűrűsöknél.

Egyszer én is megszöktem. Ha úgy vesszük.

*

Tegnap tértünk vissza Kelenli hangolási küldetéséről, és én érzem, más vagyok. A nematódaablakon keresztül nézem a lila fényben játszó kertet, és többé már nem találom csodálatosnak. A fehér csillagvirágok pislákolása elárulja, hogy valamilyen geoinzsenér művei lehetnek, aki a város energiahálózatára kötötte őket, hogy táplálkozni tudjanak a varázsból. Milyen más módszerrel lehetne elérni ezt a pislákoló hatást? Látom a környező épületek elegáns indaerdejét, és tudom, hogy valahol egy bimageszter azt számolgatja, hány lammotír varázst lehet betakarítani ebből a csodából. Szil Anagisztben szent az élet – szent és jövedelmező és hasznos.

Tehát ezeken gondolkozom, és rossz hangulatban vagyok, amikor benyit hozzám az egyik junior dirigens. Sztahninnak hívják, és általánosságban véve kedvelem. Elég fiatal még ahhoz, hogy ne vegye fel a tapasztaltabb dirigensek legrosszabb szokásait. És most, amikor odafordulok hozzá, hogy a Kelenli által felnyitott szemekkel ránézzek, valami újat veszek rajta észre. Vonásai tompák, szája kicsiny. Igen, sokkal visszafogottabb dologról van szó, mint Gallát jégfehér szeme, de itt egy újabb szilanagiszt, akinek az ősei nyilván fel sem fogták, mi a genocídium lényege.

– Hogy érzed ma magad, Houa? – kérdezi mosolyogva, és miközben belép, a jegyzetfüzetére pillant. – Készen állsz az orvosi vizsgálatra?

– Inkább sétálni lenne kedvem. Menjünk ki a kertbe.

Sztahnin összerezzen, rám pislog.

– Houa, te is tudod, hogy azt nem lehet.

Észrevettem, hogy meglehetősen felületesen őrködnek felettünk. Érzékelők figyelik az életjeleinket, kamerák rögzítik a mozgásunkat, mikrofonok hallgatják a kimondott szavainkat. Néhány érzékelő a varázshasználatunkat követi nyomon – de egy sem, egyetlenegy sem képes még a tizedét sem felmérni annak, amit valójában teszünk. Sértve érezném magam, ha nem épp nemrég szembesültem volna azzal, milyen fontos számukra, hogy kevesebbek legyünk. Az alacsonyabb rendű lényeket nem szükséges alaposan szemmel tartani, nemdebár? A szilanagiszt magesztria teremtményeinek egyszerűen nem lehetnek olyan képességeik, amelyek ezt indokolttá tehetnék. Elképzelhetetlen! Nevetséges! Ne légy ostoba.

Hát jó, sértve érzem magam. Többé már nincs türelmem Sztahnin udvarias leereszkedéséhez.

Így hát megkeresem a kamerákat működtető varázsszálakat, összekuszálom őket a saját tárolókristályaikba futó szálakkal, és összehurkolom a két köteget. A kamerák mostantól csak az utóbbi pár órában rögzített felvételeket fogják ismételni – amelyeken nagyrészt csak annyi történik, hogy az ablakon kifelé nézve merengek. Ugyanezt teszem a hangrögzítővel, ügyelek arra, hogy kitöröljem a köztem és Sztahnin között elhangzott utolsó pár mondatot. Ehhez mindössze csak csettintenem kell egyet az akaratommal, mert arra terveztek, hogy felhőkarcoló-méretű gépekre legyek hatással, és a kamerák igazán semmiségek. Még ahhoz is több varázs kell, amikor a többiek felé nyújtózom, hogy elmondjak nekik egy viccet.

Ugyanakkor a többiek szenzelik, amit teszek. Bimniha megízleli a hangulatom, és azonnal riadóztatja a társainkat – mert általában én vagyok közülünk a legkészségesebb. Én vagyok az, aki egészen mostanáig hitt a geoarkániában. Általában Remha a haragtartó. Azonban ebben a pillanatban Remha hűvös hallgatásba burkolózik, magában forrong azokon a dolgokon, amiket megtudtunk. Gaeha is csendes, kétségbeesett, próbálja kitalálni, hogyan lehet lehetetlent követelni. Dusa megnyugtatás gyanánt a többieket ölelgeti, Saleha pedig túl sokat alszik. Bimniha riadója kimerült, ingerült, önmagába zárkózott, és végső soron süket fülekre talál.

Közben Sztahnin mosolya elkezdett lehervadni, és csak most döbben rá, hogy komolyan beszélek. Egyik lábáról a másikra áll, kezét a csípőjére teszi.

– Houa, ez nem vicces. Tudom, hogy valamelyik nap kimehettetek…

Kigondoltam, mi lenne a leghatékonyabb módszer arra, hogy elhallgattassam.

– Gallát dirigens tudja, hogy vonzónak találod?

Sztahnin lefagy, szeme elkerekedik. Az ő szeme barna, de a jégfehéret szereti. Láttam, hogy néz Gallátra, bár ez korábban igazából soha nem érdekelt. Most sem. De azt gondolom, hogy Szil Anagisztben tabunak számít a nisz szem kedvelése, és sem Gallát, sem Sztahnin nem engedheti meg magának azt, hogy ezzel a perverzióval vádolják. Gallát az első sugdolózásra kirúgná Sztahnint – még akkor is, ha csak én sugdolóznék róluk.

Odalépek hozzá. Kissé hátrébb húzódik, összeráncolja a homlokát a vakmerőségem miatt. Mi, szerkezetek nem léphetünk fel határozottan. Mi, eszközök. A viselkedésem olyan rendellenes, hogy jelentenie kellene, de nem emiatt aggódik.

– Senki sem hallotta, hogy ezt mondtam – közlöm vele szelíden. – Senki sem látja, mi történik most ebben a szobában. Nyugodj meg.

Alsó ajka alig láthatóan megremeg, mielőtt megszólalna. Rossz érzés fog el, amiért ennyire felzaklattam, de csak egy kicsit.

– Nem juthatsz messzire – mondja. – A-a vitaminhiány… Így lettetek kialakítva. Egy speciális étel nélkül pár napon belül meghalnátok, és ezt az ételt mi adjuk nektek.

Csak ekkor ébredek rá arra, hogy Sztahnin azt hiszi, meg akarok szökni.

Csak most jut eszembe, hogy megszökjek.

Amit a dirigens épp közölt velem, az nem leküzdhetetlen akadály. Könnyen lophatnék ételt, amelyet aztán magammal vihetnék, bár meghalnék, amikor elfogyna. Az életem egyébként sem nyúlna hosszúra. Azonban az zavar igazán, hogy nincs hova mennem. Az egész világ Szil Anagiszt.

– A kertbe – ismétlem meg végül. Ez lesz a nagy kaland, a szökésem. Azon gondolkozom, hogy felnevessek-e, azonban az érzelemmentesség tettetésének rutinja megakadályoz. Hogy őszinte legyek, igazából sehova sem akarok menni. Csak szeretném azt érezni, mintha némi irányítással bírnék az életem felett, még ha ez csak pár percig is tart. – Szeretném látni egypár percre a kertet. Ennyi az egész.

Sztahnin a másik lábára helyezi a súlypontját, láthatóan kínban van.

– Emiatt elveszíthetem az állásomat, különösen, ha bármelyik szenior dirigens meglát. Börtönbe zárhatnak.

– Talán egy kertre néző szép szobát kapsz – vetem fel.

Összerezzen. Ezután, mert nem hagytam neki más választást, kivezet a cellámból, majd le a lépcsőn és ki az épületből.

Ebből a szögből furcsának hat a lila növényekkel teli kert, és teljesen más ilyen közelről érezni a csillagvirágok illatát. Különös illatuk van – szokatlanul édes, szinte cukros, alulról halványan feltör belőle az erjedés, az elfonnyadt vagy összetiport szirmok bomlása. Sztahnin nyugtalan, túl sokszor tekintget jobbra-balra, miközben én lassan sétálok, és azt kívánom, bár ne kellene itt lennie mellettem. Azonban ez tény: nem sétálhatok csak úgy egyedül a tábor területén. Ha az őrök, felügyelők vagy a dirigensek meglátnak minket, azt fogják hinni, hogy Sztahnin hivatalos ügyben jár el, és nem vonnak kérdőre engem… már ha ő képes lenne csendben maradni.

De aztán hirtelen megtorpanok egy kecses pókfa mögött. Sztahnin is megáll, szemöldöke felszalad, azon tűnődik, mi történt… aztán ő is meglátja, amit én, és ledermed.

Kelenli is kijött, előttünk nem messze álldogál két kacskaringós bokor között, egy fehér rózsákkal körbefuttatott lugas alatt. Gallát dirigens is vele tartott. Kelenli összefonja a karját, Gallát a hátának kiabál. Nem vagyunk hozzájuk elég közel ahhoz, hogy halljuk, mit mond, bár kétségtelen, hogy mérges. A testük története ugyanakkor olyan átlátható, akár a földrétegek.

– Ó, ne – motyogja Sztahnin. – Nem, nem, nem. El kellene…

– Csend – dünnyögöm.

Azt akartam mondani, hogy legyél csendben, de Sztahnin így is elhallgat, tehát megértette a szándékomat.

Aztán csak ott állunk, és nézzük, ahogy Gallát és Kelenli veszekednek egymással. Egyáltalán nem hallom Kelenlit, mire eszembe jut, hogy nem emelheti fel a hangját a dirigenssel szemben, az nem lenne biztonságos. De amikor Gallát megragadja a karját, és erőszakkal maga felé fordítja, Kelenli automatikusan a hasához szorítja a kezét. Ez nagyon gyorsan történik. Gallát azonnal el is engedi, látszólag meglepődik ezen a reakción és saját erőszakosságán. Kelenli eközben hátracsúsztatja kezét az oldalához. Nem hiszem, hogy Gallát észrevette volna. Tovább vitatkoznak, és ezúttal Gallát széttárja a kezét, mintha felkínálna valamit. Testtartása esedező, de feltűnik, milyen merev a háta. Könyörög – de úgy gondolja, nem kellene. Tudom, hogy amikor a könyörgésének végül nem lesz eredménye, más módszerekhez fog folyamodni.

Behunyom a szemem, fájdalom áraszt el, miközben végre, végre megértem. Kelenli minden fontos tekintetben közénk tartozik, és ez mindig is így volt.

Ennek ellenére lassan lecsillapodik. Leszegi a fejét, kelletlen megadást színlel, válaszol valamit. Ez nem valós. A föld a dühétől, a félelmétől, az elzárkózásától visszhangzik. Ennek ellenére Gallát hátában oldódik a merevség. Elmosolyodik, még lendületesebben gesztikulál. Visszamegy Kelenlihez, megfogja a karját, gyengéden szól hozzá. Lenyűgöz, milyen hatékonyan sikerült elpárologtatnia a dirigens haragját. Mintha Gallát nem látná, hogy Kelenli oldalra pillant, amikor beszél hozzá, és nem érezné, hogy nem viszonozzák a közeledését. Kelenli elmosolyodik valamin, amit hall, de még tizenöt méterről is látni, hogy ez csak színjáték. Gallátnak is észre kell vennie, nem? De kezdem megérteni azt is, hogy az emberek azt hiszik, amit hinni akarnak, nem azt, ami valójában ott van előttük, hogy lássák, megérintsék és szenzeljék.

Így hát Gallát megenyhül, és távozni készül a kertből – szerencsére nem azt az ösvényt választja, amelyiken jelenleg Sztahninnal lopakodunk. A testtartása teljesen megváltozott, láthatóan jobb hangulatba került. Örülnöm kellene ennek, nem? Gallát vezeti a projektet. Ha ő boldog, mindannyian nagyobb biztonságot élvezünk.

Kelenli addig figyeli Gallátot, amíg el nem tűnik. Aztán elfordítja a fejét, és egyenesen rám néz. A mellettem álló Sztahnin fuldokló hangot hallat, de ő csak egy bolond. Kelenli természetesen nem fog minket jelenteni. Miért tenne ilyet? A színjátéka egy percig sem Gallátnak szólt.

Ezután Gallátot követve ő is elhagyja a kertet.

Ez volt az utolsó lecke. Amelyre a leginkább szükségem volt, azt hiszem. Szólok Sztahninnak, hogy vigyen vissza a cellámba, ő pedig felnyög a megkönnyebbüléstől. Amikor visszatérek, kibogozom a megfigyelőberendezések varázsszálait, és szelíden emlékeztetem Sztahnint, hogy ne legyen ostoba, majd elengedtem. Lefekszem az ágyamra, hogy elmélkedni tudjak erről az új tudásról. Belém telepedett, és úgy parázslik, hogy körülötte minden izzik és füstölög.

*

És aztán pár nappal azután, hogy visszatértünk Kelenli hangolási küldetéséről, a parázs mindannyiunkban lángra kap.

Ez az első alkalom, hogy az utazás óta mindannyian együtt vagyunk. Hűs szénrétegben fonjuk össze a jelenlétünket, ami még találó is, mert Remha olyan sistergést repít át mindannyiunkon keresztül, amely a repedések között csikorgó homokszemcséket idézi. Ez az elvezetők, a tüskeföld hangja/érzése/szenzelése. Emellett a hálózatunk statikus ürességének visszhangja is, amely azt a helyet jelzi, ahol egykor Tetleha – és Entiha és Arha és az összes többi – létezett.

Ez vár ránk, amikor megadjuk nekik a geoarkániát – mondja Remha.

Igen – felel Gaeha.

Remha megint sistereg. Még soha nem szenzeltem ilyen mérgesnek. Az utazásunk óta eltelt napokban egyre dühösebb és dühösebb lett. De végtére is ez mindannyiunkról elmondható – és most itt az idő, hogy kiköveteljük a lehetetlent. Semmit sem kellene adnunk nekik – jelenti ki, aztán érzem, hogy egyre élesebb lesz az elhatározása, rosszindulatúvá válik. Nem is. Vissza kellene adnunk, amit elvettek.

A benyomások és a tettek hátborzongató, alig hangjegynyi lüktetései hullámoznak keresztül a hálózatunkon: végre egy terv. Egy lehetőség arra, hogy megteremtsük a lehetetlent, ha nem tudjuk kikövetelni. A megfelelő fajtájú túlfeszültség a megfelelő pillanatban, miután a töredékek aktiválódtak, de még a motor leégése előtt. A töredékekben tárolt összes varázs – több évtizedé, egy civilizációé, milliónyi életé – vissza fog áramlani Szil Anagiszt rendszereibe. Először kiégeti a tüskeföldeket és azok szánalmas terményeit, hogy végre nyugodhassanak a holtak. A varázs ezután keresztülrobban rajtunk, a nagyszerű gépezet legkényesebb alkatrészein. Amikor ez megtörténik, meghalunk, de a halál is jobb annál, mint amit nekünk szántak, ezért elégedettek vagyunk.

Miután meghalunk, a plutonikus motor varázsa mindenféle korlátozás nélkül áramlik majd lefelé a város összes vezetékén, és helyrehozhatatlanul összeégeti őket. Szil Anagiszt minden csomópontja le fog állni – elakadnak a lebműk, hacsak nincs hozzájuk tartalék generátor, kialszanak a fények, mozdulatlanná dermednek a gépezetek, a modern magesztria összes kényelmet szolgáló, határtalan vívmánya törlődik a bútorokból, készülékekből, szépítőszerekből. Elvesznek a geoarkánia kialakításának irányába tett, többnemzedéknyi erőfeszítések. A motor kristálytöredékei sok-sok túlméretezett, törött, égett és tehetetlen kővé alakulnak át.

Olyan kegyetlennek kell lennünk, mint ők. Képesek vagyunk arra utasítani a töredékeket, hogy a legnépesebb területektől távol essenek le. Mi vagyunk az általuk létrehozott szörnyetegek, és ennél is többek, de olyan szörnyetegek leszünk, amilyenek lenni akarunk a halálunkkor.

Akkor megegyeztünk?

Igen. Remha őrjöng.

Igen. Gaeha bánatos.

Igen. Bimniha lemondó.

Igen. Saleha igazságot akar.

Igen. Dusa kimerült.

És én is, ki nehéz vagyok, mint az ólom, igennel felelek.

Így hát egyezségre jutottunk.

Csak önmagamban gondolok nemet, amikor megjelenik előttem Kelenli arca. De néha, ha a világ zord, a szerelemnek még zordabbnak kell lennie.

*

Az aktiválás napja.

Tápanyagot hoznak nekünk – fehérjét és friss, édes gyümölcsöt köret gyanánt. Italt is kapunk, amelyről azt mondják, közkedvelt finomság, a biz, és szépen elszíneződik, amikor különféle vitaminkiegészítőket adnak hozzá. Különleges ital egy különleges napra. Meszes. Nem ízlik. Aztán eljön az idő, hogy elutazzunk Zéróhelyre.

Most röviden és egyszerűen elmagyarázom, hogyan működik a plutonikus motor.

Először felélesztjük a töredékeket, melyek évtizedeken át a foglalataikban ültek, és Szil Anagiszt minden egyes csomópontjához elvezették az életenergiát – és ennek egy részét a későbbi felhasználás céljából el is raktározták, ebbe beletartozik az is, amit erővel tápláltak beléjük a tüskeföldeken keresztül. Mostanra ugyanakkor optimális tárolási és termelési funkcióval rendelkeznek, mindegyik egy önmagában is működő, arkanikus motorrá vált. Amikor most magunkhoz fogjuk hívni a töredékeket, azok kiemelkednek a foglalatukból. Egy stabil hálózatban egyesítjük az erejüket, majd rávetítjük egy prizmára, amely még tovább erősíti és sűríti a varázst, és a prizmáról lepattintva az ónixba áramoltatjuk az egészet. Az ónix egyenesen a Föld magjába vezeti majd ezt az energiát, amitől az túltelítődik – a fölös energiát pedig Szil Anagiszt éhes vezetékeibe ömleszti. Gyakorlatilag a Föld is egy hatalmas plutonikus motorrá válik, a magját képező áramfejlesztő sokkal több varázst fog kitajtékzani magából, mint amennyit beleöntenek. Innentől kezdve a rendszer önfenntartó lesz. Szil Anagiszt ezután örökké a bolygó életéből fog táplálkozni.

(A tudatlanság nem lenne találó kifejezés arra, amit ez megtestesített. Igaz, azokban az időkben senki sem gondolt élőként a Földre – de rájöhettünk volna. A varázs az élet mellékterméke. Az, hogy a Földben kiszipolyozható varázs rejlik… Mindannyiunknak rá kellett volna jönni.)

Minden, amit ez idáig tettünk, gyakorlás volt. Soha nem tudtuk volna itt, a Földön aktiválni a teljes plutonikus motort – túl sok bonyodalom lépett volna fel a szögek ferdesége, a jelerősség, az ellenállás és a félteke görbülete miatt. Oly kínosan gömbölyűek a bolygók. Végtére is a célpontunk a Föld; látótengelyek, erővonalak és vonzás. Ha a bolygón maradunk, csak a Holdra lehetnénk igazán hatással.

Ez az oka annak, hogy a Zéróhely nem a Földön kapott helyet.

Így a hajnali órákban egy szokatlan fajta lebműhöz visznek minket, melyet a geoinzsenérek kétségtelenül szöcskékről vagy hasonló állatokról mintáztak. Gyémántszárnya van, de ehhez nagy, szénszálas lábak társulnak, melyek most a tekercselt, eltárolt energiától gőzölögnek. Miközben a dirigensek a lebmű belsejébe tessékelnek minket, észreveszem, hogy más lebműveket is utazáshoz készítenek elő. Nagy társaság készül arra, hogy velünk tartson, és lássa végre a végéhez érni a nagy projektet. Oda ülök, ahova mondják, ezután mindannyiunkat az ülésbe szíjaznak, mert a lebmű lökései néha meghaladhatják a geomagesztrikus tehetetlenségi… Hm. Legyen elég annyi, hogy az út eleje riadalmat kelthet. Ez semmiség egy élő, tajtékzó töredék szívébe történő merüléshez képest, de azt hiszem, az emberek nagy, vad dolognak képzelik. Mi hatan mozdulatlanul, hűs elszántsággal ülünk, miközben körülöttünk mások csevegnek, és a lebmű felszökken a Hold felé.

A Holdon van a holdkő – egy óriási, szivárványszínben játszó, fehér, csiszolt drágakő a vékony rétegű, szürke talajba ágyazódva. Ez a töredékek közül a legnagyobb, teljes mérete vetekszik egy szilanagiszt csomópontéval, és maga a Hold a foglalata. A szélei mentén egy épületegyüttes áll, amelynek mindegyik tagja gondosan le van szigetelve, hogy ne hatolhasson beléjük a légtelen sötétség, mégsem különböznek sokban azoktól az épületektől, melyeket épp most hagytunk magunk mögött. Annyi az egész, hogy a Holdon vannak. Ez Zéróhely, ahol történelmet fogunk írni.

Odabent Zéróhely állandó személyzete sorakozik a folyosók mentén, büszke csodálattal bámulnak minket, mint ahogyan a legtöbben a precíziós berendezéseket. Olyan dokkolókhoz vezetnek, amelyek pontosan úgy néznek ki, mint amelyeket a mindennapi gyakorláshoz szoktunk használni – bár ezúttal mindannyiunknak külön szoba jut. Az egyes szobák mellett helyezkedik el a dirigensek megfigyelőállása, amelytől csak egy teljesen áttetsző kristályablak választ el minket. Már hozzászoktam ahhoz, hogy munka közben megfigyelnek – ahhoz viszont nem, hogy bemehetek a megfigyelők szobájába, márpedig itt most először erre kerül sor.

Ott állok, alacsonyan, egyszerű ruhában és feszengve a magas, előkelő és változatos öltözékű emberek között, miközben Gallát bemutat a többieknek. „Houa, a legkiválóbb hangolónk.” Már önmagában ez a kijelentés is azt bizonyítja, hogy a dirigenseknek vagy tényleg fogalmuk sincs a működésünkről, vagy Gallát ideges, és nem találja a szavakat. Talán mindkettő. Dusa egy lépcsőzetes mikrorengésben nevet fel – a Hold rétegei vékonyak, porosak és halottak, de nem sokban különböznek a Föld rétegeitől –, miközben én ott állok, és szívélyes üdvözlő formulákat mondok a számmal, mint ahogy elvárják tőlem. Talán Gallát valójában erre gondolt: én vagyok az a hangoló, aki a legjobban tudja színlelni, hogy érdeklik a dirigensek badarságai.

De valami megragadja a figyelmemet, miközben lezajlik a bemutatkozás és az udvarias csevej. Arra összpontosítok, hogy a megfelelő dolgokat mondjam a megfelelő időben. Megfordulok, és a szoba hátuljához közel észreveszek egy stázisoszlopot, mely halkan zúg, és a saját plutonikus motorjaitól villódzik, létrehozva egy mezőt, amely a benne rejlő dolog stabilitásáról gondoskodik. És metszett kristályból álló felszíne fölött ott lebeg…

Van a szobában egy nő, aki mindenkinél magasabb és jól öltözöttebb. Követi a pillantásom.

– Tudnak a próbafúrásról? – kérdezi Galláttól.

Gallát megrándul, majd rám és a stázisoszlopra néz.

– Nem – felel. – Nem szólítja nevén a nőt, nem említi a titulusát, azonban hanglejtése nagyon tiszteletteljes. – Csak annyit mondtunk el nekik, amennyi feltétlenül szükséges.

– Azt gondoltam volna, hogy az összefüggésekre még a te fajtádnak is szüksége van.

Gallát felháborodik, hogy egy kalap alá veszik velünk, de nem felel. A nő derűsnek látszik. Lehajol, hogy a szemembe nézhessen, bár nem vagyok annyival alacsonyabb nála.

– Szeretnéd tudni, mi az a tárgy, kicsi hangoló?

Máris utálom a nőt.

– Igen, kérem – felelem.

Még mielőtt Gallát megakadályozhatná benne, kezet ráz velem. Nem kellemetlen az érintése. A bőre száraz. A stázisoszlop közelébe visz, hogy alaposabban megnézhessem, mi lebeg fölötte.

Eleinte azt hiszem, hogy amit látok, az nem több egy gömb alakú vastömbnél, amely pár centivel a stázisoszlop fölött lebeg, és alulról világítja meg az oszlop fehér ragyogása. Ez csak egy vasdarab, a felületén ferde, tekervényes vonalakkal. Egy meteorszilánk? Nem. Észreveszem, hogy a gömb mozog – lassan forog egy kissé döntött, észak–dél irányú tengely mentén. Ránézek az oszlop pereme körül lévő figyelmeztető jelekre, és észreveszem a rendkívüli hő és nyomás jelzéseit, valamint a stázismezőbe való belépéstől óvó szimbólumot. A jelzések szerint a mezőben a tárgy természetes környezetét állították elő.

Senki sem tenne ilyet egy egyszerű fémdarabbal. Pislogok, szezunális és varázsos érzékelésre váltok át, majd gyorsan hátrébb húzódom, amikor perzselő, fehér fény villan felém, majd át rajtam. A vasgömb tele van varázzsal – koncentrált, sistergő, egymást keresztül-kasul átszelő szálakból áll, melyek közül pár a felszínén túlra, kifelé nyúlik és… elfelé távolodik. Nem tudom követni azokat, amelyek kijutnak a szobából, a hatókörömön túl helyezkednek el. Bár látom, hogy valamilyen oknál fogva az ég felé ácsingóznak. És az általam látott, izgága szálakba írva… összeráncolom a homlokom.

– Dühös – mondom.

És ismerős. Hol láttam már korábban ehhez hasonlót, ilyen varázst? A nő rám pislog. Gallát nyöszörög.

– Houa…

– Nem – felel a nő, és egyik kezét felemeli, hogy elhallgattassa Gallátot. Ismét rám figyel, tekintete ezúttal fürkésző és kíváncsi. – Mit mondtál, kicsi hangoló?

A nő felé fordulok. Nyilvánvalóan fontos ember. Talán félnem kellene, de nem félek.

– Az a valami dühös – felelem. – Őrjöng. Nem akar itt lenni. Valahonnan elhozták, ugye?

A szobában mások is felfigyeltek a beszélgetésünkre. Nem mind dirigens, de mindannyian láthatóan nyugtalanul és értetlenül néznek minket. Hallom, hogy Gallát visszatartja a lélegzetét.

– Igen – felel végül a nő. – Egy próbafúrást végeztünk az egyik antarktikai csomópontnál. Aztán szondákat engedtünk a mélybe, amelyek a legbelső magból hozták ezt fel. – Büszkén mosolyog. – A magban lévő varázs gazdagsága az, ami lehetővé fogja tenni a geoarkániát. A próba miatt építettük meg Magpontot, a töredékeket és benneteket.

Ismét a vasgömbre nézek, csodálkozom, hogy a nő olyan közel áll hozzá. Dühös – gondolom megint, holott nem is igen tudom, honnan találtak belém utat ezek a szavak. Megteszi, amit tennie kell.

Ki? Mit fog tenni?

Megrázom a fejem, megmagyarázhatatlan módon bosszankodom, majd Gallát felé fordulok.

– Nem kellene elkezdenünk?

A nő felnevet, el van ragadtatva. Gallát szúrós szemmel néz rám, azonban kissé felenged, amikor egyértelművé válik, hogy a nő jól szórakozik.

– De, Houa. Azt hiszem, el kellene. Ha nem bánod…

(Valamilyen címen és néven szólítja a nőt. Az idő múlásával mindkettőt elfelejtem. Negyvenezer év múlva már csak arra fogok emlékezni, hogy milyen volt a nevetése, hogy közénk sorolta Gallátot, és hogy milyen könnyelműen álldogált a vasgömb mellett, melyből színtiszta rosszakarat sugárzott – és elég varázs ahhoz, hogy Zéróhely minden épületét elpusztítsa.

És arra is emlékezni fogok, hogy én is átsiklottam minden lehetséges figyelmeztető jel fölött, amely a küszöbönálló dolgokat sugallta.)

Gallát visszavisz a dokkolószobába, ahol bele kell másznom a drótszékembe. Leszíjazzák a végtagjaimat, aminek soha nem láttam értelmét, mert amikor az ametisztben vagyok, alig érzékelem a testem, nemhogy mozgatni tudnám. A bizttől bizsereg a szám, ami arra utal, hogy serkentőt tettek bele. Nem lett volna rá szükség.

A többiek felé nyújtózom, és gránitkemény elhatározásra lelek bennük. Igen.

Képek jelennek meg előttem a kijelzőfalon, így most már látom a Föld kék golyóját, a másik öt hangoló dokkolóját és egy képet Magpontról, amely fölött ott lebeg a mindenre felkészült ónix. A többi hangoló visszanéz rám a képekről. Gallát odalép hozzám, látványosan ellenőrzi a drótszék érintkezési pontjait, amelyek továbbküldik a mérések eredményeit a biomagesztriai részlegnek.

– Ma te fogsz megbirkózni az ónixszal, Houa.

Gaeha meglepett kis rángásait érzem felém hullámzani Zéróhely egy másik épületéből. Ma nagyon egymásra vagyunk hangolódva.

– Az ónix Kelenlié.

– Már nem.

Gallát nem emeli fel a fejét, miközben beszél. Semmi szükség nincs rá, de újra ellenőrzi a szíjakat, és eszembe jut, hogy a kertben ugyanígy nyújtotta előre a karját, amikor visszahúzta magához Kelenlit. Ah, most már értem. Mindeddig attól tartott, hogy elveszti őt… miattunk. Félt attól, hogy Kelenlit is csak egy újabb eszközzé fogja alacsonyítani a feljebbvalói szemében. Vajon hagyják, hogy megtartsa őt a geoarkánia után? Vagy attól tart, hogy Kelenlit is a tüskeföldre dobják? Bizonyára így van. Máskülönben miért hajtott volna végre egy ilyen jelentős változást a konfigurációnkban az emberi történelem legfontosabb napján?

Mintha csak meg akarná erősíteni a feltételezéseimet, megszólal.

– A biomagesztria szerint most már több mint elégséges mértékben és a kellő ideig képes vagy fenntartani a kapcsolatot.

Engem figyel, abban reménykedik, hogy nem fogok tiltakozni. Hirtelen ráébredek arra, hogy megtehetném. Ma Gallát minden mozdulatát nagyító alatt vizsgálják, ezért a fontos emberek észrevennék, ha kitartanék amellett, hogy az új konfiguráció rossz ötlet. Már a hangom puszta felemelésével is elvehetem Kelenlit Galláttól. Elpusztíthatnám, mint ahogy ő Tetlehát.

De ez csak egy botor, értelmetlen gondolat, mert mégis hogyan gyakorolhatnék Gallát fölött hatalmat anélkül, hogy ártanék Kelenlinek? Így is elég fájdalmat fogok neki okozni, amikor önmaga ellen fordítjuk a plutonikus motort. Kelenlinek elvileg túl kell élnie a varázs kezdeti vonaglását. Még akkor is, ha épp az egyik túlfeszültség alatt álló eszközzel van összekapcsolódva, elég jó képességekkel rendelkezik ahhoz, hogy megakadályozza a gerjedést. Azután pedig ő is csak egy lesz a túlélők között, egyenlő velük a szenvedésben. Senki sem fogja tudni, micsoda ő valójában – vagy a gyermeke, ha ő is olyan lesz, mint Kelenli. Mint mi. Szabaddá fogjuk tenni… hogy ugyanúgy küzdjön a túlélésért, mint mindenki más. De még ez is jobb, mint egy aranykalitkában élni a biztonság illúzióját, nem?

Jobb, mint amit te valaha is adni tudtál volna neki – címzem a gondolatot Gallátnak.

– Jól van – felelem.

Gallát kissé megnyugszik. Kimegy a szobámból, és visszatér a megfigyelőhelyiségbe, ahol már várja a többi dirigens. Egyedül vagyok. Soha nem vagyok egyedül, velem vannak a többiek. Megérkezik a jel, hogy kezdhetjük. Mintha minden visszatartaná a lélegzetét. Készen állunk.

Első a hálózat.

Olyannyira össze vagyunk hangolódva, hogy könnyen és jó érzéssel eltelve moduláljuk az ezüstfolyamainkat és szüntetjük meg az ellenállásunkat. Remha a járom, de alig kell ösztökélnie minket arra, hogy magasabban vagy alacsonyabban rezonáljunk, vagy hogy egyszerre fejtsük ki húzóerőnket. Egymáshoz igazodunk. Mindannyian ezt akarjuk.

Felettünk, mégis bőven a hatókörünkön belül, mintha a Föld is morajlana. Majdnem olyan, mintha élne. A kiképzésünk elején elvittek minket Magpontba és vissza, átutaztunk a földköpenyen, és láttuk azokat az óriási varázsfolyamokat, melyek természetüknél fogva felfelé tajtékzanak a bolygó vas-nikkel magjából. Ennek a feneketlen forrásnak a megcsapolása lesz minden idők legnagyobb emberi teljesítménye. Egykor ez a gondolat büszkeséggel töltött volna el. Most, amikor megosztom a többiekkel, a keserű álmélkodás palaköves, csillámpehelynyi felvillanása hullámzik át mindannyiunkon. Soha nem tartottak minket embernek, de ma a tetteinkkel fogjuk bebizonyítani, hogy többnek minősülünk puszta eszközöknél. Még ha nem is vagyunk emberek, emberiek vagyunk. Ezt soha többé nem vitathatják el tőlünk.

Elég a haszontalanságokból.

Először a hálózatot, majd a motor töredékeit kell összerakni. Az ametiszt után nyúlunk, mert az van a bolygón a legközelebb. Bár egy világra vagyunk tőle, tudjuk, hogy alacsony, kitartott hang tör fel belőle, tárolómátrixa felragyog, és csordultig megtelik energiával, miközben belevetjük magunkat örvényes folyamába. Már abba is hagyta a tüskeföld gyökereinél összegyűlt üledék szopogatását, és egy önmagában is működő, zárt rendszerré alakul át, már-már élőnek érezzük. Miközben a nyugalmi állapotból rezonáns aktivitásra édesgetjük, lüktetni kezd, és végül az életet utánzó mintázatokban pislákol. Olyan, mint a neurotranszmitterek kisülése vagy a bélmozgás. Életben van? Most először tűnődöm el ezen, Kelenli leckéinek nyomán merült fel bennem ez a kérdés. Magas szintű anyagból áll, de egy olyan dolog mellett létezik párhuzamosan, mely a képére formált magas szintű varázsból tevődik össze – melyet egykor nevető, dühöngő és éneklő emberek testeiből nyertek ki. Maradt bármi is az ő akaratukból az ametisztben?

Ha igen… a niszek vajon rábólintanának arra, amire mi, az ő karikírozott gyermekeik készülnek?

Egy percet sem vesztegethetek többet efféle gondolatokra. A döntés megszületett.

Így hát az egész hálózatra kiterjesztjük ezt a makroszintű indító szekvenciát. Szenzia nélkül szenzelünk. Érezzük a változást. Tudjuk a csontjainkban – mert ennek a motornak a részei, az emberiség legnagyobb csodájának az összetevői vagyunk. A Földön, Szil Anagiszt minden egyes csomópontjának szívében kürtök szólalnak meg városszerte, a figyelmeztető pilonok pedig piros figyelmeztetéseket villantanak fel, melyeket messziről is látni, miközben a töredékek egyesével zörögni és pislákolni kezdenek, majd kiszakadnak a foglalatukból. Gyorsabban veszem a levegőt, amikor mindegyikben rezonálva megérzem, hogy a kristály kezd leválni a durvább kőről, és érzem magához húzó erejét, miközben leereszkedünk és lüktetni kezdünk a varázs állapotváltozásával, majd elkezdünk emelkedni…

(Itt egy kis elakadásra kerül sor, gyorsan véget ér, és alig észrevehető ebben a részegítő pillanatban, mégis átvilágít az emlékezet homályos üvegén. A töredékek közül pár fájdalmat okoz nekünk. Épp csak egy kicsit, amikor leválnak a foglalatról. Érezzük annak a fémnek a karcolását, amelynek nem kellene ott lennie, a tűk karmolását kristálybőrünkön. Érezzük a rozsda enyhe illatát. Gyorsan elmúlik a fájdalom, és hamar elfelejtjük, mint ahogy az összes tűszúrás esetén. Csak később jut majd eszembe, és akkor fogok rajta keseregni.)

…emelkedünk, búgunk és elfordulunk. Nagy levegőt veszek, miközben a foglalatok és az őket körülvevő városok egyre távolabb kerülnek tőlünk. Szil Anagiszt átkapcsol a tartalék energiahálózatokra, amelyek kitartanak, amíg be nem indul a geoarkánia. Azonban ezek az e világi dolgok lényegtelenek. Áramlok, repülök, felfelé zuhanok a zakatoló fényben, mely lila, indigó, mályva vagy arany, a spinell és a topáz és a gránát és a zafír – olyan sok van, olyan fényesek! Olyan életteliek a bennük egyre jobban felhalmozódó energiától.

(Olyan életteliek – gondolom ismét, és ez a gondolat borzongást küld végig a hálózaton, mert Gaeha is erre gondolt, és Dusa is, és Remha az, aki felelősségre von minket egy oldaleltolódási töréshez hasonló csattanással: Ostobák! Meghalunk, ha nem koncentráltok! Így hát elengedem ezt a gondolatot.)

És – ah, igen, ott, bekeretezve a képernyőn, az észlelésünk középpontjában, akár a zsákmányát kémlelő szem: az ónix. Magpont fölött helyezkedik el, ahová legutóbb Kelenli parancsolta.

Nem vagyok ideges, mondom magamnak, miközben érte nyúlok.

Az ónix nem olyan, mint a többi töredék. Hozzá képest még a holdkő is nyugalmas, végtére is csak egy tükör. Azonban az ónix hatalmas, félelmes, a sötét legsötétebbje, megismerhetetlen. Míg a többi töredék felkutatást és aktív befogást igényel, alighogy a közelébe érek, az ónix magához ragadja a tudatosságomat, próbál mélyebbre húzni az ezüst hömpölygő, zubogó áradatába. Amikor korábban rácsatlakoztam, elutasított, mint ahogy sorban mindenki mást is. Szil Anagiszt legkiválóbb mageszterei sem tudták megfejteni ennek okát – azonban most, amikor felkínálom magam, és az ónix magának követel, hirtelen megvilágosodom. Az ónix életben van. Ami a többi töredék esetében csak egy kérdés, az itt válaszra talál: az ónix szenzel engem. Tanulmányoz, és olyan jelenléttel érint meg, amely hirtelenjében tagadhatatlanná válik.

És pontosan abban a pillanatban, amikor ráébredek erre, és elég időm van eltűnődni, mit gondolhatnak ezek a létezők rólam, szánalmas leszármazottjukról, aki a génjeik összeolvasztásának eredményeként jött létre az elpusztítóik gyűlölete által…

…végül érzékelem a magesztria egy titkát, amelyet még a niszek is inkább csak elfogadtak, semmint igazán értettek volna. Végtére is ez varázs, nem tudomány. Mindig is lesznek olyan részei, melyeket senki sem fog tudni megérteni. De most már tudom: ha elég varázst teszünk egy élettelen dologba, az életre kel. Ha elég életet teszünk a tárolómátrixokba, azok meg fognak őrizni valamiféle kollektív akaratot. Emlékezni fognak a borzalomra és a kegyetlenségre, azzal, ami maradt belőlük – a lelkükkel, ha úgy tetszik.

Ezért az ónix most átengedi magát nekem, mert végre érzékeli, hogy én is tapasztaltam már fájdalmat. Felnyílt a szemem a saját kizsákmányolásomra és lealacsonyításomra. Természetesen félek, és dühös, sértett vagyok, de az ónix nem nézi le ezeket a bennem dúló érzéseket. Ugyanakkor valami mást, valami többet keres, és végül meg is találja a szívem mögötti apró, égő csomóba fészkelődve: az elhatározást. Elköteleztem magam amellett, hogy ebből az egész igazságtalanságból valami jót fogok teremteni.

Ez az, amit az ónix akar. Igazságot. És mivel én is ezt akarom…

Kinyitom a szemem a valóságban.

– Összekapcsolódtam az irányító drágakővel – jelentem a dirigenseknek.

– Vettem – felel Gallát, miközben a képernyőt nézi, ahol a biomagesztria nyomon követi a neuroarkanikus kapcsolatainkat. A megfigyelők tapsban törnek ki, ami miatt hirtelen megvetést érzek irántuk. Esetlen berendezéseik és gyenge, kezdetleges szenziájuk végre közölte velük, ami számunkra olyan alapvető, mint a légzés. A plutonikus motor beindult, és működik.

Most, hogy az összes töredék kiszabadult a foglalatából, egyre magasabbra emelkednek, morajlanak, és a kétszázötvenhat városi csomópont és szeizmikusan energikus pont fölött lebegnek, elindítjuk a sokszorozó szekvenciát. A töredékek között a halvány színű áramlási ütközők gyúlnak először lángra, aztán újrahasznosítjuk és gazdagabbá tesszük a generátorok mélyebb, drágakőhangjait. Az ónix egyetlen súlyos, recsegő hanggal veszi tudomásul a szekvencia beindítását, és hullámokat korbácsol a Féltekei-óceán felszínén.

Megfeszül a bőröm, a szívem kalapál. Valahol, egy másik létezésben ökölbe szorítottam a kezem. Mi tettünk így, a hat különböző test, a kétszázötvenhat kar és láb és az egyetlen, nagy, fekete, lüktető szív jelentéktelen elkülönülésén keresztül. Kinyílik a szám (szánk), miközben az ónix tökéletes helyzetbe igazítja magát, hogy megcsapolja a föld varázsának szakadatlan tajtékzását, ahol a mag lapul nagyon-nagyon mélyen. Ez az a pillanat, amelyre teremtettünk.

Most – kellene mondanunk. Ezt, itt összekapcsoljuk, és az emberiség szolgálatának végtelen körébe taszítjuk a bolygó nyers varázsfolyamait.

Mert ez az, amire a szilanagisztek valójában létrehoztak minket: hogy megerősítsünk egy filozófiát. Szil Anagisztben szent az élet – ahogy annak lennie is kell, mert a város üzemanyagként égeti el az életet a saját dicsőségére. Nem a niszek voltak az elsők, akik a gyomrába kerültek, sok népirtás közül az övék volt a legutolsó és a legkegyetlenebb. Azonban a kizsákmányolásra épülő társadalom számára nincs nagyobb fenyegetés annál, mint amikor már nem maradnak leigázható teremtmények. És most, ha semmit sem tesznek, Szil Anagisztnek újra módját kell ejtenie annak, hogy alcsoportokba sorolja az embereit, és okokat teremtsen közöttük a viszálykodásra. Nem termelhető ki elég varázs csak a növényekből és a geoinzsenérek által átalakított állatvilágból, valakinek szenvednie kell, ha a többiek fényűzésben szeretnének élni.

Jobb a föld felé fordulni, érvel Szil Anagiszt. Jobb egy óriási, élettelen tárgyat rabszolgasorsba taszítani, mert az nem érez fájdalmat, és nem fog tiltakozni. Jobb a geoarkánia. Azonban ez az érvelés hibás, mert Szil Anagiszt végső soron fenntarthatatlan. Élősködő életmódot folytat, a varázs iránti éhsége minden elfogyasztott cseppel egyre csak nő. A Föld magja nem tárol végtelen mennyiségű energiát. Egyszer, még ha ez ötvenezer év múlva is fog bekövetkezni, ez az erőforrás is kimerül. Akkor minden meghal.

Amit teszünk, értelmetlen, és a geoarkánia hazugság. És ha tovább egyengetjük Szil Anagiszt előre kijelölt útját, azt mondjuk majd, hogy amit velünk tettek, helyes, természetes és elkerülhetetlen volt.

Nem.

Tehát. Most – mondjuk inkább. Ezt, itt összekapcsoljuk: a halvány töredékeket a sötétekkel, az összes töredéket az ónixszal és az ónixot… Szil Anagiszttel. Teljesen leválasztjuk a holdkövet az áramkörről. Most a töredékekben tárolt összes energia le fogja rohanni a várost, és amikor a plutonikus motor leáll, Szil Anagiszt is meghal.

Mindez jóval azelőtt elkezdődik és végbemegy, hogy a dirigensek műszerei érzékelnék a problémát. A többiek hozzám csatlakoznak, a hangunk elnémul, és várjuk, hogy lesújtson ránk a visszacsatolási hurok. Elégedettnek érzem magam. Jó lesz nem egyedül meghalni.

*

Viszont.

Viszont.

Emlékezz.

Aznap nem mi voltunk az egyetlenek, akik úgy döntöttek, visszavágnak.

Ez olyasmi, amire csak később fogok rájönni, amikor felkeresem Szil Anagiszt romjait, belenézek az üres foglalatokba, és látom a falaikból kiemelkedő vastűket. Ez egy olyan ellenség, akit csak azután fogok megérteni, hogy meghunyászkodtam és átalakultam a lábai előtt… de most elmagyarázom, hogy tanulhass a szenvedésemből.

Nem is olyan régen beszéltem neked egy háborúról a Föld és a felszínén lévő élet között. Pillantsunk be egy kicsit az ellenség lelkébe: a Föld semmilyen különbséget nem lát közöttünk. Orogén, tompa, szilanagiszt, nisz, jövő, múlt – számára az emberiség emberiség. És még ha mások parancsára is születtem meg és fejlődtem ki, még ha a geoarkánia már jóval azelőtt Szil Anagiszt álma volt, hogy a dirigenseim világra jöttek volna, még ha csak parancsokat is követtem, még ha mi, hatan visszavágásra is törekedtünk… ez a Földet nem érdekelte. Mindannyian bűnösek voltunk. Mindannyian bűnrészesek voltunk abban, hogy megkíséreltük leigázni a világot.

Most viszont, hogy a Föld mindannyiunkat vétkesnek ítélt, kiosztotta a büntetésünket. Legalább ezen a ponton hajlandó volt valamennyire figyelembe venni a szándékokat és a jó magaviseletet.

Ez az, amire emlékszem, amit később összeraktam, és amit hiszek. De emlékezz – soha ne feledd –, ez csak a háború kezdete volt.

*

Először a gépezetben lévő szellemként érzékeljük a zavart.

Egy másik létezőt mellettünk, bennünk, erőteljesen, tolakodva és gáttalanul. Még azelőtt kiüti az ónixot a markomból, hogy tudnám, mi történik, és egy olyan kábító erejű földbeszéddel némítja el rémült Mi történik? és Valami nem stimmel és Ez meg hogy történt? jelzéseinket, mint amilyen egy nap majd a Repedés lesz számodra.

Helló, kis ellenségek.

Végre megszólalnak a dirigensek megfigyelőhelyiségébe telepített szirénák. Megdermedünk drótszékünkben, szavak nélkül kiabálunk, és a kérdéseinkre adott válasz meghaladja a felfogóképességünket, ezért a biomagesztria csak egy problémát érzékel, amikor a plutonikus motor kilenc százaléka – huszonhét töredék – lecsatlakozik a hálózatról. Nem látom, ahogy Gallátnak elakad a lélegzete, és rémült pillantást vált a többi dirigenssel és a nagy tiszteletben álló vendégekkel, csak sejtem, hogy ez történik, az alapján, amit tudok róla. Úgy képzelem, egy ponton a vezérlőpult felé fordul, hogy megszakítsa az aktiválást. Szintén nem látom azt sem, hogy mögöttük lüktetni kezd, megdagad, majd darabokra törik a vasgömb, megsemmisíti a sztázismezőjét, és tűhegyes vasszilánkokat záporoz a szobában mindenkire. Hallom viszont az ezt követő sikolyokat, miközben a vasszilánkok beleégetik magukat a vénáikba és artériáikba, majd egyre fentebb haladnak, és hallom az ezután beálló baljós csendet, de ebben a pillanatban a saját problémáimmal vagyok elfoglalva.

Közöttünk Remhának a leggyorsabb az észjárása, azzal a felismeréssel pofoz ki minket a döbbenetből, hogy valami más irányítja a motort. Nincs időnk azon tűnődni, ki és miért. Gaeha észleli, hogyan történik ez, és eszeveszetten küldi a jeleket: a hálózatról lecsatlakozott huszonhét töredék még mindig aktív. Valójában valamiféle alhálózatot hoztak létre – egy pótkulcsot. Így történhetett, hogy a másik létezőnek sikerült megtörnie az ónix uralmát. Most az összes töredék – amely a plutonikus motor energiájának zömét termeli és tárolja – ellenséges, idegen uralom alatt áll.

Legbelül büszke lény vagyok, ezért ezt tűrhetetlennek tartom. Én vagyok az, akire rábízták az ónixot, hogy tartsa meg – így hát újra megragadom, visszalököm a motort alkotó kapcsolatokba, és azonnal kiszakítom a hamis uralom alól. Saleha lecsapja a varázs lökéshullámait, amelyet ez a zavar okoz, nehogy visszapattanjanak a motorra és olyan rezonanciát idézzenek elő, amely… nos, valójában nem tudjuk, mit tenne egy ilyen rezonancia, de az rossz lenne. Helytállok az utózengések közepette, a való világban kivillannak a fogaim, és hallom, ahogy testvéreim felrikoltanak, velem együtt morognak vagy zihálnak a kezdeti rázkódás utórengései közepette. Minden zavaros. A hús és vér birodalmában kialszanak a kamránkban lévő fények, csak a vészpanelek világítanak a szoba falai mentén. Szakadatlanul vijjognak a szirénák, és Zéróhelyen valahol máshol csattognak és zörögnek a berendezések, mert túlterhelést okoztunk a rendszerben. A dirigensek sikoltoznak a megfigyelőszobában, nem tudnak segíteni nekünk – nem mintha valaha is képesek lettek volna erre. Nem tudom, mi történik, nem igazán. Csak azt tudom, hogy ez egy harc, melyben pillanatról pillanatra újabb zavarok állnak be, mint az összes csatában, és innentől kezdve semmi sem igazán világos…

Az a különös létező, amely megtámadott minket, erősen nekifeszül a plutonikus motornak, próbálja megint kiragadni a kezeink közül. Szótlanul, a gejzírek forrongó, magmarepedéses dühével kiáltok rá. Tűnj el innen! – üvöltöm. Hagyj minket békén!

Ti kezdtétek – sziszegi a földrétegek között, és újra nekiveselkedik. Ám amikor nem jár sikerrel, ingerülten felmordul – majd inkább rákulcsolódik arra a huszonhét töredékre, amely rejtélyes módon lecsatlakozott a hálózatról. Dusa érzékeli az ellenséges lény szándékát, és megpróbál párat magához ragadni a huszonhét közül, azonban a töredékek kicsusszannak a kezei közül, mintha olajos lenne a felületük. Átvitt értelemben ez így is van, mert valami beszennyezte ezeket a töredékeket, bemocskolódtak, és szinte lehetetlen fogást találni rajtuk. Közös erőfeszítéssel talán sikerülne egyesével magunkhoz venni őket – de erre nincs idő. Addig is az ellenségnél marad mind a huszonhét.

Patthelyzet alakult ki. Az ónix még mindig nálunk van. A másik kétszázhuszonkilenc töredék is a miénk, és készek a visszacsatolási hullám kilövellésére, mely el fogja pusztítani Szil Anagisztot – és minket. Ugyanakkor ezt a tervet elhalasztottuk, mert nem hagyhatjuk így a dolgokat. Honnan jött ez a rettentően dühös és rendkívül erős lény? Mit fog kezdeni a megkaparintott obeliszkekkel? Hosszú percek telnek el feszült csendben. A többiek nevében nem beszélhetek, de – legalább – én magam kezdem azt hinni, hogy nem lesz több támadás. Mindig is jókora bolond voltam.

A csendbe robban be a helyzetet élvező ellenségünk rosszindulatú kihívása, vasból és kőből és varázsból álló föld.

Gyúljatok lángra értem – mondja Földapa.

*

Ami ezután következik, az részben spekuláció, még úgy is, hogy ennyi évet töltöttem a válaszok keresésével.

Nem tudok többet mesélni erről, mert abban a pillanatban minden majdnem csak egy pillanatig tartott, zavaros és pusztító volt. A Föld átalakulására rendszerint fokozatosan kerül sor, egészen addig, amíg már nem. És amikor visszavág, azt határozottan teszi.

Lássuk az összefüggéseket. A geoarkániai projektet beindító első próbafúrás figyelmeztette a Földet arra, hogy az emberiség erőfeszítéseket tesz a fölötte való uralom megszerzésére. Az ezt követő évtizedekben a Föld tanulmányozta az ellenségét, és elkezdte megérteni, mit szándékozunk tenni vele. A fém volt az eszköze és a szövetségese, épp emiatt soha ne bízz a fémben. A Föld saját maga szilánkjait küldte a felszínre, hogy megvizsgálja a foglalatokban ülő töredékeket – mert legalább ezekben kristály vette körül az életet, ami felfogható volt egy szervezetlen anyagból álló entitás számára, ellenben a puszta hússal nem tudott mit kezdeni. A Föld csak lassacskán tanulta meg, hogyan uralhatja az emberi életeket, bár ehhez a magkövek közvetítésére volt szüksége. Olyan parányi, nehezen érthető lények vagyunk máskülönben. Olyan jelentéktelen férgek, leszámítva azt a szerencsétlen szokásunkat, hogy néha veszélyesen jelentőssé tesszük magunkat. Az obeliszkek viszont hasznosabb eszközök. Könnyű őket ellenünk fordítani, mint ahogy bármilyen fegyvert, amellyel hanyagul bánnak.

Leégés.

Emlékszel Alliára? Képzeld el azt a katasztrófát kétszázötvenhatszor súlyosabban. Képzeld el, hogy Rezdületlen minden csomópontjába, szeizmikusan aktív helyébe és az óceánjába is lyukat ütnek – több száz forrópont, gázzal teli zárvány és olajgyűjtő medence sérül meg, és a teljes lemeztektonikus rendszer destabilizálódik. Nincs megfelelő szó az ilyen mérvű katasztrófára. Egy ilyen esemény elfolyósítaná a bolygó felszínét, elpárologtatná az óceánokat, és a földköpenytől felfele mindent sterilizálna. Számunkra és a jövőben esetleg kifejlődő bármilyen lény számára véget érne a világ. Maga a Föld ugyanakkor rendben lenne.

Megakadályozhattuk volna. Ha akartuk volna.

Nem mondom, hogy nem éreztük a kísértést, amikor döntenünk kellett egyetlen civilizáció vagy a bolygó minden életformájának elpusztítása között. A mi jóváhagyásunk kellett mindkettőhöz. Szil Anagiszt sorsa megpecsételődött. Félreértés ne essék: mi akartuk megpecsételni. A Föld szándéka és a mi szándékunk között pusztán a lépték volt a különbség. De melyik lehetőség vezet a világ végéhez? Mi, hangolók így is, úgy is halottak lennénk, ezért a különbségtétel aligha számított nekem abban a pillanatban. Soha nem bölcs dolog olyan embereknek feltenni ezt a kérdést, akiknek semmi vesztenivalójuk nincs.

Csakhogy. Nekem volt vesztenivalóm. Azokban az örökké tartó pillanatokban Kelenlire és a gyermekére gondoltam.

Így történt, hogy az én akaratom győzedelmeskedett a hálózaton belül. Ha egy percig is kételkedtél, most világosan kimondom: én vagyok az, aki eldöntötte, hogyan érjen véget a világ.

Én vagyok az, aki átvette az irányítást a plutonikus motor fölött. Nem tudtuk megakadályozni a leégést, de késleltettük a szekvenciát, és átirányítottuk az energiája nagy részét. A Föld váratlan beavatkozását követően az energia túlságosan kiszámíthatatlanná vált ahhoz, hogy egyszerűen visszairányítsuk Szil Anagisztbe, mint ahogy azt eredetileg terveztük, azzal elvégeztük volna a Föld munkáját. Valahol el kellett használnunk ezt a sok kinetikus erőt. Ez sehol a bolygón nem következhetett volna be az emberiség kiirtása nélkül – azonban ott volt nekünk a Hold és a holdkő, készen álltak, erre várakoztak.

Siettem. Nem volt idő átgondolni a dolgokat. Az energia nem sugározhatott vissza a holdkőről, ahogy az tervezve volt, mert az csak növelte volna a Leégés erejét. Ehelyett morogva megragadtam a többieket, és arra kényszerítettem őket, hogy segítsenek – készségesek voltak, csak lassúak. Darabokra törtük a holdkövet.

A következő pillanatban az energia rázúdult az összetört kőre, nem tudott róla visszatükröződni, ehelyett elkezdett utat rágni magának a Holdba. Hiába sikerült ezzel enyhítenünk az ostromot, a becsapódás ereje már önmagában is megsemmisítő volt. Bőven elégnek bizonyult ahhoz, hogy kizökkentse a Holdat a pályájáról.

A motorral való ilyen visszaélésnek azzal a következménnyel kellett volna járnia, hogy egyszerűen mindannyian meghalunk, de még mindig ott volt a Föld, a szellem a gépezetben. Miközben haláltusánkat vívtuk, Zéróhely elkezdett szétmorzsolódni körülöttünk, és a Föld ismét nyeregbe került.

Már mondtam, hogy minket tartott felelősnek az ellene való merényletkísérlet miatt, és így is volt – azonban valahogy, talán a sokévnyi tanulmányozásnak köszönhetően megértette, hogy mi mások eszközei, nem pedig a saját akaratunk végrehajtói voltunk. Emlékezz arra is, hogy a Föld nem ért minket teljesen. Ha az emberi lényekre tekint, rövid életű, törékeny lényeket lát, akik kifürkészhetetlen módon anyagban és tudatban is elkülönülnek attól a bolygótól, amelytől az életük függ, akik nem értik azt az ártalmat, amelyet okozni készülnek – talán mert olyan rövid életűek, törékenyek és elszigeteltek. Így hát azt választotta nekünk, ami az ő szemében célzatos büntetésnek minősült: a részévé tett minket. Felsikoltottam, amikor a drótszékben ülve hullámokban átjárt az alkímiája, és nyers, élő, megkövesedett varázzsá alakította át a húsomat, amely most kőnek tűnik.

Nem mi részesültünk a legnagyobb büntetésben; az azoknak volt fenntartva, akik a leginkább megsértették. A magkő töredékeit használta fel arra, hogy közvetlen uralomra tegyen szert a legveszélyesebb férgek fölött – azonban ez nem úgy működött, ahogy gondolta. Az emberi akaratot nehezebb előre bejósolni, mint az emberi testet. Az emberiségnek nem kellett volna fennmaradnia.

Nem fogom leírni a döbbenetet és értetlenséget, amelyet az átváltozásom utáni első órákban éreztem. Soha nem leszek képes megmondani, hogyan tértem vissza a Holdról a Földre, csak a vég nélküli zuhanás és égés rémálmára emlékszem, amely talán delírium lehetett. Nem foglak arra kérni, képzeld el, milyen érzés lehetett hirtelen egyedül találnom magam, dallamok nélkül, miután egy egész életet éltem le úgy, hogy a hozzám hasonlóknak énekeltem. Igazságtételre került sor. Elfogadtam, beismerem a bűneimet. Próbáltam helyrehozni a hibáimat. Azonban…

Nos. Ami történt, megtörtént.

Azokban az utolsó pillanatokban, mielőtt még átalakultunk volna, sikerült semlegesítenünk a kétszázhuszonkilenc töredéknek kiadott leégési parancsot. Néhány töredék darabokra hullott az igénybevétel miatt. Páran elpusztultak az ezt követő évezredekben, mátrixaikat megszakították a felfoghatatlan, titokzatos erők. A legtöbb készenléti üzemmódba került, hogy még évezredeken át lebegjenek egy olyan világ fölött, melynek többé már nem volt szüksége a hatalmukra – kivéve, amikor időnként egy-egy törékeny földi teremtény megpróbált zavarosan és céltalanul hozzájuk férni.

Nem tudtuk megállítani a Föld huszonhét töredékét. Ugyanakkor sikerült némi késlekedést beiktatnunk a parancsrácsukba: száz évet. Mert tudod, amiben a mesék tévednek, az csak az időzítés. Száz évvel azután, hogy Földapától ellopták a gyermekét, a huszonhét obeliszk leégette magát egészen a bolygó magjáig, és tüzes sebeket hagytak maguk után a bőre teljes felszínén. Ez nem az a tisztító erejű tűz volt, amelyre a Föld vágyott, mégis ez volt az első és legrosszabb ötödik évszak – amelyet Megsemmisítőnek neveztek. Az emberiség azért élte túl, mert száz év ugyan semmiség a Föld számára, vagy akár az emberi történelem teljessége számára, azonban elég időt jelentett azoknak, akik túlélték Szil Anagiszt bukását.

A Hold, amely a szívén áthatoló sebből vérezte kifelé a törmelékeket, pár nap alatt eltűnt.

És…

Soha többé nem láttam viszont Kelenlit vagy a gyermekét. Túlságosan szégyelltem azt a szörnyeteget, akivé váltam, ezért soha nem kutattam fel őket. De Kelenli életben maradt. Olykor-olykor hallottam kőhangjának őrlését és dörgését, és néhány gyermekének hangját is, amikor megszülettek. Nem voltak teljesen egyedül, Szil Anagiszt túlélői létrehoztak még pár hangolót a magesztrikus technológia utolsó maradékaiból, és óvóhelyek, riadó-és védelmi rendszerek megépítésére, válságtervek kidolgozására használták őket. Ugyanakkor ezek a hangolók idővel meghaltak, amikor többé nem vették hasznukat, vagy őket hibáztatták a Föld haragjáért. Csak Kelenli gyermekei maradtak fenn, akik nem tűntek ki mások közül, és erejük rejtve maradt a tekintetek elől. Csak Kelenli öröksége élt tovább a niszekből a krónikások személyében, akik településről településre jártak, figyelmeztették az embereket a küszöbönálló népirtásra, és megtanították másoknak az együttműködés, az alkalmazkodás és az emlékezés mikéntjét.

Ugyanakkor a terv bevált. Túléltétek. Ez is az én művem volt, nem? Nagyon igyekeztem. Segítettem, ahol tudtam. És most, szerelmem, kaptunk még egy esélyt.

Itt az idő, hogy ismét véget vess a világnak.

*

2501: Elmozdult a törésvonal a Minima és a Maxima között. Erőteljesen. A lökéshullám végigsöpört fél Felközépvidéken és az Arktikán, azonban megállt az egyenlítői csomóponti hálózat külső peremén. A következő évben meredeken emelkedtek az élelmiszerárak, de az éhínséget sikerült megakadályozni.

– Dibari Innovátor Yaetr jegyzetei

13

Nassun és Essun a világ sötét oldalán

Épp lemegy a nap, amikor Nassun elhatározza, hogy megváltoztatja a világot. Schaffa mellé kucorodva töltötte a napot, a férfit még mindig hamu lepi, régi ruháit használta párnának, belélegezte az illatát, és olyan dolgokat kívánt, amelyekre nem kerülhet sor. Végül feláll, és nagyon óvatosan megeteti vele az utolsó adag zöldséges húslevest is. Sok vizet ad neki. Még azután is kell pár nap a Föld darabokra hullásához, hogy ő ütközési pályára rángatta a Holdat. Nem akarja, hogy Schaffa eközben sokat szenvedjen, mert ekkor már nem lesz mellette, hogy segítsen neki.

(Nassun olyan jó gyerek a szíve mélyén. Ne légy rá mérges. Csak korlátozott tapasztalatai alapján tud döntéseket hozni, és nem az ő hibája, hogy ezek között a tapasztalatok között olyan sok volt a borzalmas. Inkább csodálkozz rá arra, milyen könnyen, milyen odaadóan tud szeretni. Elég szeretet van benne ahhoz, hogy megváltoztassa a világot! Valahonnan elleste, hogyan kell így szeretni.)

Miközben egy ronggyal felitatja Schaffa ajkáról a lecsurrant levest, felfelé nyújtózik, és elkezdi aktiválni a hálózatát. Itt, Magpontban az ónix nélkül is képes erre, azonban a beindítás időigényes folyamat.

– A parancs kőbe van vésve – mondja Schaffának komoran.

Schaffa szeme ismét nyitva van. Pislog, talán a hangra reagál, bár Nassun tudja, hogy ennek semmi jelentősége.

Egy furcsa, kézzel írott könyvben olvasta ezeket a szavakat – innen tudja, hogy egy kisebb obeliszkhálózatot kell „pótkulcsként” használnia, hogy megdöntse az ónix hatalmát a kapu fölött. A könyv szerzője valószínűleg bolond volt, amire az a tény is bizonyítékul szolgál, hogy valamikor régen szerette Nassun anyját. Ez furcsa, helytelen és valahogy nem meglepő. Bármilyen nagy is a világ, Nassun kezd rájönni, hogy egyúttal nagyon kicsi is. Ugyanazok a történetek keringenek benne körbe-körbe. Ugyanazok a befejezések újra és újra. Ugyanazokat a hibákat ismétlik meg vég nélkül.

– Schaffa, vannak dolgok, amik annyira elromlottak, hogy nem lehet őket helyrehozni. – Nassun megmagyarázhatatlan módon Jijára gondol. A fájdalom egy pillanatra elnémítja. – Én… én semmit sem tudok jóvátenni. De legalább gondoskodhatok arról, hogy vége szakadjon a rossz dolgoknak.

Ezzel feláll, és elmegy. Nem látja, hogy Schaffa arca elfordul, akár az árnyékba kúszó Hold, és őt figyeli, ahogy távolodik.

*

Hajnalodik, amikor úgy döntesz, megváltoztatod a világot. Még alszol a hálózsákban, amelyet Lerna hozott fel a sárga X-szel megjelölt épület tetőjére. A víztorony alatt töltöttétek az éjszakát, a Repedés soha nem szűnő morajlását és az olykor lecsapó villámok csattogását hallgatva. Valószínűleg még egyszer szexelnetek kellett volna ott, de neked ez eszedbe se jutott, és ő sem vetette fel, ezért hát így alakult. Egyébként is elég bajod származott már az ilyesmiből. Lernának nem lett volna szabad csak a korodra és az éhezésre hagyatkoznia fogamzásgátlás gyanánt.

Téged figyel, miközben felállsz és nyújtózkodsz, és ez olyasmi, amit soha nem fogsz igazán megérteni, és mindig kényelmetlenül fogod magad érezni a tekintetében bujkáló csodálat miatt. Lernának köszönhetően jobb embernek érzed magad, mint amilyen vagy. És emiatt bánod meg ismét, vég nélkül, hogy nem maradhatsz itt, hogy lásd megszületni a gyermekét. Lerna biztos, nyughatatlan jósága olyan dolog, amit valahogy meg kellene őrizni a világban. Fájdalom!

Nem érdemelted ki a csodálatát. De szándékodban áll.

Elindulsz lefelé a lépcsőn, majd megállsz. Előző este Lernán kívül Tonkeenak, Hjarkának és Ykkának is elmondtad, hogy itt az idő – reggeli után indulsz. Nem tetted fel a kérdést, hogy veled tartanak-e, vagy sem, de ott lógott a levegőben. Ha maguktól felajánlják, hogy elkísérnek, az egy dolog, de nem fogod őket megkérni erre. Miféle ember lennél, ha ilyen veszélybe kényszerítenéd őket? Így is kijut nekik a bajból, mint ahogy az emberiség fennmaradt részének.

Nem számítottál arra, hogy amikor leérsz, mindegyiküket a sárga X-es épület előcsarnokában találod. Mindannyian hálózsákok összetekerésével vagy kolbászsütéssel foglalatoskodnak, közben ásítoznak, és hangosan panaszkodnak amiatt, hogy valaki az összes rozsdaverte teát megitta. Hoa is ott van, pontosan olyan helyzetben, hogy lásson lefelé jönni. Kőajkai meglehetősen önelégült mosolyra húzódnak, de ez nem lep meg. Danel és Maxaxit viszont igen. Korábbi ellenséged valamiféle harci gyakorlatot hajt végre az egyik sarokban, régi diáktársad pedig egy újabb krumplit dob a serpenyőbe – és igen, tábortüzet rakott az épület előcsarnokában, mert a köztelenek néha ilyesmire vetemednek. Néhány ablak be van törve, kiáramlik rajtuk a füst. Hjarka és Tonkee is meglepetést okoz, még mindig alszanak az egymásra hányt szőrméken ölelkezve.

De a legkevésbé sem számítottál arra, hogy egyszer csak Ykka is betoppan. Ismét felbukkant valami a régi hetykeségéből, és még egyszer tökéletesen kifestette a szemét. Körbenéz a csarnokon, a többiekkel együtt téged is szemügyre vesz, majd a csípőjére teszi a kezét.

– Rosszkor jöttem, rozsdafajzatok?

– Nem lehet – nyögöd ki. Alig tudsz megszólalni. Gombóc van a torkodban. Főként Ykka miatt mondod ezt, és őt bámulod. Pusztító Föld, megint felvette a szőrmemellényét. Azt hitted, Kasztrima-alsóban hagyta. – Szó sem lehet róla. A köz.

Ykka drámaian kifestett szemét forgatja.

– Hát, baszd meg te is. De igazad van, én nem megyek. Csak azért vagyok itt, hogy útnak eresszelek azokkal együtt, akik veled tartanak. Igazából le kellene gyilkoltatnom benneteket, mivel gyakorlatilag kihamuzzátok magatokat, de gondolom, egyelőre szemet hunyhatunk e fölött a részletkérdés fölött.

– Nem jöhetünk vissza, vagy mi? – csattan fel Tonkee.

Végre felül, bár inkább csak felkönyököl, és a haját is szörnyen elaludta. Előtte egy tányér krumplis hasé, amely a Maxaxit által már megsütött halomból származik. Hjarka adta neki, aki már korábban felkelt, és most a reggeli szitkait szórja.

Ykka Tonkeera néz.

– Ti? Arra készültök, hogy az obeliszkek építői által hátrahagyott óriási romhoz menjetek. Soha többé nem látjuk egymást. De persze visszajöhettek, ha Hjarkának sikerül észhez térítene benneteket. Rá legalábbis szükségem van.

Maxaxit elég hangosan ásítozik ahhoz, hogy mindenki figyelmét magára vonja. Meztelen, emiatt észreveszed, hogy végre jobb bőrben van – még mindig olyan vékony, akár egy csontváz, de manapság a fél közről el lehet mondani ugyanezt. Kevesebbet is köhög, és a haja is egyre dúsabb, bár most még csak nevetséges kefefrizurája van, beletelik egy kis időbe, amíg a hamuszálas hajnak elég súlya lesz ahhoz, hogy szép legyen az esése. Ez az első alkalom, hogy fedetlenül látod lábcsonkjait, és csak megkésve veszed észre, hogy a sebhelyek túl szabályosak ahhoz, hogy egy köztelen rabló fémfűrészének munkái legyenek. Nos, ez az ő története.

– Ne hülyéskedj – mondod neki.

Maxaxit kissé ingerültnek tűnik.

– Nem, én nem megyek. De mehetnék.

– Nem, rozsdára nem mehetnél – csattan fel Ykka. – Már mondtam neked, hogy itt is szükségünk van egy fulkrumos roggára.

– Jó – sóhajt fel. – De semmi nem szól az ellen, hogy legalább búcsút mondjunk egymásnak. Most ne kérdezősködj többet, hanem gyere, egyél valamit.

A ruhái után nyúl, és elkezdi magára kapni őket. Engedelmesen a tűz mellé mész, hogy bekapj valamit. Még nincsenek reggeli rosszulléteid, ez szerencse.

Miközben eszel, a többieket figyeled, elárasztanak az érzések, és egy kissé feszélyezve érzed magad. Természetesen megható, hogy idejöttek elbúcsúzni. Örülsz neki, le sem tagadhatnád. Mikor hagytál magad mögött valaha is így egy helyet – őszintén, erőszak nélkül, nevetés közepette? Ez az érzés… nem ismered, milyen. Jó? Nem tudsz mit kezdeni vele.

De azt reméled, a többiek is a maradás mellett döntenek. Ahogy a dolog most áll, Hoának egy egész rozsdaverte karavánt kell majd átrángatnia a földön.

Viszont amikor Danelre nézel, meglepetten pislogsz. Megint levágta a haját, úgy tűnik, egyáltalán nem szereti, ha hosszú. Koponyája két oldala frissen borotvált, és… fekete tintával festette be a száját. Föld tudja, hol találta, de az is lehet, ő maga készített festéket szénből és zsírból. De hirtelenjében nehéz benne felfedezni az erőshátú tábornokot. Az már a múlt. Valahogy megváltoznak a dolgok, amikor megérted, hogy egy olyan sorsnak mész elébe, amelyet egy egyenlítői krónikás meg akar őrizni az örökkévalóságnak. Most már nem csak egy karavánról van szó. Ez egy rozsdaverte küldetés.

A gondolattól felhorkantasz, mire mindenki abbahagyja, amit csinál, és rád bámul.

– Semmi – legyintesz egyet, majd félreteszed az üres tányért. – Csak… picsába. Akkor jöjjön, aki jönni akar.

Valaki idehozta Lerna pakkját, amelyet most lassan a hátára vesz, és közben téged néz. Tonkee káromkodik, és kapkodva készülődik, miközben Hjarka türelmesen segít neki. Danel egy ronggyal törli le az arcáról az izzadságot.

Odamész Hoához, akinek arcán gúnyos derű ül. Megállsz mellette, és felsóhajtasz a zűrzavar láttán.

– Ilyen sok embert is magaddal tudsz vinni?

– Ha mindvégig testi kapcsolatban maradnak velem vagy valakivel, aki hozzám ér, akkor igen.

– Sajnálom. Erre nem számítottam.

– Csakugyan?

Ránézel, de ekkor Tonkee – aki még mindig rágcsál valamit, és a jó karjával a vállára teszi a pakkját – megragadja Hoa magasba tartott karját, és otrombán megbámulja. A pillanat elmúlik.

– Szóval hogy működik ez a dolog? – kérdezi Ykka fel-alá járkálva. Összefont karral figyeli az egybegyűlteket. Észrevehetően nyugtalanabb, mint általában. – Odamentek, befogjátok a Holdat, a helyére rakjátok, és azután? Látni fogjuk bármi jelét a változásnak?

– A Repedés ki fog hűlni – árulod el. – Ez rövid távon nem sokat jelent, mert már így is túl sok hamu van a levegőben. Ennek az Évszaknak le kell zajlania, és bármit teszünk, attól nem lesz könnyebb. Még az is lehet, hogy a Hold csak ront a helyzeten.

Már most is érzed, hogy hatással van a világra; ja, meglehetősen biztos vagy abban, hogy rosszabbra fordulnak miatta a dolgok. Ykka ennek ellenére bólint. Ő is szenzeli.

Azonban bizonytalan vagy azzal kapcsolatban, mit hoz a távolabbi jövő.

– De ha képes vagyok rá, és visszahozom a Holdat… – Gyámoltalanul vállat vonsz, és Hoára nézel.

– Akkor van esély egyezkedni – közli Hoa kongó hangja. Mindenki megdermed, és ránéz. Ahogy ki-ki összerezzen, az elárulja, melyikük szokott már hozzá a kőfalókhoz, és melyikük nem. – És talán fegyverszünetet kötni.

– Talán? – húzza el Ykka a száját. – Szóval hiába mentünk keresztül annyi mindenen, még abban sem vagy biztos, hogy ez véget vetne az Évszakoknak? Pusztító Föld!

– Igen – vallod be. – De ennek az Évszaknak véget fog vetni.

Ebben biztos vagy. És már önmagában emiatt is megéri.

Ykka lecsillapodik, de továbbra is motyog még magában egy-két szót. Innen tudod, hogy ő is veled szeretne menni – de nagyon örülsz annak, hogy úgy tűnik, lebeszélte magát. Kasztrimának szüksége van rá. Tudnod kell, hogy Kasztrima még itt lesz, amikor te már nem.

Végre mindenki elkészül. A bal kezeddel megfogod Hoa jobbját. Nincs másik kezed Lernának, ezért átkarolja a derekad, és amikor rápillantasz, akkor határozottan, eltökélten bólint. Hoa másik oldalán Tonkee, Hjarka és Danel áll, akik egymás kezét fogják.

– Ez ütni fog, ugye? – kérdezi Hjarka. Egyedül ő látszik idegesnek a felállás miatt. Danel nyugalmat sugároz, végre megbékélt önmagával. Tonkee olyan izgatott, hogy nem tudja letörölni a vigyort az arcáról. Lerna csak feléd hajol, sziklaszilárdan, mint mindig.

– Valószínűleg – felel Tonkee kissé ugrándozva.

– Ez szörnyen rossz ötletnek tűnik – szólal meg Ykka. A szoba falának dől, karját még mindig keresztbe fonja, és az összegyűlt csoportot fürkészi. – Mármint Essie-nek mennie kell, de nektek… – Ingatja a fejét.

– Te mit csinálnál, ha nem lennél közfőnöknő? – kérdezi Lerna.

Erre csend támad. Lerna mindig így teszi fel a legsúlyosabb kérdéseket, halkan és a semmiből.

Ykka összeráncolja a homlokát, és ellenséges pillantást vet rá. Aztán rád néz, a tekintetében elővigyázatosságot és talán egy kis szégyent fedezel fel. Majd felsóhajt, és ellöki magát a faltól. A lényeg, hogy láttad. Ismét ott a gombóc a torkodban.

– Hé – mondod, mielőtt elrohanhatna. – Yeek.

– Rozsdára utálom, ha így hívnak – förmed rád, de te figyelmen kívül hagyod.

– Még régebben azt mondtad, van egy kis seredised. Úgy volt, hogy a rennaniszi sereg leverése után berúgunk, emlékszel?

Ykka pislog, majd lassan mosolyra húzódik a szája.

– Kómában voltál, vagy ilyesmi. Megittam az egészet egyedül.

Haragosan nézel rá, meglepődsz, hogy őszintén bosszant a dolog.

Ykka az arcodba nevet. Ennyit az érzékeny búcsúról.

De… nos. Attól még jólesik.

– Csukjátok be a szemeteket – tanácsolja Hoa.

– Nem viccből mondja – teszed hozzá figyelmeztetésül.

Ugyanakkor te nyitva tartod a szemed, miközben a világ elsötétül, és furcsa lesz. Nem érzel félelmet. Nem vagy egyedül.

*

Éjszaka van. Nassun Magpont városi zöldföldjén áll, legalábbis azt hiszi. Mégsem zöldföldről van szó, mert az Évszakok előtt épült városnak nem volt szüksége ilyesmire. Ez csak egy egyszerű hely a Magpont szívének számító óriási lyuk közelében. A lyuk körül furcsán rézsútos épületek állnak, a Szil Anagisztben látott pilonokhoz hasonlók – azonban ezek óriásiak, többemeletesek, és egyenként elfoglalnak egy egész háztömböt. Nassun már megtanulta, hogy amikor túl közel megy az olyan épületekhez, amelyeken nincsenek látható ajtók vagy ablakok, akkor fényes, piros színű, több méter magas szavakból és jelképekből álló figyelmeztetések jelennek meg a levegőben, a város felett. Ennél is rosszabbak a mély hangon karattyoló szirénák, amelyek visszhangzanak az utcák között – nem hangosak, de kitartóak, és azt az érzést keltik Nassunban, hogy kilazultak és viszketnek a fogai.

(Ennek ellenére mégis belenézett a lyukba. A föld alatti városban lévő üreghez képest ez irdatlan nagy – a kerülete többszöröse, legalább egy órába telne körbesétálni. Hiába a nagysága, hiába a sok bizonyíték az emberiség által rég elvesztett geoinzsenéria hőstetteire, Nassun nem tudja lenyűgözve érezni magát tőle. A lyuk senkinek nem ad enni, és menedéket sem a hamuval vagy a támadásokkal szemben. Még csak meg sem ijeszti a lányt – bár ennek semmi jelentősége. Azután, hogy Nassun átjutott a föld alatti városon és a világ magján, azután, hogy elvesztette Schaffát, már soha többé nem fog ráijeszteni semmi.)

Az a hely, amelyet Nassun talált magának, egy tökéletes kör alakú földdarab, pontosan a lyuk riasztókörén kívül. Furcsa ez a föld, kissé puha a tapintása, és ruganyosnak érzi a lába alatt, egyetlen olyan anyaghoz sem hasonlít, melyet Nassunnak már volt szerencséje megérinteni – azonban itt, Magpontban nem ritkán érik ilyen élmények. Ebben a körben nincs igazi talaj, a szélei mentén összegyűlt szélfútta halmot leszámítva. Gyökeret vert benne ugyan egy kis tengeri fű, és még áll benne egy facsemete kiszáradt, nyurga törzse, mely egykor minden tőle telhetőt elkövethetett az életben maradásért, mielőtt kettétörte volna a szél. Ez minden.

Nassun középre megy, és ekkor veszi észre, hogy megjelent pár kőfaló a kör körül. Acélnak nyoma sincs, de húsz vagy harminc másik kőfaló álldogál az utcákon, ül a székeken, vagy dől a házak falának. Páran felé fordították a fejüket vagy a szemüket, amikor elhaladt mellettük, de a lány nem foglalkozott velük, mint ahogy most sem. Talán azért jöttek, hogy tanúi legyenek a történelemnek. Talán páran olyanok, mint Acél, és abban reménykednek, véget ér rémisztően végtelen létezésük. És az is lehet, hogy akik korábban Nassun segítségére voltak, amiatt tettek így, hogy közelebb hozzák a véget. Vagy talán csak unatkoznak. Magpont nem éppen a legizgalmasabb város.

Ebben a pillanatban semmi sem számít, csak az éjszakai égbolt. És ezen az égbolton épp kezd felkelni a Hold.

Alacsonyan ül a láthatáron, látszólag nagyobb, mint előző este, és a levegő torzítása miatt hosszúkásnak látszik. Fehér, különös és kerek, aligha látszik olyasminek, aminek hiánya fájdalmat és küszködést hozott a világ számára. És mégis… maga felé húz Nassunban mindent, ami orogén. Maga felé húzza az egész világot.

Akkor ideje hát, hogy a világ is magához rántsa.

Nassun becsukja a szemét. Most már minden Magpont körül van – a pótkulcs, a háromszor háromszor három, a huszonhét obeliszk, amelyeket az utóbbi hetekben simogatott, szelídített, és közeli pályára csábított. Még mindig érzi a zafírt, de az nagyon messze van, és nem is látja, nem tudja használni, és ha hívná is, hónapokba telne, mire ideérne. Viszont a többi is megteszi. Furcsa egyszerre ennyi obeliszket látni az égen, amikor úgy élte le az életét, hogy egyszerre csak egy vagy egy sem jelent meg előtte. Még furcsább azt érezni, hogy mind őhozzá kapcsolódik. Némileg eltérő sebességgel pengenek, energiakútjuk mélysége nem teljesen egyforma. A sötétebbek mélyebbek. Nem tudni, miért, de észrevehető a különbség.

Nassun felemeli a kezét, és öntudattalanul utánozva az anyját, szétterpeszti az ujjait. Nagyon óvatosan elkezdi összekötni egymással a huszonhét obeliszket – egyiket a másikhoz, majd ezeket másik kettőhöz, és így tovább. Parancsoló erővel hatnak rá a látótengelyek, az erővonalak és a furcsa ösztönök, amelyek Nassun számára felfoghatatlan matematikai kapcsolatokat követelnek meg. Mindegyik obeliszk támogatja a kialakulóban lévő rácsot, nem szakítják meg, és nem is semlegesítik. Olyan, mintha lovakat fogna be egymás mellé, akik közül az egyik a természetéből adódóan gyorsabban jár, a másik pedig inkább csak mellette poroszkál. Most huszonhét izgága versenylovat kell befognia egymás mellé… de ennek elve ugyanaz.

És csodálatos az a pillanat, amikor az összes áramlat felhagy a Nassunnal való versengéssel, és teljes összhangba kerülnek. Nassun nagy levegőt vesz, akaratlanul is elmosolyodik, most először érez örömet azóta, hogy Földapa tönkretette Schaffát. Ennek félelmetesnek kellene lennie, nem? Egy ilyen nagy erőnek. Mégsem az. Nassun felfelé zuhan a szürke, zöld, mályva vagy áttetszően fehér áramlatokon keresztül, olyan részei mozdulnak meg és táncolnak együtt huszonhét másik résszel, amelyeknek a nevét sem tudja. Ó, ez olyan csodás! Bár Schaffa is…

Várjunk csak.

Valamitől feláll Nassun hátán a szőr. Veszélyes lenne most elveszteni a koncentrációját, ezért erőt vesz magán, és módszeresen, egymás után megérinti az obeliszkeket, hogy egy üresjárathoz hasonló állapotba simogassa őket vissza. Az obeliszkek jobbára tűrik ezt, bár az opál felágaskodik kissé, és Nassunnak nyugalmat kell kényszerítenie rá. Amikor végre mindegyik stabil, óvatosan kinyitja a szemét, hogy körbenézzen.

A holdfény által megvilágított, fekete-fehér utcák először ugyanolyannak tűnnek, mint korábban: a leselkedő kőfalók tömege ellenére némák és rezzenéstelenek. (Magpontban könnyű magányt érezni a tömegben.) Aztán Nassun észrevesz valami… mozgást. Valami – valaki – egyik árnytól a másikig tántorog.

Nassun riadtan tesz egy lépést a mozgó alak felé.

– H-hahó!

Az alak egy kis oszlop felé bukdácsol, amelynek rendeltetésére Nassun soha nem tudott rájönni, bár úgy tűnik, minden utcasarkon áll egy ilyen. Az alak Nassun hangját hallva összerezzen, és felnéz. Majdnem elesik, amikor megragadja az oszlopot, hogy megkapaszkodjon benne. Jégfehér szemek szegeződnek Nassunra az árnyékból.

Schaffa.

Ébren van. Mozog.

Nassun gondolkodás nélkül elindul felé, majd szaladni kezd. A torkában dobog a szíve. Hallott már ilyesmiről, de mindig eleresztette a füle mellett – csak költészet, csak butaság. Most azonban már tudja, mit jelent, mert annyira kiszáradt a szája, hogy a nyelvében is érzi a vére lüktetését. Elhomályosodik a tekintete.

– Schaffa!

A férfi tíz-tizenkét méterre lehet tőle, a Magpontban lévő lyukat körülvevő pilonépületek egyike mellett áll. Elég közel ahhoz, hogy felismerje a lányt – mégis olyan a tekintete, mintha nem tudná, ki fut felé. Sőt, pislogni kezd, majd lassacskán hűvös mosolyra húzódik a szája, amitől Nassun hirtelen megtorpan, kényelmetlen érzés fogja el, és viszketni kezd a bőre.

– S-Schaffa? – szólal meg ismét. Hangja vékonyka a nagy csendben.

– Helló, kis ellenségem – mondja Schaffa olyan hangon, mely visszhangzik egész Magpontban, az alatta lévő hegyben és körülötte ezer kilométeres távolságban az óceánban.

Aztán Schaffa a mögötte lévő pilonépület felé fordul. Érintésére egy magas, keskeny nyílás jelenik meg, amelyen sikerül keresztülbukdácsolnia. A nyílás azonnal összezár mögötte.

Nassun felsikolt, és Schaffa után veti magát.

*

Az alsó köpeny mélyén jártok, félig már átszeltétek a világot, amikor érzékeled, hogy az obeliszkkapu egy része aktiválódik.

Legalábbis eleinte így értelmezi ezt az élményt az elméd, amíg úrrá nem leszel az ijedségeden, és előre nem nyúlsz, hogy meggyőződj a történésekről. Nem megy könnyen. Itt, a föld mélyén annyi varázs van, hogy csak akkor tudhatod meg, mi történik a felszínen, ha megszűröd az egészet. Ez viszont olyan nehéz, mint száz mennydörgő vízesés mellett meghallani egy távoli reccsenést. Minél mélyebbre visz Hoa, annál nehezebb a dolgod. Végül „le kell hunynod” a szemed, és teljesen abba kell hagynod a varázs észlelését – mert van valami hatalmas a közelben, ami „megvakít” a fényével. Olyan, mintha a föld alatt is létezne egy nap, mely ezüst-fehéren ragyog, és hihetetlenül koncentrált varázzsal kavarog… de azt is érzed, hogy Hoa nagy ívben kikerüli ezt a napot, még ha ez azzal is jár, hogy az út hosszabbra nyúlik a feltétlenül szükségesnél. Később meg kell kérdezned, miért tett így.

Itt, a mélységben nem sok mindent látsz az örvénylő vörösségen kívül. Vajon milyen gyorsan haladtok? Nincs mihez viszonyítanod, ezért képtelenség megmondani. Hoa csak egy elmosódott árnyként jelenik meg melletted a nagy vörösségben, csillámlik azokban a ritka pillanatokban, amikor el tudod kapni a tekinteteddel – de valószínűleg te magad is ragyogsz. Hoa nem küzdi magát keresztül a földön, hanem a részévé válik, átalakítja a részecskéit a föld részecskéi körül, és olyan hullámformává változik, amelyet a fényhez és a hőhöz hasonlóan szenzelni tudsz. Anélkül is felkavaró ezt tudni, ha nem gondolsz a tényre, hogy veled is ugyanezt teszi. Nem érzel semmit, csak a keze gyenge nyomását és Lerna karjának enyhe megfeszülését. A mindenütt jelenlevő morajláson kívül nincs más hang, nincs kénszag vagy bármi más. Nem tudod, hogy lélegzel-e, és nem érzed a levegő szükségét.

Azonban a több obeliszk messzi ébredése miatt pánikba esel, majdnem megpróbálsz elhúzódni Hoától, hogy összpontosítani tudj, holott – az ostobaság lenne – az nemcsak megölne, hanem megsemmisítene, hamuvá változtatna, majd elpárologtatná a hamut, és lángra gyújtaná a gőzt.

– Nassun! – kiáltasz fel, vagyis csak próbálsz, de a szavak elvesznek a mélyebb dübörgésben. Senki sincs, aki hallja a kiáltásod.

Csakhogy. Mégis van.

Valami megmozdul körülötted – vagyis később veszed észre, hogy te mozdulsz meg az állandóságban. Ez olyasmi, amin el sem gondolkozol, amíg még egyszer sor nem kerül rá, és úgy gondolod, érzed magad mellett Lernát megvonaglani. Aztán végül eszedbe jut, hogy ránézz a társaid testének ezüstgomolyagjaira, amelyeket legalább látni lehet a körülötted lévő föld sűrű, vörös anyaga közepette.

Egy emberforma láng csatlakozik a kezedhez, az észlelésed alapján nehéz, akár egy hegy, és sebesen tör felfelé: Hoa. Viszont furcsán mozog, jobbra-balra dől – ez az, amit korábban érzékeltél. Hoa mellett halvány, finoman metszett csillámokat veszel észre. Az egyik alaknak érezhetően elakad egyik karjában az ezüst áramlása, bizonyára Tonkee az. Hjarkát és Danelt nem tudod megkülönböztetni egymástól, mert nem látod a hajukat, a magasságukat, sem az olyan részleteket, mint például a fogsoruk. Lerna csak amiatt különül el a többiektől, hogy közelebb van hozzád. És Lernán túl…

Valami megvillan, súlyosan, mint a hegyek, fényesen, mint a varázs, emberi alakban, de nem emberien. És nem Hoa az.

Még egy villanás. Valami csíkot húz egy függőleges pályát követve, próbálja feltartóztatni és arrébb terelni, de még több van belőle. Hoa ismét oldalra billen, és az újabb villanás célt téveszt. De közel járt. Mintha Lerna rántana egyet rajtad. Ő is látja?

Nagyon reméled, hogy nem, mert most már érted, mi történik. Hoa cselez. És te semmit, de semmit nem tehetsz azon kívül, hogy rábízod magad, hogy megóvjon a kőfalóktól, akik megpróbálnak elragadni tőle.

Nem. Nehéz koncentrálni, amikor ennyire félsz – amikor beleolvadtál a bolygó köpenyének nagy nyomású, félig szilárd kőzetrétegébe, és amikor mindenki, akit szeretsz, lassú és borzalmas halált fog halni, ha kudarcot vall a küldetésed, és amikor minden eddigi tapasztalatodat felülmúlóan erőteljes varázsfolyamok vesznek körül, és amikor gyilkos kőfalók támadása alatt állsz. Viszont. Nem hiába töltötted azzal a gyermekkorodat, hogy megtanultál halálos fenyegetések közepette is teljesíteni.

A puszta varázsszálak sokasága nem elég ahhoz, hogy megálljt parancsoljon a kőfalóknak. Azonban a föld varázzsal teli, kanyargó folyói a rendelkezésedre állnak. Amikor az egyik után nyúlsz, olyan, mintha egy lávacsőbe merülne alá a tudatosságod, és egy pillanatra eltűnődsz azon, ilyen érzés lesz-e, ha Hoa elengedi a kezed – a borzasztó hőség és fájdalom felvillanása, majd a feledés. Elhessegeted magadtól ezt a gondolatod. Eszedbe jut egy emlék. Meov. A sziklafalba ékelt jégdarab pont akkor tört le, amikor ezzel maga alá tudta temetni az őrzőkkel teli hajót…

Éket formálsz az akaratodból, mely egy ropogó, maga előtt utat törő tekervénnyé alakul át, majd belevágod a legközelebbi varázsfolyamba. A terved beválik, de elnagyoltan céloztál, mindenfelé spriccel a varázs, és Hoának megint félre kell ugrania, ezúttal a te erőfeszítéseid miatt. Bassza meg! Ismét próbát teszel, ezúttal jobban összpontosítasz, közben hagyod ellazulni a gondolataidat. Már amúgy is a földben vagy, mely vörös és forró a sötét és a meleg helyett, de mitől lenne ez most más? Még mindig az olvasztóüstben erőlködsz, csakhogy most szó szerint, nem pedig egy jelképes mozaik közepén. Ide kell irányítanod az éket, és oda kell céloznod, miközben egy ember formájú hegy újabb villanása elkezd követni téged, és gyilkos szándékkal rohamoz meg…

…pontosan akkor, amikor a legtisztább, legfényesebb ezüstfolyamot tereled közvetlenül az útjába. Nem találja el. Még mindig nem tudsz célozni. Ugyanakkor arra leszel figyelmes, hogy a kőfaló megtorpan, amikor az orra előtt fellángol a varázs. Itt, a vörös mélységben lehetetlenség lenne látni az arckifejezését, de úgy képzeled, hogy meglepődik, talán meg is riad. Reméled, így van.

– A következő el fog találni, te földszomorító, kannibál rozsdafajzat! – kiáltanád, de többé már nem egy kizárólag fizikai térben létezel. A hang és a levegő itt nem játszik szerepet. Csak képzeled a szavakat, és reméled, hogy az említett rozsdafajzat megérzi a jelentésüket.

Viszont nem csak képzeled a tényt, hogy abbamaradnak a kőfalók repdeső villanásai. Legyen. Jó hasznosnak lenni.

Most, hogy már semmi sem akadályozza, Hoa gyorsabban emelkedik felfelé. A szenziád kezdi valószerű, kiszámítható dologként érzékelni a mélységet. A sötétvörös sötétbarnába vált át, majd sötétfeketére hűl le. És aztán…

Levegő. Fény. Szilárd talaj. Ismét valóságos leszel, más anyaggal nem keveredő hús és vér. Egy úton állsz különös, sima felszínű épületek között, amelyek magassága az obeliszkekével vetekszik az éjszakai égbolt alatt. Az érzékelés képességének visszatérése megdöbbentő, mélyreható – de semmi ahhoz a sokkhoz képest, amelyet akkor érzel, amikor felpillantasz.

Mert az utóbbi két évet hamu takarta ég alatt töltötted, és egészen mostanáig fogalmad sem volt arról, hogy idejött a Hold.

Jégfehér szemnek tűnik a feketeségben; óriási és rémisztő, baljóslatú előjel a csillagok kárpitjára szőve. Anélkül is látod, micsoda, hogy szenzelned kellene – egy óriási, gömbölyű kődarab. Megtévesztően kicsi a mérhetetlen égbolthoz képest; úgy gondolod, az obeliszkekre is szükséged lesz, hogy teljesen szenzelni tudd, azonban a felszínén kráterekhez hasonló bemélyedéseket pillantasz meg. Korábban már átvágtál krátereken. A Hold kráterei elég nagyok ahhoz, hogy innen is látni lehessen őket, elég nagyok ahhoz, hogy évekbe teljen gyalogszerrel átkelni rajtuk, és ez azt sugallja, hogy az egész égitest felfoghatatlanul hatalmas.

– Bassza meg! – szólal meg Danel, ami miatt elfordítod tekinteted az égről. Négykézlábra ereszkedve találsz rá, mintha belekapaszkodna a földbe, és hálás lenne a szilárdságáért. Talán most már bánja, hogy ezt a mesterséget választotta magának, vagy talán csak korábban nem sejtette, hogy krónikásnak lenni épp olyan borzalmas és veszélyes is lehet, mint tábornoknak. – A rozsdaverte életbe, bassza meg!

– Szóval ez az.

Tonkee. Ő is a Holdat bámulja. Oldalra fordulsz, hogy lásd Lerna reakcióját, és…

Lerna. A melletted lévő hely, ahol beléd kapaszkodott, üres.

– Nem számítottam a támadásra – közli Hoa.

Nem tudsz felé fordulni. Nem tudsz elfordulni az üres tértől, ahol Lernának lennie kellene. Hoa hangja a szokásos szenvtelen, üresen kongó tenor – de vajon meg van rendülve? Megdöbbent? Nem akarod, hogy megdöbbenjen. Azt akarod, hogy valami olyasmit mondjon, hogy de természetesen mindenkit meg tudtam védeni, Lerna csak odaát maradt, ne aggódj.

Hoa viszont mást mond.

– Tudhattam volna. Az az oldal, amelyik nem akar békét…

Elkalandoznak a gondolatai. Elnémul, mint egy átlagos ember, aki nem találja a szavakat.

– Lerna.

Az utolsó villanás. Amelyikről azt gondoltad, majdnem eltalált. Nem ennek kellett volna történnie. Te vagy az, aki nemesen feláldozza magát a világ jövője érdekében. Neki túl kellett volna élnie.

– Mi van vele?

Ez Hjarka, aki két lábon áll, de előregörnyed, mintha a hányinger kerülgetné. Tonkee a hátát simogatja, hátha az segít, azonban Hjarka csak rád figyel. Összeráncolja a homlokát, és látod a pillanatot, amikor rádöbben, miről beszélsz, és az arcán eluralkodik a döbbenet.

Amit érzel, az a… bénultság. Nem az érzékek szokásos kiesése, ami annak következménye, hogy félig szoborrá változtál. Ez más. Ez…

– Azt hiszem, még csak nem is szerettem – motyogod.

Hjarka megrándul, majd felegyenesedik, és nagy levegőt vesz.

– Mindannyian tudtuk, hogy nem garantált a visszaút.

Ingatod a fejed, mert… nem érted?

– Sokkal fiatalabb nálam… sokkal fiatalabb volt.

Arra számítottál, hogy tovább fog élni, mint te. Ennek elvileg így kellett volna történnie. Neked elvileg bűntudattal sújtva kellene meghalnod, amiért elhagytad őt, és megölted meg nem született gyermekét. Neki elvileg…

– Hé! – csattan fel élesen Hjarka hangja.

Mostanra már tudsz olvasni az arcáról. Úgy néz rád, ahogy csak az tud, akiben vezetői vér csörgedez, vagy aki arra akar emlékeztetni, hogy te vagy itt a főnök. De ez így is van, nem? Te vezeted ezt a kis expedíciót. Te vagy az, aki nem ragaszkodott ahhoz, hogy Lerna vagy bárki más otthon maradjon. Te vagy az, akinek nem volt bátorsága egyedül végigcsinálni, mint ahogy kurvára kellett volna, ha nem akarod, hogy bántódásuk essen. Lerna halála a te lelkeden szárad, nem Hoáén.

Elfordítod társaidról a szemed, és önkéntelenül is a karod csonkjához nyúlsz. Ez teljesen észszerűtlen. Harci sérülésekre, perzselődésekre vagy valami másra számítasz, ami arra utal, hogy Lerna odaveszett. De így is jó. Jól vagy. Visszanézel a többiekre, ők is jól vannak, mert a kőfalókkal folytatott csaták nem olyan események, amelyeket egyszerű testi sérülésekkel meg lehetne úszni.

– Ez még a háború előtti – állapítja meg Tonkee.

Miközben reményvesztetten ácsorogsz, Tonkee félig elfordult Hjarkától, ami nem szerencsés, mert Hjarka pont rá támaszkodik. Hjarka felmordul, és átkarolja Tonkee nyakát, hogy megtartsa. Tonkee mintha észre sem venné, tágra nyílt szemmel néz körbe. – Pusztító Föld, nézzétek ezt a helyet! Teljesen sértetlen! Egyáltalán nincs elrejtve vagy álcázva, nincs semmilyen védelmi rendszere, és még ahhoz sincs elég zöld területe, hogy önfenntartó legyen… – Pislog párat. – Rendszeres szállítmányokra volt szükségük ahhoz, hogy életben maradjanak. Ezt a helyet nem a túlélésre tervezték. Ez azt jelenti, hogy még az Ellenség előtti időkből származik! – Megint pislog. – Az itteniek bizonyára Rezdületlenből jöttek ide. Talán van errefelé valami más közlekedési eszköz is, amit még nem láttunk.

Ezután a gondolataiba merül, magában motyog, majd leguggol, és összemorzsolja az ujjai között a földet.

Téged ez nem érdekel. De nincs időd meggyászolni Lernát vagy utálni magad, most nincs. Hjarkának igaza van. Vár rád egy feladat.

És láttad a többi dolgot is a Hold mellett az égbolton – több tucat obeliszk lebeg rémesen közel, rémesen alacsonyan, bennük rekedt energiával, mégsem vesz tudomást egyik sem az érintésedről, amikor értük nyúlsz. Nem a tieid. És bár feltöltötték és felkészítették őket, és olyan járomba vannak fogva, amelytől azonnal rossz előérzeted támad, nem csinálnak semmit. Valami felfüggesztette a működésüket.

Összpontosíts. Megköszörülöd a torkod.

– Hoa! Hol van?

Amikor rápillantasz, észreveszed, hogy új testhelyzetet keresett magának: üres a szeme, teste kissé délkelet felé fordul. Követed a tekintetét, és meglátsz valamit, amitől először ámulatba esel: egy partot, tele épületekkel, melyek hat-vagy hétemeletesnek tűnnek onnan, ahol állsz, onnan nézve ék alakjuk van, és hiányoznak róluk a jellegzetességek. Könnyen megállapítható, hogy egy kört formálnak meg, bár ezt az épületek által bezárt szög miatt nem látod. Ugyanakkor Alabástrom már mesélt erről, nem? A város a lyukért létezik.

A torkod elszorul.

– Nem – mondja Hoa.

Oké. Ráveszed magad a lélegzésre. Nincs a lyukban.

– Akkor hol?

Hoa feléd fordul, és rád néz. Lassan teszi ezt. A szeme tágra nyílik.

– Essun… elment Garantba.

*

Amilyen Magpont odafönt, olyan Garant odalent.

Nassun obszidiánból kivésett folyosókon szalad keresztül, melyek szűkek, mennyezetük alacsony, és bezártságérzetet keltenek benne. Idelent meleg van – nem nyomasztó, de közeli, mindenütt jelenlevő érzés. Ez a vulkán melege, amely felsugárzik a szívében lévő régi kőzeten keresztül. Nassun szenzeli a visszhangokat, melyek elárulják, hogyan született meg ez a hely, mert az orogénia hozta létre, nem a varázs, bár sokkal pontosabb és erőteljesebb orogéniáról van szó, mint amit Nassun valaha is tapasztalt. Ugyanakkor Nassunt ez egyáltalán nem érdeli. Meg kell találnia Schaffát.

A folyosók üresek, felülről kapnak megvilágítást a sok különös, négyszögletes lámpából, amelyeket Nassun a föld alatti városban is látott. Ezt leszámítva itt semmi sem olyan, mint amott. A föld alatti város kialakítása a kényelem érzetét keltette. Ott az állomás építészetében az egykori szépség jeleit lehetett felfedezni, és ez azt jelenti, hogy fokozatosan, apránként alakították ki, volt idejük elgondolkodni az építkezés egyes szakaszai között. Garant ugyanakkor sötét, a praktikum elvét követi. Miközben Nassun lefelé fut a lejtős rámpákon, tárgyalótermek, osztálytermek, ebédlők és csarnokok mellett halad el, látja, hogy mindegyik üres. Ennek a létesítménynek a folyosóit a pajzsvulkánból vágták és marták ki pár nap vagy hét alatt – sietve, bár az nem világos, miért. Nassun biztos benne, hogy sebtében hozták létre ezt a helyet; azon, hogy ezt tudja, maga is megdöbbent. Beszivárgott a félelem a falai közé.

De ez egyáltalán nem számít. Schaffa itt van valahol. Schaffa, aki szinte hetek óta meg sem moccant, és most valahogy mégis lohol, mert nem a saját akarata hajtja a testét. Nassun elképed azon, hogy a férfinak sikerült ilyen messzire jutnia abban a pár percben, amíg megpróbálta kinyitni a köddé vált ajtót. Az ajtó nem nyílt ki, ezért Nassun az ezüsthöz folyamodva szakította fel, és most követi a férfiban lévő ezüstöt. Schaffa valahol ott van előtte és…

…még mások is. Nassun egy pillanatra megáll, zihál, hirtelen nyomasztó érzése támad. Sokan vannak. Több tucat… nem. Több száz. És mind olyan, mint Schaffa, az ezüstjük vékonyabb, furcsább, és máshonnan kap támogatást.

Őrzők. Tehát itt gyűlnek össze az Évszakok alatt… de Schaffa azt mondta, megölik őt, mert „szennyeződés” került belé.

Nem fogják. Nassun ökölbe szorítja a kezét.

(Az meg sem fordul a fejében, hogy őt is megölik. Vagyis de, viszont a nem nagyobb helyet foglal el a valóságérzetében.)

Ám amikor Nassun átszalad egy rövid lépcsősor tetején lévő ajtón, a folyosó hirtelen keskeny, de nagyon magas kamrában folytatódik. Olyan magasan van a mennyezete, hogy szinte elvész az árnyak között, hosszát pedig be sem tudja fogadni a szeme. És végig a kamra falai mentén több tucat – több száz – különös, szögletes lyuk tátong rendezett sorokban, egészen a mennyezetig. Nassunnak a darázsfészek sejtjei jutnak róla eszébe, csak a formájuk nem stimmel.

És mindegyikben egy-egy test lapul.

Schaffa már közel van. Valahol itt, ebben a szobában, és már nem halad tovább. Nassun is megáll, rossz előérzete végül felülkerekedik Schaffa megtalálásának égető szükségességén. A csendtől libabőrös lesz. Nem tudja leküzdeni a félelmét. Képtelen száműzni a fejéből a darázsfészek gondolatát, és valahogy fél belenézni a sejtekbe, mert attól tart, hogy egy lárva nézne vissza rá, amely talán az általa kiszipolyozott akármilyen lényen (emberen) kuporog.

Akaratlanul is bekukkant a legközelebbi sejtbe. Az alig szélesebb, mint a benne fekvő férfi válla, aki látszólag alszik. Fiatal, szürke hajú, középvidéki, és burgundivörös egyenruha van rajta, amelyről Nassun már hallott, de még sosem látta. A férfi lassan bár, de lélegzik. A mellette lévő cellában Nassun egy ugyanilyen egyenruhát viselő nőre bukkan, bár az minden más tekintetben eltér az előző őrzőtől: keleti-parti, bőre teljesen fekete, haja be van fonva, és bonyolult mintázatokat ad ki, ajka borvörös. A leghalványabb mosoly sejlik fel a száján – mintha még álmában sem tudna megszabadulni ettől a szokástól.

Alszanak, de ennél többről van szó. Nassun követi a cellákban fekvő emberek ezüstjét, kitapogatja az idegeiket és a keringésüket, s ekkor érti meg, hogy a kómához hasonló állapotban vannak. Viszont úgy gondolja, hogy a rendes kóma nem feltétlenül ilyen. Az emberek közül senki sem tűnik sérültnek vagy betegnek. És minden egyes őrzőben ott a magkő egy szilánkja – itt nyugodt, nem lobog olyan dühödten, mint Schaffában. Az egyes őrzőkben lévő ezüstszálak furcsamód kinyúlnak a körülöttük lévők felé. Egy hálózatot hoznak létre. Talán támogatják egymást? Feltölti egyik a másikat, hogy el tudjanak végezni valamiféle munkát, mint ahogy azt az obeliszkek hálózata teszi? Nassun nem tud rájönni.

(Nem is lett volna szabad fennmaradniuk.)

Ám ekkor a boltíves szoba közepe felől, talán harminc méterrel mélyebbről, éles, mechanikus búgás üti meg Nassun fülét.

Ugrik egyet, és arrébb botorkál a sejtektől, gyorsan, ijedten néz körbe, mert attól tart, a zaj felébresztette az alvókat. De azok meg sem mozdulnak. Nassun nyel egyet.

– Schaffa? – szólal meg halkan.

Válaszul egy mélyről jövő, ismerős nyögés visszhangzik a magas terem falai között.

Nassun előrébb bukdácsol, visszatartja a levegőt. Ő az. A különös terem közepén készülékek állnak sorokba rendeződve. Mindegyik egy kusza, összehurkolt ezüstdróthoz csatlakoztatott székből áll. Nassun még soha nem látott ilyesmit. (Te igen.) Látszólag mindegyik szerkezet elég nagy ahhoz, hogy elférjen benne egy ember, ugyanakkor az összes üres. És – Nassun közelebb hajol, hogy jobban lásson, majd végigfut a hátán a hideg – mindegyik egy meghökkentően bonyolult gépezetet tartó kőoszlopon nyugszik. Lehetetlen nem észrevenni az apró szikéket, a különböző méretű, finom, fogószerű tartozékokat és a többi olyan eszközt, amelyek célja egyértelműen a vágás és a fúrás.

Schaffa felnyög valahol a közelben. Nassun elhessegeti gondolataiból a vágószerszámokat, és végigszalad a soron…

…megáll a szoba egyetlen elfoglalt drótszéke előtt.

A széket valahogy beindították. Schaffa benne ül, de arccal lefelé, testét drótok függesztik fel, megnyirbált haja kettéválik a nyakánál. A gép mögötti szerkezet életre kelt, felfelé terjeszkedik, és átnyúl Schaffa teste fölött, ami Nassunban a ragadozók mozgását idézi – de amint közelebb ér hozzá, máris visszahúzódik. A véres műszerek eltűnnek a gépezetben, de Nassun még ezután is halk, búgó hangokat hall. Tisztítás, talán. Ugyanakkor egyetlen, aprócska, csipeszszerű függeléket még látni, mely még mindig csillog Schaffa vérétől, és felfelé tartja a megkaparintott zsákmányt. Egy kis, szabálytalan alakú, sötét fémszilánkot.

Helló, kis ellenség.

Schaffa nem mozog. Nassun reszketve mered a testére. Nem tudja rávenni magát arra, hogy visszaterelje érzékelését az ezüstszálak, a varázs felé, hogy kiderítse, él-e még. A Schaffa tarkójának felső részén lévő véres sebhelyet szépen összevarrták, pontosan a régi heg fölött, amely mindig is izgatta Nassunt. A seb még vérzik, de egyértelmű, hogy gyors beavatkozásról volt szó, és csaknem ilyen gyorsan össze is zárták a helyét.

Mint a gyerekek, amikor minden erejükkel azt kívánják, tűnjön el az ágyuk alatti szörny, Nassun is azt kívánja, hogy megmozduljon Schaffa háta és oldala.

Így is történik, amikor a férfi levegőt vesz.

– N-Nassun – krákogja.

– Schaffa! Schaffa! – Nassun térdre borul, és előregörnyed, hogy a drótszerkezet alól lássa a férfi arcát, mit sem törődve a Schaffa nyakáról és arcáról kétoldalt csöpögő vérrel. A szeme, az a csodálatos fehér szeme félig nyitva van – és ezúttal tényleg ő az! Amikor Nassun meglátja, könnyekre fakad. – Schaffa? Jól vagy? Tényleg jól vagy?

Schaffa vontatottan, akadozva beszél. Nassun nem fog elgondolkozni azon, miért.

– Nassun. Én. – Arckifejezése nagy nehézségek árán átalakul, szemöldökének tengerrengése a lassú felismerés szökőárját indítja útnak arca többi része felé. – Nincs. Fájdalom.

Nassun megérinti a férfi arcát.

– Az… az a valami már nincs benned, Schaffa. Az a fémdarab.

Schaffa behunyja a szemét, és Nassun gyomra összerándul, de aztán eltűnik a barázda Schaffa szemöldöke közül. Ismét elmosolyodik – és mióta Nassun ismeri, most először nem vegyül semmi feszültség vagy hamisság ebbe a mosolyba. Nem azért mosolyog, hogy enyhítse a fájdalmát vagy mások félelmét. Kinyílik a szája. Nassun látja az összes fogát, Schaffa nevet, bár csak gyengén, és ezzel egy időben sír is a megkönnyebbülés és az öröm miatt, és ez a legcsodálatosabb dolog, aminek Nassun valaha is a tanúja volt. Két keze közé fogja Schaffa arcát, ügyelve a nyakán lévő sebre, majd a férfi homlokához szorítja a homlokát, és remeg a teste Schaffa erőtlen nevetésétől. Szereti. Egyszerűen csak nagyon szereti őt.

És mivel megérinti és szereti, mivel annyira rá van hangolódva a szükségleteire, a fájdalmára és arra, hogy boldoggá tegye, az észlelése belecsúszik az ezüstbe. Nem szándékosan teszi. Mindössze annyit szeretne, hogy a szemével megízlelje a látványt, hogy Schaffa visszanéz rá, hogy a kezével megérintse a bőrét, és hogy a fülével hallja a hangját.

De Nassun orogén, és épp annyira nem képes kirekeszteni az érzékeléséből a szezúnát, mint a látványt, a hangokat és az érintéseket. Ez az oka annak, hogy mosolya megbicsaklik, öröme tova lesz, mert abban a pillanatban, hogy látja halványodni a férfiban lévő szálak hálózatát, többé már nem tagadhatja a küszöbönálló halált.

Lassan fog megtörténni. Pár hétig vagy hónapig, talán egy évig is elélhet azzal, ami maradt belőle. De míg minden élőlény szinte akaratlanul is köpüli magából a saját ezüstjét, míg az áramlik, meg-megszakad és feltorlódik bennük, Schaffa sejtjei között semmi sincs, csak egy vékony erecske. Ami maradt benne, az főként az idegrendszere mellett fut, és Nassun látja azt a tátongó, szédítő ürességet, ahol egykor Schaffa ezüsthálózatának központja, a szenziája volt. A magkő nélkül nem fog sokáig életben maradni, mint ahogy arra előre figyelmeztetett is.

Schaffa szeme lecsukódott. Elaludt, teljesen kimerült attól, hogy végigvonszolta legyengült testét az utcákon. Azonban ezt nem ő tette, ugye? Nassun talpra áll, remeg, Schaffa vállán tartja a kezét. A férfi súlyos feje a lány mellkasába fúródik. Nassun keserűen bámulja a kis fémdarabot, rögtön tudja, miért tette ezt Földapa.

Azért, mert tudja, hogy Nassun le akarja hozni a Holdat, és hogy ez sokkal nagyobb kataklizmához fog vezetni, mint a Megsemmisítő. Földapa élni akar. Tudja, hogy Nassun szereti Schaffát, és hogy egészen mostanáig a világ megsemmisítését látta az egyetlen megoldásnak arra, hogy békében tudja őt. Ugyanakkor Földapa most átalakította Schaffát, és afféle élő ultimátumként kínálta fel őt Nassunnak.

Most már szabad – csúfolódik Földapa ezzel a néma gesztussal. Most már békében lehet, és meg se kell halnia. És ha azt akarod, hogy éljen, kis ellenségem, azt csak egyféleképpen lehet elintézni.

Acél soha nem mondta, hogy nem lehet megtenni, csak azt, hogy nem kellene. Talán Acél tévedett. Talán kőfalóként Schaffa nem lenne örökké magányos és szomorú. Acél gonosz és borzalmas, ez az oka annak, hogy senki sem akar vele lenni. Schaffa viszont jó és kedves. Biztos talál magának valaki mást, akit szerethet.

Különösen, ha az egész világ kőfalókból fog állni.

Nassun úgy határoz, hogy az emberiség nem nagy ár Schaffa jövőjéért cserébe.

*

Hoa azt mondja, Nassun lement a föld alá, Garantba, ahol az őrzők nyugszanak. Keserű pánikot érzel a szádban a rémülettől, miközben a lyuk körül járkálsz, és próbálsz a mélyére látni. Nem mered megkérni Hoát, hogy egyszerűen csak vigyen el hozzá; Szürke Férfi társai most mindenhol ott ólálkodnak, és olyan biztos, hogy megölnének, mint ahogy Lernát is megölték. Hoa szövetségesei is jelen vannak, homályosan emlékszel arra, hogy láttál két csíkot húzó hegyet egymásba csapódni, egyik elűzte a másikat. De amíg nem rendeződik a Hold ügye, túl veszélyes lemenni a földbe. Szenzeled, hogy itt van az összes kőfaló, ezernyi emberméretű hegy Magpontban és az alatt, néhányan téged figyelnek, miközben a lányodat keresve végigfutsz az utcákon. Ma este a kőfalók belső harca a tetőpontjára hág, ősi pártjaik dűlőre jutnak egymással, így vagy úgy.

Hjarka és a többiek követtek téged, bár lassabban, ők nem érzik azt a rémületet, amelyet te. Végül meglátsz egy nyitott pilonépületet – vagyis inkább kivágottnak látszik, mintha egy óriási késsel hasítottak volna bele három szabálytalan vonalat, majd valaki kiszakította volna az általuk kialakított ajtót. A fal harminc centiméter vastag. Mögötte egy széles, alacsony mennyezetű folyosó vezet a sötétségbe.

Ám amikor odaérsz, valaki éppen kifelé mászik rajta, és hirtelen megtorpansz.

– Nassun! – kiáltasz fel, mert ő az.

Az ajtóban álló lány némileg magasabb, mint amilyenre emlékeztél. A haja most hosszabb, két fonatban hátrafogva a válla mögött lóg. Alig ismered meg. Amikor meglát, egy pillanatra abbahagyja a mászást, két szemöldöke között az értetlenség halovány ráncai jelennek meg, és rádöbbensz, hogy ő is csak nehezen ismer meg téged. Aztán jön a felismerés, és úgy bámul rád, mintha te lennél a világon az utolsó, akinek a felbukkanására számított. Mert tényleg az vagy.

– Szia, anya – szólal meg.

14

én, a világvégén

Tanúja vagyok annak, ami ezután történt. Ennek megfelelően fogom elmondani.

Végignézem, hogy a rengeteg nehézség után két év óta most először állsz szemtől szembe a lányoddal. Csak én tudom, mi mindenen mentetek keresztül mindketten. Mindegyikőtök csak a külső, a tettek és a sebhelyek alapján tudja megítélni a másikat, legalábbis egyelőre. Te: sokkal vékonyabb vagy, mint az az anya, akit Nassun akkor látott utoljára, amikor elhatározta, hogy aznap nem megy skólába. A sivatag megviselt, kiszárította a bőröd, a savas eső kiszívta sötétbarna tincseid színét, és most már erőteljesen őszülsz. A testedről lógó ruhákat is kifehérítette a hamu és a sav, és az inged haszontalan jobb ujja össze van csomózva, félreérthetetlenül üresen himbálózik az oldalad mellett, miközben próbálod kifújni magad. És a Repedés utáni Essunról kialakított első benyomásnak még ez is a része: egy csapat ember áll mögötted, akik mind a lányodat bámulják, néhányan érezhető óvatossággal. Ugyanakkor rajtad csak a gyötrelem látszik.

Nassun olyan merev, akár egy kőfaló. Mindössze tíz centit nőtt a Repedés óta, de ez inkább harmincnak látszik. Látod rajta a serdülés első jeleit – korán, de ilyen az élet természete a viszontagságos időkben. Amikor csak lehet, a test kihasználja a biztonságot és a bőséget, és az a kilenc hónap, amelyet Nassun Jekitiben töltött, jót tett neki. Valószínűleg már a következő évtől menstruálni fog, ha talál magának elég élelmet. A legnagyobb változások ugyanakkor testetlenek. A tekintetében lévő elővigyázatosság egyáltalán nem hasonlít az emlékeidben élő bátortalanságra. A testtartása: vállát hátrahúzza, lábát megveti, térde nincs berogyasztva. Milliószor megmondtad már neki, hogy ne görnyedjen előre, és igen, most, hogy egyenesen áll, olyan magasnak és erősnek látszik. Csodálatosan erős.

Az orogéniája úgy ül a tudatosságodon, mint egy súly a világon; sziklaszilárd és pontos, mint egy gyémántfúró. Pusztító Föld, gondolod. Ugyanolyan a szenzelése, mint neked.

Még azelőtt véget ér, hogy elkezdődne. Ezt épp olyan biztosan érzed, mint ahogy az erejét szenzeled, és mindkettőtől kétségbeesel.

– Kerestelek – mondod.

Észre sem vetted, de felemelted a kezed. Az ujjaid szétnyílnak, megrándulnak, összezáródnak, majd ismét kinyílnak, mintha meg akarnál markolni valamit, ugyanakkor esdekelnél.

Nassun szemhéja félig lecsukódik.

– Apával voltam.

– Tudom. Nem találtalak. – Ez felesleges, egyértelmű; utálod magad, amiért hadoválsz. – Jól… vagy?

Nassun gondterhelten oldalra pillant, és zavar, hogy nyilvánvalóan nem veled foglakozik.

– Nekem most… Az őrzőmnek segítségre van szüksége.

Megmerevedsz. Nassun hallott arról, milyen volt Schaffa Meov előtt, maga az őrző mondta el neki. Az eszével tudja, hogy az általad ismert és az általa szeretett Schaffa két teljesen különböző ember. Látta a Fulkrumot, tudja, hogyan törték meg ott a rabokat. Emlékszik, hogy régen már a burgundivörös szín látványától is mindig megmerevedtél, mint ahogy most is – és végre, itt, a világ végén érti meg, miért. Most már jobban ismer téged, mint korábban valaha is.

És mégis. Számára Schaffa az a férfi, aki védelmet nyújtott neki a fosztogatókkal szemben – és az apjával szemben. Ő az a férfi, aki megnyugtatta, amikor félt, és esténként betakarta elalvás előtt. Látta, hogyan kel birokra a férfi a saját, kegyetlen természetével és magával a Földdel is, hogy az a szülő lehessen, akire Nassunnak szüksége van. Schaffa segített neki megtanulni szeretni magát annak, ami.

Az anyja? Te. Semmi ilyesmit nem tett.

És abban a feszültségtől terhes pillanatban, miközben próbálsz nem emlékezni arra, amikor Innon darabokra hullt, amikor a mostanra megsemmisült kezed törött csontjaiba égő fájdalom hasított, amikor még mindig ott cseng a füledben a Soha ne mondj nekem nemet, Nassun viselkedése azt a dolgot sejteti, amit egészen mostanáig tagadtál.

Ez reménytelen. Nem lehet köztetek kapcsolat, sem bizalom, mert ti ketten azok vagytok, amivé Rezdületlen és az Évszak tett benneteket. Alabástromnak igaza volt, vannak dolgok, amik annyira elromlottak, hogy nem lehet őket helyrehozni. Semmi mást nem lehet tenni, mint kegyelemből végérvényesen megsemmisíteni őket.

Nassun megrázza a fejét, miközben te rángatózva állsz előtte. Elfordítja a tekintetét. Megint ingatja a fejét. Válla kissé előreesik, nem hanyag tartás ez, hanem óvatosság. Nem hibáztat, de nem is vár tőled semmit. És ebben a pillanatban éppen az útjában vagy.

Elfordul, hogy továbbmenjen, és ez kirángat a katatón állapotból.

– Nassun?

– Segítségre van szüksége – ismétli meg. Lehorgasztja a fejét, válla merev. Nem áll meg. Levegőt veszel, és elindulsz utána. – Segítenem kell neki.

Tudod, mi történik. Mindvégig érezted, tartottál tőle. Hallod, hogy a hátad mögött Danel megállítja a többieket. Talán azt hiszi, hogy a lányodnak és neked kettesben kell maradnotok. Társaidat hátrahagyva Nassun után iramodsz. Megragadod a vállát, próbálod magad felé fordítani.

– Nassun, mi a… – Lerázza magáról a kezed, méghozzá olyan vehemensen, hogy meginogsz. Mióta elvesztetted a karod, rossz az egyensúlyérzéked, a lányod pedig erősebb, mint korábban. Nem veszi észre, hogy majdnem elesel. Megy tovább. – Nassun!

Még csak hátra sem néz. Kétségbeesetten próbálod magadra vonni a figyelmét, kicsikarni belőle valamilyen reakciót. Bármilyet. Keresed a szavakat, majd a hátának címzed őket.

– Én… én… tudok Jijáról!

Nassun erre megáll. Jija halála még mindig nyílt seb a szívén. Noha Schaffa kitisztította és összevarrta, egy ideig még nem fog begyógyulni. Amiatt, hogy tudod, mit tett, szégyenteljesen meggörnyed a háta. Az, hogy erre szükség volt, hogy önvédelem volt, nyomasztja. Az, hogy emlékeztetted erre, dühbe billenti át a szégyent és a gyötrődést.

– Segítenem kell Schaffának – ismétli meg.

Úgy húzza ki magát, ahogy annak már több száz délutánon tanúja voltál a hevenyészett olvasztóüstödben, és ahogy azt kétéves korában tette, amikor megtanulta a nem szót. Amikor ilyen, nem lehet rá észérvekkel hatni. A szavak lényegtelenné válnak. A tettek vajon többet jelentenek? De mégis milyen tettek lennének képesek kifejezni azt az érzelmi mocsarat, amelyben most elmerültél? Tehetetlenül nézel hátra a többiekre. Hjarka visszatartja Tonkeet, aki az égre és arra a csoportosulásra szegezi a tekintetét, amely több obeliszkből áll, mint amennyit valaha is láttál. Danel kissé eltávolodik a társaitól, kezét a háta mögé teszi, fekete ajkai mozognak, mert a krónikások mnemonikai gyakorlatát végzi, ami segít neki mindent magába szívni, amit lát és hall, szó szerint. Lerna…

Elfelejtetted. Lerna nincs itt. De ha itt lenne, gyanítod, hogy figyelmeztetne. Orvos volt. A családi sebek nem igazán tartoztak a hatáskörébe… de mindenki láthatja, hogy itt valami elfekélyesedett.

Ismét a lányod után iramodsz.

– Nassun! Nassun, a rozsda verje meg, nézz rám, ha hozzád beszélek! – Nassun rád sem hederít, és ez arculcsapásként ér… amitől viszont kitisztul a fejed, nem pedig megjön a kedved a veszekedéshez. Oké. Nem fog végighallgatni, amíg nem segített… Schaffának. Félrelököd ezt a gondolatot, bár ez olyan, mintha egy trágyadombon vánszorognál végig, mely csontokkal van tele. Oké. – H-hadd segítsek!

Ezzel csakugyan sikerül elérned, hogy lelassítson, majd megálljon. Amikor hátrafordul, az arckifejezése gyanakvó, nagyon gyanakvó.

Mögé nézel, és látod, hogy egy másik pilonépület felé tartott, amelynek széles, korlátokkal szegélyezett lépcsősora felfut a rézsútos tetőre. Odafentről remek kilátás nyílna az égboltra… Irracionális módon arra jutsz, hogy meg kell akadályoznod, hogy feljusson oda.

– Igen. – Megint kinyújtod a kezed. Kérlek. – Mondd el, mire van szükséged. Én… Nassun. – Elfogynak a szavaid. Azt akarod, hogy azt érezze, amit te érzel. – Nassun.

A szuggesztió hatástalan.

– Használnom kell az obeliszkkaput – jelenti ki kőkemény hangon.

Összerezzensz. Már beszéltem neked erről, hetekkel ezelőtt, de nyilvánvalóan nem hitted el.

– Hogy mi? Nem teheted.

Abba belehalsz – gondolod.

– Márpedig fogom – válaszol Nassun foghegyről.

Nincs szükségem az engedélyedre – gondolja.

Hitetlenkedve rázod a fejed.

– Mit akarsz vele csinálni?

De már túl késő. Nassun végzett veled. Azt mondtad, segítesz neki, aztán haboztál. Szíve mélyén Schaffa lánya is. A Föld verje meg, két apa és te határoztátok meg a gyerekkorát, hát csoda, hogy ilyen lett, amilyen? Számára a habozás egyet jelent a nemmel.Nem szereti, amikor nemet mondanak neki. Ezért megint hátat fordít neked, és úgy felel.

– Ne kövess többé, anya.

Természetesen azonnal megindulsz utána.

– Nassun…

Nassun hátraperdül. Szenzeled, hogy ott van a földben, és ott van a levegőben is, látod a varázs vonalait, és hirtelen úgy fonódik egymásba ez a kettő, hogy azt nem is érted. Magpont talajának anyaga fémekből, összepréselt rostokból és olyan anyagokból áll, amelyeket nem tudsz megnevezni. Mind a vulkanikus kőzet fölé rétegződik. Hullámzik a föld a lábad alatt. A régi szokás rabjaként – mivel éveket töltöttél orogén gyerekeid dührohamainak zabolázásával – imbolyogva is reagálsz erre, tóruszt képezel a talajban, hogy ezt használva semlegesítsd az orogéniáját. Ám ez most nem működik, mert Nassun nem csak orogéniát használ.

Viszont szenzeli a válaszod, és összeszűkül a szeme. A te hamuszürke szemed. És egy pillanattal később egy obszidiánfal robban ki előtted a talajból, átszakítva a város infrastruktúrájának rostjait és fémeit, hogy az utat lezáró sorompót képezzen köztetek.

A rázkódás ereje a földhöz vág. Amikor elhalványodnak a szemed előtt megjelenő csillagok, és eléggé leülepszik a por, megdöbbenve nézel fel a falra. A lányod tette ezt. Veled.

Valaki megragad, mire összerándulsz. Tonkee az.

– Nem tudom, feltűnt-e már – szólít meg, miközben segít talpra állni –, de mintha a te természetedet örökölte volna. Szóval talán, tudod, nem kellene annyira nyomulnod.

– Még csak azt sem tudom, mit csinált – motyogod kábán, és közben biccentesz egyet Tonkee felé, amiért felsegített. – Ez nem… én nem… – Amit tett, abban nem volt fulkrumos pontosság, holott megtanítottad neki a Fulkrumban elsajátítható tudás alapjait. Zavartan a falhoz tapasztod a kezed, és érzed az anyagában megmaradt varázs utóhatásának villanásait, melyek részecskéről részecskére táncolnak, miközben elhalványodnak. – Keveri a varázst és az orogéniát. Korábban még soha nem láttam ilyet.

Én igen. Hangolásnak hívtuk.

Eközben. Az immár akadálytalanul haladó Nassun felért a pilonlépcsők tetejére. Most ott áll, és körülveszik a levegőben forgó, élénkvörös figyelmeztető jelek. Magpont nagy üregéből súlyos, kissé kénes szellő szökik fel, és megborzolja a két fonatból kiszabadult hajszálakat. Nassun azon tűnődik, Földapa megkönnyebbülte attól, hogy sikerült rávennie őt arra, hogy megkímélje az életét.

Schaffa életben marad, ha Nassun a világon élő összes embert kőfalóvá változtatja. Csak ez számít.

– Első a hálózat – mondja, és az égre emeli a tekintetét. A huszonhét obeliszk egyszerre villan át a szilárd állapotból a varázsba, amikor újra beindítja őket. Nassun széttárja maga előtt a két kezét.

Összerándulsz, amikor a talajban szenzeled, érzed a huszonhét obeliszk villámgyors aktiválódását, hiszen rájuk vagy hangolódva. Ebben a pillanatban egyként léteznek, olyan erőteljesen dübörögnek, hogy viszketni kezd tőle a bőröd. Azon tűnődsz, miért nem torzul el Tonkee arca is, mint a tiéd, de Tonkee csak egy tompa.

Ugyanakkor ostobának nem ostoba, és ez az élete munkája. Miközben álmélkodva bámulsz a lányodra, ő összeszűkült szemmel figyeli az obeliszkeket.

– Három a köbön – dünnyögi. Némán ingatod a fejed. Ő ellenségesen rád mered, idegesíti a lassúságod. – Nos, ha szeretnék versenyre kelni egy nagy kristállyal, azzal kezdeném, hogy a kisebb kristályokat egy kocka alakú rácsszerkezetbe rendezném.

Aztán megérted. A nagy kristály, amelyen Nassun felül akar kerekedni, az ónix. Alabástrom azt mondta neked, egy kulcsra van szükség a kapu beindításához. Amit viszont nem mondott el az a haszontalan seggfej, az az, hogy sokféle lehetséges kulcs van. Amikor Alabástrom rászabadította Rezdületlenre a Repedést, a közelében lévő összes csomóponti gondozóból álló hálózatot használta, talán mert különben az ónix azonnal kővé változtatta volna. A csomóponti gondozók az ónix hitvány helyetteseinek minősültek – pótkulcsként szolgáltak. Amikor Kasztrima-alsóban egy hálózatban fogtad járomba az orogéneket, először nem tudtad, mit csinálsz, ő viszont tudta, hogy az ónix túl sok lenne neked ahhoz, hogy csak úgy magadhoz ragadd. Akkor még így volt. Nem rendelkeztél Alabástrom rugalmasságával és kreativitásával. Ezért egy biztonságosabb módszert tanított meg neked.

Ugyanakkor Nassun az a diák, akire Alabástrom mindig is vágyott. Korábban soha nem férhetett hozzá az obeliszkkapuhoz – mert az eddig a tied volt –, de most megdöbbenve és halálra rémülve vagy tanúja annak, hogy a pótkulcshálózatán túlra nyúl, és egyesével keresi meg és köti magához a többi obeliszket. Lassabban megy neki, mint ha az ónixot használná, de meg tudod állapítani, hogy a technikája épp olyan eredményes. Működik a terve. Az apatit csatlakoztatva és rögzítve. A szardonix kis lökéshullámokat küld valahonnan a déli tengerről, mely fölött láthatatlanul lebeg. A jáde…

Nassun ki fogja nyitni a kaput.

Eltolod magadtól Tonkeet.

– Menj olyan messze tőlem, amilyen messze csak tudsz. A többiek is.

Tonkee nem vesztegeti az időt, hogy vitába szálljon veled. Szeme elkerekedik, aztán megfordul, és futásnak ered. Hallod, ahogy kiabál a többieknek. Hallod Danelt vitatkozni. De ezután már nem tudsz tovább figyelni rájuk.

Nassun ki fogja nyitni a kaput, kővé fog változni, és meg fog halni.

Csak egy dolog állíthatja meg az obeliszkekből képzett hálózatát: az ónix. Ehhez viszont először el kell érned, márpedig most épp a bolygó másik oldalán időzik, félúton Kasztrima és Rennanisz között, ahol hagytad. Egyszer, nagyon régen Kasztrima-felsőben az ónix hívott magához. De ki mered most várni, hogy megint ezt tegye, amikor Nassun a kapu minden része fölött átveszi az uralmat? Neked kell először odaérned az ónixhoz. Ehhez varázsra van szükséged – sokkal többre, mint amennyit magadhoz tudnál venni itt, ahol egyetlen obeliszk sem tartozik hozzád.

A berill, a hematit, az iolit…

A szemed előtt fog meghalni, ha nem teszel semmit.

Eszeveszetten a földbe dobod a tudatosságodat. Magpont egy vulkán tetején ül, talán…

Várjunk csak. Valami visszahúzza a figyelmed a vulkán szájához. A föld alatt, de közelebb. Valahol a város alatt egy hálózatot érzékelsz. Varázsvonalak szövődnek össze, támogatják egymást, mélyen gyökereznek, hogy még több varázst hozzanak fel… A hálózat gyenge. Lassú. És egy ismerős, rút berregés hangzik fel az elméd hátuljában, amikor megérinted ezt a hálózatot. Berregés berregés hátán.

Ah, igen. Az általad talált hálózat őrzőket jelent, majdnem ezret. Hát persze, a rozsda verje meg. Korábban soha nem kerested tudatosan a bennük lévő varázst, azonban most először érted meg, mi ez a berregés – egy részed még Alabástrom okítása előtt is érezte a varázsuk idegenségét. A felismerés a félelem hegyes, szinte bénító dárdáját döfi beléd. Az őrzőkből álló hálózat közel van, könnyű lenne megragadni, de ha megteszed, mi akadályozza meg ezt a sok őrzőt abban, hogy kirajzzanak Garantból, mint a dühös darazsak a megzavart fészekből? Nincs így is elég bajod?

Nassun nyöszörög a pilonon. Nagy döbbenetedre képes vagy… pusztító Föld, képes vagy látni a körülötte és benne lévő varázst, amely elkezd lángra kapni, akár az olajjal leöntött gyújtós. Nassun felperzseli az érzékszerveidet, súlya másodpercről másodpercre egyre jobban ránehezedik a világra. A kianit, az ortoklász, a szkapolit…

És hirtelen elillan a félelmed, mert a gyermekednek szüksége van rád.

Ezért megveted a lábad. Az után a hálózat után nyúlsz, amelyik a kezed ügyébe akad, álljon az őrzőkből, vagy sem. A fogadat vicsorítva morogsz, és mindent megragadsz. Az őrzőket. A szenziájukból a mélységbe nyúló szálakat és annyi varázst, amennyit csak ezeken keresztül magadhoz tudsz rántani. Magukat a fémszilánkokat, Földapa akaratának apró letéteményeseit.

Az egészet a magadévá teszed, szoros járomba fogod, és elveszed.

És valahol lent Garatban sikoltozni kezdenek az őrzők, felriadnak álmukból, vonaglanak a fekhelyükön, és a fejükhöz kapnak, amikor mindegyikükkel azt teszed, amit egykor Alabástrom az őrzőjével. Ez pontosan az, amit Nassun is meg akart tenni Schaffáért… viszont ahogy ezt te csinálod, abban nincs semmi jóindulat. Nem gyűlölöd őket, egyszerűen csak nem érdekelnek. Elcsened a vasat az agyukból és az ezüstös fény minden egyes darabkáját a sejtjeik közül – és amikor érzed, hogy kikristályosodnak és meghalnak, a hevenyészett hálózatod végül elég varázshoz juttat ahhoz, hogy az ónixért nyúlj.

Rezdületlen hamuval belepett, messzi vidéke fölött is hallgat az érintésedre. Beleesel, kétségbeesetten veted magad a sötétségbe, hogy előadd, mit szeretnél. Kérlek – könyörögsz.

Az ónix megfontolja a kérésedet. Nem szavakkal vagy érzékszervekkel érzékelhető módon teszi ezt. Egyszerűen csak tudod, hogy elgondolkozik rajta. Megvizsgál téged – a félelmedet, a dühödet, az elszántságodat, hogy mindent helyrehozz.

Ah – ez az utolsó visszhangra talál benne. Ismét megvizsgál, alaposabban és kétkedve, mert az utolsó hozzá címzett kérdésed olyan komolytalan volt. (Pusztán egy város megsemmisítése? Neked ehhez egyáltalán nem volt szükséged a kapura.) Amit viszont az ónix talál benned, az ezúttal valami más: félelem a véredért. Félelem a kudarctól. A félelem, mely az összes szükséges változást kíséri. És az egész alatt ott a késztetés a világ jobbá tételére.

Valahol messze milliárdnyi haldokló dolog remeg meg, miközben az ónix egy mély, földet rengető, robbanó hangot ad ki magából, és életre kel.

A pilon tetején, az obeliszkek pulzálása alatt Nassun figyelmeztetésként érzékeli a távoli, egyre nagyobb erőt kifejtő sötétséget. Azonban már túl mélyre ásta magát, túl sok obeliszk tölti ki. A feladatán kívül semmi másnak nem tud figyelmet szentelni.

És miközben a maradék kétszáztizenhat obeliszk mindegyike megadja magát neki, és miközben kinyitja a szemét, hogy a Holdra bámuljon, amelyet sértetlenül hagy majd elhaladni a Föld mellett, és miközben felkészül arra, hogy a nagy plutonikus motor minden erejét a világ és az emberek ellen fordítsa, hogy átalakítsa őket, mint ahogy egykor én is átalakultam…

…Schaffára gondol.

Egy ilyen pillanatban lehetetlen ábrándokat kergetni. Lehetetlen csak azt látni, amit akarunk, amikor a világ megváltoztatását célzó erő ott pattog az elmében, a lélekben és a sejtek közötti térben; ó, ezt még jóval előttetek megtanultam. Lehetetlen nem érteni, hogy Nassun alig több mint egy éve ismeri Schaffát, és nem ismeri őt igazán, figyelembe véve, hogy mennyi minden elveszett Schaffából. Lehetetlen nem rájönni arra, hogy azért ragaszkodik hozzá, mert semmi máshoz nem tud…

Azonban az elméje egy villanásnyi kétkedést szúr át az elhatározásán. Ennél nem többet. Aligha számít gondolatnak is. Mégis suttog.

Tényleg nincs semmi más? Schaffán kívül egy olyan ember sincs a világon, aki törődne veled?

És látom, hogy Nassun tétovázik, ujjai begörbülnek, kis arca megfeszül egy grimaszban, holott az obeliszkkapu ez idő alatt már kiteljesedett. Figyelem az érthetetlen energiák rázkódását, miközben azok elkezdenek sorba rendeződni benne. Már több tízezer éve elvesztettem a képességet arra, hogy manipulálni tudjam ezeket az energiákat, de még mindig látom őket. Szépen formát önt az arkano-kémiai rács – amire te egyszerű barna kőként és az ezt előállító energiaállapotként gondolsz.

Ezt figyelem, miközben te is látod, és azonnal megérted, mit jelent. Végignézem, ahogy vicsorogva lerombolod a közétek emelt falat, észre sem véve, hogy közben kővé váltak az ujjaid. Végignézem, ahogy a pilonlépcső aljához rohansz, és elordítod magad.

– Nassun!

És hirtelen támadt, nyers, tagadhatatlan követelésedre válaszolva az ónix előbukkan a semmiből, és megjelenik az égen.

Ez óriási hangzavarral, mély, velőtrázó búgással jár. Az ónix által kiszorított levegő akkorát csattan, hogy mindketten a földhöz vágódtok. Nassun felkiált, lecsúszik pár lépcsőfokot, veszélyesen közel kerül ahhoz, hogy elveszítse az uralmát a kapu fölött, amikor a robbanás megzavarja az összpontosítását. Te is felkiáltasz, amikor végre észreveszed, hogy a bal alkarod kő, a kulcscsontod kő és a bal lábfejed és bokád is kő.

De összeszorítod a fogad. Többé már nincs benned fájdalom, csak a lányod miatt érzett gyötrődés. Mindössze egyetlen szükségleted van még. Nassuné a kapu, de nálad van az ónix – és miközben felnézel rá, és látod homályos átlátszóságán keresztülsejleni a ragyogó Holdat, a feketeség szemfehérjetengerébe merült jégfehér íriszt, tudod, mit kell tenned.

Az ónix segítségével egy fél bolygóval arrébb nyúlsz, és a világot felszakító sebbe döföd a figyelmed középpontját. A Repedés megrázkódik, amikor a hője és kinetikus tajtékzása minden darabkáját magadnak követeled. Beleborzongsz az óriási energia áradatába, és egy pillanatig azt gondolod, hogy lávaoszlopként fogod magadból kiokádni, hogy mindent felemésszen.

De ebben a pillanatban az ónix is a részed. Mit sem törődve rángatózásoddal – mert ezt teszed, a földön dobálod magad, és habzik a szád – magához veszi, megcsapolja és kiegyenlíti a Repedés energiáját, és mindezt olyan könnyedén teszi, hogy megalázkodsz előtte. Automatikusan összekapcsolódik az obeliszkekkel, melyek kényelmes módon nagyon közel helyezkednek el hozzá. Nassun azért rakta össze ezt a hálózatot, hogy megpróbálja lemásolni az ónix erejét, de a másolatnak csak energiája van, akarata nem, szemben az ónixszal. A hálózatnak nincs saját terve. Az ónix magához veszi a huszonhét obeliszket, és azonnal elkezdi beleenni magát Nassun obeliszkhálózatának többi részébe is.

Ugyanakkor itt már nem mindenekfelett való az akarata. Nassun érzi őt. Küzd ellene. Épp olyan elszánt, mint te. Épp annyira hajtja a szeretet – amely téged hozzá, őt Schaffához köti.

Mindkettőtöket szeretlek. Hogyan tehetnék másként mindezek után? Végtére is még mindig emberi lény vagyok, és ez a küzdelem a világ sorsáért folyik. Milyen borzalmas és nagyszerű a tanúja lenni ennek!

Viszont ez a küzdelem a varázs szálai, indái között folyik. A kapu és a Repedés mérhetetlen energiái mindkettőtök körül ott verdesnek és reszketnek az erővonalak és színek hengeres sarki fényében. A látható fény a spektrumon túli hullámhosszokba csap át. (Ezek az energiák rezonálnak benned ott, ahol a sorba rendeződés szinte már teljesen végbement, és még mindig oszcillálnak Nassunban – bár az ő hullámformája elkezdett összezuhanni.) Az ónix és a Repedés áll szemben a kapuval, te pedig Nassunnal, és egész Magpont reszket ennek puszta erejétől. Garant sötét termeiben, az őrzők ékkővé változott holttestei körül nyöszörögnek a falak, és megreped a mennyezet, hogy utat adjon a földnek és a köveknek. Nassun megfeszíti magát, hogy a kapu maradékával magához húzza a varázst, és mindenkit megcélozzon vele, aki körülöttetek és akárhol másutt van – és végre, végre megérted, hogy mindenkit rozsdaverte kőfalóvá próbál változtatni. Eközben te felfelé nyújtózkodtál. Hogy befogd a Holdat, és talán szerezz egy második esélyt az emberiségnek. Azonban eltérő céljaitok megvalósításának ugyanaz a feltétele: meg kell szereznetek a kaput, az ónixot és a Repedés által biztosított további üzemanyagot.

Ez a patthelyzet nem folytatódhat tovább. A kapu nem tarthatja fenn örökké a kapcsolatait, és az ónix sem képes örökké uralni a Repedés zűrzavarát – és legyenek bármennyire erősek és akaratosak is, ennyi varázs után ez a két ember sem maradhat sokáig életben.

Aztán megtörténik. Felsikoltasz, amikor megérzed a változást, a sorokba rendeződést: Nassun. Az anyagában lévő varázs teljesen elrendeződött, megkezdődött a kristályosodás. Kétségbeesetten és csak az ösztöneidre hallgatva megragadod annak az energiának egy részét, mely át akarja őt alakítani, és arrébb dobod, bár ez csak késlelteti az elkerülhetetlent. A Magponthoz túl közel fekvő óceán mélyen megrázkódik, amit még a hegy stabilizáló berendezése sem tud kordában tartani. Nyugatra egy penge formájú hegy tör fel az óceán mélyéről, keletre ugyanez történik, és gőz sistereg fel az új születés nyomán. Nassun ingerülten morog, és rácsatlakozik ezekre az új energiaforrásokra, megragadja a belőlük származó hőt és agressziót, mire mindkettő megtörik és szétporlad. A stabilizátorok elsimítják az óceán felszínét, hogy megakadályozzák a szökőárt, de erre nem képesek vég nélkül. Nem erre lettek kitalálva. Ha ennél többről lenne szó, maga Magpont is szétporladna.

– Nassun! – kiáltod ismét meggyötörten.

Nem hall téged. De még onnan is látod, ahol vagy, hogy a bal keze ujjai épp olyan barnává és kőszerűvé változtak át, mint a tieid. Nassun tudatában van ennek, ebben valahogy biztos vagy. Elhatározta magát. Felkészült a saját halála elkerülhetetlenségére.

Te nem. Ó, Föld, egyszerűen nem tudod végignézni, hogy még egy gyermeked meghaljon.

Ezért… feladod.

Fájdalom hasít belém a tekinteted láttán, mert tudom, milyen ára van annak, hogy feladod Alabástrom álmát – és a sajátodat. Annyira szerettél volna jobb világot teremteni Nassunnak. De leginkább arra vágysz, hogy ez az utolsó gyermeked életben maradjon… és ezért döntést hozol. Ha tovább harcolsz, mindketten meghaltok. Tehát csak úgy győzhetsz, ha nem harcolsz tovább.

Sajnálom, Essun. Annyira sajnálom. Ég veled.

Nassun elfelejt levegőt venni, szeme felpattan, amikor érzi, hogy a kapura – rá, miközben magadhoz rántod a varázs összes, átalakító erejű tekercsét – nehezedő nyomásod hirtelen szertefoszlik. Az ónix ostroma szünetel, egyszerre csillámlik az uralma alá hajtott több tucat obeliszkkel, tele van energiával, amelyet valahol el kell használni, muszáj. Ám egyelőre még tartja magát. A stabilizáló varázs végre lecsillapítja a Magpont körül tajtékzó óceánt. Ebben az egyetlen, szűk pillanatban mozdulatlanul és feszülten vár a világ.

Nassun megfordul.

– Nassun – mondod. Suttogod. A pilon alsó lépcsőfokain vagy, próbálsz feljutni hozzá, de ez nem fog menni. A karod teljesen megkövesedett, és a törzsedre is ez vár. Kőtalpad hasznavehetetlenül csúszkál a sima felületen, majd megdermed, amikor a lábad többi része is kővé válik. Ép lábaddal még előrébb tudnád magad tolni, de a benned lévő kő túl nehéz.

Nassun szemöldöke összeszalad. Felnézel rá, és rádöbbensz valamire. A kislányod. Olyan nagy itt, az ónix és a Hold alatt. Olyan erős. Olyan csodálatos. Nem tudod megállni: könnyekre fakadsz a láttán. Felnevetsz, bár az egyik tüdőd már csupa kő, és csak egy halk sípolást tudsz kipréselni magadból. Olyan csodálatos a kislányod, a rozsda verje meg. Büszkén adod meg magad az ereje előtt.

Nassun levegőt vesz, szeme elkerekedik, mintha nem hinné el, amit lát: oly félelmetes anyja a földön fekszik. Kővé vált végtagokkal próbál előrébb kúszni. Könnyek áztatják az arcát. Mosolyog. Korábban soha, de soha nem mosolyogtál rá.

És aztán az átalakulás határa feljebb kúszik az arcodon, és véged.

Fizikailag még mindig ott vagy egy barna, homokkőből álló halomként, mely az alsó lépcsőfokokon dermedt meg, félig megformált ajkadon halvány mosoly. A könnyeid még mindig ott ragyognak a kövön. Nassun a maradványaidat bámulja.

Bámul, és hosszasan, üresen szívja be a levegőt, mert hirtelen semmi, de semmi sincs benne, megölte az apját, és megölte az anyját, és Schaffa haldoklik, és már semmi sem maradt, semmi, a világ csak elvenni tud tőle, és semmit nem hagy meg neki…

De nem tudja levenni a szemét a száradó könnyeidről.

Mert végtére is a világ tőled is csak elvenni tudott. Nassun tudja ezt. És ennek ellenére valamilyen oknál fogva, amelyről nem hiszi, hogy valaha is meg fogja érteni… látja, hogy még haldokolva is a Hold felé nyúltál.

És a lányod felé.

Felsikolt. Két keze közé szorítja a fejét, egyik keze most már félig megkövesedett. Térdre zuhan, maga alá temeti a gyász súlya, mintha egy egész bolygó nehezedne rá.

Az ónix, mely türelmes, de mégsem, mindentudó, de közönyös, megérinti őt. Nassun a kapu egyetlen megmaradt alkotóeleme, amely élő, kiegészítő akarattal rendelkezik. Nassun ezen az érintésen keresztül érzékeli a terved. Nyisd ki a kaput, zúdítsd rajta keresztül a Repedés energiáját, fogd be a Holdat. Vess véget az Évszakoknak. Hozd helyre a világot. Nassun szenzeli, érzi, tudja, hogy ez volt az utolsó kívánságod.

Az ónix nehézkesen, szótlanul teszi fel a kérdést: Végrehajtás I/N?

És Nassun egymagában, a hideg, kővé dermedt csöndben dönt.

IGEN.

KÓDA

te és én

Meghaltál. De nem te.

A Hold újbóli befogása az emberek szemszögéből minden drámaiságot nélkülözött. Tonkee és a többiek egy lakóépület tetején kerestek menedéket, ahol Tonkee egy ősi írószerszámmal – mely már rég kiszáradt, azonban a hegyének benyálazása és bevérezése után életre kelt – próbálta meg óráról órára követni a Hold mozgását. Ez nem segített semmit, mert Tonkee nem tudott elég változót megfigyelni ahhoz, hogy pontos számításokat végezhessen, és mert a Föld szerelmére, ő nem valami rozsdaverte, közönséges asztronomér. Az első mérése pontosságában sem biztos, mert arra pont egy ötös vagy hatos rengéssel egy időben került sor éppen azelőtt, hogy Hjarka elrángatta volna az ablaktól.

– Az obeliszképítők ablakai bírják a gyűrődést – panaszkodik utána.

– A türelmem meg rozsdára nem – vág vissza Hjarka, és ez még azelőtt véget vet a vitának, hogy az elkezdődhetett volna. Tonkee kezd megtanulni kompromisszumokat kötni az egészséges kapcsolat érdekében.

Azonban a Hold csakugyan megváltozott, ezt látják, ahogy telnek a napok, majd a hetek. Nem tűnik el. Különböző alakban és színben jelenik meg, mintázata eleinte teljesen érthetetlen, azonban nem lesz kisebb az égen az egymást követő éjszakák során.

Az obeliszkkapu lebontása már valamivel drámaibb. Erőforrásait maradéktalanul felhasználta arra, hogy elérjen valamit, ami épp olyan hatalmas, mint a geoarkánia, ezután pedig a belé írt parancsokat követve halad végig a leállási protokollon. A világ körül lebegő több tucat obeliszk egyesével megindul Magpont felé. Egyesével beleesnek a fekete mélységbe – mostanra már teljesen anyagtalanná váltak, az összes kvantumállapot helyzeti energiába szublimált, ennél többet nem is kell tudnod. Ez eltart pár napig.

Ugyanakkor az ónix, az obeliszkek utolsó és leghatalmasabb példánya a tenger felé veszi az irányt, morajlása egyre mélyebb, miközben fokozatosan veszít a magasságából. Finoman, előre megtervezett pályán lép be a tengerbe, hogy a lehető legkevesebb kárt okozza – mert obeliszktársaival ellentétben egyedül ő tartotta meg anyagi létezését. Ez lehetővé teszi, hogy később is használni lehessen az ónixot, mint ahogy azt a dirigensek réges-régen eltervezték. Ez egyúttal nyugalomba helyezi a niszek utolsó maradványait is.

Gondolom, csak reménykedhetünk, hogy soha egyetlen vakmerő fiatal orogén sem találja meg és emeli ki az ónixot a hullámsír mélyéről.

Tonkee az, aki elindul megkeresni Nassunt. Erre valamivel később, reggel kerül sor, pár órával a halálod után a fényes és meleg nap által megvilágított, hamu nélküli, kék ég alatt. Tonkee egy percre megáll, elcsodálkozva, vágyódva és lenyűgözve kémleli az eget, majd visszamegy a lyuk széléhez és a pilonlépcsőhöz. Nassun még ott van, az egyik alsó lépcsőfokon ül a belőled maradt barna kupac mellett. Felhúzza a térdét, lehorgasztja a fejét, teljesen megkövesedett keze sután nehezedik a lépcsőre – ujjai abban a mozdulatban fagytak meg, amellyel aktiválta a kaput, így örökre széttárva maradnak.

Tonkee leül a másik oldaladra, sokáig le sem tudja venni rólad a szemét. Nassun megriad, felnéz, és akkor tudatosul benne, hogy valaki más is van mellette, de Tonkee csak rámosolyog, és félszegen ráteszi a kezét arra, ami egykor a hajad volt. Nassun nyel egy nagyot, megdörzsöli a könnyek megszáradt ösvényeit az arcán, majd bólint egyet. Egy ideig egymás mellett, melletted üldögélnek, és gyászolnak.

Danel az, aki később elmegy Nassunnal megkeresni Schaffát Garant halott sötétségében. A többi őrző, akiknek még volt magkövük, ékkövekké változtak. Úgy tűnik, a legtöbben egyszerűen ott haltak meg, ahol feküdtek, bár a kapálózás során páran kizuhantak a helyükről, csillámló testük esetlenül terpeszkedik a földön, a falak mentén.

Egyedül Schaffa él már. Zavart, gyenge. Miközben Danel és Nassun segítenek neki feljönni a felszínre, tisztán látszik, hogy hajába sok szürke szál vegyül. Danel aggódik a tarkóján lévő összevarrt seb miatt, bár az már nem vérzik, és látszólag nem is gyötri Schaffát. Nem ebbe fog belehalni.

Mindazonáltal. Amikor újra meg tud állni a saját lábán, és a napfény valamennyire kitisztítja az elméjét, átöleli Nassunt a maradványaid mellett. A lány nem sír. Inkább csak lebénult. A többiek is kijönnek, Tonkee és Hjarka is csatlakozik Danelhez, Schaffa és Nassun mellé állnak, miközben lenyugszik a nap, és újra felkel a Hold. Talán ez egy néma gyászszertartás. Talán csak időre és társaságra van szükségük ahhoz, hogy felocsúdjanak a történtek után, amelyek túlontúl hatalmas és különös események ahhoz, hogy fel lehessen fogni őket. Nem tudom.

Valahol máshol Magpontban, egy kertben, amely már rég vadvirágos mezővé alakult át, én és Gaeha Remhával – Acéllal, Szürke Férfival, teljesen mindegy – szemben állunk a fogyó Hold alatt.

Remha azóta itt van, hogy Nassun elhatározta magát. Amikor végül megszólal, az jut eszembe, hogy vékony és óvatos lett a hangja. Egykor maguk a kövek is fodrozódtak földbeszédje kifacsart, csípős éle nyomán. Most öregnek hangzik. Ezt teszi az emberrel a több ezer évnyi szakadatlan létezés.

– Csak azt akartam, hogy vége legyen – mondja.

Gaeha – Antimon, teljesen mindegy – válaszol neki.

– Nem erre teremtettek minket.

Remha lassan elfordítja a fejét, hogy ránézzen. Már az is kimerít, hogy közben őt figyelem. Makacs bolond. Arcáról lerí az évek kétségbeesése; minden amiatt történt, hogy nem volt hajlandó beismerni, nem csak egyféleképpen lehet embernek lenni.

Gaeha kinyújtja felé a kezét.

– Arra teremtettek minket, hogy jobbá tegyük a világot.

Gaeha rám néz, megerősítést vár. Magamban felsóhajtok, de a fegyverszünet jegyében én is hajlandó vagyok kezet nyújtani neki.

Remha a kezünkre néz. Valahol, talán a fajtánk többi tagja között, akik összegyűltek, hogy tanúi legyenek ennek a pillanatnak, ott van Bimniha, Dusa és Saleha is. Már rég elfeledték, kik ők, vagy pusztán jobban szeretnek azzal azonosulni, amivé váltak. Csak mi hárman őriztünk meg bármit is a múltból. Ez egyszerre jó és rossz dolog.

– Fáradt vagyok – ismeri be Remha.

– Szundíts egy kicsit – tanácsolom. – Végtére is még itt az ónix.

Lám-lám! Valami megmaradt a régi Remhából. Nem hiszem, hogy kiérdemeltem ezt a pillantást.

Mindenesetre kezet fog velünk. Együtt, mindhárman – és a többiek is, akik végül mind megértették, hogy a világnak meg kell változnia, a háborúnak véget kell érnie – leereszkedünk a forrongó mélységbe.

Azt vesszük észre, hogy miközben elfoglaljuk körülötte a helyünket, a világ szíve csendesebb, mint általában. Ez jó jel. Nem kel ki rögtön ellenünk, ami még jobb. A visszhangok engesztelő áradatával közöljük a feltételeket: a Föld megtartja életvarázsát, és mi, többiek is a magunkét, zavaró hatások nélkül. Visszaadtuk neki a Holdat, és jóhiszeműségünk biztosítékaként bedobtuk mélységébe az obeliszkeket. De cserébe az Évszakoknak meg kell szűnniük.

Egy ideig minden rezdületlen. Csak később tudom meg, hogy pár napig tartott. Most viszont egy újabb évezrednek tűnik.

Aztán megérezzük a gravitáció súlyos, tántorgó lökését. Elfogadva. És – minden jel közül a legjobbat adva – a Föld szabadon engedi azt a számtalan létezőt, akiket az utóbbi korszak alatt elnyelt. Ezek pörögve eltávolodnak, eltűnnek a varázs áramlataiban, és nem tudom, hogy ezután mi történik velük. Soha nem fogom megtudni, mi történik a lelkekkel a halál után – legalábbis még körülbelül hétmilliárd évig nem, mert a Föld csak akkor fog végre meghalni.

Félelmetes érzés elmerengeni ezen. Az első negyvenezer év tele volt kihívásokkal.

Ugyanakkor… nincs hová menni, csak felfelé.

*

Visszamegyek hozzájuk, a lányodhoz, a régi ellenségedhez és a barátaidhoz, hogy közöljem velük a híreket. Némi meglepetést okoz, hogy közben eltelt pár hónap. Beköltöztek abba az épületbe, ahol Nassun lakott, Alabástrom régi kertjéből és azokból a dolgokból élnek, amiket neki és a lányodnak hoztunk. Ez természetesen hosszú távon nem lesz elég, bár a rögtönzött horgászbotoknak és madárcsapdáknak köszönhetően bámulatosan kiegészítették a készleteiket, emellett Tonkee rájött, hogyan lehet a sekély vízben ehető hínárt termeszteni, amelyet ezután kiszárítottak. Olyan leleményesek ezek a modern emberek. Azonban egyre inkább világossá válik, hogy ha életben akarnak maradni, hamarosan vissza kell térniük Rezdületlenbe.

Megkeresem Nassunt, aki ismét egyedül ücsörög a pilonnál. A tested még mindig ott van, ahová zuhant, de valaki friss vadvirágokat dugott egyetlen kezedbe. Feltűnik, hogy egy másik kéz pihen a karod csonkja mellett, mintegy felajánlásul. Neked túl kicsi lenne, de a szándék a lényeg. Miután megjelenek, Nassun még sokáig szótlan marad, és azon kapom magam, hogy ez kedvemre van. Nagyon sokat beszél a fajtája. Azonban olyan sokáig hallgat, hogy még én is kezdek kissé türelmetlen lenni.

– Nem fogod többé látni Acélt – mondom neki arra az esetre, ha aggódott volna emiatt.

Kissé megrándul, mintha elfelejtette volna, hogy ott vagyok. Aztán felsóhajt.

– Mondd meg neki, hogy sajnálom. Egyszerűen… képtelen voltam rá.

– Megérti.

Nassun bólint.

– Ma meghalt Schaffa.

Róla meg is feledkeztem. Nem kellett volna, a részed volt. Akkor is. Semmit sem felelek. Úgy tűnik, Nassunnak pont ez kell. Nagy levegőt vesz.

– Megtennéd, hogy… A többiek azt mondták, te hoztad ide őket és anyát. Vissza tudsz minket vinni? Tudom, hogy veszélyes.

– Többé már nem fenyeget semmilyen veszély. – Amikor erre felszalad a szemöldöke, mindent elmagyarázok neki: a tűzszünetet, a túszok szabadon engedését, a viszálykodás megszűnését, vagyis az Évszakok végét. Ez nem jelent maradéktalan stabilitást. A lemeztektonika már csak lemeztektonika marad. Továbbra is be fognak következni évszakszerű katasztrófák, azonban sokkal ritkábban. – A lebművel is visszamehettek Rezdületlenbe – zárom le a mondandómat.

Nassun megborzong. Megkésve jut eszembe, mennyi mindent kellett ott elszenvednie.

– Nem tudom, képes vagyok-e varázst adni neki – mondja. – Olyan… olyan, mintha…

Felemeli kőben végződő bal csuklóját. Ekkor értem meg – és igen, igaza van. Tökéletesen sorba rendeződtek a sejtjei, és ez élete végéig így is marad. Az orogénia örökre elveszett a számára. Hacsak nem akar hozzád csatlakozni.

– Majd én beindítom. A töltésnek körülbelül hat hónapra elégnek kell lennie. Ennyi időtök van elmenni.

Ezután más helyzetet keresek magamnak, és a lépcső alján bukkanok fel. Nassun megriad, körbenéz, és látja, hogy a kezemben tartalak. Felvettem a lányod régi kezét is, mert a gyerekeink mindig a részünk maradnak. Nassun feláll, és egy pillanatig attól tartok, hogy kellemetlennek találja. Azonban a tekintete nem szomorú. Csak lemondó.

Várok még egy percet vagy egy évet, hátha mond még valamit búcsúzóul a testednek.

– Nem tudom, mi fog történni velünk – mondja ehelyett.

– „Velünk”?

– Az orogénekkel – sóhajt fel.

Ó.

– A mostani Évszak eltart még egy ideig, így is, hogy a Repedés lecsillapodott. A túlélés sok különböző ember együttműködését teszi szükségessé. Az együttműködés lehetőségeket teremt.

Felszalad a szemöldöke.

– Lehetőségeket… mire? Azt mondtad, ezután véget érnek az Évszakok.

– Igen.

Nassun felemeli két kezét, vagyis egy kezét és egy csonkját, hogy kifejezze csalódottságát.

– Az emberek akkor is megöltek és gyűlöltek minket, amikor szükségük volt ránk. Most már nincs.

Minket. Mi. Még mindig orogénként gondol magára, holott soha többé nem lesz képes annál többre, mint hogy hallgassa a föld morajlását. Úgy határozok, hogy nem mutatok rá erre.

– És neked sem lesz szükséged rájuk – válaszolok.

Nassun elhallgat, talán összezavarodott.

– Mivel véget értek az Évszakok, és meghalt az összes őrző, most már az orogének előtt nyitva áll az út, hogy legyőzzék vagy kiiktassák a tompákat, ha úgy akarják – teszem hozzá, hogy jobban értse. – Ezelőtt egyik csoport sem élhetett volna túl a másik segítsége nélkül.

Nassun elfelejt levegőt venni.

– Ez borzalmas!

Nem veszem a fáradságot arra, hogy elmagyarázzam, attól, hogy valami borzalmas, még nem lesz kevésbé igaz.

– Nem lesz több Fulkrum – mondja. Gondterhelten oldalra pillant, talán eszébe jut, hogy ő pusztította el az antarktikai Fulkrumot. – Azt hiszem… Rossz helyek voltak, de nem tudom, hogy lehetne másként… – ingatja a fejét.

Nézem, ahogy egy hónapig vagy egy percig csendben tépelődik.

– A Fulkrumok rossz helyek.

– Mi?

– Soha nem az orogének bebörtönzése jelentette az egyetlen megoldást arra, hogy gondoskodni lehessen a társadalom biztonságáról. – Szándékosan szünetet tartok, ő pedig pislog, talán eszébe jut, hogy az orogén szülők messzemenően alkalmasak arra, hogy katasztrófa nélkül neveljék fel orogén gyerekeiket. – Soha nem a meglincselés volt az egyetlen lehetőség. Soha nem a csomópontok kialakítása volt az egyetlen lehetőség. Ezek döntések voltak. Mindig lett volna más választás.

Annyi bánat van a kislányodban. Remélem, Nassun egy nap megtanulja, hogy nincs egyedül a világon. Remélem, megtanul újra remélni.

Lesüti a szemét.

– Egyáltalán nem fognak másként dönteni.

– De igen, ha ráveszed őket.

Nassun bölcsebb nálad, és nem tiltakozik makacsul az ellen, hogy kényszeríteni kelljen az embereket a tisztességes viselkedésre. Csak a módszer jelent gondot.

– Már nincs orogéniám.

– Soha nem az orogénia – mondom erélyesen, hogy figyeljen rám – volt az egyetlen út a világ megváltoztatására.

Nassun csak bámul rám. Úgy érzem, mindent elmondtam, amit lehetett, ezért otthagyom, hogy elgondolkozzon a szavaimon.

Elmegyek a város állomásához, és elég varázst töltök a lebműbe ahhoz, hogy vissza tudjon menni Rezdületlenbe. Ezután még legalább hónapokba telik, mire Nassun és a társai elérnek az Antarktikától Rennaniszig. Az utazás során valószínűleg rosszabbra fordul az Évszak, mert megint van Holdunk. Ennek ellenére… ők a részed. Remélem, túlélik.

Amint útra keltek, idejövök, a Magpont alatti hegy szívéhez, hogy gondoskodjak rólad.

Nincs egyetlen jó módszer a folyamat elindítására. A Föld – a jó kapcsolat fenntartása érdekében nem fogom többet a pusztító jelzővel illetni – azonnal újrateremtett minket, és mostanra közülünk sokan elég járatosságra tettek szert ahhoz, hogy hosszas gesztációs időszak nélkül is végre tudják hajtani ezt a feladatot. Ugyanakkor az a tapasztalatom, hogy a siettetés vegyes eredményekhez vezet. Alabástrom, ahogy te neveznéd, még évszázadokig nem fog teljesen emlékezni magára – vagy azután sem. Neked viszont másnak kell lenned.

Idehoztalak, újra összeraktam a lényed nyers, titokzatos anyagát, újraaktiváltam a rácsot, melynek meg kellett őriznie a lényed lényegét. Néhány emléket el fogsz veszteni. A változás mindig veszteséggel jár. De elmondtam neked ezt a történetet, telítettem azt, ami maradt belőled, hogy a lehető legtöbb megmaradjon abból, aki voltál.

Nem mintha adott formába szeretnélek kényszeríteni. Innentől az lehetsz, aki csak lenni szeretnél. Pusztán arról van szó, hogy ahhoz, hogy tudd, merre mész, tudnod kell, honnan jöttél. Érted?

És ha úgy döntenél, hogy elhagysz… Elviselem. Rosszabbat is átéltem már.

Így hát várok. Telik az idő. Egy év, egy évtized, egy hét. Az idő hossza nem számít, bár Gaeha végül elveszti az érdeklődését, és elmegy, hogy a saját ügyeivel foglalkozzon. Várok. Remélek… nem. Egyszerűen csak várok.

És egy napon, annak a hasadéknak a mélyén, ahová tettelek, a geóda kettéhasad, és sisteregve szétnyílik. Kiemelkedsz félbevágott részei közül, az anyagod a természetes állapotára lassul és hűl le.

Csodálatos, gondolom. Kötélbe font jáspistincsek. Okkersárga, erezett márvány a bőröd, halvány szarkalábakkal a szemed és a szád sarkában. Ruhád rétegzett kő. Engem nézel, én pedig téged nézlek.

– Mit akarsz? – kérdezed egykori hangod visszhangjával.

– Csak veled lenni – felelek.

– Miért?

Alázatos testtartást veszek fel, fejem leszegem, egyik kezem a mellkasomra teszem.

– Mert így lehet túlélni az örökkévalóságot – mondom –, vagy akár csak pár évet. Barátokkal. Családdal. Velük tartva. Előre tartva.

Emlékszel arra, amikor először mondtam ezt neked? Amikor minden reményedet elvesztetted arra, hogy valaha is helyrehozd az általad okozott károkat. Talán. Te is testhelyzetet váltasz. A karodat összefonod, az arcod kétkedő. Ismerős. Próbálok nem reménykedni és végérvényesen kudarcot vallani.

– Barátok, család – mondod. – Melyik vagyok neked?

– Mindkettő, és több is. Meghaladtuk ezeket a dolgokat.

– Hm.

Nem vagyok nyugtalan.

– Te mit akarsz?

Elgondolkozol. A mélyben lévő vulkán lassú, folyamatos robajlását hallgatom.

– Azt akarom, hogy jobb legyen a világ – mondod.

Soha nem bántam még ennél jobban azt, hogy képtelen vagyok a levegőbe ugrani és felkurjantani.

Ehelyett melléd lépek, és a kezemet nyújtom.

– Akkor tegyük jobbá – mondom.

Úgy tűnik, jól szórakozol. Te vagy az. Tényleg te vagy az.

– Csak így?

– Lehet, eltart egy ideig.

– Nem hiszem, hogy nagyon türelmes lennék.

Ennek ellenére megfogod a kezem.

Ne légy türelmes. Soha ne legyél az. Így veszi kezdetét egy új világ.

– Én sem vagyok az – felelem. – Akkor lássunk hozzá

1. függelék

Az Egyenlítői Sanza Szövetség megalapítása előtt és után rögzített ötödik évszakok jegyzéke, időben visszafelé haladva

Fullasztó évszak: Birodalom után 2714–2719. Közvetlen ok: vulkánkitörés. Helyszín: az Antarktika, Deveteris közelében. Az Akok-hegység kitörése egy nyolcszáz kilométer sugarú körben finom porfelhőréteget hozott létre, és ez a por megszilárdult a tüdőben és a nyálkahártyákon. Öt évig nem lehetett látni a napot, bár az északi féltekén nem volt ilyen súlyos a helyzet (itt csak két évig tartott).

Savas évszak: Birodalom után 2322–2329. Közvetlen ok: tízesnél nagyobb rengés. Helyszín: ismeretlen, messze az óceánban. Egy hirtelen lemezelmozdulásnak köszönhetően vulkánláncolat jött létre, mely keresztezett egy fő futóáramlatot. Ez a futóáramlat elsavasodott és a nyugati part felé áramlott, majd végül Rezdületlen nagy részén áthaladt. A partvidéki közök többsége elpusztult az első szökőárban, a többi pedig hanyatlásnak indult, vagy kénytelen volt máshová települni, amikor szétmarta a sav a flottáikat és a kikötői létesítményeiket, és halat sem tudtak fogni. A felhők által okozott légköri elzáródás hét évig tartott, és a part mentén még hosszú évekig olyan alacsony volt a pH-szint, hogy az lehetetlenné tette a letelepedést.

Forrongó évszak: Birodalom után 1842–1845. Közvetlen ok: egy forrópont kitörése egy nagy tó alatt. Helyszín: Alközépvidék, Tekkaris-folyó kvartens. A kitörés több millió liternek megfelelő gőzt és részecskét röpített a levegőbe, ami három éven át tartó savas esőzésekhez és légköri elzáródáshoz vezetett a földrész déli felén. Az északi félteke ugyanakkor nem szenvedett kárt, ezért az archeomérek vitatják azt, hogy ez „igazi” évszak volt.

Levegőtlen évszak: Birodalom után 1689–1798. Közvetlen ok: bányabaleset. Helyszín: Felközépvidék, Sathd kvartens. Egy teljes mértékben emberi hiba miatt bekövetkezett évszak: a Felközépvidék északkeleti szélén lévő szénmezőkön dolgozó bányászok tüzeket okoztak a felszín alatt. Viszonylag enyhe évszak volt, olykor a nap is kisütött, és a régiót kivéve máshol nem hullt hamu, és nem volt elsavasodás, ezért csak pár köz hirdette ki az évszaki szükségállapotot. Heldin városában körülbelül tizennégymillió ember halt meg az első földgázkitörés és a gyorsan terjedő tűznyelőmélyedés miatt. A birodalmi orogének ezután sikeresen eloltották a tüzet, és lezárták az üreg szélét, ezzel megakadályozva a további terjedést. A maradék gázt csak elkülöníteni lehetett, ezért az még ezt követően százhúsz évig égett. Ennek a füstjét magukkal vitték az uralkodó szelek, ami pár évtizeden keresztül légzőszervi problémákat és olykor tömeges fulladást okozott a régióban. A felközépvidéki szénmezők elvesztésének utóhatásai közé tartozott a fűtési költségek óriási mértékű megemelkedése, valamit a föld-és vízenergiával való fűtés szélesebb körben való alkalmazása, ami a Földnöki Hatóság megalapításához vezetett.

Fogas évszak: Birodalom után 1553–1566. Közvetlen ok: egy óceáni rengés szupervulkanikus kitöréshez vezetett. Helyszín: Arktikai-hasadék. Az óceáni rengés utórezgése egy korábban ismeretlen forrópontot szakított fel az északi sark közelében. Ez szupervulkanikus kitöréshez vezetett, és a túlélők arról számoltak be, hogy még az Antarktikán is hallották a kitörés robaját. A hamu a légkör felső szintjeibe is betört, és sebesen terjedt szét a bolygó körül, bár az Arktika szenvedte a legtöbb kárt. Az évszakot még ártalmasabbá tette az, hogy sok köz nem készült fel rá megfelelően, mivel csaknem kilencszáz év telt el a legutóbbi ötödik évszak óta, és akkoriban az a közhiedelem uralkodott, hogy az évszakok pusztán csak legendák. Kannibalizmusról számoltak be északtól egészen az Egyenlítőig. Az évszak végén alapították meg Jumenészben a Fulkrumot, az Arktikán és az Antarktikán pedig a másodrendű létesítményeket.

Gombás évszak: Birodalom után 602. Közvetlen ok: vulkánkitörés. Helyszín: az Egyenlítői-vidék nyugati része. A monszun idején történő kitöréssorozat megnövelte a páratartalmat, és hat hónapra elhomályosította az eget a kontinens területének több mint húsz százalékán. Bár a többi évszakhoz képest ez enyhének számított, az időpontja tökéletes feltételeket teremtett ahhoz, hogy szerte az Egyenlítői-vidéken, majd az északi és déli középvidékeken is elszaporodjanak a gombák, ennek következményeként pedig eltűnt a föld színéről az akkortájt legfontosabb haszonnövény, a (mára kihalt) mirok. Négy évig tartott az ezt követő éhínség (két év kellett a gomba ártalmas hatásának lecsengéséhez, és további kettő a mezőgazdaság és az élelmiszer-elosztási rendszer helyreállításához). Szinte az összes érintett köz képes volt megélni a saját készleteiből, ami bizonyította a birodalmi reformok és az évszaki tervezés hatékonyságát, emellett a birodalom nagylelkűen megosztotta magraktárainak tartalmát azokkal a régiókkal, melyek a mirokra alapozták az élelmiszer-ellátásukat. Ennek következményeként sok középvidéki és partvidéki köz önként csatlakozott a birodalomhoz, ezzel kétszeresére növelve annak hatókörét, amivel kezdetét vette az Aranykor.

Őrült évszak: Birodalom előtt 3. – Birodalom után 7. Közvetlen ok: vulkánkitörés. Helyszín: Kiash-csapda. Egy ősi szupervulkán (ugyanaz, amelyik feltehetőleg a körülbelül tízezer évvel korábban történt Ikerévszakért is felelős volt) több kürtőjének kitörése miatt nagy mennyiségű, sötét színű augit jutott a levegőbe. Az ezt követő tízéves sötétség nemcsak az évszakokkal járó szokásos pusztuláshoz vezetett, hanem sokkal gyakoribbá tette a mentális betegségek előfordulását is. Ennek az évszaknak a során jött létre a Sanza Egyenlítői Szövetség, amikor a jumenészi hadasszony, Verishe sok gyengélkedő közt tudott a pszichológiai hadviselés segítségével meghódítani. (Lásd: Több szerző: Az őrület művészete, Hatodik Egyetemi Kiadó.) Aznap nevezte ki magát uralkodónak, amikor újra megjelent az első napsugár.

[A szerkesztő megjegyzése: A Sanza megalapítása előtti évszakokról szóló információk nagy része ellentmondásos, és valóságtartalmuk vitatott. Az ezt követő évszakokról a Hetedik Egyetem Archeomér Konferenciája állapodott meg 2532-ben.]

Vándorló évszak: Birodalom előtt körülbelül 800. Közvetlen ok: a mágneses pólusok elmozdulása. Helyszín: nem kideríthető. Az évszak során több, akkoriban kereskedelmi szempontból fontos termény pusztult ki, amit húszévnyi éhség követett, mert az igazi észak elmozdulása összezavarta az azokat beporzó állatokat.

Változó szél évszaka: Birodalom előtt körülbelül 1900. Közvetlen ok: ismeretlen. Helyszín: nem kideríthető. Ismeretlen okokból kifolyólag az uralkodó szelek iránya jó pár évre megváltozott, majd visszatért az eredeti állapothoz. Bár nem volt légköri elzáródás, a megegyezés alapján ez is évszaknak számít, mivel csak egy nagyobb (és valószínűleg az óceán belsejében keletkező) szeizmikus esemény válthatta ki.

Nehézfémek évszaka: Birodalom előtt körülbelül 4200. Közvetlen ok: vulkánkitörés. Helyszín: Alközépvidék, a Keleti-partvidék közelében. Egy vulkánkitörés (az Yrga-hegységet okolják érte) tízéves légköri elzáródást okozott, amelyet tovább súlyosbított a Rezdületlen keleti felét sújtó kiterjedt higanyszennyezés.

Sárga tengerek évszaka: Birodalom előtt körülbelül 9200. Közvetlen ok: ismeretlen. Helyszín: Keleti-és Nyugati-partvidék és egyéb parti régiók egészen az Antarktikáig. Erről az évszakról csak az egyenlítői romok között talált írásos feljegyzésekből tudunk. Valamilyen ismeretlen ok miatt egy bakteriális elszaporodásnak köszönhetően a tengeri élővilág majdnem egésze megfertőződött, és néhány évtizedig éhínség pusztított a partokon.

Ikerévszak: Birodalom előtt körülbelül 9800. Közvetlen ok: vulkánkitörés. Helyszín: Alközépvidék. Az akkori időből származó dalok és mondák szerint egy vulkánkürtő kitörése három évre elsötétítette az égboltot. Amikor az ég kezdett kitisztulni, egy másik kürtő is kitört, ami még harminc évvel toldotta meg az elzáródást.

38912644

38912644

2. függelék

A Rezdületlen kvartenseiben gyakorta használt kifejezések jegyzéke

Antarktika: A földrész legdélebben fekvő vidéke. Az antarktikai régióban lévő közök lakosait antarktikainak nevezik.

Arktika: A földrész legészakibb vidéke. Az arktikai régióban lévő közök lakosait arktikainak nevezik.

Birodalmi út: A Régi Sanza Birodalom nagyszerű újításai, a fentutak (gyalogos és lovas forgalomra szánt megemelt országutak) kötik össze egymással az összes jelentősebb közt és a nagy kvartensek többségét. A fentutakat földnökökből és birodalmi orogénekből álló csoportok építik. Az orogének határozzák meg a szeizmikus aktivitással rendelkező területen átvezető legstabilabb útvonalat (vagy ennek híján megszüntetik az aktivitást), a földnökök pedig az utak mellé vezetik a vizet és a többi fontos erőforrást, hogy az évszakok során könnyebbé tegyék az utazást.

Biztos: Olyan ital, melyet a hagyományok szerint tárgyalásokon, potenciálisan ellenséges felek első találkozása során és egyéb hivatalos találkozók alkalmával szolgálnak fel. Növényi tejet tartalmaz, mely bármilyen idegen anyag jelenlétét ki tudja mutatni.

Cebaki: A cebaki faj tagja. Cebak egykor egy alközépvidéki nemzet (elavult politikai rendszeregység a birodalom előtt) volt, de amikor évszázadokkal ezelőtt leigázta a Régi Sanza Birodalom, a kvartensrendszerben szerveződött újjá.

Csomópontok: A birodalom által fenntartott állomásokból álló hálózat szerte Rezdületlenben, melynek célja a szeizmikus események féken tartása. Mivel viszonylag kevés Fulkrum által képzett orogén van, a csomópontok elsősorban az Egyenlítői-vidékre összpontosítanak.

Dinya: Középvidéki növény, mely rokona az egyenlítői éghajlaton élő dinnyének. A dinya kúszónövény, mely normál esetben a föld fölött terem gyümölcsöt. Évszak során a gyümölcse a föld alatt, gumóként növekszik. A dinya egyes alfajai olyan virágokat hoznak, melyek csapdába ejtik a rovarokat.

Egyenlítői-vidék: Az Egyenlítőt körülvevő vidék, a partvidéki régiókat leszámítva. Az Egyenlítői-vidéken élő embereket egyenlítőinek hívják. Az egyenlítői közök a kontinentális lemez közepén találhatók, ami miatt viszonylagos stabilitás jellemző rájuk. Ennek, és a mérsékelt hőmérsékletnek köszönhetően általában jómódúak és nagy politikai befolyással rendelkeznek. Egykor az Egyenlítői-vidék alkotta a Régi Sanza Birodalom szívét.

Ellenálló: A hét gyakori kaszt egyike. Az ellenállók képesek túlélni az éhínséget vagy a dögvészt. Az évszak alatt ők felelősek a betegekről való gondoskodásért és a holttestek elszállításáért.

Erőshátú: A hét gyakori kaszt egyike. Az erőshátúak olyan személyek, akiket testi rátermettségük alapján választanak ki. Évszak esetén az ő feladatuk a nehéz fizikai munka elvégzése és a biztonság megteremtése.

Évszaki szükségállapot: Katonai törvénykezés életbeléptetése, melynek elrendelése a köz vezetőjének, a kvartens kormányzójának, a regionális kormányzónak vagy a jumenészi vezetőség elismert tagjának hatókörébe tartozik. Az évszaki szükségállapot alatt a kvartensi és regionális kormányzást felfüggesztik, és a közök önálló társadalompolitikai egységként működnek, bár a birodalmi irányelvek értelmében erősen ajánlott a többi közzel való helyi együttműködés.

Feltörés: Vulkán. Némely partvidéki nyelveken tűzhegynek is nevezik.

Fémkrónika: Az alkímiához és az asztronomériához hasonlóan kétes áltudomány, melyet a Hetedik Egyetem nem ismer el.

Forrongás: Gejzír, meleg vizű forrás vagy gőzkitörés.

Földnök: A földművek (földenergiával működő mechanizmusok, alagutak, föld alatti szerkezetek, bányák) szakembere.

Földszomorító: Kasztnév nélkül született személy, csak olyan fiúkra használják, akiknek apja ismeretlen. Azok, akik arra érdemesnek bizonyulnak, a köznévadás során felvehetik az anyjuk kasztnevét.

Fulkrum: Félkatonai rend, melyet a Régi Sanza hozott létre a Fogas évszak után (Birodalom után 1560). A Fulkrum központja Jumenészben található, bár az arktikai és antarktikai régióban van két másodrendű állomás is, hogy a lehető legjobb lefedettséget lehessen biztosítani a földrész számára. A Fulkrumban képzett orogének (vagy más néven „birodalmi orogének”) törvényesen gyakorolhatják az orogénia egyébként betiltott mesterségét, melyre szigorú szervezeti szabályok vonatkoznak, és mely kizárólag az őrzők rendjének közvetlen felügyelete mellett valósulhat meg. A birodalmi orogéneknek fekete egyenruhát kell viselniük, emiatt a köznyelvben „feketekabátosoknak” is nevezik őket.

Geomér: A köveket és a köveknek a természet világában elfoglalt helyét tanulmányozó személy; általános kifejezés a tudósokra. A geomérek kiváltképp kőzettannal, kémiával és geológiával foglalkoznak, melyek Rezdületlenben nem számítanak különálló tudományágnak. Pár geomér orogenezisre szakosodik, mely az orogéniát és annak hatásait vizsgálja.

Gyűrűk: A birodalmi orogének rangfokozatát jelölik. A fokozattal nem rendelkező gyakornokoknak számos próbán kell megfelelniük ahhoz, hogy jogosultak legyenek az első gyűrűre. Tíz gyűrű jelöli az orogének által elérhető legmagasabb fokozatot. Minden gyűrű csiszolt féldrágakőből készül.

Hamuszálas haj: A sanza faj jellegzetes vonása, melyet a tenyészkaszt jelenleg érvényben lévő irányvonalai alapján kívánatosnak tartanak, ezért a kiválasztás folyamán előnyben is részesítenek. A hamuszálas haj meglehetősen durva és vastag; amikor növekvőben van, általában az égnek áll. Ha hosszú, az arcot keretezve omlik a vállra. Saválló, és ha víz éri, csak kevés nedvességet szív magába. Szélsőséges körülmények között bizonyítottan hatékony hamuszűrő. A tenyésztési irányvonalak a legtöbb közben csak a szerkezetéről tesznek említést, bár az egyenlítői tenyészek esetében rendszerint a vágyott kinevezés előfeltétele a természetes „hamuszín” (palaszürkétől a fehérig, mely a születés pillanatától felismerhető) is.

Hetedik Egyetem: A geoméria és a kőkrónika tanulmányozásának híres intézménye, melyet jelenleg a birodalom tart fenn, és az egyenlítői Dibar városában található. Az egyetem elődjei magánkézben voltak, vagy közösségileg finanszírozták őket. Az am-elati (Birodalom előtt körülbelül 3000) Harmadik Egyetemet például akkoriban független nemzetként ismerték el. A kisebb regionális vagy kvartens intézmények elismeréssel adóznak az Egyetemnek, cserébe pedig szakértelmet és erőforrásokat kapnak tőle.

Innovátor: A hét gyakori kaszt egyike. Az innovátorokat leleményességük és intelligenciájuk alapján választják ki, az évszak alatt ők felelnek a műszaki és logisztikai problémák megoldásáért.

Kasztnév: A legtöbb városlakó nevének második tagja, mely azt a kasztot jelöli, ahová az adott személy tartozik. Húsz elismert kaszt létezik, bár a jelenlegi és korábbi Régi Sanza Birodalomban csak hetet használnak gyakrabban. Az emberek az azonos nemű szülőjük kasztnevét öröklik abból a feltételezésből kiindulva, hogy így a hasznos vonások könnyebben szállnak át a következő nemzedékre.

Kavics: Gyűrű nélküli orogén gyerek a Fulkrumban, aki még az alapismereteket sajátítja el.

Kirkusa: Közepes termetű emlős, melyet olykor háziállatként tartanak, vagy az otthon és az állatállomány őrzésére használnak. Normál esetben növényevő, de az évszak során húsevővé válik.

Kőfaló: Egy tudatossággal bíró, ritkán megmutatkozó, emberszerű faj, melynek teste, haja stb. a kőre hasonlít. Keveset tudunk róluk.

Köz: Közösség. A birodalom kormányzati rendszerének legkisebb társadalompolitikai egysége, mely általában egy városnak vagy nagyvárosnak felel meg, bár a nagyon nagy városok területén több köz is létrejöhet. A köz elfogadott tagjai élvezhetik a talontárhoz és a védelemhez való jogot, ezért cserébe adókkal vagy egyéb hozzájárulásokkal támogatják a közt.

Középvidék: A földrész középső vidéke, az egyenlítő és az arktikai vagy antarktikai régiók között. Az itt élő embereket középvidékinek nevezik. Ezek a területek Rezdületlen porfészkének számítanak, bár innen származik a világ élelmiszerkészletének, alapanyagainak és egyéb létfontosságú erőforrásainak nagy része. Két középvidéki régiót különböztetünk meg: az északit (Felközépvidék) és a délit (Alközépvidék).

Köznév: A legtöbb városlakó nevének első tagja, mely a közhöz való tartozásukra és jogaikra utal. Ezt a nevet általában a serdülőkor idején nyerik el a gyerekek a nagykorúvá válás megpecsételéseként, és ez azt jelenti, hogy a közösség értékes tagjaként tartják őket számon. A bevándorlók kérhetik az adott közbe történő befogadásukat, és kedvező elbírálás esetén a befogadó köz nevét vehetik magukra.

Köztelen: Bűnözők és egyéb nemkívánatos személyek, akiket semmilyen köz nem fogadott be.

Krónikás: A kőkrónikát és az elveszett történelmet tanulmányozó személy.

Kvartens: A birodalom kormányzati rendszerének középső szintje. Négy, földrajzilag egymás mellett elhelyezkedő köz hoz létre egy kvartenst. Minden kvartens saját kormányzóval rendelkezik, akik felé az egyes közök vezetői beszámolási kötelezettséggel tartoznak. A kormányzó a régiókormányzónak felel. A kvartens legnagyobb köze a kvartens fővárosa. A nagyobb fővárosokat a birodalmi úthálózat köti össze egymással.

Orogén: Orogén erővel bíró személy, képzett és képzetlen is. Gúnynéven: rogga.

Orogénia: A hő-és a kinetikus energia, valamint az ehhez kapcsolódó energiaformák irányítására való képesség, szeizmikus események befolyásolása céljából.

Őrző: Egy olyan rend tagja, mely állítólag a Fulkrum előtt jött létre. Rezdületlenben őrzők követik nyomon és védelmezik az orogéneket, irányt mutatnak nekik, és megvédenek másokat velük szemben.

Ötödik évszak: Szeizmikus aktivitás vagy egyéb nagy környezeti változás által kiváltott, meghosszabbodott tél, mely a birodalmi rendelkezés értelmében legalább hat hónapig tart.

Partvidéki: Egy partvidéki köz tagja. Csak pár partvidéki köz engedheti meg magának, hogy birodalmi orogéneket béreljen fel zátonyok emelésére vagy a szökőárakkal szembeni egyéb védelem kialakítására, ezért a partvidéki városoknak folyton újjá kell magukat építeniük, és ennek eredményeként kevés erőforrással rendelkeznek. A földrész nyugati partján élő emberek általában világos bőrűek, egyenes hajúak, és néha ferde állású a szemük. A keleti partról származó emberek többnyire sötét bőrűek, gyapjas hajuk van, és olykor szintén ferde vágású a szemük.

Pattintó: Kisebb szerszámok készítésével foglalkozó kézműves, aki követ, üveget, csontot vagy egyéb anyagokat munkál meg. A nagy közökben a pattintók gépi vagy tömeggyártásra alkalmas egyéb módszereket is igénybe vehetnek. A fémekkel foglalkozó vagy kétbalkezes pattintókat a köznyelvben „rozsdafajzatnak” is hívják.

Rengés: A föld szeizmikus mozgása.

Régió: A birodalom kormányzati rendszerének legfelső szintje. A birodalmilag elismert régiók közé tartozik az Arktika, a Felközépvidék, a Nyugati-partvidék, a Keleti-partvidék, az Egyenlítői-vidék, az Alközépvidék és az Antarktika. Minden régiónak van egy saját kormányzója, akit hivatalosan az uralkodó nevez ki, bár a gyakorlatban általában a jumenészi vezetőség választja ki, és/vagy az ő tagjaik közül kerül ki.

Sanza: Eredetileg az Egyenlítői-vidéken élő nemzet (elavult politikai rendszeregység a Birodalom előtt), a róla elnevezett sanza faj származási helye. Az Őrült évszak végén (Birodalom után 7.) a sanza nemzetet megszüntették, és az Egyenlítői Sanza Szövetséggel helyettesítették, mely hat, túlnyomóan sanza fajú embereket tartalmazó közből állt, és Jumenészi Vezető Verishe uralkodott fölötte. Az évszak következményeként a Szövetség rohamosan terjeszkedett, és végül Birodalom után 800-ra már Rezdületlen összes régióját magába foglalta. A Fogas évszak környékén a Szövetséget hétköznapi nyelven Régi Sanza Birodalomnak vagy egyszerűen csak Régi Sanzának hívták. A Birodalom után 1850-ben létrejött Shilteen megállapodás értelmében a Szövetség hivatalosan megszűnt létezni, mivel évszak esetén hatékonyabbnak bizonyult a helyben történő irányítás (a jumenészi vezetőség útmutatásait követve). A gyakorlatban a legtöbb köz a mai napig is követi a kormányzás, pénzügyek, oktatás és egyebek birodalom által kialakított rendszerét, és a legtöbb regionális kormányzó az elismerés jeléül még mindig adót fizet Jumenésznek.

Sanza (ember): A sanza faj tagja. A jumenészi tenyésztői szabvány szerint a sanzák kedvező esetben bronzbőrűek és hamuszálas hajuk van, mezomorf vagy ektomorf a testalkatuk, felnőttkori magasságuk legalább egy méter nyolcvan centiméter.

Sanzaglott: A sanza faj által beszélt nyelv, és a Régi Sanza Birodalom hivatalos nyelve, ma világnyelvnek számít Rezdületlenben.

Skóla: Olyan hely, ahol gondoskodnak a munkához még túl kicsi gyerekekről, miközben a szüleik a köz számára hasznos feladatokat látnak el. Ha a körülmények engedik, tanintézmény is.

Szezúna: A föld mozgásaival kapcsolatos tudatosság. Az ezt a funkciót betöltő érzékszerv a szenzia, mely az agytörzsben helyezkedik el. A belőle képzett ige: szenzel.

Talon: Tárolt étel és egyéb készlet. A közök mindenkor őrzött és zárt talontárakkal rendelkeznek egy lehetséges ötödik évszak esetére. Csak a köz elismert tagjai részesedhetnek a talonból, bár a felnőttek a rájuk jutó részből adhatnak a nem elismert gyerekeknek és másoknak is. Az egyes háztartások gyakran saját házitalont tartanak fenn, melyet ugyanúgy védenek a családjukba nem tartozó emberekkel szemben.

Tenyész: A hét leggyakoribb kaszt egyike. A tenyészek olyan személyek, akiket egészséges voltuk és előnyös testfelépítésük alapján választanak ki. Az évszak alatt a mesterséges kiválasztódást felhasználva ők felelősek az egészséges vérvonal fenntartásáért és a köz vagy a faj jobbá tételéért. Az ebbe a kasztba született olyan személyek, akik nem felelnek meg a közösségi elvárásoknak, köznévadáskor egy közeli hozzátartozójuk kasztnevét vehetik fel.

Tompafejű: Az orogének ezzel a gúnynévvel illetik az orogén erővel nem rendelkező embereket. Rövidített formája: tompa.

Törés: Olyan hely, ahol a földben lévő törésvonalak miatt nagyobb valószínűséggel következnek be súlyosabb rengések és feltörések.

Törtvidék: Súlyos és/vagy a közelmúltban történt szeizmikus aktivitás következtében károsodott földterület.

Újköz: Azoknak a közöknek a hétköznapi elnevezése, melyek a legutóbbi évszak után jöttek létre. Az emberek általában szívesebben élnek olyan közökben, melyek legalább egy évszakot megértek, és ezzel bizonyították hatékonyságukat és rátermettségüket.

Vándorhajlék: Egymástól bizonyos távolságra elhelyezkedő állomások, melyek minden birodalmi úton és sok alsóbbrendű úton is megtalálhatók. Minden vándorhajlék rendelkezik vízforrással, és művelhető föld, erdő vagy egyéb hasznos erőforrás közelében helyezkedik el. Közülük sok olyan területen lelhető fel, ahol alig lehet szeizmikus aktivitással számolni.

Vészpakk: Kis, könnyen hordozható talonkészlet, melyet a legtöbb ember összekészítve tart az otthonában rengések vagy egyéb vészhelyzetek esetére.

Zöldföld: Ugaron hagyott terület, mely a kőkrónika ajánlása szerint a köz falain belül vagy közvetlenül azok mellett található. A köz zöldföldjeit bármikor lehet mezőgazdaságra, állattenyésztésre vagy parkként használni, de akár parlagon is maradhatnak, ha nincs évszak. Az egyes háztartások gyakran saját, személyes házzöldet vagy kertet tartanak fenn.

Köszönetnyilvánítás

Ejha! Ez eltartott egy ideig, nemdebár?

A megkövült égbolt nem csak egy újabb trilógia végét jelenti számomra. Számos oka van annak, hogy az az időszak, amely alatt megírtam ezt a könyvet, mérhetetlen változásokat hozott az életembe. Többek között 2016 júliusában felmondtam a munkahelyemen, hogy főállású író legyek. Ennek ellenére szerettem a munkámat, mert segíthettem az embereknek egészséges döntéseket hozni – vagy legalább elég sokáig kitartani ahhoz, hogy erre képesek legyenek – a felnőtt élet egyik legfontosabb fordulópontján. Úgy hiszem, íróként továbbra is tudok segíteni, legalábbis ez a benyomás alakult ki bennem azoknak köszönhetően, akik levelet vagy online üzenetet küldtek nekem, és azt mondták, nagyon megérintették őket az írásaim. De a napi munka annak idején közvetlenebb volt, és közvetlenebbül éreztem a gyötrelmeit és a jutalmait is. Nagyon hiányzik.

Ó, félreértés ne essék: ez egy jó és szükséges váltás volt az életemben. Az írói karrierem a legjobb módon robbant ki, és végtére is szeretek író is lenni. Ám természetemből adódóan szeretek elmerengeni a változásokon, és tudatosítani, mi az, amit elvesztettem és amit nyertem.

Ezt a változást elősegítette egy 2016 májusában kezdődő Patreon (közösségi finanszírozás művészeknek) kampány is. És gyászosabb témákra térve… ez a patreonos finanszírozás tette lehetővé, hogy az élete utolsó napjaiban, 2016 végén és 2017 elején teljes mértékben anyámra összpontosíthassak. Csak ritkán beszélek a személyes dolgaimról, de talán látszik, hogyan próbáltam A megtört föld-trilógia segítségével megbirkózni többek közt az anyaság témájával. Anyámnak nehéz utolsó pár év jutott. Azt hiszem (ha visszanézek a regényeimre, olyan sok alapmotívum világossá válik), valamilyen szinten gyanítottam, hogy közeleg a halála, talán próbáltam rá felkészíteni magam. Ennek ellenére nem voltam felkészülve arra, amikor történt… de hát mindenki így van ezzel.

Ezért hálás vagyok mindenkinek – a családomnak, a barátaimnak, az ügynökömnek, a támogatóimnak, az Orbit embereinek, köztük az új szerkesztőmnek, a korábbi munkatársaimnak, a hospice személyzetének, mindenkinek, aki segített keresztüljutni ezen.

És ez az oka annak, hogy olyan keményen dolgoztam azért, hogy időben végezzek A megkövült égbolttal az utazás, a kórházi látogatások, a stressz és az élet ezernyi bürokratikus méltatlansága ellenére, amelyek egy szülő halála kapcsán érik az embert. Egyáltalán nem voltam jó formában, miközben ezen a könyvön dolgoztam, de annyit elmondhatok: ahol megjelenik benne a fájdalom, ott valós fájdalomról van szó, ahol ott a düh, az igazi düh, ahol ott a szeretet, az igazi szeretet. Velem tartottatok ezen az úton, és mindig a legjobbat fogjátok kapni belőlem. Anyám ezt akarná.

A szerzőről

Nora K. Jemisin 1972-ben született Iowában, jelenleg Brooklynban él, és az írás mellett karriertanácsadással foglalkozik. A 2000-es években novellákat írt, az első regénye 2009-ben jelent meg (The Hundred Thousand Kingdoms), és azóta igyekszik évente egyet befejezni. Kedvenc műfaja a fantasy, melynek keretein belül sokszor aktuálpolitikai kérdéseket feszeget. Gyakran visszatérő témái a nemek közti különbségek, a kulturális konfliktusok és az elnyomás. A műfaj elemzői egyetértenek abban, hogy Jemisin munkássága rendkívüli fontossággal bír, szerepvállalása kiemelkedő a fantasy megújításában. Többször jelölték már a Hugo-, Nebula-és World Fantasy-díjakra, s Az ötödik évszak című regényéért, valamint Az obeliszkkapu című folytatásért meg is kapta a legrangosabbnak számító Hugót.

A szerző eddig megjelent műve az Agave Könyvek gondozásában

Az ötödik évszak

Az obeliszkkapu

Az Agave Könyvek megvásárolható e-könyveit megtalálja a DiBookon.

Table of Contents

Impresszum

ELŐSZÓén, amikor önmagam voltam

1te, ébren és álomba merülve

2Nassun úgy érzi, kiszabadult

Szil Anagiszt: Öt

3te, aki nem találod az egyensúlyt

4Nassun a vadonban vándorol

Szil Anagiszt: Négy

5te, akire emlékeznek

6Nassun megpecsételi a sorsát

Szil Anagiszt: Három

7te, aki előre tervezel

8Nassun a föld alatt

Szil Anagiszt: Kettő

9a sivatagról röviden és rólad

10Nassun a tűzön át

Szil Anagiszt: Egy

11te, aki majdnem hazaérsz

12Nassun nincs egyedül

Szil Anagiszt: Zéró

13Nassun és Essun a világ sötét oldalán

14én, a világvégén

KÓDAte és én

1. függelék

2. függelék

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

A szerző eddig megjelent műve az Agave Könyvek gondozásában

Table of Contents

Impresszum

ELŐSZÓén, amikor önmagam voltam

1te, ébren és álomba merülve

2Nassun úgy érzi, kiszabadult

Szil Anagiszt: Öt

3te, aki nem találod az egyensúlyt

4Nassun a vadonban vándorol

Szil Anagiszt: Négy

5te, akire emlékeznek

6Nassun megpecsételi a sorsát

Szil Anagiszt: Három

7te, aki előre tervezel

8Nassun a föld alatt

Szil Anagiszt: Kettő

9a sivatagról röviden és rólad

10Nassun a tűzön át

Szil Anagiszt: Egy

11te, aki majdnem hazaérsz

12Nassun nincs egyedül

Szil Anagiszt: Zéró

13Nassun és Essun a világ sötét oldalán

14én, a világvégén

KÓDAte és én

1. függelék

2. függelék

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

A szerző eddig megjelent műve az Agave Könyvek gondozásában