Andy Weir: THE MARTIAN

Copyright © 2011, 2014 by Andy Weir

This translation published by arrangement with Crown Publishers, an imprint of the Crown Publishing Group, a division of Randora House LLC, a Penguin Random House Company Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2014

Hungarian translation © Fumax Kft., 2014

Fordította: Rusznyák Csaba

Szerkesztő: Németh Vladimír

Korrektor: Kótai Kata

Tördelő: Blasits Katalin

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Borítóillusztráció: Kovács Anett

Könyvterv: Elizabeth Rendfleisch

Térkép: Fred Haynes

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Nyomta: Kinizsi Nyomda, Debrecen

Felelős vezető: Bördős János ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978-963-9861-83-1

Anyának,

aki kópénak hív,

és apának,

aki havernak.

Tartalom

1. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 6. SOL

2. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 7. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 10. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 11. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 14. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 15. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 16. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 22. SOL

3. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 25. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 26. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 29. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 30. SOL

4. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 32. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 33. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 33. SOL (2)

NAPLÓBEJEGYZÉS: 34. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 37. SOL

5. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 38. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 38. SOL (2)

NAPLÓBEJEGYZÉS: 39. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 40. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 41. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 42. SOL

6. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 61. SOL

7. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 63. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 64. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 65. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 66. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 67. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 68. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 69. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS, 70. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 71. SOL

8. FEJEZET

9. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 79. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 80. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 81. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 82. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 83. SOL

10. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 90. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 92. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 93. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 94. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 95. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 96. SOL

11. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 97. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 97. SOL (2)

NAPLÓBEJEGYZÉS: 98. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 98. SOL (2)

12. FEJEZET

13. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 114. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 115. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 116. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 117. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 118. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 119. SOL

14. FEJEZET

AUDIO NAPLÓ ÁTIRAT: 119. SOL

AUDIO NAPLÓ ÁTIRAT: 119. SOL (2)

AUDIO NAPLÓ ÁTIRAT: 119. SOL (3)

AUDIO NAPLÓ ÁTIRAT: 119. SOL (4)

AUDIO NAPLÓ ÁTIRAT: 119. SOL (5)

AUDIO NAPLÓ ÁTIRAT: 119. SOL (6)

AUDIO NAPLÓ ÁTIRAT: 119. SOL (7)

AUDIO NAPLÓ ÁTIRAT: 119. SOL (8)

AUDIO NAPLÓ ÁTIRAT: 120. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 120. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 121. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 122. SOL

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 192. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 193. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 194. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 195. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 196. SOL

18. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 197. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 198. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 199. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 200. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 201. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 207. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 208. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 209. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 211. SOL

19. FEJEZET

20. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 376. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 380. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 381. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 383. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 385. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 387. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 388. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 389. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 390. SOL

21. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 431. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 434. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 435. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 436. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 439. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 444. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 449. SOL

22. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 458. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 462. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 466 SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 468. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 473. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 474. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 475. SOL

23. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 476. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 477. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 478. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 479. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 480. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 482. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 484. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 487. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 492. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 497. SOL

24. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 498. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 498. SOL (2)

NAPLÓBEJEGYZÉS: 499. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 500. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 501. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 502. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 503. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 504. SOL

25. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 505. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 506. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 526. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 529. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 543. SOL

NAPLÓBEJEGYZÉS: 549. SOL

26. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 687. KÜLDETÉSNAP

1. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 6. SOL

Erre rábasztam.

Ez a jól megfontolt véleményem.

Rábasztam.

Ennek kellett volna lennie életem legnagyszerűbb két hónapjának, de már a hatodik napon rémálommá vált.

Fogalmam sincs, ki fogja ezt elolvasni egyáltalán. Gondolom, valaki majdcsak megtalálja egyszer. Mondjuk úgy száz év múlva.

Csak a rend kedvéért . . . Nem haltam meg a 6. solon. A csapat többi tagja nyilvánvalóan azt hitte, és nem is hibáztathatom őket ezért. Talán tartanak majd értem egy nemzeti gyásznapot, a Wikipédia-szócikkemben pedig az fog állni, hogy „Mark Watney az egyetlen ember, aki a Marson halt meg”.

És alighanem igaz is lesz. Mert tuti, hogy itt halok meg, csak nem a 6. solon, mint ahogy mindenki hiszi.

Lássuk csak . . . hol kezdjem?

Az Ares-program. Az emberiség megcélozza a Marsot, hogy a történelem során először embert juttasson el egy másik bolygóra, és kitágítsa fajunk lehetőségeit bla-bla-bla. Az Ares 1 legénysége végrehajtotta a küldetést, tagjai hősként tértek vissza. Parádék, hírnév és a világ szeretete várta őket.

Az Ares 2 szintén sikerrel járt, csak a Mars egy másik részén. Az ő jussuk egy szoros kézfogás és egy csésze forró kávé lett.

Az én küldetésem az Ares 3 volt. Jó, hát igazából nem az enyém volt, hanem Lewis parancsnoké. Én csak a legénysége egyik tagja voltam, és, ami azt illeti, a legalacsonyabb rangú. Csak akkor lehetnék a küldetés „parancsnoka”, ha egyedül én maradnék meg belőle.

Na, ezt kapd ki! Küldetésparancsnok vagyok.

Azon gondolkodom, hogy vajon megtalálják-e ezt a naplót, mielőtt a csapat többi tagja elhuny végelgyengülésben. Feltételezem, gond nélkül visszatértek a Földre. Srácok, hogyha olvassátok ezt: nem a ti hibátok volt. Azt tettétek, amit tennetek kellett, és a helyetekben én is ugyanazt tettem volna. Nem okollak benneteket, és örülök, hogy túléltétek.

Azt hiszem, az esetleges laikus olvasókra való tekintettel el kellene magyaráznom, hogyan működnek a Mars-expedíciók. A szokásos módon, egy közönséges hajóval kerültünk Föld körüli pályára, majd a Hermesre. Minden Ares-küldetés a Hermest használja a Marsra jutáshoz, és a visszatéréshez is. Nagy és sokba került, úgyhogy a NASA csak egyet épített.

Miután megérkeztünk a Hermesre, további négy, ember nélküli hajó hozott nekünk üzemanyagot és ellátmányt, míg mi az utazásra készültünk. Amikor minden a helyére került, elindultunk a Marsra – de nem túl gyorsan. A kémiai üzemanyag égetésének és a transzmarsi pálya napjainak leáldozott.

A Hermes ion hajtóműveket használ, amelyek nagy sebességgel argont köpnek, hogy a hajó egy kis gyorsulásra tegyen szert. És ehhez nem kell sok reagens anyag, úgyhogy egy kis argon (és egy nukleáris reaktor, ami az energiát szolgáltatja) az egész útra folyamatos gyorsulást biztosít. Nagyot néznél, ha tudnád, egy pici gyorsulással mekkora sebességet lehet elérni hosszú távon.

Ömlenghetnék róla, hogy milyen remekül éreztük magunkat az úton, de nem fogok. Semmi kedvem most újraélni azt az időszakot. A lényeg, hogy 124 nappal később megérkeztünk a Marshoz anélkül, hogy megfojtottuk volna egymást.

Aztán az MLE-vel (Marsi landoló egység) leereszkedtünk a felszínre. Az MLE lényegében egy nagy doboz, néhány könnyű fúvókával és ejtőernyővel. Az egyetlen rendeltetése az, hogy orbitális pályáról a felszínre juttasson hat embert, úgy, hogy egyiküket sem öli meg.

És ezzel elérkeztünk a Mars felfedezésének legtrükkösebb részéhez: hogy az összes cuccunk ott legyen, még mielőtt megérkezünk.

Összesen tizennégy ember nélküli küldetés kellett hozzá, hogy eljuttassanak a felszínre mindent, amire szükségünk lesz a feladatainkhoz. Becsülettel megpróbálták az ellátmányos hajókat nagyjából ugyanazon a környéken letenni, és egész jó munkát végeztek. Az ellátmányok nem olyan törékenyek, mint az emberek, úgyhogy nem gond, ha keményen becsapódnak a talajba. Viszont hajlamosak alaposan elpattogni.

Természetesen csak azután küldtek minket a Marsra, hogy megbizonyosodtak róla, az összes felszerelés megérkezett a felszínre, és egyik konténer sem lyukadt ki. Az elejétől a végéig, beleszámítva az ellátmányos hajókat is, egy Mars-küldetés nagyjából három évet vesz igénybe, úgyhogy az Ares 3 felszerelései már úton voltak a vörös bolygóra, amikor az Ares 2 legénysége még hazafelé tartott.

Az előreküldött készletek legfontosabb darabja természetesen az MFE volt. A Marsi felszálló egység. Ezzel tudunk visszatérni a Hermesre a felszíni munkálatok végeztével. Az MFE puha landolást hajtott végre (ellentétben a többi ellátmány lufiszerű pattogófesztiváljával). A jármű persze folyamatos kapcsolatban állt Houstonnal, és ha bármi probléma felmerült volna vele, nem landolunk a Marson, hanem egyszerűen megkerüljük a bolygót, és hazamegyünk.

Az MFE elég vagány dolog. Mint kiderült, a Mars atmoszférájával való kémiai reakcióknak köszönhetően a bolygóra hozott hidrogén minden egyes kilogrammjából csinálhatsz tizenhárom kg üzemanyagot. Igaz, ez egy elég lassú folyamat: a jármű tartálya csak huszonnégy hónap alatt telik meg. Ezért küldték oda már jóval előttünk.

Gondolhatod, milyen csalódott voltam, amikor felfedeztem, hogy az MFE eltűnt.

Az események egy röhejes sorozata vezetett ahhoz, hogy majdnem meghaltam, és egy még röhejesebb ahhoz, hogy életben maradtam.

A küldetést úgy tervezték, hogy kibírja a 150 km/h-s homokvihar-rohamokat, szóval Houston érthetően ideges lett, amikor 175 km/h-s szeleket kaptunk be. Mind bebújtunk a repülési szkafanderünkbe, és a Lak közepén kuporodtunk össze, felkészülve arra az esetre, ha esetleg elszökne belőle a nyomás. De nem a Lak volt a probléma.

Az MFE egy sok érzékeny alkatrésszel teli űrhajó. Egy bizonyos pontig elbír a viharokkal, de nem állja végtelenségig az ostromot, ezért másfél órányi erős szél után a NASA parancsot adott a küldetés megszakítására. Senki sem akart abbahagyni egy egy hónapos expedíciót mindössze hat nap után, de fennállt a veszély, hogy mind ott ragadunk, ha az MFE károkat szenved.

Ki kellett mennünk a viharba, hogy eljussunk a Laktól az MFE-hez. Tudtuk, hogy kockázatos lesz, de nem volt más választásunk.

Engem kivéve mindenkinek sikerült.

A fő kommunikációs antennatányér, ami üzeneteket juttatott el a Laktól a Hermesnek, elszakadt az alapjától, és ejtőernyőként sodródott az árral. Útközben belecsapódott a jelfogó antennasorba, és az egyik hosszú, vékony darab a végével belém ütközött. Úgy vágott át az űrruhámon, mint kés a vajon, és életem addigi legnagyobb kínját éltem át, ahogy felhasította az oldalamat. Homályosan rémlik, hogy kiszakad belőlem minden levegő (sőt, kirobban), és a füleim fájdalmasan pukkannak, ahogy a légnyomás kiszökik a szkafanderből.

Az utolsó emlékem az, hogy Johanssen reménytelenül utánam nyúl.

A szkafanderből szóló oxigénriasztóra ébredtem. Ez a folyamatos, irritáló csipogás rángatott ki abból a mély vágyamból, hogy kurvára meghalnék már.

A vihar alábbhagyott. Arccal lefelé feküdtem, majdnem teljesen betemetett a homok. Ahogy bizonytalanul magamhoz tértem, azon gondolkodtam, miért nem vagyok halottabb.

Az antennában elég erő volt, hogy átszakítsa a ruhát és az oldalamat, de a medencecsontom már útját állta. Így csak egyetlen lyuk volt az öltözékben (egy másik meg bennem).

A becsapódás jócskán hátralökött, és lebukdácsoltam tőle egy meredek lejtőn is. Valahogy éppen arccal lefelé landoltam, amitől az antenna egy furcsán ferde szögben állt bennem, és komoly nyomást gyakorolt a ruhán lévő résre – ezzel gyengén, de lezárta azt.

Aztán a sebből bőségesen szivárgó vér csöpögni kezdett a lyuk felé. Amikor elérte, a benne lévő víz gyorsan elpárolgott a légáramlattól és az alacsony nyomástól, és csak egy ragacsos maradványt hagyott maga után. Mögötte még több vér gyűlt össze, és az is ragaccsá változott. Ez végül elzárta a hézagot, és amennyi szivárgás maradt, azzal a szkafander már meg tudott birkózni.

Nagyszerű munkát végzett. Ahogyan észlelte a nyomáscsökkenést, a nitrogénpalackomból folyamatosan elárasztotta magát levegővel, azért, hogy kompenzáljon. Amikor a rés kezelhetővé vált, már csak annyi friss levegőt kellett beszivárogtatnia, amennyi pótolta az elveszettet.

Egy idő után a ruha CO_2 (szén-dioxid) elszívói elhasználódtak. Itt van a létfenntartó rendszer határa. Nem ott, hogy mennyi oxigént tudsz magaddal vinni, hanem hogy mennyi CO_2-t tudsz eltávolítani. A Lakban van egy oxigenátor, egy nagy berendezés, ami lebontja a CO_2-t, hogy visszanyerje belőle az oxigént. De az űrruháknak hordozhatóknak kell lenniük, úgyhogy egyszerű, kémiai elszívást alkalmaznak eldobható szűrőkkel. Elég sokáig szunyáltam ahhoz, hogy a szűrők már használhatatlanok legyenek.

A szkafander érzékelte a problémát, és vészhelyzeti üzemmódba kapcsolt, amit a mérnökök „véreztetésnek” hívnak. Mivel nem tudta többé kiválasztani a CO_2-t, szándékosan a marsi atomszférába szellőztette a levegőt, aztán nitrogénnel helyettesítette. Ez viszont a baleset és a véreztetés közti időben gyorsan elfogyott, és már csak az oxigénpalackom maradt.

A szkafander így csak egyvalamit tehetett, hogy életben tartson: tiszta oxigént pumpált be. Ezzel fennállt annak a veszélye, hogy oxigénmérgezésben halok meg, ugyanis a túl magas oxigénszint könnyen kiégetheti az idegrendszert, a tüdőket és a szemeket. Ironikus halál egy lyukas űrruhát viselő fickónak: túl sok oxigén.

Már kezdettől fogva mindenféle vészjelzéseknek és figyelmeztetéseknek kellett szólniuk, de a magas oxigénszint riasztója volt az, ami végül felébresztett.

Az űrbéli küldetésekre való felkészítésnek már a puszta mennyisége is elképesztő. Egy hetet töltöttem a Földön azzal, hogy vészhelyzeti űrruha-szituációkat gyakoroltam be. Tudtam, mit kell tennem.

Óvatosan a sisakom oldalához nyúltam, és fogtam a hézagzáró felszerelést. Ez mindössze egy tölcsér, szeleppel a kisebbik, és rendkívül ragadós gyantával a nagyobbik végén. Úgy működik, hogy kinyitod rajta a szelepet, a nagyobbik végét pedig a lyukhoz ragasztod, így a levegő ki tud szökni a szelepen keresztül, és nem akadályozza a gyantát a rés betömésében. Aztán elzárod a szelepet, és kész, volt lyuk, nincs lyuk.

A dolog trükkös része az antenna eltávolítása volt. Olyan gyorsan húztam ki, ahogy csak tudtam, és összerezzentem, ahogy a hirtelen nyomáscsökkenéstől elkábultam, és a seb az oldalamban felüvöltött a fájdalomtól.

Betömtem a lyukat a hézagzáró felszereléssel. Az anyag tartott. A ruha közben még több oxigénnel pótolta a hiányzó levegőt. Ellenőriztem a karomon lévő kijelzőket, és láttam, hogy az oxigénszint már 85%-on áll. Csak hogy tudd, a Föld atmoszférájában ez a szint 21 %. De ha nem töltök sok időt ilyen körülmények közt, akkor nem lesz bajom.

Felbotladoztam a dombon, vissza a Lak felé, és a tetőre érve láttam valamit, aminek nagyon megörültem, és valamit, ami nagyon elszomorított: a Lak egyben volt (hurrá!), az MFE eltűnt (fúj!).

És abban a pillanatban tudtam, hogy rábasztam. De nem akartam csak úgy meghalni odakint, a felszínen, ezért visszabicegtem a Lakhoz, és keresztülszerencsétlenkedtem magam egy légzsilipen. Amint a nyomás kiegyenlítődött, ledobtam a sisakom.

Amikor beértem a Lakba, levettem a szkafandert is, és végre jól megnéztem a sebemet. Láttam, hogy össze kell varrni. Szerencsére mindnyájunkat kiképeztek alapvető orvosi műveletekre, a Laknak pedig remek gyógyászati felszerelései voltak. Egy gyors helyi érzéstelenítés, a seb kitisztítása és kilenc öltés után végeztem is. Pár hétig antibiotikumokat kell majd szednem, de egyébként nem lesz bajom.

Tudtam, hogy reménytelen, de azért megpróbáltam beizzítani a kommunikációs rendszert. De persze, nem volt jel. Az elsődleges szatellit-tányér leszakadt az alapjáról, emlékszel? És vitte magával a jelfogó antennát is. A Laknak van ugyan másodlagos és harmadlagos kommunikációs rendszere, de azok mind csak az MFE-vel való kapcsolattartásra szolgálnak, ami a maga sokkal erősebb berendezéseit használva beszél a Hermesszel. Ez meg nyilván csak akkor működne, ha az MFE még mindig itt lenne.

Sehogy nem tudtam elérni a Hermest. Megkereshetném odakint a szatellit-tányért, de a javítása hetekbe telne, és addigra már túl késő lenne. Küldetésmegszakítás esetén a Hermes huszonnégy órán belül elhagyja a bolygó körüli pályát. Az orbitális dinamikáknak köszönhetően annál rövidebb és biztonságosabb az út, minél hamarabb elindulsz, szóval, mi értelme várni?

Amikor ellenőriztem az űrruhám, észrevettem, hogy az antenna felszántotta a bio-monitor számítógépemet. Egy EVA-n[1] a legénység szkafanderei össze vannak kapcsolva egy hálózatban, hogy mindenki tisztában legyen mindenki helyzetével. Vagyis a többiek látták, ahogy a nyomás a ruhámban közel nullára zuhan, és hogy rögtön utána megszűnnek az életjeleim. Vedd hozzá, hogy látták, amint felnyársalva lebukdácsolok egy dombról egy homokvihar közepén . . . Ja. Azt hitték, meghaltam. Mi mást hihettek volna?

Talán röviden még arról is beszéltek, hogy visszaviszik magukkal a testemet, de a szabályzat világosan fogalmaz. Ha a legénység egy tagja meghal a Marson, akkor ott is marad a Marson. A test hátrahagyása csökkenti az MFE súlyát a visszaúton, és semmi értelme szentimentális okokból lemondani a nagyobb üzemanyag-mennyiségről és a megengedőbb hibahatárról.

Hát, így állunk. A Marson ragadtam. Nem tudok kommunikálni sem a Hermesszel, sem a Földdel. Mindenki halottnak hisz. Egy harmincegy napos ott-tartózkodásra tervezett Lakban vagyok.

Ha az oxigenátor elromlik, megfulladok. Ha a vízvisszanyerő berendezés megy tönkre, szomjan halok. Ha a Lak kilyukad, kábé felrobbanok. Ha ezek egyike sem történik meg, akkor idővel elfogy az élelem, és éhen halok.

Szóval, ja. Rábasztam.

[1] Extravehicular activity, azaz járművön kívüli tevékenység

2. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 7. SOL

Na, jó, aludtam egy nagyot, és most már nem tűnik olyan reménytelennek a helyzet, mint tegnap.

Ma számba vettem a készleteimet, és végeztem egy gyors EVA-t, hogy leellenőrizzem a kinti felszerelést is. Így állnak a dolgok:

A felszíni küldetésnek harmincegy napig kellett volna tartania. Biztos, ami biztos, az ellátmányszondák elegendő élelmiszert dobtak le, hogy az egész legénységnek legyen mit ennie ötvenhat napig. Így, ha egy vagy két szonda meghibásodott volna, még mindig marad elég élelem, hogy befejezzük a küldetést.

A pokol a hatodik napon szabadult el, ami azt jelenti, hogy hat embernek ötven napra elegendő ennivalója maradt. Mivel egyedül vagyok, háromszáz napig is kihúzom a készletekkel, de ha jól beosztom őket, akkor még tovább. Szóval van időm.

Bőven el vagyok látva EVA-ruhákkal is. A csapat minden tagjának két űrruhája volt: egy repülési szkafander leszálláshoz és felszálláshoz, és egy jóval nagyobb és erősebb a felszíni munkavégzéshez. Az én repülési ruhám lyukas, és persze a többiek elvitték a maradék ötöt, amikor visszatértek a Hermesre. De mind a hat EVA-ruha itt van, méghozzá tökéletes állapotban.

A Lak gond nélkül ellenállt a viharnak, de kint már nem ilyen rózsás a helyzet. Sehol sem találom a szatellit-tányért, valószínűleg kilométerekre sodródott a szélben.

Az MFE persze oda van, a többiek felmentek vele a Hermesre. Bár az alsó fele (a landoló állvány) itt maradt. Semmi értelme azt is vinni, ha egyszer a felemelkedésnél a súly az ellenséged. A járműnek ez a része tartalmazza a landoló lábakat, az üzemanyaggyártót és minden mást, amiről a NASA úgy gondolta, hogy szükségtelen az orbitális pályára való visszatéréshez.

Az MLE az oldalán fekszik, és egy lyuk tátong rajta. Úgy látszik, hogy a vihar letépte a burkolatot a tartalék ernyőről (amit landoláskor nem használtunk fel), és amint az ernyő szabadon volt, ide-oda vonszolta az MLE-t, hozzácsapva minden sziklához a környéken. Nem mintha amúgy sokat tudtam volna kezdeni vele, elvégre az MLE fúvókái még a jármű saját súlyát sem képesek felemelni. Viszont azért az alkatrészei hasznosak lehettek volna. Talán még mindig azok lehetnek.

Mindkét marsjárót félig betemette a homok, de egyébként jó állapotban vannak. A nyomástömítéseik épek. Nyilván. Vihar esetén az a normál eljárás, hogy beszüntetünk minden mozgást, és kivárjuk, amíg a vihar elvonul, szóval a marsjárókat úgy tervezték, hogy bírják a strapát. Nagyjából egynapi munkával ki tudom majd ásni őket.

Megszakadt a kommunikáció a négy időjárási állomással, amelyek négy különböző irányban, egy-egy kilométerre állnak a Laktól. Könnyen lehet, hogy tökéletesen működnek, csak a Lak kommunikációs berendezései most olyan gyengék, hogy még azt az egy kilométert sem tudják lefedni.

A napelemeket belepte a homok, úgyhogy használhatatlanná váltak (támpont: a napelemeknek napfényre van szükségük, hogy elektromosságot termeljenek), de amint letisztítottam őket, újra teljes hatékonysággal működtek. Bármit fogok is csinálni, bőven lesz hozzá energiám. Kétszáz négyzetméternyi napelem áll rendelkezésemre, bőséges készletek elraktározására alkalmas hidrogén üzemanyagcellákkal. Csak pár naponta le kell söprögetnem őket.

Bent, a Lak stabil kialakításának köszönhetően, nagyszerűen állnak a dolgok.

Lefuttattam egy teljes diagnosztikát az oxigenátoron. Kétszer is. Tökéletesen működik, és ha bármi baj lenne vele, van egy rövid távú működésre tervezett tartalék. Azt viszont kizárólag vészhelyzet esetén használhatom, addig, amíg a fő oxigenátort megjavítom, ugyanis a tartalék valójában nem bontja le a CO_2-t, és nem vonja ki belőle az oxigént, hanem csak elszívja az előbbit, éppúgy, ahogy az űrruha is. Elvileg öt napig kell kitartania, mielőtt a szűrői telítődnek, ami az esetemben harminc napot jelent (mert nem hatan vagyunk, hanem csak én egyedül). Ez azért megnyugtató.

A vízvisszanyerő is jól működik, rossz hír viszont, hogy ebből csak ez az egy van. Ha elromlik, tartalék vizet kell innom, amíg össze nem tákolok egy primitív desztillátort, amivel pisát forralhatok. Ja, és a légzés miatt elveszítek napi fél liter vizet, amíg a Lak páratartalma el nem éri a maximumot, és mindenhova víz csapódik le. Akkor majd nyalogathatom a falakat. Hurrá. De a vízvisszanyerő egyelőre problémák nélkül üzemel.

Tehát. Étel, víz, menedék, minden rendben. Máris elkezdem beosztani az élelmiszert. Az étkezési adagok eleve elég minimálisak, de azt hiszem, minden gond nélkül le tudom csökkenteni azokat a háromnegyedükre. Ezzel a háromszáz napos készletem négyszáz napossá válik. Az orvosi részlegen keresgélve megtaláltam a fő vitaminos dobozt, amiben évekre elegendő multivitamin van, úgyhogy nem lesznek táplálkozási problémáim (persze, ha az étel elfogy, attól még ugyanúgy éhen halok, akármennyi vitamint szedek).

Az orvosi részlegben van morfium vészhelyzet esetére. Elég egy halálos dózishoz is. Nem fogok lassan éhen halni, annyit mondhatok. Ha odáig jutok, a könnyebb kiutat választom majd.

A küldetésben mindenkinek két szakterülete volt. Én botanikus és gépészmérnök vagyok, vagyis lényegében az expedíció szerelője, aki a szabadidejében növényekkel játszadozik. A gépészmérnöki szaktudásom még életet menthet, ha valami elromlik.

Gondolkodtam, hogy élhetném túl ezt az egészet, és nem teljesen reménytelen a dolog. Nagyjából négy év múlva újra lesznek emberek a Marson, amikor az Ares 4 megérkezik (feltéve, hogy a „halálom” következtében nem törlik a programot).

Az Ares 4 a Schiaparelli-kráterben fog landolni, ami nagyjából 3200 kilométerre van az én tartózkodási helyemtől az Acidalia Planitiában. Semmiképpen nem jutok oda egyedül, de ha tudnék velük kommunikálni, akkor megmenthetnének. Nem tudom, mennyire lenne ez lehetséges a rendelkezésükre álló erőforrásokkal, de a NASA-nak sok okos ember dolgozik.

Szóval, most ez a küldetésem. Megpróbálok kapcsolatot létesíteni a Földdel, és ha az nem sikerül, akkor a Hermesszel, amikor visszatér négy év múlva az Ares 4 legénységével.

Na, persze, arra nincs tervem, hogyan maradok életben négy évig egy évre elegendő élelemmel. De csak szép sorjában. Most az a lényeg, hogy jól el vagyok látva, és van egy célom: megjavítani azt a rohadt rádiót.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 10. SOL

Nos, végeztem három EVA-t, és még csak nyomát sem találtam a kommunikációs tányérnak. Kiástam az egyik marsjárót, és szépen körbekocsikáztam, de azt hiszem, többnapos keresgélés után ideje feladni. A vihar valószínűleg messzire sodorta a tányért, aztán meg eltörölt minden nyomot, ami elvezethetett volna hozzá. Alighanem be is temette az egészet.

A mai nap nagy részét a kommunikációs rendszer maradékánál töltöttem. Rossz ránézni. Amennyit ez a rakás szerencsétlenség ér, akár meg is próbálhatnék elkiabálni a Földig.

Összedobhatnék egy kezdetleges tányért a bázis körüli fémdarabokból, de itt nem valami kis walkie-talkie-ról beszélünk. A Mars-Föld kommunikáció bonyolult dolog, és rendkívül speciális felszerelés kell hozzá. Egy kis alufóliával meg ragasztóval nem fog menni.

Az EVA-imat éppúgy be kell osztanom, mint az élelmemet. A CO_2-szűrőket nem lehet tisztítani, úgyhogy ha egyszer telítődnek, akkor annyi. A küldetésben fejenként napi négyórás EVA-val számoltak, de szerencsére a CO_2-szűrők könnyűek és kicsik, ezért a NASA megengedhette magának azt a luxust, hogy többet küldjön, mint amennyire szükségünk volt. Mindent összevetve, nagyjából 1500 órára jók a CO_2-szűrőim, azután már minden EVA levegővéreztetéssel fog járni.

Az ezerötszáz óra soknak tűnhet, de minimum négy évet kell itt töltenem, hogy egyáltalán legyen valami esélyem a megmenekülésre, és hetente legalább néhány óra elmegy a napelemek lesöprögetésével. Szóval: csak semmi szükségtelen EVA.

Egyéb híreinkben: kezd körvonalazódni bennem egy ötlet az étellel kapcsolatban. Még a végén hasznomra lesz a botanikus hátterem.

Hogy miért is küldtek egy botanikust a Marsra? Elvégre a bolygó arról híres, hogy semmi nem nő rajta. Nos, tudni akarták, mennyire képesek nőni a növények a marsi gravitációban, és hogy mit lehetne kezdeni a marsi talajjal. A válasz röviden: elég sokat . . . majdnem. A marsi talajban megvan minden alapvető anyag, ami a növénytermesztéshez szükséges, de még így is sok minden történik a földiben, ami a marsiban még akkor sem, ha földi atmoszférának tesszük ki, és bőségesen öntözzük. Bakteriális tevékenység, az állatvilág által biztosított tápanyagok stb. Ez mind hiányzik a Marson. Az én egyik feladatom a küldetés során az volt, hogy kiderítsem, milyen növényeket lehetne növeszteni a földi és a marsi talaj és atmoszféra különféle kombinációival.

Ezért van nálam egy adag hazai föld és egy csomó növénymag.

De azért túlzottan nem vagyok feldobva. Nagyjából annyi talajról van szó, amennyit egy dobozban az ablakba tennél, és csak néhány fű-és páfrányfajta magvai vannak nálam. Ezek a legerősebb és legkönnyebben növeszthető növények a Földön, ezért választotta őket a teszthez a NASA.

Vagyis két problémám van: nincs elég földem, és nincs semmi ehető, amit beleültethetnék.

De a francba is, botanikus vagyok. Csak ki tudok találni valamit. Ha mégsem, akkor nagyjából egy év múlva nagyon éhes botanikus leszek.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 11. SOL

Kíváncsi vagyok, hogy áll a Chicago Cubs.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 14. SOL

A Chicagói Egyetemen végeztem. A botanikusnak készülő diákok fele hippikből állt, akik úgy gondolták, hogy majd visszahoznak egyfajta természetes globális rendszert, és valahogy puszta gyűjtögetéssel etetnek hétmilliárd embert. Idejük nagy részét jobb gandzsatermesztői módszerek keresésével töltötték. Nem kedveltem őket. Engem mindig maga a tudomány érdekelt, nem valami Új Világrend faszság.

Amikor komposzttelepeket csináltak, és igyekeztek megtartani minden gramm élő anyagot, csak röhögtem rajtuk. „Nézd a hülye hippiket! Nézd milyen szánalmas, ahogy egy komplex globális ökoszisztémát próbálnak szimulálni a kertjükben.”

És most persze ugyanazt csinálom. Elteszek minden aprócska bioanyagot, amit találok. Ha végzek egy étkezéssel, a maradék megy a komposztáló vödörbe. Ami az egyéb biológiai anyagokat illeti...

A Laknak nagyon kifinomult toalettjei vannak. A szart általában vákuumszárítják, majd zárt tasakokba gyűjtik, és a felszínen szabadulnak meg tőle.

De többé már nem!

Sőt, még egy EVA-t is áldoztam rá, hogy összeszedjem a legénység távozása előtt eldobott szaros tasakokat. Mivel teljesen kiszárították, ebben a kakában már nem voltak baktériumok, de komplex proteinek igen, így aztán hasznát tudtam venni. Víz és élő baktériumok hozzáadásával gyorsan elárasztódik és újratermelődik majd a Végzet Toalettjében elpusztított lakossága.

Találtam egy nagy tárolót, tettem bele egy kis vizet, aztán hozzáadtam a szárított szart. Azóta pedig hozzáadtam a saját ürülékem is. Minél büdösebb, annál jobban mennek a dolgok. Baktériumok munkában!

Ha behozok egy kis marsi földet, belekeverhetem a szart, és elegyengethetem benne, aztán behinthetem a tetejét földi talajjal. Azt hihetnéd, hogy ez nem egy fontos lépés, de nagyon is az. Tucatnyi baktériumfaj van a hazai földben, ami elengedhetetlen a növények számára. Szétterjednek, és úgy szaporodnak, mint . . . hát, mint egy bakteriális fertőzés.

Az emberek évszázadok óta használják a székletüket trágyázásra. Még egy bájos nevet is adtak neki: „éjszakai talaj”. Normál esetben ez nem a legjobb módja a növénytermesztésnek, mert betegségeket terjeszt: az emberi székletben kórokozók vannak, amik, kitaláltad, megfertőzik az embert. De számomra ez nem probléma. Ez az ürülék csak olyan kórokozókat rejt, amik már amúgy is megvannak bennem.

Egy héten belül a marsi talaj készen áll majd rá, hogy növények csírázzanak benne. De még nem fogok ültetni bele, hanem még több kintről hozott, élettelen földet terítek el rajta, hadd „fertőződjön meg” az is, és így megduplázom a földmennyiségem. Egy hét múlva megint elvégzem ugyanezt a műveletet. És így tovább. És közben persze folyamatosan új ganét adok hozzá.

A segglyukam ugyanolyan keményen dolgozik az életben maradásomon, mint az agyam.

Mindez nem egy új koncepció, nem most álltam elő vele. Az emberek már évtizedek óta spekulálnak rajta, hogyan lehetne termékennyé tenni a marsi földet. Én csupán elsőként fogom letesztelni az elméletet.

Átkutattam az élelmiszerkészletet, és találtam mindenféle elültetnivalót. Például borsót. Meg egy csomó babot is, és jó pár krumplit. Ha bármelyikük ki tud majd csírázni a megpróbáltatásaik után, az remek lesz. Egy közel végtelen vitaminkészlettel az egyetlen, amire szükségem van a túléléshez, az valamifajta kalória.

A Lak nagyjából 92 négyzetméteres, és úgy tervezem, hogy az egész területét erre a feladatra használom fel. Nem zavar, ha földön kell járnom. Nagy munka lesz, de az egész padlót be kell borítanom 10 centiméternyi táptalajjal, vagyis 9,2 köbméter marsi földet kell becipelnem a Lakba. Nagyjából egytized köbmétert tudok egyszerre átvinni a légzsilipen, az összegyűjtésébe pedig beleszakad majd a derekam. De végül, ha minden jól megy, lesz 92 négyzetméternyi termőföldem.

Botanikus vagyok, a fenébe is! Rettegjetek botanikus hatalmamtól!

NAPLÓBEJEGYZÉS: 15. SOL

Aú! Megszakad a derekam!

Ma tizenkét órát töltöttem EVA-kkal, hogy földet hozzak be a Lakba, és csak a bázis egy kis sarkát sikerült beterítenem, talán öt négyzetmétert. Ilyen tempóban hetekbe telik majd behordanom a szükséges mennyiséget. De annyi baj legyen, időm aztán van bőven.

Az első néhány EVA-m nem volt valami hatékony: kis tárolókat pakoltam tele, és átvittem azokat a légzsilipen. De aztán megvilágosodtam, betettem a légzsilipbe egy nagy tárolót, és azt töltöttem meg a kicsikkel. Ez alaposan felgyorsította a dolgot, ugyanis a légzsilipen 10 percbe telik átjutni.

Mindenem fáj. Az ásók, amelyekkel dolgozom, mintavételre valók, nem tényleges ásásra. A derekam ki akar nyírni. Átnéztem az orvosi készleteket, és találtam egy kis Vicodint. Úgy tíz perccel ezelőtt vettem be, nemsokára hatnia kell.

Azért jó látni, hogy haladok. Ideje munkára fogni a baktériumokat az ásványokon. De majd csak ebéd után. És ma nem lesz háromnegyed adagozás, kiérdemeltem egy teljes étkezést.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 16. SOL

Egy komplikáció, amivel eddig nem számoltam: víz.

Mint kiderült, pármillió év a Mars felszínén minden vizet kiöl a talajból, márpedig botanikus diplomámmal a zsebemben nagyjából biztos vagyok benne, hogy a növényeknek nedves föld kell a növekedéshez. Nem is beszélve a baktériumokról, amiknek előbb meg kell élniük abban a földben.

Szerencsére van vizem, viszont nem annyi, amennyi kéne. Hogy életre alkalmas legyen, a talajnak köbméterenként 40 liter víz kell. Az én tervemben 9,2 köbméternyi talaj szerepel, úgyhogy összesen 368 liter vízre lesz szükségem.

A Laknak kiváló vízvisszanyerő berendezése van, a legjobb technológia, ami létezik. Ezért a NASA úgy okoskodott, hogy „Miért küldenénk fel egy csomó vizet? Küldjünk csak annyit, amennyi vészhelyzet esetén kellhet.” Az emberi szervezet optimálisan napi három liter vizet igényel. Nekünk fejenként 50 liter vizet adtak, ami azt jelenti, hogy összesen 300 liter van a Lakban.

Úgy tervezem, hogy egy vészhelyzeti 50 litert leszámítva mindet az ügynek szentelem. Így meg tudok öntözni egy tíz centiméter mély, 62,5 négyzetméternyi területet, a Lak padlójának nagyjából kétharmadát. Elégnek kell lennie. Ez a hosszú távú terv, a mai célom csak öt négyzetméter volt.

Egybegyúrtam az eltávozott csapattársaim által hátrahagyott takarókat valamint uniformisokat, hogy majd az ültetvény egyik határát képezzék, amíg a többiről magának a Laknak az íves falai gondoskodnak.

Amennyire meg tudtam állapítani, tényleg nagyjából öt négyzetméteres területem lett. Tíz centiméteres mélységig feltöltöttem homokkal, és 20 litert áldoztam a talajisteneknek az értékes vizemből.

Aztán jött a gusztustalanság. Kiborítottam a talajra a nagy kakitárolómat, és majdnem elokádtam magam a szagtól. Egy ásóval összekevertem a földet és a szart, szépen elegyengettem, aztán rászórtam a földi talajt. Munkára, baktériumok, számítok rátok. Ami meg a szagot illeti, hát az megmarad egy darabig. Nem mintha ki tudnék szellőztetni. Sebaj, hozzászokik az ember.

Egyéb híreinkben: ma hálaadás napja van. A családom összegyűlik az ilyenkor szokásos lakomára a szüleim chicagói házában. Nem hiszem, hogy túl jó lesz a hangulat, tekintve, hogy tíz napja haltam meg. A fenébe is, valószínűleg épphogy túl vannak a temetésemen.

Kíváncsi vagyok, megtudják-e valaha, hogy mi történt valójában. Annyira el voltam foglalva a túléléssel, bele se gondoltam, milyen érzés lehet ez az egész a szüleimnek. Most élik át a legnagyobb fájdalmat, amit csak ember tapasztalhat. Mindent megadnék, csak hogy tudathassam velük, életben vagyok.

Kárpótlásként életben is kell maradnom.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 22. SOL

Ejha. Szépen kialakultak a dolgok.

Az összes föld bent van, felhasználásra készen. A bázis kétharmada már be van terítve vele, és ma megcsináltam az első talajduplázást is. A korábbi marsi föld egy hét alatt gazdaggá és tetszetőssé vált. Még két ilyen duplázás, és az egész területet le tudom fedni.

A morálomnak is jót tett a sok munka, mert elfoglaltam magam vele, de miután végeztem, és leültem vacsorázni, miközben Johanssen Beatles-gyűjteményét hallgattam, megint elkapott a depresszió.

Utánaszámolva, mindez még nem ment meg az éhhaláltól.

Kalóriatermelésre a burgonyával van a legjobb esélyem. Gyorsan nő, tisztességes mennyiségű kalóriát tartalmaz (kilogrammonként 770-et), és biztos vagyok benne, hogy amiket elültetek, kicsíráznak majd. Csakhogy nincs belőlük elég. 400 nap alatt (ennyi időm van, mielőtt elfogy az élelmiszer), 62 négyzetméteren nagyjából 150 kilogramm krumplit tudok termeszteni. Ez összesen 115 500 kalóriát jelent, vagyis napi átlagban 288-at. Az én súlyommal és magasságommal, beleszámítva egy kis önkéntes éhezést, napi 1500 kalóriára van szükségem.

Annak a közelében sem vagyok.

Vagyis nem tarthatom el magam örökké, bár valamennyire meghosszabbíthatom az életem. A krumpli 76 napig tart majd ki.

Mivel folyamatosan nő, abban a 76 napban további 22 000 kalóriányi burgonyát termeszthetek, ami újabb 15 napot jelent. Azután már nem lesz értelme folytatni. Összességében nagyjából 90 napot nyerek.

Úgyhogy most majd a 490. solon kezdek éhen halni a 400. helyett. Ez is valami, de a túlélésre akkor van esélyem, ha kihúzom az 1412. solig, amikor az Ares 4 megérkezik majd.

Vagy ezernapnyi élelem hiányzik, és fogalmam sincs, hogyan tegyek rá szert.

Picsába.

3. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 25. SOL

Emlékszel azokra a régi matekfeladatokra, amiket algebraórán kaptál? Amikben a víz egy adott iramban folyik be egy tartályba, és egy másik iramban folyik ki belőle, és ki kell számolnod, hogy mikor ürül ki? Na, ez a koncepció kritikus a „Mark Watney nem hal meg” projekthez, amin most dolgozom.

Kalóriákat kell termelnem, eleget, hogy kitartsanak 1387 napig, amíg az Ares 4 megérkezik. Ha az Ares 4 nem ment meg, akkor úgyis halott vagyok. Egy sol 39 perccel hosszabb, mint egy nap, vagyis igazából 1425 napról van szó. Ez a cél: 1425 napra elegendő élelmiszer.

Multivitaminom van bőven, több mint duplája a szükségesnek. Proteinből minden ételcsomagban a minimális mennyiség ötszöröse van, ha gondosan beosztom, ezzel sem lesz problémám a következő négy évben. A táplálkozásom alapvetően megoldott, csak kalóriákra van szükségem.

Napi 1500-ra. Kezdetnek van 400 napnyi élelmiszerem. Szóval, napi hány kalóriát kell termelnem folyamatosan, hogy életben maradjak úgy 1425 napig?

Megkíméllek a matektól: nagyjából 1100-at. Napi 1100 kalóriát kell termelnem földműveléssel, hogy megéljem az Ares 4 érkezését. Sőt, egy kicsit többet, mert ez a 25. sol, és eddig még semmit nem ültettem el.

A 62 négyzetméternyi termőföldemmel napi 288 kalóriát tudok előállítani, ami azt jelenti, hogy ennek a mennyiségnek majdnem a négyszeresére lesz szükségem a túléléshez.

Tehát több termőföldterület kell, és több víz, hogy öntözni tudjam. Lássuk szép sorjában.

Mennyi termőföldet tudok csinálni?

A Lak 92 négyzetméteres. Tegyük fel, hogy az egész területet sikerül felhasználnom.

Van még öt felesleges hálóhely is, amelyek 2 négyzetméteresek, vagyis ha azokat is megtöltöm földdel, az további 10 négyzetmétert jelent. Összesen 102-nél járunk.

A Lakban van három laborasztal, mindegyik nagyjából 2 négyzetméteres. Egyet meg kell tartanom magamnak, de kettőt felhasználhatok az ügy érdekében. További 4 négyzetméter, az már összesen 106.

Van két marsjáróm, azok el vannak látva nyomástömítésekkel, hogy a hosszabb felszíni utakon űrruha nélkül lehessen vezetni őket. Túl szűkösek ahhoz, hogy növényeket tudjak ültetni bennük, és egyébként is szükségem lehet rájuk. De mindkét marsjáróban van egy vészhelyzeti pop sátor.

Ezeket bajos gazdálkodásra használni, de mégiscsak egyenként 10 négyzetméter az alapterületük. Ha meg tudom kerülni a velük járó problémákat, nyerek további 20 négyzetmétert, és akkor már 126 négyzetméternyi talajom lesz.

Százhuszonhat négyzetméter megművelhető föld. Azzal már lehet mit kezdeni. Még mindig nincs elég vizem, hogy ezt mind megöntözzem, de, mint mondtam, csak szép sorjában.

A következő napirendi pont, hogy milyen hatékonyan tudok krumplit termeszteni. A terméshozambecslésemet a földi burgonyaiparra alapoztam, de az ottani farmereknek velem ellentétben nem az életük múlik az eredményen. Elérhetek jobb hozamot?

Először is, minden egyes növényre külön oda tudok figyelni. Egyenként ápolhatom, nevelhetem őket, és gondoskodhatok róla, hogy ne nőjenek egymásra. Plusz, amint a virágzó részük kitör a földből, mélyebbre ültethetem őket, hogy új növényeket helyezzek föléjük. Az átlag termesztőknek nem éri meg ezzel foglalkozni, mert szó szerint több millió burgonyanövénnyel dolgoznak.

Ráadásul az efféle gazdálkodás elpusztítja a talajt. Ez a módszer nem fenntartható, tizenkét év alatt porterületet csinál a földből. De kit izgat? Nekem csak négy évet kell túlélnem.

Becslésem szerint így 50 százalékkal nagyobb hozamot tudok elérni, és a 126 négyzetméternyi termőfölddel (több mint duplája annak, amim most van) ez napi 850 kalóriát jelent.

Ez már tényleg haladás. Még mindig fennáll az éhhalál veszélye, de már látható közelségbe került a megmenekülés. Talán ki tudnám húzni addig az éhezés és a tényleges halál határán. Csökkenthetném a kalóriaégetésemet a munka minimalizálásával. Magasabb hőmérsékletre kapcsolhatnám a Lakot, hogy a szervezetem kevesebb energiát használjon el a hőfoka fenntartására. Levághatnám az egyik kezemet, hogy megegyem, értékes kalóriákat nyerve, ugyanakkor csökkentve a kalóriaigényemet.

Nem, ezt talán mégsem.

Tehát, mondjuk, hogy össze tudok hozni ennyi termőföldet. Kivitelezhetőnek tűnik. Honnan szerzek vizet? Ha a 10 centiméter mély talaj mennyiségét 62 négyzetméterről 126-ra akarom növelni, akkor 6,4 köbméterrel több földre lesz szükségem (hurrá, még több ásás!), ahhoz pedig több mint 250 liter víz kell.

Az az 50 liter, ami van, nekem kell arra az esetre, ha a vízvisszanyerő elromlik. Úgyhogy a célul kitűzött 250 literhez képest 250 literrel kevesebb vizem van.

Méh. Megyek, lefekszem.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 26. SOL

Ez egy deréktörő, de produktív nap volt.

Elegem volt a gondolkodásból, ezért ahelyett, hogy a 250 liter víz problémáján agyaltam volna, végeztem egy kis kétkezi munkát. Rohadtul sok földet kell bevinnem a Lakba, akkor is, ha egyelőre száraz és nem jó semmire.

Egy köbmétert sikerült összeszednem, mielőtt kimerültem.

Aztán benézett hozzám egy kis egyórás homokvihar, és összebarmolta nekem a napelemeket. Úgyhogy megint fel kellett öltöznöm, és még egy EVA-t el kellett használnom. Eléggé fel voltam paprikázva. Letisztogatni egy óriási napelem-mezőt unalmas és fizikailag is megterhelő. De amikor végeztem vele, visszatérhettem a Lakba, ahol élünk.

Nagyjából itt volt az ideje az újabb talaj duplázásnak, úgyhogy gondoltam, akár túl is eshetek rajta. Egy órába telt. Még egy duplázás, és az összes használható föld készen lesz.

Aztán gondoltam, ideje elvetni néhány magvat. Elégszer megdupláztam már a talajt ahhoz, hogy egy kis részét békén hagyjam. Tizenkét burgonyám volt, amit használhattam.

Szerencsés barom vagyok, hogy nem fagytak szárazra vagy nem rohadtak el. Hogy miért küldött a NASA tizenkét hűtött, de nem fagyasztott krumplit? És miért velünk együtt küldték, nyomás alatti készletként, és nem egy konténerben a többi ellátmánnyal? Mert tudták, hogy jön a hálaadás, és a NASA agyturkászai úgy gondolták, jót tenne nekünk, ha csapnánk egy közös étkezést úgy, hogy magát a kaját is mi készítjük el hozzá. Biztos van benne valami logika, de kit érdekel?

Mindegyik burgonyát négyfelé vágtam, úgy, hogy mindegyik darabnak legyen legalább két szeme – azokból csírázik. Pár óráig hagytam, hadd keményedjenek, aztán elültettem őket a sarokba, jó messze egymástól. Sok szerencsét, krumplicskák. Az életem függ tőletek.

Normál esetben legalább 90 nap kell, hogy a burgonyák teljesen megnőjenek, de én nem várhatok annyit. Fel kell darabolnom mindet, hogy az egész földterületen szétültethessem őket.

A Lak hőmérsékletét beállítottam egy balzsamos 25,5 °C-ra, hogy gyorsabban nőjenek. A belső megvilágítás bőséges „napfénnyel” szolgál nekik, és gondoskodok majd róla, hogy sok vizet kapjanak (amint kitaláltam, hogy honnan szerzek egyáltalán vizet). Nem kell számolnom rossz időjárással, kártékony parazitákkal, sem gazzal, ami elhasználná előlük a talajt és a tápanyagot, így aztán negyven nap alatt egészséges, csíráztatható termést kell hozniuk.

Úgy gondoltam, ennyi elég volt Földműves Markból erre a napra.

Teljes étkezés vacsorára. Kiérdemeltem. Plusz elégettem egy tonnányi kalóriát, és vissza akartam szerezni.

Végigmentem Lewis parancsnok cuccain, amíg meg nem találtam a személyes adathordozóját. Mindenki olyan digitális szórakoztatásról gondoskodhatott magának, amilyet csak akart, és egyelőre elegem volt Johanssen Beatles-albumaiból. Lássuk, miket hozott a főnöknő.

Szar tévésorozatokat. Azokat hozott. Ősrégi tévésorozatokat az első évadoktól az utolsókig.

Ez van. Éhes ember nem válogat. Hármasbant nézünk.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 29. SOL

Az elmúlt pár napban behordtam az összes földet, amire szükségem lesz, megerősítettem a laborasztalokat és a hálóhelyeket, hogy elbírják a talaj súlyát, és már fel is töltöttem őket vele. Még nincs vizem az öntözésükhöz, de már vannak rá ötleteim. Nagyon rossz ötletek, de ötletek.

A mai nap nagy teljesítménye a pop sátrak beüzemelése volt.

Az a gond a marsjárók sátraival, hogy nem rendszeres használatra vannak tervezve.

Arra szolgálnak, hogy felállítsd őket, befészkeld magad bennük, és várd, hogy megmentsen valaki. A légzsilipjük mindössze szelepekből, valamint két ajtóból áll. Kiegyenlíted a légzsilipet azzal az oldallal, ahol vagy, bemész, kiegyenlíted a légzsilipet a másik oldallal, kimész. Ami azt jelenti, hogy minden alkalommal egy csomó levegőt veszítesz, márpedig nekem legalább naponta egyszer használnom kell majd a sátrakat. És mivel az űrtartalmuk igen alacsony, nem veszíthetek belőlük levegőt.

Órákat töltöttem azzal, hogy megoldjam a pop sátrak légzsilipjének csatlakoztatását a Lak légzsilipjeihez. Három ilyen van, és hajlandó lettem volna kettőt beáldozni a sátrakért. Nagyszerű lett volna, ha sikerül.

Az a frusztráló, hogy a pop sátrak légzsilipje igenis kompatibilis más légzsilipekkel! Ha sérültek vannak bennük, vagy nincs elég űrruha, ki kell tudni hozni az embereket anélkül, hogy kitennéd őket a marsi atmoszférának.

Csakhogy a sátrakat arra tervezték, hogy a bajban lévőket marsjáróval mentsék ki belőlük a társaik, és a Lak légzsilipjei sokkal nagyobbak, és egyébként is teljesen mások, mint a marsjárókon lévők. Ha belegondolsz, egyáltalán semmi sem indokolja, hogy egy pop sátrat a Lakhoz csatlakoztass.

Kivéve akkor, hogyha a Marson ragadtál, mindenki halottnak hisz, és kétségbeesett harcot vívsz az idővel meg az elemekkel az életben maradásért. Szóval ezt az extrém esetet leszámítva semmi sem indokolja.

Ezért végül úgy döntöttem, legyen. Valahányszor belépek egy pop sátorba, vagy kilépek belőle, levegőt fogok veszíteni. A jó hír az, hogy minden sátrat elláttak egy külső levegőszeleppel – hiszen ezek ugye vészhelyzeti menedékként szolgálnak. A bent lévőknek szükségük lehet levegőre, amit bejuttathatsz hozzájuk, ha a marsjáróról a szelepre kapcsolsz egy vezetéket. Egy szimpla csövet, ami kiegyenlíti a jármű levegőjét a pop sátoréval.

A Lak és a marsjárók ugyanazt a szelep-és csőszabványt használják, ezért hozzá tudtam kötni a pop sátrakat a Lakhoz. Így automatikusan pótlódik bennük a levegő, ami elvész a jövés-menésemmel (amit mi, a NASA-nál belépésnek és kilépésnek hívunk).

A NASA nem szarozott ezekkel a vészhelyzeti sátrakkal. Amint megnyomtam a marsjáró pánikgombját, a jármű légzsilipjéhez csatlakoztatott pop sátor kilőtt egy fülsértő zúúúmmal. Nagyjából két másodpercbe telt.

A marsjáróból lezártam a légzsilipet, és már kész is volt a jó kis izolált pop sátram. A kiegyenlítő tömlő felszerelése egyszerű volt (kivételesen rendeltetésszerűen használok egy berendezést), utána pedig néhány úttal a légzsilipen át (miközben a Lak folyamatosan pótolta az elveszett levegőt) behordtam a földet.

Megismételtem ugyanezt a másik sátorral. Minden könnyen ment.

Hajjaj . . . víz.

Középiskolában sokat játszottam a Dungeons and Dragonsszal. (Talán nem gondoltad volna, hogy egy botanikus/gépészmérnök kissé kocka volt a suliban, pedig de.) Egy pappal voltam, és az egyik varázslóképességem a „vízteremtés” volt, amit mindig hülyeségnek gondoltam, és soha nem használtam. Öreg, mit nem adnék érte, ha most a való életben képes lennék ilyesmire.

Na, mindegy. Ezzel majd holnap birkózom meg.

Most vissza kell térnem a Hármasbanhoz. Tegnap éjjel annak az epizódnak a közepén hagytam abba, amiben Mr. Roper teljesen félreért valamit.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 30. SOL

Röhejesen veszélyes tervet eszeltem ki, hogy megszerezzem a szükséges vízmennyiséget. És öregem, még mennyire, hogy veszélyes. De nincs más választásom. Kifogytam az ötletekből, és néhány napon belül itt az ideje az újabb talajduplázásnak. Az utolsó duplázást a nemrég behozott új talajon kell végrehajtanom, és ha nem öntözöm meg előtte, akkor annyi lesz neki.

A Marson nincs valami sok víz. A sarkköröket jég borítja, de azok túl messze vannak, úgyhogy ha vizet akarok, nulláról kell kezdenem. Szerencsére ismerem a receptet: adj oxigént a hidrogénhez, és égesd el.

Lássuk szép sorjában, kezdjük az oxigénnel.

Elég tisztességes mennyiségű O_2-tartalékom van, de ahhoz nem elég, hogy 250 liter vizet csináljak belőle. Az egész készlet két nagynyomású tartályból áll a Lak egyik végében (és persze a levegőből magában a Lakban). Mindkettő 25 liter folyékony O_2-t tartalmaz, amit a Lak csak vészhelyzet esetén használna, mert egyébként az oxigenátorral egyensúlyozza ki a légkört. Az O_2-palackok az űrruháknak és a marsjáróknak vannak fenntartva.

De egyébként is, a tartalék oxigénnel csak 100 liter vizet csinálhatnék (50 liternyi O_2 100 liter molekulát jelent, mindegyikük egyetlen O-t tartalmaz), és akkor nem lenne több EVA, sem pedig vészhelyzeti tartalék, ráadásul ez is csak a szükséges vízmennyiség felére lenne elég. Kizárt dolog.

De könnyebb oxigént találni a Marson, mint gondolnád. Az atmoszféra 95 százaléka CO_2, és történetesen van egy gépem, amelynek az egyetlen rendeltetése, hogy a CO_2-ből kinyerje az oxigént. Hurrá az oxigenátornak!

Csak egy gond van: az atmoszféra nagyon ritkás – kevesebb, mint a földi nyomás 1 százaléka –, így aztán nehéz begyűjteni. Kintről levegőt bevinni szinte lehetetlen, a Lak lényege pont az, hogy az ilyesmit megakadályozza. Az a picike marsi atmoszféra, ami bejut, amikor a légzsilipet használom, nevetséges mennyiség.

És itt jön képbe az MFE üzemanyaggyártója.

A többiek ugyan hetekkel ezelőtt elvitték az MFE-t, de az alsó részét itt hagyták. A NASA-nak nem szokása szükségtelen súlyt orbitális pályára lőni. A landoló lábak, a bejáró rámpa és az üzemanyaggyártó még mindig itt vannak. Emlékszel, hogy csinált magának az MFE üzemanyagot a marsi atmoszférából? Annak első lépése, hogy begyűjti a CO_2-t, és eltárolja egy magasnyomású tartályban. Ha rákapcsolom az üzemanyaggyártót a Lak energiájára, a végtelenségig ellát engem óránként fél liter folyékony CO_2-vel. Tíz sol után már 125 liter CO_2-m lesz, amiből meg 125 liter O_2, ha betöltőm az oxigenátorba.

Az már elég 250 liter víz előállításához, úgyhogy az oxigénproblémára megvan a tervem.

A hidrogén problémája viszont trükkösebb.

Fontolgattam, hogy kifosztom a hidrogén üzemanyagcellákat, de azokra szükség van, hogy biztosítsák az éjszakai energiaellátást. Anélkül túl hideg lenne, és én ugyan be tudnám bugyolálni magam, de a termés belepusztulna. Meg egyébként is, a cellák elég kevés H_2-t tartalmaznak, és az a mennyiség nem ér meg ekkora áldozatot. Az egyetlen nagy pozitívum, hogy az energiaellátással nincs probléma, és szeretném is, ha ez így maradna.

Úgyhogy mást kell kitalálnom.

Gyakran említem az MFE-t, de most az MLE-ről akarok beszélni.

Életem legfélelmetesebb huszonhárom perce alatt a társaim és én próbáltuk nem összeszarni magunkat, ahogy Martinez letette az MLE-t a felszínen. Olyan volt, mintha egy centrifugában lettünk volna.

Először elváltunk a Hermestől, aztán csökkentettük az orbitális sebességünket, hogy meg tudjuk kezdeni az ereszkedést. Ha azt hiszed, a turbulencia kellemetlen egy 720 km/h-val repesztő repülőn, csak gondolj bele, milyen lehet 28 000 km/h-s sebességnél.

Egy sor előkészített ejtőernyő nyílt ki automatikusan, hogy lassítsa az ereszkedésünket, aztán Martinez kézi vezérléssel tett le minket a földre, fúvókákkal csökkentve tovább a sebességünket, és kontrollálva az oldalirányú kilengéseket. Évekig tanulta ezt a manővert, és kiválóan végrehajtotta. A landolással kapcsolatos legoptimistább elvárásokra is rálicitált, és a célzónától mindössze kilenc méterre tett le minket. Ezt már nevezem landolásnak.

Kösz, Martinez! Lehet, hogy megmentetted az életemet!

Nem azzal, hogy tökéletesen landoltál, hanem azzal, hogy egy csomó üzemanyagot megspóroltál. Több száz liter érintetlen hidrazin, aminek minden molekulája négy hidrogénatomot tartalmaz. Tehát minden liter hidrazinban van két liter vízhez elegendő hidrogén.

Végeztem ma egy EVA-t, hogy ellenőrizzem az MLE tartályait. Összesen 292 liter maradt bennük, amiből majdnem 600 liter vizet készíthetek! Sokkal többet, mint amennyire szükségem van!

Csak egy gond van: kinyerni a hidrogént a hidrazinból . . . nos . . . Így működnek a rakéták. Nagyon nagy forrósággal jár. És veszéllyel. Ha egy oxigénatmoszférában csinálom, a hő és a frissen kinyert hidrogén felrobban. Jó sok H_20 marad utána, csak túl halott leszek, hogy értékeljem.

A hidrazin alapvetően elég egyszerű, a németek már a II. világháborúban is használták rakétahajtású gépek üzemanyagához (és néha felrobbantották magukat vele).

Csak át kell futtatnod egy katalizátoron (amit kivonhatok az MLE motorjából), hogy nitrogénné és hidrogénné alakuljon. Megkíméllek a pontos kémiától, de a lényeg, hogy öt molekula hidrazinból öt molekula ártalmatlan N_2 és tíz molekula imádni való H_2 lesz, és e folyamat közben ideiglenesen ammóniává válik. Mivel a kémia mocskos egy kurva, némi ammónia nem lép reakcióba a hidrazinnal, hanem csak úgy megmarad ammóniának. Te szereted az ammónia illatát? Hát, az én egyre pokolibb létezésemben gyakori vendég lesz.

A kémia nekem dolgozik. A kérdés csak az, hogy tudom ezt a folyamatot lassan elvégezni, és hogy gyűjtöm be a hidrogént? A válasz: nem tudom.

Gondolom, majdcsak kitalálok valamit. Vagy megdöglök.

Na de, ami sokkal fontosabb: egyszerűen nem állhatom, hogy Chrissyt lecserélték Cindyre. A Hármasban talán már sosem lesz ugyanaz egy ekkora fiaskó után. Majd az idő eldönti.

4. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 32. SOL

A vízzel kapcsolatos tervem belefutott egy nagy csomó problémába.

Az ötletem ugye az, hogy készítsek 600 liter vizet (amely mennyiséget a hidrazinból nyert hidrogén határozza meg), amihez kell 300 liter folyékony O_2.

O_2-t könnyen előállíthatok. Az MFE üzemanyaggyártójának húsz órába telik, hogy a 10 literes tankját megtöltse CO_2-vel. Abból aztán az oxigenátor O_2-t csinál, és mivel a légkörszabályozó észleli, hogy a Lak Űrtartalma magas, kivonja azt a levegőből, és eltárolja a fő O_2tartályokban. Ahogy azok megtelnek, át kell vinnem az O_2-t a marsjárók tankjaiba, vagy akár az űrruhák palackjaiba is, ha szükséges.

De ez nem egy túl gyors folyamat. Óránként fél liter CO_2-vel számolva huszonöt nap kell, hogy elérjem a szükséges oxigénmennyiséget. Azt több mint szeretném.

Problémás a hidrogén tárolása is. A Lak, a marsjáró és az űrruhák levegőtartályai összesen pontosan 374 litert tudnak eltárolni, de a kellő vízmennyiséghez szükséges anyagok elképesztő módon 900 liternyi helyet igényelnek.

Fontolgattam, hogy az egyik marsjárót „tartályként” használom. Az biztos elég nagy lenne, de sajnos nem arra tervezték, hogy ekkora nyomást bent tartson. Arra tervezték, hogy elbírjon (eltaláltad) egy atmoszférát, nekem pedig olyan tárolóeszközre van szükségem, ami annak ötvenszeresével is megbirkózik. Egy marsjárót biztos szétrepesztene.

A víz alkotóelemeit úgy tudom a legjobban eltárolni, ha vizet csinálok belőlük, úgyhogy ezt kell tennem.

A koncepció egyszerű, de a kivitelezése rendkívül veszélyes.

Az MFE üzemanyaggyártójának köszönhetően húszóránként lesz 10 liter CO_2-m, amit egy kifinomult tudományos módszerrel juttatok be a Lakba: leválasztom a tartályt az MFE landoló lábairól, beviszem a Lakba, és megnyitom a szelepét, hogy kiürüljön.

Az oxigenátor szép lassan oxigénné alakítja.

Aztán nagyon lassan hidrazint engedek az irídium-katalizátorba, hogy N_2-t és H_2-t csináljon belőle. A hidrogént elvezetem egy kis területre, és ott elégetem.

Mint láthatod, ez a terv sok lehetőséget biztosít rá, hogy egy pokoli robbanásban haljak meg.

Először is, a hidrazin nem kispályás cucc. Ha bármilyen hibát vétek, a Lak helyén csak a „Mark Watney Emlékkráter” marad.

Feltéve, hogy a hidrazinnal nem cseszem el a dolgokat, még mindig ott van a hidrogén elégetésének a problémája. Tüzet fogok gyújtani. A Lakban. Szándékosan.

Ha a NASA bármelyik mérnökét megkérdeznéd, mi a lehető legrosszabb, ami a Lakkal történhet, azt mondaná, hogy a „tűz”. Ha megkérdeznéd, mihez vezetne, azt felelné, „tűzhalálhoz”.

Viszont, ha sikerrel járok, akkor képes leszek folyamatosan vizet előállítani, anélkül, hogy hidrogént vagy oxigént kellene tárolnom. Nedvességként keveredik majd bele a légkörbe, de a vízvisszanyerő ki tudja vonni belőle.

Még csak nem is kell pontosan időzítenem a hidrazinos műveletet az üzemanyaggyártó CO_2-termelésével, csak arról kell gondoskodnom, hogy vízkészítés közben ne fogyjak ki az O_2-ből.

Rácsatlakoztattam az MFE üzemanyaggyártóját a Lak áramellátására – szerencsére mindkettő ugyanazt a feszültséget használja. Szépen, pöfögve gyűjtögeti nekem a CO_2-t.

A vacsorám fél adag. A mai teljesítményem annyi volt, hogy előálltam egy tervvel, ami majd kinyír, ehhez pedig nem kellett sok energiát felhasználnom.

Ma éjjel befejezem a Hármasbant. Őszintén szólva jobban kedvelem Mr. Furley-t, mint Roperéket.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 33. SOL

Lehet, hogy ez lesz az utolsó bejegyzésem.

A 6. sol óta tudom, hogy jó eséllyel itt fogok meghalni, de azt hittem, hogy majd akkor, amikor elfogy az élelem. Nem gondoltam, hogy ilyen hamar.

Most fogom beizzítani a hidrazint.

A küldetésünket annak megfelelően tervezték, hogy bármi elromolhat, úgyhogy bőven el vagyok látva szerszámokkal. Még űrruhában is le tudtam feszíteni az MLE paneljeit, hogy hozzáférjek a hidrazintartályokhoz. Letettem őket az egyik marsjáró árnyékába, nehogy túlságosan felmelegedjenek. A Lak közelében ugyan több az árnyék és alacsonyabb a hőmérséklet, de picsába vele. Ha felrobbannak, egy marsjárót vigyenek magukkal, ne a házamat.

Aztán kifeszegettem az égéskamrát. Igencsak kemény meló volt, és majdnem kettétörtem a rohadékot, de azért megcsináltam. Szerencsére nincs szükségem komoly égésfolyamatra. Sőt, ami azt illeti, kifejezetten nem, de tényleg, frankón nem akarok semmilyen komoly égésfolyamatot.

Behoztam az égéskamrát. Egy picit fontolgattam, hogy kockázatcsökkentési okokból egyszerre csak egy tartály hidrazint hozok be, de egy gyors számolgatás egy cetlivel és egy tollal rámutatott, hogy már egy tartály is elég az egész Lak levegőbe repítésére. Úgyhogy az összeset behoztam. Nem mindegy?

A tartályokon kézi kieresztő szelepek vannak. Nem egészen világos nekem, hogy mire valók, az biztos, hogy sosem kellett volna használnunk őket. Valószínűleg azért vannak, hogy a minőség-ellenőrzések alatt és a tankolás előtt le lehessen csökkenteni a nyomást. De a lényeg az, hogy vannak használható szelepeim, és csak egy franciakulcs kell hozzájuk.

Kiszedtem egy tartalék vizes tömlőt a vízvisszanyerőből, és pár leszakított uniformisdarabbal (bocs, Johanssen) hozzáerősítettem a szelep kimenetéhez. A hidrazin folyékony, szóval csak el kell vezetnem az égéskamrához (ami most már inkább egy „égéstál”), és kész.

Közben az MFE üzemanyaggyártója dolgozik tovább. Egy tartály CO_2-t már behoztam, kiürítettem, és visszavittem újratöltésre.

Úgyhogy nincs több kifogás. Ideje nekiállnom a víz előállításának.

Ha már csak a Lak elszenesedett maradványait találjátok meg, akkor valamit elrontottam. A naplót bemásolom mindkét marsjáróba, hogy nagyobb eséllyel maradjon fenn.

Most ugrik a majom a vízbe.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 33. SOL (2)

Hát, még élek.

Az első dolgom az volt, hogy felvegyem az EVA-ruhám alsó részét. Nem magát az egész, vaskos öltözetet, hanem csak a belső anyagot, amit alatta viselek, meg a kesztyűket és a csizmákat. Aztán fogtam egy oxigénmaszkot az orvosi felszerelések közül, és egy laboros védőszemüveget Vogel kémiai készletéből. Majdnem az egész testem védve volt, és palackból lélegeztem.

Miért? Mert a hidrazin rendkívül mérgező. Ha túl sokat lélegzek be, súlyos tüdőproblémáim lesznek. Ha a bőrömre kerül, életem végéig kémiai égésektől fogok szenvedni. Semmilyen kockázatot nem akartam vállalni.

Megnyitottam a szelepet, hogy szivárogjon belőle egy kis hidrazin, és egy cseppet belecsöppentettem az irídiumkupába.

Drámaian sistergett, majd eltűnt.

De hé, pont ezt akartam. Hidrogént és nitrogént szabadítottam fel. Hurrá!

Egyvalamivel bőségesen el vagyok látva: zsákokkal. Nem igazán mások, mint a normál konyhai szemeteszsákok, de mivel a NASA-ról van szó, biztos kerültek vagy 50 000 dollárba.

Lewis nemcsak a parancsnokunk volt, hanem a geológusunk is. Úgy volt, hogy kő-és talajmintákat gyűjt majd a teljes munkaterületről (10 kilométeres sugárban). A súly korlátok megszabták, hogy mennyit vihet vissza a Földre, úgyhogy a terv az volt, hogy először összegyűjti a mintákat, és aztán válogatja ki belőlük azt a legérdekesebb 50 kilogrammot, ami majd hazamegy vele. A zsákok a minták tárolására és felcímkézésére szolgáltak. Némelyik kisebb, mint egy simítózáras tasak, míg mások nagyobbak, mint a kerti zöldhulladékos zsákok.

És van ragasztószalagom is. Közönséges ragasztószalag, amilyet a boltban is kapsz. Mint kiderült, a ragasztószalagon még a NASA sem tud javítani.

Szétvágtam néhány kerti zsákot, és összeragasztottam őket egyfajta sátorrá – bár igazából csak egy extra nagy zsák lett, amivel le tudtam takarni az egész őrült tudósos hidrazin-asztalt. Aztán rápakoltam pár szirszart, nehogy a műanyag belógjon az irídiumkupába. Szerencsére a zsákok átlátszóak, ezért így is látom, mi történik alattuk.

Ezután beáldoztam az ügy érdekében egy űrruhát, mert kellett egy víztömlő. Végül is szkafanderből felesleg van, mit számít, ha kinyírok egyet?

Vágtam egy lyukat a zsák tetejébe, és odaragasztottam a tömlőt. Azt hiszem, szépen tart.

A másik végét a Johanssen ruhájából vett újabb szövetek segítségével lelógattam a Lak kupolájának tetejéről (hogy messze legyen a tömlőnyílástól). Így már volt egy kis kéményem. A tömlő nagyjából egy centiméter széles, ami remélhetőleg elég egy jó szellőzéshez.

A reakció után a hidrogén forró lesz, és felfelé száll majd, úgyhogy fel kell vezetnem a kéménybe, és elégetnem, ahogy távozik belőle.

Aztán fel kellett találnom a tüzet.

A NASA alaposan megdolgozott érte, hogy a Lakban ne legyen semmi éghető. Minden fémből vagy égésgátló műanyagból van, az uniformisok meg szintetikusak. Szükségem volt valamire, ami táplálja a tüzet, egyfajta őrlángra. Ahhoz nem vagyok elég ügyes, hogy folyamatosan H_2-vel tápláljam a tüzet, anélkül, hogy megölném magam. Túl alacsony a hibahatár.

Miután átkutattam mindenki személyes holmiját (hé, ha nem tetszik nekik, hogy megsértem a magánszférájukat, nem kellett volna itt hagyniuk a Marson a cuccaikkal), megleltem a választ.

Azt tudtam, hogy Martinez hithű katolikus. Azt nem tudtam, hogy hozott magával egy fafeszületet. Biztos vagyok benne, hogy a NASA basztatta emiatt, de azt is tudom, hogy Martinez makacs egy szarházi.

Fogtam a szent vallási ereklyéjét, és egy fogóval meg egy csavarhúzóval hosszú szálkákra vagdostam. Ha van Isten, a helyzetre való tekintettel csak elnézi nekem a dolgot.

Ha pedig az egyetlen rendelkezésre álló vallási ikon tönkretétele miatt sebezhetővé válok a marsi vámpírok számára, akkor így jártam, vállalnom kell a kockázatot.

Drótok és akkuk vannak bőven, a szikracsiholás nem probléma. De egy fadarabot nem lehet pusztán néhány szikrával meggyújtani. Ezért aztán összegyűjtöttem egy rakás fakérget az itt növő pálmafákról, majd fogtam két botot, és dörzsölgetni kezdtem őket, hogy a súrlódástól...

Na jó, igazából nem. Színtiszta oxigént eresztettem a botomba, és azt szikráztattam. Úgy gyulladt fel, akár egy gyufa. Kezemben a minifáklyámmal lassan megindítottam a hidrazin folyását. Miután sistergett kicsit az irídiumon, eltűnt, aztán a kémény rövid tűzkitöréseket kezdett eregetni magából.

A hőmérséklettel nagyon vigyáznom kellett. A hidrazin lebomlása rendkívül exoterm, úgyhogy lassan dolgoztam, és folyamatosan figyeltem az irídiumkamrához erősített termoelem kijelzőjét.

A lényeg, hogy működött!

Mindegyik hidrazintartály valamivel több mint 50 litert tartalmaz, aminek elégnek kell lennie 100 liter vízhez. Az oxigéntermelésem limitált, de most elkapott a gépszíj, úgyhogy hajlandó vagyok felhasználni a tartalékaim felét. Röviden: addig csinálom, amíg a tartály félig ki nem ürül, és akkor lesz 50 liter vizem!

NAPLÓBEJEGYZÉS: 34. SOL

Hát, ez eltartott egy darabig. Egész éjjel a hidrazinnal dolgoztam, de megcsináltam.

Gyorsabban is végezhettem volna, de gondoltam, jobb az óvatosság, ha zárt térben rakéta-üzemanyagot gyújtogatok.

Öregem, jó kis trópusi dzsungel lett a helyből, én mondom.

Majdnem 30 °C és iszonyú páratartalom van. Egy tonnányi hőt és 50 liter vizet kevertem a levegőbe, miközben szegény Laknak egy rendetlen kisbaba felett kellett anyáskodnia. Folyamatosan pótolta az oxigént, amit elhasználtam, a vízvisszanyerő pedig próbálta elviselhető szintre csökkenteni a páratartalmat. A hőséggel viszont nincs mit tenni, mert a Laknak nincs légkondicionálója. A Mars hideg, szóval senki nem számított rá, hogy valaha is felesleges hőtől kell majd megszabadulnunk.

Mostanra hozzászoktam, hogy állandóan vészjelzéseket hallok. A tűzjelző végre elhallgatott, most, hogy már nem égetek semmit. Nemsokára az alacsony oxigénszintet jelző riasztónak is követnie kell a példáját. A magas nedvességtartalom miatti figyelmeztetés viszont még szólni fog egy darabig, a vízvisszanyerőnek fel van adva a lecke mára.

Egy pillanatra felharsant egy másik riasztó is: megtelt a vízvisszanyerő tartálya. Erről van szó! Ilyen problémákat akarok!

Emlékszel az űrruhára, amit tegnap tönkretettem? A helyére akasztottam, és vizet hordtam bele a visszanyerőből. Ha meg tud tartani magában egy atmoszférát, néhány vödör vízzel is meg kell birkóznia.

Baromi fáradt vagyok. Egész éjjel fenn voltam, és most már ideje aludnom. De a 6. sol óta nem merültem álomba olyan jó hangulatban, mint amilyenben most fogok.

Végre jól mennek a dolgok. Sőt, nagyszerűen mennek! Mégiscsak van esélyem életben maradni!

NAPLÓBEJEGYZÉS: 37. SOL

Rábasztam, és meg fogok halni!

Na, jó, nyugi. Majdcsak kitalálok valamit.

Ezt a naplót a 2-es marsjáróból írom, kedves jövőbeli marsi archeológus. Talán most azon tanakodsz, hogy miért nem a Lakban vagyok. Hát, mert reszketve menekültem belőle, azért! És most nem tudom, mit tegyek.

Azt hiszem, el kellene magyaráznom, mi történt. Ha ez lesz az utolsó naplóbejegyzésem, legalább derüljön ki belőle, hogy miért.

Az elmúlt pár napban vígan csinálgattam magamnak a vizet. Folyékonyan ment. („Folyékony”, érted? Jó, mi?)

Még fel is turbóztam az MFE üzemanyaggyártó kompresszorát. Komoly szakmunka volt (megemeltem a pumpa feszültségét), és így még gyorsabban tudtam vizet előállítani.

Az első 50 liter után úgy döntöttem, hogy visszaveszek, és abban az iramban dolgozom, amilyenben az O_2-re szert teszek, mert nem akarok a 25 literes tartalék alá menni. Úgyhogy ha kifogyok, akkor nem pöcsölök tovább a hidrazinnal, amíg a vízmennyiség bőven 25 liter fölött nem lesz.

Fontos megjegyzés: amikor azt mondom, hogy előállítottam 50 liter vizet, akkor az csak egy becslés. Nem nyertem vissza 50 liter vizet. Az új talaj, amivel beterítettem a Lakot, rendkívül száraz volt, és mohón magába szívott egy csomó nedvességet a levegőből. Mivel egyébként is neki szánom a vizet, nem aggódtam miatta, és nem is lepődtem meg, amikor a visszanyerő az 50 liter közelébe sem került.

Most, hogy megbuheráltam a pumpát, tizenöt óránként kaptam 10 liter CO_2-t. Ez eddig négy alkalmat jelentett. A matekom szerint, ha beleszámolom a kezdeti 50 literemet, 130 liter vízzel kellett volna gyarapodnom.

Hát, a matekom cseszettül mellélőtt!

70 literem van a vízvisszanyerőben és a tartállyá kinevezett űrruhában. Csapódik ugyan le a pára a falakon és a kupolatetőn bőven, és a talaj is javában szívja magába a nedvességet, de ez még nem magyarázza meg a hiányzó 60 litert. Valami nem stimmelt.

És ekkor vettem észre a másik O_2-tartályt.

A Lakban két tartalék O_2-tartály van, biztonsági okokból egy-egy az épület mindkét végén. A Lak dönti el magának, hogy mikor melyiket akarja használni, és mint kiderült, végig az egyes tartályból táplálta a légkört. De amikor hozzáadtam a rendszerhez az O_2-t (az oxigenátorral), a Lak azt egyenlően osztotta el a két tartály között. A kettes tartályban így szép lassan gyűlt az oxigén.

Nem probléma. A Lak csak végzi a dolgát. Ellenben ez azt jelenti, hogy plusz O_2-re tettem szert, az meg azt jelenti, hogy nem használtam fel olyan gyorsan, mint gondoltam.

Az első reakcióm az volt, hogy „Hurrá! Több oxigén! Gyorsabban tudok vizet előállítani!”, de aztán kellemetlenebb gondolataim támadtak.

Figyelj: O_2-t nyerek. De a mennyiség, amit kívülről hozok be, állandó, vagyis csak akkor „nyerhetek” többet, ha kevesebbet használok fel, mint amennyivel kalkuláltam. Csakhogy a hidrazin reakciót annak tudatában végeztem, hogy az egészet felhasználtam.

Az egyetlen lehetséges magyarázat, hogy nem égettem el az összes hidrogént.

Visszatekintve már nyilvánvaló, de akkor eszembe sem jutott, hogy a hidrogén egy része egyszerűen nem ég majd el. Elszállt a láng mellett, és ment szépen a maga útjára. A fenébe is, Jim, botanikus vagyok, nem kémikus!

A kémia zavaros, és ezért most égetlen hidrogén van a levegőben. Körülöttem. Elkeveredve az oxigénnel. Csak úgy . . . elvan ott. És egy szikrára vár, hogy felrobbanthassa a Lakot!

Amint erre rájöttem, és összeszedtem magam, fogtam egy kis simítózáras tasakot, meglóbáltam a levegőben, és lezártam.

Aztán egy gyors EVA-val elhúztam az egyik marsjáróba, amiben vannak légkör-analizátorok. Nitrogén: 22 százalék. Oxigén: 9 százalék. Hidrogén: 64 százalék.

Azóta itt bujkálok a marsjáróban.

A Lak Hidrogénország.

Nagy szerencsém van, hogy nem robbant fel. Még egy kis statikus kisülés is az én személyes Hindenburgomhoz vezetett volna.

Úgyhogy most itt vagyok a 2-es marsjáróban. Egy, vagy legfeljebb két napig maradhatok itt, mielőtt a jármű és az űrruha CO_2-szűrői megtelnek. Addig ki kell találnom, mit csináljak.

A Lak most egy bomba.

5. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 38. SOL

Még mindig a marsjáróban sunnyogok, de volt időm gondolkodni, és már tudom, hogy oldjam meg a hidrogénproblémát.

Van ugye a légkörszabályozó, ami a levegő összetételét figyeli és egyensúlyozza ki. Így kerül a felesleges O_2 a tartályokba. A baj csak az, hogy nem arra tervezték, hogy hidrogént vonjon ki a levegőből.

A szabályozó fagyasztás-elválasztással különíti el a gázokat. Ha esetleg úgy dönt, hogy túl sok az oxigén, akkor levegőt gyűjt a tartályba, és lehűti 90 kelvinre. Ez esetben az oxigén folyékonnyá válik, a nitrogén viszont (kondenzációs fok: 77 K) gáznemű marad. Aztán eltárolja az O_2-t.

De ezt nem tudom a hidrogénre alkalmazni, mert a hidrogénnek 21 K alá kell mennie, hogy folyékonnyá váljon, és a szabályozó nem képes addig csökkenteni a hőmérsékletet. Zsákutca.

Itt a megoldás:

A hidrogén azért veszélyes, mert hajlamos felrobbanni – de csak akkor, ha oxigénnel érintkezik. Az oxigén nélküli hidrogén ártalmatlan, márpedig a szabályozónak az a lényege, hogy oxigént vonjon ki a levegőből.

Négy különböző biztonsági retesz van, ami gondoskodik róla, hogy a szabályozó ne hagyja túl alacsonyra zuhanni az oxigéntartalmat, de azokat technikai problémák, és nem szándékos szabotázs ellen tervezték (muhaha!).

A lényeg röviden: át tudom verni a szabályozót, hogy elszívja a Lak összes oxigénjét. Aztán egy űrruhában (amiben lélegezhetek) már azt csinálhatok, amit akarok, anélkül, hogy félnem kellene a felrobbanástól.

Egy O_2-palackot fogok használni, hogy egy kevés oxigént spricceljek a hidrogénre, aztán néhány dróttal és egy akkuval szikrát csiholok. Ettől begyullad majd a hidrogén, de csak addig fog égni, amíg az a kevés oxigén el nem fogy.

És ezt, ilyen kontrollált spriccelésekkel, addig ismételgetem, amíg el nem ég az összes hidrogén.

Csak egy aprócska baj van ezzel a tervvel: ki fogja nyírni a talajomat.

Ez a föld csak azért termékeny, mert baktériumok nőnek benne, és ha megszabadulok az összes oxigéntől, akkor azok elpusztulnak. Nincs 100 milliárd pici űrruhám, amit rájuk adhatnék.

Hát, a félmegoldás is valami.

Ideje kipihennem a sok gondolkodást.

Utoljára Lewis parancsnok használta ezt a marsjárót. Úgy volt, hogy a 7. solon újra használja majd, de inkább hazament. A személyes utazókészlete még mindig itt van hátul, és ahogy átkutattam, találtam egy proteinrudat és egy USB-t, valószínűleg tele zenével, amiket az úton hallgatott.

Ideje harapni valamit, és kideríteni, miféle muzsikát hozott magával a jó parancsnokasszony.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 38. SOL (2)

Diszkó. A fenébe is, Lewis.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 39. SOL

Azt hiszem, megvan.

A talaj baktériumok hozzászoktak a télhez. Passzívabbakká válnak, és kevesebb oxigénnel is életben maradnak. Ha lecsökkentem a Lak hőmérsékletét 1 °C-ra, attól szinte hibernációba zuhannak majd. A Földön is folyton ez történik velük, pár napig gond nélkül elvannak így.

Ha azon gondolkodnál, hogyan maradnak életben a Földön a baktériumok hosszabb hideg esetén, a válasz az, hogy sehogyan. A mélyebb és melegebb talajrészekből feltörnek más baktériumok, és pótolják az elpusztultakat.

Oxigénre még így is szükségük lesz, de nem sokra. Azt hiszem, egy százalék megteszi, annyi elég, hogy életben tartsa a baktériumokat, de nem elég, hogy táplálja a tüzet, így a hidrogén nem fog felrobbanni.

De ez egy újabb problémához vezet: a burgonyanövényeknek nem fog tetszeni a terv.

Az oxigén hiányát nem bánják, de a hideg megöli őket. Úgyhogy cserepekbe (igazából tasakokba) kell tennem, és egy marsjáróba kell költöztetnem őket. Még nem csíráztak ki, szóval fényre nem lesz szükségük.

Meglepően frusztráló volt rájönni, hogy tarthatom bekapcsolva a marsjáró fűtését, ha senki nincs benne. De megoldottam. Végül is másom sincs, csak időm.

Szóval, ez lenne a terv. Becsomagolom a burgonyanövényeket, és kiviszem őket a marsjáróba (ahol megbizonyosodom róla, hogy az az átkozott fűtés be van kapcsolva). Aztán a Lak hőmérsékletét 1 °C-ra, az O_2-tartalmat pedig 1 százalékra csökkentem. Utána elégetem a hidrogént egy akkuval, pár dróttal meg egy O_2-tartállyal.

Ja. Hát, ez mind nagyszerűen hangzik, és még csak esély sincs semmilyen katasztrofális hibára.

Ez szarkazmus volt egyébként.

Na, leléptem.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 40. SOL

Nem alakult minden úgy, ahogy kellett volna.

Azt mondják, egyetlen terv sem éli túl a megvalósítás folyamatát. Egyet kell értenem. Ez történt:

Összeszedtem a bátorságom, hogy visszatérjek a Lakba. Odaérve már kicsit magabiztosabb lettem, amikor láttam, hogy minden úgy volt, ahogy hagytam. (Mire számítottam? Hogy kifosztanak a marslakók?)

A Lak lehűtése időbe telik, ezért rögtön azzal kezdtem, hogy 1 °C-ra állítottam a hőmérsékletet.

Becsomagoltam a burgonyanövényeket, és közben megvizsgálni is volt alkalmam őket. Szépen gyökeret eresztettek, és már éppen kezdtek kicsírázni. Egy dolgot nem gondoltam át: hogy viszem el őket a Lakból a marsjáróba?

De a válasz egyszerű volt. Mindet beraktam Martinez űrruhájába, amit elvonszoltam az ideiglenes kertészetnek kijelölt járműbe.

Gondoskodtam róla, hogy a fűtés bekapcsolva maradjon, és visszaindultam a Lakba.

Mire odaértem, már elég hűvös volt, mindössze 5 °C. Reszketve és légpamacsokat eregetve extra rétegeket vettem magamra. Szerencsére nem vagyok túl nagydarab, így illettek rám Martinez ruhái, azokra pedig még rá tudtam húzni Vogel öltözékét is. De ezeket a rohadt ruhákat szabályozott hőmérsékletű környezethez tervezték, ezért még a három réteg alatt is fáztam. Bemásztam a hálóhelyemre, és takarók alá bújtam.

Amikor a hőmérséklet 1 °C-ra csökkent, biztos, ami biztos, vártam még egy órát, hogy a talaj baktériumok tényleg felfogják, ideje lehiggadniuk.

A következő probléma, amivel szembe kellett néznem, a légkörszabályozó volt. Lehengerlő magabiztosságom ellenére nem tudtam átverni. Tényleg nem akar túl sok O_2-t kivonni a levegőből. 15 százalékos szintnél lejjebb nem tudtam menni vele, egyszerűen megtagadta az együttműködést, bármit is csináltam. Pedig milyen szépen elterveztem, hogy átprogramozom. De hiába, a biztonsági protokollok, mint kiderült, ROM-ban voltak.

Nem hibáztathatom, elvégre pont az a funkciója, hogy megakadályozza a légkör halálossá válását. Senki sem gondolkodott úgy a NASAnál, hogy „Hé, hagyjuk bekövetkezni a végzetes oxigéncsökkenést, hogy mindenki megdögöljön!”

Így hát primitívebb tervre volt szükségem.

A szabályozó más szelepeket használ a levegőből való mintavételre, mint a levegő alkotóelemeinek szétválogatására. Az a levegő, ami fagyasztás-elválasztáson esik át, a főegység egy nagy szelepén megy keresztül, a minták viszont kilenc kis szelepen át közlekednek, amelyek aztán mind visszavezetnek a főegységhez. Így a gép teljes képet kap a Lak légköréről, és nem vezeti tévútra egyetlen helyi anomália.

Ragasztószalaggal lezártam nyolc szívócsőt, és csak a maradék egyet hagytam meg aktívnak, aztán egy kerti zsák száját hozzáragasztottam az egyik űrruha nyakrészéhez (ezúttal Johanssené került sorra). Szúrtam a zsák aljába egy kis lyukat, és ráragasztószalagoztam a maradék szívócsőre.

Aztán felfújtam a zsákot az űrruha palackjából vett színtiszta O_2-vel. „A picsába!” – gondolta a szabályozó. „Azonnal neki kell esnem az O_2 elszívásának!”

Csodásan ment!

Végül úgy döntöttem, mégsem viselek űrruhát. Mivel a légköri nyomással nem lesz baj, csak oxigénre van szükségem, úgyhogy mindössze egy O_2-palackot meg egy oxigénmaszkot vettem magamhoz az orvosi szobából, és így sokkal szabadabban tudtam mozogni. A maszkon még egy gumi is volt, ami az arcomon tartotta.

Ahhoz viszont kellett egy űrruha, hogy figyelni tudjam a Lak oxigénszintjét, most, hogy a főszámítógépet meggyőztem róla, hogy a légkör 100 százalékban O_2-ből áll. Lássuk csak . . . Martinez űrruhája a marsjáróban volt, Johanssené el volt foglalva a szabályozó átverésével, Lewisé pedig víztartályként üzemelt. Az enyémmel nem akartam vacakolni (hé, elvégre egyenesen rám szabták!), vagyis két felhasználható űrruha maradt.

Fogtam Vogelét, és bekapcsoltam rajta a belső érzékelőket, úgy, hogy a sisakot nem csatoltam rá. Amint az oxigénszint 12 százalékra csökkent, visszavettem a maszkot, aztán figyeltem, ahogy tovább és tovább csökken. Amikor elérte az 1 százalékot, lekapcsoltam a szabályozót.

Talán nem tudom átprogramozni a rohadékot, de ki tudom iktatni.

A Lak mindenfelé el van látva vészhelyzeti zseblámpákkal energiakimaradás esetére. Az egyikből kiszedtem a LED égőt, és közel hagytam benne egymáshoz a két csupasz kábelt. Így, ha bekapcsolom a lámpát, szikrát csiholok.

Vogel ruhájának egyik O_2-palackjára szíjakat illesztettem, és átvetettem a vállamon, majd csatlakoztattam a palackhoz egy légvezetéket, amit a nagyujjammal leszorítottam. Egészen kicsit engedtem csak meg az O_2-szivárgást, annyira, hogy a vezeték a helyén maradjon.

Álltam az asztalon, egyik kezemben a szikráztatóval, a másikban az oxigénvezetékkel, és tettem egy próbát.

És basszus, működött! Ahogy átfújtam az O_2-t a szikráztatón, bekapcsoltam a zseblámpát, és csodálatos tűzköpet robbant ki a csőből. A tűzriasztó persze bekapcsolt, de annyit hallottam az utóbbi időben, hogy már szinte fel sem tűnt.

Aztán megismételtem a műveletet. És újra. Kis mennyiséggel. Csak nyugodtan. Boldogan rászántam az időt.

Egészen feldobódtam! Ez a világ legjobb terve! Nemcsak hogy megszabadultam az oxigéntől, hanem ráadásul még több vizet állítottam elő!

Minden fantasztikusan ment, egészen a robbanásig.

Az egyik pillanatban még vidáman égettem az oxigént, a következőben meg már a Lak másik végében voltam, és mindenfelé feldőlt cuccok, berendezések hevertek. Feltápászkodtam, és láttam, hogy a Lakban elszabadult a káosz.

Az első gondolatom az volt, hogy „Rohadtul fáj a fülem!”

A következő meg az, hogy „Szédülök”, és térdre estem. Aztán hasra. Ennyire szédültem. Mindkét kezemmel a fejemet tapogattam, keresve egy sérülést, amiről kétségbeesetten reméltem, hogy nem lesz ott. Úgy tűnt, mindenem megvan.

De ahogy végigmentem az arcomon, kibukott a baj. A robbanás ereje letépte rólam a maszkot. Majdnem színtiszta nitrogént lélegeztem.

A padlót elborították a Lak mindenféle vackai. Esélyem sem volt rá, hogy megtaláljam az orvosi O_2-palackot, vagy akár bármi mást ebben a felfordulásban, mielőtt elájulok.

Ekkor vettem észre Lewis űrruháját. Ott lógott a helyén, nem mozdította el a robbanás. Eleve nehéz darab, akkorra meg már volt benne 70 liter víz is.

Odarohantam, gyorsan beindítottam az O_2-t, és bedugtam a fejem a nyakrészen át (a sisakot rég eltávolítottam róla, hogy könnyen hozzáférjek a vízhez). Addig lélegeztem, amíg el nem múlt a szédülés, aztán vettem egy mély levegőt, és benntartottam.

Így fordultam oda a szkafanderhez és a kerti zsákhoz, amivel átvertem a szabályozót. A rossz hír az, hogy otthagytam őket. A jó hír az, hogy a robbanás nem. Nyolc szívócső még mindig be volt csomagolva, de legalább a kilencedik érzékelni tudja a helyzetet.

Odabotorkáltam a szabályozóhoz, és bekapcsoltam.

Két másodperces bootolás után (nyilvánvaló okokból úgy tervezték, hogy gyorsan beinduljon) rögtön felismerte a problémát.

Az oxigénriasztó visítása betöltötte a Lakot, miközben a szabályozó olyan gyorsan pumpálta az O_2-t a légkörbe, ahogy csak a biztonsági határokon belül lehetséges volt. Kivonni az oxigént az atmoszférából nehéz és időigényes folyamat, de megtölteni vele egyszerű, akár egy szelep megnyitása.

Átmásztam a törmeléken Lewis űrruhájához, és visszadugtam a fejem, hogy még több jó levegőhöz jussak. Három perc alatt a szabályozó szintre hozta az oxigént a Lakban.

Akkor vettem csak észre, mennyire megégett az öltözékem. Jókor viseltem háromrétegnyi ruhát. A legtöbb kárt az ujjrészek szenvedték el: a legfelső réteg eltűnt, a középső megperzselődött, helyenként pedig teljesen átégett, de a belső réteg, a saját uniformisom viszonylag megúszta a dolgot. Úgy látszik, megint nagy mázlim volt.

Ránéztem a Lak főszámítógépére, és azt láttam, hogy a hőmérséklet 15 °C-ra emelkedett. Valami nagyon forró és robbanékony dolog történt, és nem tudtam, mi. Vagy, hogy hogyan.

Itt tartok most. Azon rágódom, hogy mi a fene történt.

Ennyi munka és a felrobbanás után teljesen kimerültem. Holnap milliónyi felszerelés-ellenőrzést kell csinálnom, rá kell jönnöm, mégis mi okozta a detonációt, de most csak aludni akarok.

Megint a marsjáróban töltöm az éjszakát. Igaz, hogy már nincs hidrogén a Lakban, de akkor sem akarok egy olyan helyen időzni, ami hajlamos minden ok nélkül a levegőbe repülni. És abban sem lehetek biztos, hogy nem kapott léket valahol.

Ezúttal viszek tisztességes kaját, és valami zenét, ami nem diszkó.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 41. SOL

Az egész napot azzal töltöttem, hogy teljes diagnosztikákat futtattam a Lak összes rendszerén. Hihetetlenül unalmas volt, de az életem múlik ezeken a gépeken, úgyhogy meg kellett csinálni. Nem feltételezhetem csak úgy, hogy egy robbanás nem okozott maradandó károkat.

A legfontosabb tesztekkel kezdtem, a Lak burkolatintegritása volt az első a sorban. Nagyjából biztos voltam benne, hogy nem sérült meg, ugyanis néhány órát a marsjáróban aludtam, mielőtt visszatértem a Lakba, és a nyomás még mindig rendben volt. Leszámítva egy kisebb hőmérséklet-alapú fluktuációt, a számítógép nem érzékelt nyomásváltozást.

Aztán ellenőriztem az oxigenátort. Ha az elromlott, és nem tudom megjavítani, halott vagyok. De rendben volt.

Aztán jött a légkörszabályozó. Az is rendben volt.

Hősugárzó egység, elsődleges akkusor, O_2- és N_2-tartályok, vízvisszanyerő, mindhárom légzsilip, világítóberendezés, főszámítógép . . . és így tovább, és egyre jobban éreztem magam, ahogy egyre több rendszer bizonyult tökéletesen működőképesnek.

El kell ismerni, a NASA nem szarral gurigázik a berendezések tervezésekor.

Aztán jött a kritikus pont . . . a talaj ellenőrzése. A Lak minden részéből (már az egészet föld borítja, ugyebár) vettem mintákat, és diákat csináltam belőlük.

Remegő kezekkel a mikroszkóp alá csúsztattam őket, és kivetítettem a képet. És ott voltak! Egészséges, aktív baktériumok, javában csinálják, amit a baktériumok csinálni szoktak! Ezek szerint mégsem fogok éhen halni a 400. sol után. Lerogytam egy székbe, és vártam, hogy újra normálisan tudjak lélegezni.

Aztán hozzáfogtam a takarításhoz, és jó sok időm volt, hogy közben végiggondoljam, mi történt.

Na, mi történt? Hát, van egy elméletem.

A főszámítógép szerint a robbanás során a belső nyomás 1,4 atmoszférára, a hőmérséklet pedig 15 °C-ra emelkedett, kevesebb mint egy másodperc alatt. De a nyomás aztán gyorsan visszaesőkként 1 atmoszférára, aminek lenne értelme, ha a légkörszabályozó működne. Csakhogy én kikapcsoltam.

A hőmérséklet egy darabig még 15 °C maradt, úgyhogy a hőtágulásnak is jelen kellett volna lennie. Ehelyett a nyomás visszaesett, szóval a kérdés az, hogy mi lett a plusz nyomással? A hőmérséklet emelkedésével azonos atomszám mellett a nyomásnak is tartósan nőnie kéne. De nem tette.

Gyorsan rájöttem a megoldásra. A hidrogén (az egyetlen jelenlévő, éghető anyag) elvegyült az oxigénnel (így aztán begyulladt), és vízzé vált. A víz pedig ezerszer sűrűbb, mint a gáz. Szóval, a hő megnövelte a nyomást, aztán a hidrogén és az oxigén vízzé alakulása lecsökkentette.

A millió dolláros kérdés, hogy honnan a pokolból jött az oxigén. Az egész tervnek az volt a lényege, hogy a minimumon tartsa az oxigénszintet, és megakadályozza a robbanást. És amíg az be nem következett, működött is.

Azt hiszem, tudom a választ, és a dolog az agyam kihagyására vezethető vissza. Emlékszel, hogy úgy döntöttem, nem viselek űrruhát? Na, az a döntés majdnem a vesztemet okozta.

Az orvosi O_2-palack színtiszta oxigént kever el a környező levegővel, és azt egy maszkon keresztül továbbítja neked. Ezt a maszkot egy tarkódra illesztett kis gumi tartja az arcodon. Nem légmentesen záródik.

Tudom, mire gondolsz. Arra, hogy a maszkból szivárgott az oxigén. De nem, az oxigént elhasználtam. Belégzésnél az arcomra szívtam a maszkot, és ezzel egy majdnem légmentes zár jött létre.

A kilégzéssel volt a baj. Tudod, hogy az oxigén mekkora hányadát használod el egy normál légvételkor? Én sem tudom, de nem a 100 százalékát: minden kilégzésnél oxigént juttattam a rendszerbe.

Egyszerűen fel sem merült bennem, pedig bizony fel kellett volna. Ha a tüdő elszívná az összes oxigént, a szájból szájba lélegeztetés nem működne. Micsoda hülye vagyok, hogy nem gondoltam rá! És majdnem bele is döglöttem a hülyeségembe!

Sokkal óvatosabbnak kell lennem.

Még jó, hogy a hidrogén nagyját elégettem a robbanás előtt, máskülönben nekem annyi lett volna. Így a robbanásnak nem volt elég ereje, hogy kilyukassza a Lakot, bár ahhoz volt, hogy majdnem átszakítsa a dobhártyámat.

Ez az egész azzal kezdődött, hogy észrevettem egy 60 literes hiányt a víztermelésemben. A szándékos égetés és a nem annyira szándékos robbanás után most sínen vagyok. A vízvisszanyerő elvégezte a dolgát tegnap éjjel, és 50 liter friss vizet nyert ki a levegőből. Lewis űrruhájában tárolja, amit mostantól úgy hívok, hogy „A Ciszterna”, mert az sokkal vagányabbul hangzik. A maradék 10 litert a száraz talaj magába szívta.

Sok fizikai munkát végeztem ma, kiérdemeltem egy teljes étkezést. És hogy megünnepeljem a visszatérésemet a Lakba, szépen hátradőlök, és nézek egy kis vacak huszadik századi tévésorozatot, Lewis parancsnok jóvoltából.

Hazárd megye lordjai, mi? Tegyünk vele egy próbát.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 42. SOL

Ma sokáig aludtam. Kijárt nekem. A marsjáróban töltött négy pocsék éjszaka után a hálóhelyem volt a valaha készített legpuhább, leggyönyörűbb ágy a világon.

De végül kivonszoltam a seggem, és befejeztem a robbanás utáni takarítást.

Visszaköltöztettem a burgonyanövényeket is, méghozzá éppen időben. Csíráznak. Egészségesnek és boldognak tűnnek. Ez nem kémia, orvostudomány, bakteriológia, táplálkozáselemzés, robbanásdinamika vagy bármi ilyesmi, amivel mostanában szarakodtam. Ez botanika. Csak fel tudok nevelni néhány növényt anélkül, hogy elkúrnám.

Ugye?

Tudod, mi az igazi szívás? Hogy csak 130 liter vizet csináltam, vagyis még 470 liter hátravan. Azt hinnéd, hogy miután kétszer majdnem kinyírtam magam, abbahagyom a szarakodást a hidrazinnal. De nem. Még tíz napon át tízóránként fogok hidrazint lebontani és hidrogént égetni. De most már jobban csinálom majd. Ahelyett, hogy tiszta reakcióval dolgoznék, egy kis lánggal rendszeres „hidrogén-tisztogatásokat” fogok végezni. Fokozatosan égetem majd el, és így nem fog egyszerre összegyűlni egy Mark-ölő mennyiség.

Van egy csomó fölös időm. A CO_2-tartályok tíz óra alatt telnek meg, a hidrazin lebontása és a hidrogén elégetése pedig csak húsz percet vesz igénybe. A fennmaradó időt tévénézéssel töltöm.

Most komolyan . . . Egyértelmű, hogy Lee tábornok simán lehagy egy rendőrkocsit. Miért nem a farmjukon tartóztatja le Rosco a Duke tesókat, amikor nem az autójukban ülnek?

6. FEJEZET

VENKAT KAPOOR visszament az irodájába, a földre dobta az aktatáskáját, és lerogyott a borszékébe. Kinézett az ablakon. Az Egyes Épületben lévő irodája impozáns kilátást biztosított a Johnson Űrközpont komplexumának nagy parkjára. Mögötte a több tucatnyi elszórt épület uralta a környéket, egészen a távolba vesző Mud Lake-ig.

A számítógép-monitorra sandított, és látta, hogy negyvenhét olvasatlan e-mail követeli sürgősen a figyelmét. Várniuk kell. A mai szomorú nap volt. Ma tartották a megemlékezést Mark Watney-ről.

Az elnök beszédet mondott, amiben dicsérte Watney-t a bátorságáért és az önfeláldozásáért, Lewis parancsnokot pedig azért, mert mindenki mást gyorsan biztonságba juttatott. Lewis parancsnok és a legénység megmaradt része a Hermesről, a mélyűrön át kommunikálva mondtak gyászbeszédet eltávozott bajtársukért. Még tíz hónapos utazás vár rájuk.

Az igazgató is felszólalt, és mindenkit emlékeztetett, hogy az űrutazás rendkívül veszélyes, és hogy nem hátrálunk meg a kihívások elől.

Venkatot is megkérdezték, hogy akar-e beszédet tartani, de nemet mondott. Mi értelme lett volna? Watney halott volt, és a marsi műveletek igazgatójának szép szavai nem fogják visszahozni.

– Jól vagy, Venk? – jött egy ismerős hang az ajtóból.

Venkat megfordult.

– Azt hiszem – felelte.

Teddy Sanders lesöpört egy kósza szöszt az egyébként makulátlan blézeréről.

– Beszélhettél volna.

– Nem akartam. Tudod jól.

– Igen, tudom. Én sem akartam. De én vagyok a NASA igazgatója, elvárták tőlem. Biztos, hogy jól vagy?

– Ja, megleszek.

– Oké – mondta Teddy, a mandzsettáját igazgatva. – Hát, akkor folytassuk a munkát.

– Persze – vont vállat Venkat. – Kezdjük azzal, hogy engedélyezed a műholdidőmet.

Teddy felsóhajtott, és nekidőlt a falnak.

– Már megint itt tartunk.

– Igen – mondta Venkat. – Már megint. Mi a gond?

– Na, jó, magyarázd el nekem még egyszer. Mégis mit keresel?

Venkat előrehajolt.

– Az Ares 3 kudarcba fulladt, de talán meg tudunk menteni belőle valamit. Öt Ares-küldetésre kaptunk pénzt, de szerintem meg tudjuk győzni a Kongresszust, hogy finanszírozzon egy hatodikat.

– Nem is tudom, Venk...

– A dolog egyszerű, Teddy – erősködött Venkat. – Hat sol után evakuáltak, ami azt jelenti, hogy szinte egy teljes küldetésre elegendő ellátmány van odafent, így a következő csak egy normál küldetés töredékébe kerülne. Egy helyszín előkészítéséhez általában tizennégy ellátmányküldetés kell, de ami most hiányzik, azt talán hárommal is pótolni tudjuk. Lehet, hogy már kettővel is.

– Venk, a területet letarolta egy 175 km/h-s homokvihar. Elég pocsék állapotban lehet.

– Ezért kellenek a képek – érvelt Venkat. – Csak néhány fotó a helyszínről. Sokat megtudhatnánk.

– Miről? Nem küldhetünk embereket a Marsra anélkül, hogy minden tökéletesen működne.

– Nem kell mindennek tökéletesnek lennie – vágott vissza gyorsan Venkat. – Ha valami elromlott, küldünk helyette másikat.

– És hogy állapítjuk meg képek alapján, hogy mi romlott el?

– Az csak az első lépés. Az evakuációra azért volt szükség, mert a szél veszélyt jelentett az MFE-re, de a Lak annál jóval strapabíróbb. Lehet, hogy még mindig egyben van. És ha igen, az elég egyértelmű lesz, mert ha kidurrant, akkor teljesen összeomlott. Ha még mindig áll, akkor odabent is minden rendben lesz. A marsjáróknak pedig nem lehet bajuk, azok átvészelnek minden homokvihart, amivel a Mars szolgálni tud. Csak hadd vessek egy pillantást a helyszínre, Teddy, ez minden, amit kérek.

Teddy az ablakhoz lépett, és kibámult a távolba nyúló épületekre.

– Tudod, nem te vagy az egyetlen, aki műholdidőt kérelmez. Közeledik az Ares 4 ellátmányküldetéseinek az ideje. A Schiaparelli-kráterre kell összpontosítanunk.

– Nem értem, Teddy. Mi a probléma? – kérdezte Venkat. – Én itt egy új küldetés lehetőségéről beszélek. Tizenkét műholdunk van a Mars körül. Biztos vagyok benne, hogy egy-kettőt tudsz nélkülözni néhány óra erejéig. Megadom neked az időszakokat, amikben jó szögben lesznek ahhoz, hogy képet csináljanak az Ares 3-ról.

– Nem a műholdidő a probléma, Venk – szakította félbe Teddy.

Venkat megmerevedett.

– Akkor . . . de . . . mi...

Teddy szembefordult vele.

– Mi nyilvános szervezet vagyunk, nálunk nincs olyan, hogy titkos információ.

– Na és?

– Minden kép, amit készítünk, rögtön nyilvánosságra kerül.

– Megint csak: na és?

– Mark Watney holtteste a Lak húszméteres körzetében lesz. Talán félig homokba temetve, de nagyon is láthatóan, mellkasában egy kommunikációs antennával. Ha képeket csinálunk, ez is látszódni fog rajtuk.

Venkat csak bámult rá. Aztán megkeményedett a tekintete.

– Ezért tagadod meg a képkérelmeimet már két hónapja?

– Venk, ugyan már...

– Komolyan, Teddy? – szakította félbe. – Azért csinálod ezt, mert egy PR-fiaskótól tartasz?

– A média megszállottsága Watney halálával kapcsolatban végre kezd alábbhagyni – magyarázta Teddy higgadtan. – Két hónapon át nyeltük a rossz sajtóvisszhangot. A mai megemlékezés megnyugvást ad az embereknek, a média pedig végre csámcsoghat valami máson. Isten ments, hogy az egészet újra felhánytorgassuk.

– Akkor mit csinálunk? A test nem fog elbomlani. Ott marad örökre.

– Nem örökre – felelte Teddy. – Normál időjárási aktivitás mellett egy év múlva teljesen befedi a homok.

– Egy év múlva? – állt fel Venkat. – Ez nevetséges. Nem várhatunk egy évet.

– Miért nem? Az Ares 4 csak öt év múlva indul. Bőven van időnk.

Venkat vett egy nagy levegőt, és elgondolkodott.

– Na, jó, mit szólsz ehhez: nagyon nagy most a szimpátia Watney családja iránt. Az Ares 6 visszahozhatná a testét. Azt nem állítanánk, hogy ezért indítjuk a küldetést, de világossá tennénk, hogy ez az egyik célja. Ha így adjuk el a dolgot, nagyobb támogatást kapunk a Kongresszustól. De akkor nem, ha várunk vele egy évet, mert egy év múlva mindez már nem fogja érdekelni az embereket.

Teddy az állát dörzsölte.

– Hmm...

■■■

MINDY PARK a plafont bámulta. Nem nagyon volt más dolga. Az éjjeli háromórás szolgálat elég unalmas volt, csak a folyamatos kávézás tartotta ébren.

A Mars körüli műholdak felügyelete izgalmas feladatnak hangzott, amikor elfogadta az áthelyezést, de a műholdak általában gondoskodtak magukról, így a munkája annyiból állt, hogy e-maileket küldözgetett, amikor új képek váltak elérhetővé.

– Gépészmérnöki diploma – morgott. – És egy éjszakai fényképfülkében dolgozom vele.

Belekortyolt a kávéjába.

A monitorán villogás jelezte, hogy egy újabb adag kép áll készen a továbbításra. Venkat Kapoor.

Egyenesen a belső szerverekre küldte az adatokat, és írni kezdte az e-mailt dr. Kapoornak. Ahogy bevitte a kép hosszúsági és szélességi fokait, felismerte a számokat.

– 31,2° É, 28,5° Ny . . . Acidalia Planitia . . . Ares 37.

Kíváncsiságból megnyitotta az elsőt a tizenhét képből.

Ahogy sejtette, az Ares 3 helyszínéről készült. Hallotta, hogy felvételeket csinálnak róla. Kissé szégyellte magát, de azért átkutatta a képet Mark Watney holttestének nyomai után. Egypercnyi eredménytelen keresés után egyszerre volt megkönnyebbült és csalódott.

Elővette a többi képet is. A Lak egyben volt, dr. Kapoor örülni fog.

A szájához emelte a kávécsészét, és megmerevedett.

– Öh . . . – dadogott magában. – Öhhh...

Behozta a NASA intranetjét, és kikereste az Ares-küldetéseket részletező oldalt. Némi gyors kutatás után felkapta a telefont.

– Helló, itt Mindy Park a SatConból. Kellenének az Ares 3 küldetésnaplói, hol találom őket? . . . Aha . . . aha . . . Oké . . . Köszönöm.

Eltöltött még egy kis időt az intraneten, aztán hátradőlt a székében. Már nem volt szüksége kávéra, hogy ébren tartsa.

Felvette a telefont, és azt mondta:

– Halló, Biztonsági részleg? Mindy Park vagyok a SatConból. Kérem dr. Venkat Kapoor vészhelyzeti elérhetőségét . . . Igen, vészhelyzet van.

■■■

MINDY IDEGESEN mocorgott a székében, ahogy Venkat bevánszorgott a helyiségbe. Szokatlan volt a marsi műveletek igazgatójától, hogy betegye a lábát a SatConba. Még szokatlanabb volt farmerben, pólóban látni.

– Maga Mindy Park? – kérdezte a kétórás alvás után felvert ember morcosságával.

– Igen – felelte a nő remegő hangon. – Bocsánat, hogy beráncigáltam.

– Feltételezem, jó oka volt rá. Tehát?

– Öh – motyogta Mindy lepillantva. – Öh, ez. Nos. A képek, amiket rendelt. Öh. Jöjjön, nézze csak.

Venkat odahúzott egy másik széket a munkaállomáshoz, és leült.

– Watney testéről van szó? Ezért ilyen zaklatott?

– Öh, nem. Öh. Nos . . . öh. – Mindy összerezzent a saját ügyefogyottságától, és a monitorra mutatott.

Venkat jól megnézte a képet.

– Úgy látszik, a Lak egyben van. Ez jó hír. A napelemek is jól festenek, a marsjárók is rendben vannak. A főtányérnak nyoma sincs, de ez nem meglepő. Mi a nagy vészhelyzet?

– Öh – motyogott Mindy, és ujjával megérintette a monitort. – Az ott.

Venkat előrehajolt, és közelebbről is szemügyre vette a képet.

– Hmmm. A Lak ponyvájának tűnik. Talán még sincs olyan jó állapotban. A szél leszakíthatott belőle darabokat, és...

– Öh – szakította félbe a nő. – Azok pop sátraknak tűnnek.

Venkat még egyszer megnézte.

– Hmm. Valószínűleg igaza van.

– Hogy kerültek oda? – kérdezte Mindy.

Venkat vállat vont.

– Valószínűleg Lewis parancsnok rendelte el a felállításukat az evakuáció alatt. Nem rossz ötlet. Hogy rendelkezésre álljon a vészhelyzeti menedék, ha az MFE nem működne, a Lak pedig kilyukadna.

– Aha, öh – mondta Mindy, és megnyitott egy fájlt a számítógépén. – Ez itt a teljes küldetésnapló az 1. soltól a 6. solig, az MLE landolásától az MFE vészhelyzeti felszállásáig.

– Jó, és?

– Végigolvastam. Többször is. Sosem használták a pop sátrakat – az utolsó szónál megtört a nő hangja.

– Nos, hát . . . – mondta Venkat homlokráncolva. – Nyilván használták őket, csak nem készült róla naplóbejegyzés.

– Aktiváltak két vészhelyzeti pop sátrat, és nem szóltak senkinek?

– Hmm. Nem, ennek tényleg nincs sok értelme. Talán a vihar vacakolt a marsjárók rendszerével, és a sátrak automatikusan nyíltak ki.

– És miután automatikusan kinyíltak, leválasztották magukat a járművekről, és szépen felsorakoztak egymástól húsz méterre?

Venkat újra ránézett a képre.

– Hát, valahogy nyilván aktivizálódtak.

– Miért tiszták a napelemek? – kérdezte Mindy a könnyeivel küszködve. – Volt egy óriási homokvihar, miért nem fedi homok az elemeket?

– Talán a szél tisztára fújta őket? – vetette fel bizonytalanul Venkat.

– Említettem már, hogy nem találtam meg Watney testét? – szipogott a nő.

Venkat szeme tágra nyílt, és a képre bámult.

– Ó . . . – mondta csendesen. – Ó, Istenem...

Mindy a kezébe temette az arcát, és halkan sírni kezdett.

■■■

– PICSÁBA! – fakadt ki Annie Montrose. – Te most csak szopatsz, ugye?

Makulátlan mahagóni íróasztala mögül Teddy a médiakapcsolati igazgatóra nézett.

– Ezzel nem megyünk semmire, Annie.

Aztán a Marsi műveletek igazgatójához fordult.

– Mennyire vagyunk biztosak a dologban?

– Majdnem száz százalékig – mondta Venkat.

– Picsába – fakadt ki újra Annie.

Teddy jobbra tolt az asztalán egy dossziét, hogy egy sorba kerüljön az egérpadjával.

– Ez van. Meg kell birkóznunk a helyzettel.

– Van fogalmad róla, milyen óriási szarvihar lesz ebből? – vágott vissza a nő. – Nem neked kell nap mint nap kiállnod a rohadt riporterek elé, hanem nekem. Nekem!

– Csak szép sorjában – mondta Teddy. – Venk, mitől vagy olyan biztos benne, hogy él?

– Először is, nincs holttest – magyarázta Venkat. – Aztán, a pop sátrak fel vannak állítva, a napelemek pedig tiszták. Egyébként a satconos Mindy Parknak köszönheted, hogy mindezt kiszúrta.

– De – folytatta Venkat – a testét betemethette a 6. solos vihar. A pop sátrak automatikusan aktivizálódhattak, a szél pedig elfújhatta őket a marsjáróktól. Később egy 30 km/h-s szélvihar elég erős lehetett ahhoz, hogy tisztára fújja a napelemeket, de ahhoz nem, hogy még több homokot hordjon magával. Nem valószínű, de lehetséges.

– Úgyhogy az elmúlt pár órát azzal töltöttem, hogy mindent leellenőriztem, amit csak tudtam. Lewis parancsnok kétszer használta a 2-es marsjárót, másodszor az 5. solon. A naplók szerint, amikor visszatért, csatlakoztatta a Lakhoz, hogy újratöltődjön. A járművet ezután nem használták újra, tizenhárom órával később evakuáltak.

Átnyújtott egy képet Teddynek.

– Ez a tegnapi képek egyike. Mint látható, a 2-es marsjáró a Laktól ellenkező irányba néz. A töltőállomás a jármű orrában van, a kábel pedig nem elég hosszú, hogy onnan elérje a Lakot.

Teddy szórakozottan forgatta a képet, amíg élei párhuzamossá nem váltak az asztal széleivel.

– Lewis parancsnok biztos úgy parkolt le, hogy a marsjáró szembenézzen a Lakkal, máskülönben nem tudta volna összekötni őket. A járművet az 5. sol óta elmozdították.

– Ja – mondta Venkat, és egy másik képet csúsztatott oda Teddynek.

– De ez itt az igazi bizonyíték. A kép jobb alsó sarkában látni az MLE-t. Valaki szétszedte, és biztos nem csináltak volna ilyet anélkül, hogy nekünk szólnak róla.

– Az pedig ott a jobb oldalon a döntő érv – mutatott a képre Venkat.

– Az MFE landoló lábai. Úgy tűnik, eltávolították az üzemanyaggyártót, komoly károkat okozva közben a lábakban. Kizárt, hogy ez felszállás előtt történt. Túl kockázatos lett volna az MFE-nek, Lewis nem engedélyezte volna.

– Hé – szólt közbe Annie. – Miért nem kérdezzük meg Lewist? Nyomás a CAPCOM-ba, és tudakoljuk meg tőle.

Válasz helyett Venkat jelentőségteljesen Teddyre pillantott.

– Azért – válaszolta Teddy –, mert ha Watney tényleg életben van, azt el kell titkolnunk az Ares 3 legénysége elől.

– Micsoda? – rökönyödött meg Annie. – Hogy tehettek ilyet?

– Még tíz hónapjuk van a hazaútból – magyarázta Teddy –, és az űrutazás veszélyes. A feladatukra kell koncentrálniuk, semmi sem terelheti el a figyelmüket. Most szomorúak, amiért elvesztették az egyik társukat, de ha megtudnák, hogy élve hátrahagyták őt, teljesen kiborulnának.

Annie Venkatra nézett.

– Te egyetértesz ezzel?

– Egyértelmű a dolog – felelte Venkat. – Majd akkor nézzenek szembe ezzel az érzelmi traumával, amikor már nem kell űrhajót vezetniük.

– Ennek akkora visszhangja lesz, amekkora utoljára az Apollo 11-nek volt – mondta Annie. – Hogy akarjátok titokban tartani előttük?

Teddy vállat vont.

– Könnyen. Mi felügyelünk minden kommunikációt velük.

– Picsába – mondta Annie, és felnyitotta a laptopját. – Mikor akarod nyilvánosságra hozni?

– Te mit gondolsz? – kérdezett vissza Teddy.

– Hmmm – merengett Annie. – Huszonnégy óráig tarthatjuk vissza a képeket, mielőtt ki kell őket adnunk. Egy nyilatkozatot is el kell küldenünk velük, mert nem akarhatjuk, hogy az emberek maguk jöjjenek rá a dologra. Nagy seggfejeknek tűnnénk.

– Oké – értett egyet Teddy. – Fogalmazz meg egy nyilatkozatot.

– Hát, az egy élmény lesz – zúgolódott a nő.

– Aztán mit csináljunk? – kérdezte Teddy Venkattól.

– Az első lépés a kommunikáció – felelt az. – A képekből egyértelmű, hogy a kommunikációs rendszernek annyi. Ki kell találnunk valamit, hogy beszélhessünk Watney-vel. Ha az megvan, felmérjük a szituációt, és utána tudunk terveket készíteni.

– Rendben – mondta Teddy. – Munkára. Bármelyik részleg bármelyik embere a rendelkezésedre áll. Használj annyi túlórát, amennyit csak akarsz. Találj rá módot, hogy beszélhessünk vele. Most ez az egyetlen dolgod.

– Világos.

– Annie, győződj meg róla, hogy nem szivárog ki a hír, mielőtt bejelentjük.

– Rendben – mondta Annie. – Ki tud még erről?

– Csak mi hárman, és Mindy Park a SatConban – válaszolta erre Venkat.

– Beszélek vele – bólintott Annie.

Teddy felállt, és kinyitotta a mobilját.

– Én Chicagóba megyek, holnap jövök vissza.

– Miért? – kérdezte Annie.

– Mert ott élnek Watney szülei – válaszolta Teddy. – Tartozom nekik egy személyes magyarázattal, még a hírek kirobbanása előtt.

– Örülni fognak, hogy él a fiuk – mondta Annie.

– Igen, él – mondta Teddy. – De ha jól számolom, éhhalálra van ítélve, mielőtt segíteni tudnánk rajta. Nem állíthatom, hogy alig várom azt a beszélgetést.

– Picsába – sóhajtotta elgondolkodva Annie.

■■■

– SEMMI? Egyáltalán semmi? – nyögött fel Venkat. – Hülyéskedsz velem? Húsz szakemberetek dolgozik ezen tizenkét órája. Sok milliárd dolláros kommunikációs hálózatot üzemeltetünk. És sehogy sem tudtok kapcsolatba lépni vele?

A két férfi Venkat irodájában idegesen mocorgott a székében.

– Nincs rádiója – mondta Chuck.

– Ami azt illeti – javította ki Morris van rádiója, de nincs jelfogó tányérja.

– Az a helyzet – folytatta Chuck –, hogy a tányér nélkül a jelnek nagyon erősnek kellene lennie...

– Olyannak, hogy elolvadjanak a galambok – világított rá Morris.

– ...ahhoz, hogy fogni tudja – fejezte be Chuck.

– Fontolgattuk, hogy marsi műholdakat használunk – mondta Morris –, mert azok sokkal közelebb vannak. De nem tudjuk összehozni. Még a legerősebb jeladójúnak, a SuperSurveyor 3-nak is tizennégyszer olyan erősnek kellene lennie...

– Tizenhétszer – vágott közbe Chuck.

– Tizennégyszer – bizonygatta Morris.

– Nem, tényleg tizenhétszer. Megfeledkeztél az áramerősség minimumáról, amire a fűtőberendezésnek szüksége van, hogy...

– Srácok – szakította félbe Venkat. – Felfogtam.

– Bocs.

– Bocs.

– Bocsánat, ha zsémbes vagyok – mentegetőzött Venkat –, de kb. két órát sikerült aludnom tegnap éjjel.

– Semmi gond – válaszolta Morris.

– Teljesen érthető – tette hozzá Chuck is.

– Oké – mondta Venkat. – Magyarázzátok el, hogy tehette tönkre egyetlen szélvihar a teljes kommunikációnkat az Ares 3-mal.

– A képzelőerő bukása – jelentette ki Chuck.

– Totálisan nem számítottunk rá – értett egyet Morris.

– Hány tartalék kommunikációs rendszere van egy Ares-küldetésnek? – kérdezte Venkat.

– Négy – felelt Chuck.

– Három – vitatkozott Morris.

– Nem, négy – javította ki Chuck.

– A tartalékrendszereket kérdezte – szögezte le Morris vagyis az elsődleges rendszert nem számítva.

– Ja, igaz. Három.

– Tehát akkor négy teljes rendszer. Magyarázzátok el, hogy veszthettük el mindet.

– Nos – kezdte Chuck. – A fő rendszer a nagy szatellit tányérra volt rákötve, amit elfújt a vihar. A tartalékrendszerek pedig az MFE-ben voltak.

– Ja – helyeselt Morris. – Az MFE lényegében egy kommunikációs gép. Kapcsolatba tud lépni a Földdel, a Hermesszel, még a Mars körüli műholdakkal is, ha kell. Három független rendszer biztosítja, hogy legfeljebb egy meteorcsapás zavarhassa meg a kommunikációt.

– A baj az – mondta Chuck –, hogy Lewis parancsnok és a többiek elvitték az MFE-t, amikor távoztak.

– Vagyis a négy független kommunikációs rendszerből egy lett. Az pedig tönkrement – fejezte be Morris.

Venkat az orrnyergét piszkálta.

– Hogy követhettünk el ekkora hibát?

Chuck megvont a vállát.

– Sosem gondoltunk rá. Fel sem merült, hogy valaha bárki a Marson kötne ki egy MFE nélkül.

– De most komolyan! – mondta Morris. – Mi erre az esély?

Chuck hozzáfordult.

– Empirikus adatok alapján egy a háromhoz. Az elég rossz, ha belegondolsz.

■■■

ANNIE TUDTA, hogy ez kemény menet lesz. A NASA történetének legnagyobb mea culpáját kellett leszállítania, és ráadásul az egész világ emlékezni fog minden pillanatára. Emberek milliói fogják újra és újra megnézni karjának minden mozdulatát, arcának minden rezdülését, és meghallgatni beszédének minden hanglejtését. Nemcsak a mostani hírciklusban, hanem a következő évtizedekben is. Minden Watney-ről szóló dokumentumfilm tartalmazni fogja ezt a felvételt.

Bízott benne, hogy aggodalmai nem ültek ki az arcára, amikor fellépett a pódiumra.

– Mindnyájuknak köszönöm, hogy ilyen gyorsan idefáradtak – szólt az összegyűlt riporterekhez. – Fontos bejelentést kell tennünk, kérem, foglaljanak helyet.

– Mi ez az egész, Annie? – kérdezte Bryan Hess az NBC-től. – Történt valami a Hermesszel?

– Kérem, foglaljanak helyet – ismételte Annie.

A riporterek nyüzsögtek, és vitatkoztak egy sort a székek ügyében, de aztán végre leültek.

– Ez egy rövid, de nagyon fontos bejelentés – kezdett bele Annie. – Most nem fogok kérdésekre válaszolni, de nagyjából egy óra múlva tartunk egy teljes sajtótájékoztatót, azon feltehetik majd a kérdéseiket. Nemrég megvizsgáltuk a Marsról készített műholdképeket, és megbizonyosodtunk róla, hogy Mark Watney asztronauta életben van.

Egy másodpercnyi teljes csend után a helyiségben kirobbant a hangzavar.

■■■

EGY HÉTTEL a döbbenetes bejelentés után még mindig ez volt a legnagyobb sztori a világ összes hírügynökségénél.

– Kezd elegem lenni a napi sajtótájékoztatókból – suttogta Venkat Annie-nek.

– Nekem meg kezd elegem lenni az óránkénti sajtótájékoztatókból suttogta vissza Annie.

A sajtószoba kis emelvényén álltak, összezsúfolódva a NASA számtalan egyéb menedzserével és igazgatójával. Velük szemben kiéhezett riporterek tömege állt, mind kétségbeesetten várva egy új információmorzsára.

– Elnézést a késésért – lépett be Teddy az oldalajtón. Előhúzott a zsebéből pár jegyzetet, eligazította azokat a kezében, és megköszörülte a torkát. – Mióta kilenc napja bejelentettük, hogy Mark Watney életben van, mindenfelől biztosítottak minket a támogatásukról, és ezeket arcátlanul fel is használjuk, ahogy csak tudjuk.

Halk kuncogás futott végig a termen.

– A kérésünkre tegnap a SETI hálózat a Marsra koncentrált. Csak arra az esetre, ha Watney esetleg küldene onnan egy gyenge rádiójelet. Mint kiderült, nem küld, de ez is demonstrálja, hogy mennyire elkötelezett mindenki az ügyünk mellett.

– Bevontuk a nyilvánosságot, és mindent megteszünk, hogy mindenkit értesítsünk a dolgok állásáról. Nemrég tudtam meg, hogy a CNN minden hétköznap egy félórás műsoridőt fog szentelni a témának. Médiakapcsolati csapatunk számos tagja vesz részt ebben a projektben, hogy a publikum a lehető leggyorsabban megkapjon minden információt. Módosítottuk három műholdunk röppályáját, hogy több időt töltsenek az Ares 3 területe fölött, és reméljük, hogy hamarosan kapunk egy képet magáról Markról is. Ha látnánk őt a Lakon kívül, a mozgásából és a tevékenységéből következtethetnénk az egészségi állapotára.

– Sok a kérdés: Meddig tud kitartani? Mennyi élelme van? Meg tudja menteni őt az Ares 4? Hogy fogunk kommunikálni vele? És a válaszok nem kedvünkre valók. Nem tudom megígérni, hogy sikerrel járunk majd a megmentésében, de azt megígérhetem, hogy az egész NASA azon dolgozik, hogy hazahozza Mark Watney-t. Ez lesz az egyetlen, minden mást felülíró célunk, amíg vagy visszajuttattuk őt a Földre, vagy megerősítettük, hogy meghalt a Marson.

■■■

– SZÉP BESZÉD – mondta Venkat, ahogy belépett Teddy irodájába.

– Minden szavát komolyan gondoltam – felelte Teddy.

– Tudom én azt.

– Mit tehetek érted, Venk?

– Van egy ötletem. Igazából a JPL[2] ötlete, én csak a küldönc vagyok.

– Szeretem az ötleteket – közölte Teddy, és hellyel kínálta.

Venkat leült.

– Meg tudjuk menteni Markot az Ares 4-gyel. Nagyon veszélyes lesz, de megosztottuk a tervet az Ares 4 legénységével, és nemcsak hajlandóak megkockáztatni, de egyenesen követelik, hogy megtehessék.

– Ez csak természetes – mondta Teddy. – Az asztronauták eredendően őrültek. És nagyon nemesek. Hogy szól az ötlet?

– Nos – kezdte Venkat –, még kezdeti fázisban van, de a JPL szerint megmenthetnénk Markot az MLE nem rendeltetésszerű használatával.

– Az Ares 4 még el sem indult. Miért az MLE? Miért nem csinálunk addig valami jobbat?

– Nincs időnk új járművet építeni. Ami azt illeti, még addig sem lesz képes életben maradni, amíg az Ares 4 odaér, de ez egy másik probléma.

– Akkor mesélj az MLE-ről.

– A JPL-nél szétszedik, megszabadulnak a súly egy részétől, és felszerelik plusz üzemanyagtartályokkal. Az Ares 4 legénysége végrehajt egy nagyon pontos landolást az Ares 3 helyszínén, aztán teljes erővel, és tényleg teljessel, felemelkedik. Nem fog tudni orbitális pályára állni, de egy oldalirányú röppályával, ami mondjuk elég ijesztő dolog, el tud jutni az Ares 4 helyszínére. Ott meg már van egy MFE-jük.

– Hogy csökkentitek a súlyt? – kérdezte Teddy. – Nem eleve olyan könnyű, amilyen csak lehet?

– Eltávolítjuk a biztonsági és vészhelyzeti felszerelést.

– Csodálatos – mondta Teddy. – Tehát még hat ember életét tesszük kockára.

– Bezony – bólintott Venkat. – Biztonságosabb lenne, ha az Ares 4 legénysége a Hermesen maradna, és csak a pilóta menne le az MLE-vel, de úgy fel kéne adniuk a küldetést, és inkább megkockáztatják a halált.

– Mert asztronauták – mondta Teddy.

– Mert asztronauták – erősítette meg Venkat.

– Hát, ez egy röhejes ötlet, és sosem hagyom jóvá.

– Még dolgozunk rajta – közölte Venkat. – Megpróbáljuk biztonságosabbá tenni.

– Helyes. Van ötletetek rá, hogyan tartsuk életben négy évig?

– Nincs.

– Azon is dolgozzatok.

– Úgy lesz – felelte Venkat.

Teddy megfordult a székében, és kinézett az ablakon az égre.

Közeledett az éjszaka.

– Milyen érzés lehet? – tűnődött. – Ott ragadt, azt hiszi, teljesen egyedül van, és lemondtunk róla. Milyen hatással van ez egy ember lelkiállapotára?

Visszafordult Venkathoz.

– Vajon mire gondolhat éppen?

NAPLÓBEJEGYZÉS: 61. SOL

Hogy lehet, hogy Aquaman képes irányítani a bálnákat? Hiszen azok emlősök! Ennek semmi értelme.

[2] A Jet Propulsion Laboratory (JPL) a NASA egyik űrközpontja Pasadena közelében, Kaliforniában.

7. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 63. SOL

Egy ideje már végeztem a víz előállításával, így többé nem fenyeget a veszély, hogy felrobbantom magam. A krumpli szépen nő, hetek óta semmi sem akart megölni, a hetvenes évek tévésorozatai pedig szórakoztatóbbak, mint lenniük kéne. A helyzet a Marson stabilizálódott.

Ideje hosszú távban gondolkodni.

Még ha valahogy tudatom is a NASA-val, hogy élek, akkor sincs rá garancia, hogy értem tudnak jönni. Proaktívnak kell lennem. Ki kell találnom, hogy juthatok el az Ares 4-hez.

Nem lesz könnyű.

Az Ares 4 a Schiaparelli-kráterben fog landolni, 3200 kilométerre innen. Sőt, az MFE-jük már ott is van. Tudom, mert láttam, ahogy Martinez letette.

Az MFE-nek tizennyolc hónapjába telik, hogy előállítsa az üzemanyagát, ezért ez az első, amit a NASA előreküld. Így, hogy negyvennyolc hónappal korábban érkezik meg, bőven van ideje akkor is, ha az üzemanyag-reakciók valamiért lassabban alakulnak. De ami még fontosabb, hogy egy pilóta orbitális pályáról gondoskodhat a sima, precíziós landolásról. A közvetlen houstoni távirányítás nem megoldható, mert a bolygók helyzetétől függően a Föld négytől húszig terjedő fényperc távolságra van.

Az Ares 4 MFE-je tizenegy hónap alatt jutott el a Marsra. Előttünk indult, és nagyjából akkor ért ide, amikor mi. Terv szerint. Martinez gyönyörűen tette le. Ez volt az egyik utolsó feladatunk, mielőtt bezsúfolódtunk az MLE-be, és célba vettük a felszínt. Ó, a régi szép idők, amikor még egy egész csapat volt velem.

Szerencsés vagyok. A háromezer-kétszáz kilométer nem olyan sok. Lehetett volna akár 10 000 km is. És mivel a Mars leglaposabb területén vagyok, az első 650 km szép, egyenletes terep (hurrá, Acidalia Planitia!), viszont a többi ocsmány, göröngyös, kráterpokol.

Nyilván marsjáróval kell majd mennem. És tudod, mit? Nem hosszú utazásokra tervezték őket.

Ez egy kutatási folyamat lesz, egy csomó kísérletezéssel. Át kell alakulnom az én kis saját NASA-mmá, és ki kell találnom, hogyan fogok tudni eltávolodni a Laktól. A jó hír az, hogy bőven van rá időm. Majdnem négy év.

Vannak egyértelmű dolgok. Marsjárót kell használnom. Hosszú út lesz, úgyhogy vinnem kell magammal ellátmányt. A járművet útközben újra kell tölteni, és mivel nincsenek saját napelemei, lopnom kell néhányat a Lak napfarmjáról. Továbbá, az út során is kell majd lélegeznem, ennem és innom.

Szerencsémre a számítógépben mindennek a technikai specifikációja megtalálható.

Fel kell majd turbóznom egy marsjárót, hogy egy mobil Lak legyen belőle. A 2-es marsjárót pécéztem ki. Már van köztünk egy kis kötelék, miután eltöltöttem benne két napot a Nagy Hidrogén Parázás idején, a 37. solon.

Túl sok szarságon kellene agyalnom egyszerre, úgyhogy egyelőre csak az árammal foglalkozom.

A küldetésünk műveleti sugara 10 km volt. Mivel a NASA tudta, hogy nem egyenes vonalakban fogunk közlekedni, arra tervezték a marsjárót, hogy egy töltéssel meg tudjon tenni 35 kilométert. Lapos, kényelmes talajon. Mindegyik marsjárónak 9000 wattórás akkuja van.

Az első dolgom, hogy kiszedjem az akkut az 1-es marsjáróból, és installáljam a 2-esbe. Ta-daa! Máris megdupláztam a töltésemet.

Csak egy baj van. A fűtés.

Az akku energiájának egy része a marsjáró fűtésére megy el. Mert a Mars nagyon hideg. Úgy volt, hogy normál esetben 5 óra alatt tartjuk az EVA-inkat, én viszont napi huszonnégy és fél órát fogok ebben a járműben tölteni. A leírások szerint a fűtőelem 400 wattot fogyaszt, vagyis 9800 wattórát visz el naponta. A rendelkezésemre álló energia több mint felét mindennap!

Viszont van egy ingyen hőforrásom: én magam. Pármillió éves evolúció után „melegvérű” technológiával rendelkezem. Szimplán lekapcsolom a fűtést, azután pedig jól felöltözöm. A marsjárónak jó a szigetelése, úgyhogy ennek elégnek kell lennie. Minden energiára szükségem van.

Ha dögunalmas számításaim helyesek, a marsjáró kilométerenként 200 wattot zabál meg, vagyis ha mind a 18 000 wattot a haladásra fordítom (leszámítva azt az elhanyagolható mennyiségű áramot, amit a számítógép, a létfenntartó és tsai. fogyasztanak), az 90 kilométernyi utazást jelent. Na, erről van szó.

Persze ténylegesen sosem fogok tudni megtenni 90 kilométert egyetlen töltéssel, mert bezavarnak a dombok, a göröngyös talaj, a homok stb. De kiindulási alapnak nem rossz. Eszerint legalább 35 napomba telik majd az út az Ares 4-hez, és valószínűbb, hogy inkább 50-be, de a lényeg, hogy megoldható.

A marsjáró vágtázó 25 km/h-s csúcssebességével számolva az akku három és fél óráig fog kitartani. Ha szürkületben vezetek, akkor a nap világos óráit újratöltésre fordíthatom. Az évnek ebben a szakában tizenhárom óráig van világos. Hány napelemet kell elcsórnom a Lak farmjából?

Az amerikai adófizetőknek köszönhetően több mint 100 négyzetméternyi áll a rendelkezésemre a létező legdrágább napenergia-panelekből. Ezek lenyűgöző 10,2 százalékos hatékonysággal működnek, ami kell is, mert a Marsot nem éri annyi napfény, mint a Földet – négyzetméterenként csak 500-700 watt jut neki (szemben a Föld 1400 wattjával).

Röviden: huszonnyolc négyzetméternyi napelemre lesz szükségem. Az tizennégy panel, amelyeket két hetes sorban felrakhatok a tetőre. A széleik kilógnak majd, de amíg nem potyognak le, addig nem izgat. Vezetés után majd mindig kiterítem őket, aztán . . . egész nap várok. Apám, ez aztán unalmas lesz.

De valahol el kell kezdeni. A holnapi küldetés: az 1-es marsjáró akkujának átszerelése a kettesbe.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 64. SOL

Néha könnyen mennek a dolgok, néha meg nem. Az akku kiszerelése az 1-es marsjáróból könnyen ment. Eltávolítottam két csavart az alvázból, és már jött is. A kábelezést is egyszerű volt leválasztani, csak egy pár komplikált csatlakozó tartotta.

A beszerelése a 2-es marsjáróba már más kérdés. Nincs hová tenni!

Az akku óriási! Alig tudtam elvonszolni. A marsi gravitációban.

Egyszerűen túl nagy, nincs elég hely az alvázban egy másodiknak. Meg a tetőn sem, mert oda mennek a napelemek. Belül sincs hely neki, és egyébként sem férne be a légzsilipen.

De semmi vész, megvan a megoldás.

Teljesen más természetű vészhelyzetekre készülve, a NASA ellátott minket hat extra négyzetméternyi ponyvaburkolattal a Lakhoz, és egy adag igen hatékony gyantával. Ugyanazzal a gyantával, ami a 6. solon már megmentette az életemet (azzal tapasztottam be a lyukat a ruhámon).

Ha a Lak kilyukad, mindenki a légzsilipekbe rohan. Az előírások szerint inkább hagyni kell kidurranni a Lakot, mint megpróbálni megakadályozni, és belehalni. Aztán beöltözünk, megvizsgáljuk a kárt, és amikor megtaláljuk a lyukat, betömjük a tartalék ponyvával és a gyantával, majd újra felfújjuk az egészet, és kész is vagyunk.

A hat négyzetméternyi tartalék ponyva kézenfekvő módon egyszer hat méteres volt. 10 centiméter széles csíkokat vágtam le belőle, aztán egyfajta hámot csináltam belőlük.

Gyantával és szíjakkal két 10 méter kerületű hurkot készítettem, amelyeknek mindkét végét lezártam egy nagy darab ponyvával. Szegény ember nyeregtáskája egy marsjáróhoz.

Kezdem úgy érezni magam, mintha a Szekérkaraván egyik szereplője lennék.

A gyanta szinte azonnal megköt, de ha vársz egy órát, erősebb lesz. Úgyhogy vártam. Aztán felöltöztem, és kimentem a marsjáróhoz.

Odavonszoltam az oldalához az akkut, a hám egyik végét rákötöttem, utána a másik végét áthajítottam a tető fölött, és a másik oldalon megtöltöttem kövekkel. Amikor a két oldal súlya nagyjából ugyanannyi volt, le tudtam nyomni a köveket, és ezzel felemeltem az akkut.

Hurrá!

Kikötöttem a 2-es marsjáró akkuját, és csatlakoztattam a helyére az 1-esét. A légzsilipen át beszálltam a járműbe, és ellenőriztem a rendszert. Minden rendben volt.

Tettem egy kört a marsjáróval, hogy megbizonyosodjak róla, a hám rögzítve van. Áthajtottam néhány nagyobb sziklán is, hogy felrázzam a dolgokat, és a hám akkor is tartott. Erről van szó.

Egy darabig azon törtem a fejem, hogyan kössem be a második akkut a fő tápegységbe. Arra jutottam, hogy picsába vele.

Nincs szükségem folyamatos áramellátásra. Ha az egyes akku lemerül, kiszállok, kikötöm, és bekötöm a kettesei. Miért ne? Napi tízperces EVA. Amikor újratöltöm az akkukat, akkor megint ki kell cserélnem őket, de mit számít?

A nap maradékát a napelemfarm letisztításával töltöttem. Nemsokára kifosztom.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 65. SOL

A napelemekkel sokkal könnyebb dolgom volt, mit az akkuval.

Vékonyak, könnyűek, és csak úgy fekszenek a földön. És volt még egy előnyöm: eleve én szereltem fel őket annak idején.

Na, jó, nem csak én, Vogellel együtt dolgoztunk rajtuk. És mennyit gyakorlatoztunk velük! Majdnem egy teljes hetet, csak a napelemsoron. Aztán még többet gyakorlatoztunk, valahányszor úgy gondolták, hogy van egy kis szabadidőnk. A napelemek létfontosságúak voltak a küldetés szempontjából, mert ha összetörnek vagy használhatatlanná válnak, a Lak áramellátása megszűnik, és a küldetésnek lőttek.

Talán azon tanakodsz, mit csináltak a többiek, amíg mi a napelemeket állítottuk fel. Nos, a Lakot rakták össze. Ha még emlékszel, az én dicső királyságomba minden dobozban érkezett. Az 1. és a 2. solt kipakolással töltöttük.

Mindegyik napelem egy pehelykönnyű rostélyon fekszik, ami 14 fokos szögben tartja. Bevallom, nem tudom, miért éppen 14 fokosban. A napenergia maximalizálásához van valami köze. A lényeg, hogy az elemek eltávolítása egyszerű volt, a Lak pedig meglesz nélkülük. A 14 százalékos energiaveszteség irreleváns ahhoz képest, hogy a tervezett hat helyett csak egy ember számára kell áramot termelniük.

Aztán következett az elemek felpakolása a marsjáróra.

Fontolgattam, hogy kiveszem a kőmintatárolót, ami csak egy nagy, a tetőhöz csatolt ponyvazsák, de túl kicsi ahhoz, hogy elférjenek benne a napelemek. Végül inkább hagytam, ahol van, gondoltam, párnázásnak jó lesz.

Az elemeket jól egymásra lehetett halmozni (így tervezték őket a marsi szállításhoz), és a két sor szépen elült a tetőn. Jobb és bal oldalon is lelógtak róla kicsit, de nem fogok alagúton áthajtani, úgyhogy nem érdekel.

A Lak vészhelyzeti anyagának további fosztogatásával pántokat készítettem, és azokkal kötöztem le a napelemeket. A marsjárón elöl és hátul is vannak külső kapaszkodók, amelyek a kövek tetőre pakolásában hivatottak segíteni, ezek tökéletes rögzítők voltak a szíjaknak.

Hátraléptem, és megcsodáltam a munkám. Hé, kiérdemeltem. Még dél sem volt, és máris végeztem.

Visszajöttem a Lakba, megebédeltem, és a hátralévő solokra szánt termésemen dolgoztam. Harminckilenc sollal ezelőtt ültettem el a burgonyát (ami nagyjából negyven földi napnak felel meg), most már ideje volt betakarítani és újravetni.

Még jobban megnőttek, mint reméltem. A Marson nem kell rovarokkal, parazitákkal és kórokozókkal küszködniük, a Lak pedig folyamatosan biztosítja nekik a tökéletes hőmérsékletet és nedvességet.

Azokhoz a normál krumplikhoz képest, amikhez szokva vagy, ezek kicsik, de ez nem baj. A cél az volt, hogy legyen belőlük elég, és tudjak újakat növeszteni.

Óvatosan ástam ki a burgonyákat, hogy a növényük életben maradjon. Aztán mindet kis, egyszemű darabokra vágtam, és elültettem őket az új talajban. Ha továbbra is ilyen jól nőnek, sokáig kihúzom majd velük.

Ennyi fizikai munka után megérdemeltem egy kis szünetet. Átkutattam Johanssen számítógépét, és digitális regények végtelen sorára bukkantam rajta. Úgy látszik, nagy rajongója Agatha Christie-nek. A Beatles, Christie . . . szóval angolbarát a csaj.

Emlékszem, gyerekként szerettem az Hercule Poirot-tévéfilmeket. A titokzatos stylesi esette l kezdem, úgy tűnik, az az első könyv.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 66. SOL

Eljött hát az ideje (baljós zenei aláfestés) néhány küldetésnek!

A NASA a saját küldetéseit istenek meg effélék után nevezi el, miért ne tehetnék így én is? A kísérleti marsjáró-küldetéseket mostantól Siriusnak fogom hívni. Érted? Kutyák? Hát, ha nem, akkor baszd meg.

A Sirius 1-re holnap kerül sor.

A küldetés: elindulok teljesen feltöltött akkukkal és tetőre pakolt napelemekkel, és addig vezetek, amíg el nem fogy az energia, hogy lássam, meddig jutok.

Nem leszek hülye. Nem megyek messze a Laktól, fél kilométeres távokat vezetek majd oda-vissza, így mindig csak egy rövid sétára leszek otthontól.

Ma éjjel feltöltöm mindkét akkut, hogy készen álljak a holnapi kísérletre. Három és fél órás útra számítok, úgyhogy hoznom kell magammal friss CO_2-szűrőket. És mivel a fűtés ki lesz kapcsolva, háromrétegnyi ruhába kell öltöznöm.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 67. SOL

Sirius 1 befejezve!

Ha pontosabban akarok fogalmazni, Sirius 1-et egy óra után le kellett lőni. Lehetne „kudarcnak” nevezni, de én a „tanulópénz” kifejezést preferálom.

Jól indult a dolog. Elvezettem egy szép, sima terepre, egy kilométerre a Laktól, aztán elkezdtem oda-vissza ingázni egy 500 méteres szakaszon.

Gyorsan világossá vált számomra, hogy ez így egy meglehetősen pocsék teszt lesz. Pár kör után eléggé letapostam a talajt, hogy szilárd, kemény út legyen alattam, ami abnormálisan magas energiahatékonysághoz vezet. Egy hosszú úton nem lesz részem ilyesmiben.

Ezért kicsit felráztam a dolgot, és elkezdtem véletlenszerűen haladni, vigyázva, hogy egy kilométeren belül maradjak a Laktól. Ezt már sokkal reálisabb tesztnek lehetett tekinteni.

Egy óra után kezdett nagyon hideg lenni. Úgy értem, tényleg nagyon hideg.

A marsjáró mindig hideg, amikor először beszállsz, de ha nem kapcsoltad ki a fűtést, akkor rögtön bemelegszik. Számítottam rá, hogy hideg lesz, de Jézus Krisztus!

Egy darabig elvoltam. A saját testhőmérsékletem és a háromrétegnyi ruha melegen tartott, a jármű szigetelése pedig kifogástalan, így a hő, ami elhagyta a testem, a marsjáró belsejét melegítette. De tökéletes szigetelés nem létezik, és a hő végül kiszivárgott a nagy semmibe, én meg egyre jobban fáztam.

Egy óra elteltével már vacogtam és elgémberedtem. Ennyi elég is volt. Kizárt, hogy így tegyek meg egy hosszabb utat.

Bekapcsoltam a fűtést, és egyenesen visszavezettem a Lakhoz.

Miután visszaértem, egy darabig duzzogtam. A termodinamika keresztülhúzta briliáns számításaimat. Rohadj meg, entrópia!

Csapdahelyzet. Az átkozott fűtés mindennap felzabálja majd az áram felét. Persze, beállíthatom a minimumra, hogy fázzak, de még ne fagyjak meg, de akkor is legalább a negyedét elvesztem az energiának.

Ezen gondolkodnom kell. Meg kell kérdeznem magamtól . . . mit tenne Hercule Poirot? Rá kell állítanom a problémára a „szürkeállományomat”.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 68. SOL

Hát, a picsába.

Megvan a megoldás, de . . . emlékszel, amikor rakéta üzemanyagot égettem a Lakban? Ez annál veszélyesebb lesz.

Az RTG-t fogom használni.

Az RTG (Radioizotópos Termoelektromos Generátor) egy nagy doboz plutónium. De nem az a fajta, amit atombombákhoz használnak. Nem, dehogy. Ez a plutónium sokkal veszélyesebb!

A Plutónium-238 egy rendkívül instabil izotóp. Annyira radioaktív, hogy magától is vörösen izzik. Mint el tudod képzelni, az az anyag, aminek a sugárzásától szó szerint megsül egy tojás, némileg veszélyesnek számít.

Az RTG eltárolja a plutóniumot, megfogja a sugárzását hő formájában, és elektromossággá alakítja. Ez nem egy reaktor, a sugárzást nem lehet növelni vagy csökkenteni. Ez egy teljesen természetes folyamat, ami atomi szinten zajlik le.

A NASA már az 1960-as években használt RTG-ket ember nélküli szondák áramellátására. Elég sok előnyük van a napenergiához képest: nem hatnak rájuk viharok, éjjel-nappal működnek, valamint belső rendszerűek, vagyis nem kell telepakolni a szondát kényes napelemekkel.

De az Ares-programig sosem használtak nagy RTG-ket olyan küldetéseknél, amelyben emberek is részt vettek.

Hogy miért nem? Elég nyilvánvalónak kellene lennie, hogy miért nem! Mert nem akarták az asztronautákat egy forrón ragyogó radioaktív halálgömb mellé ültetni!

Kicsit túlzok. A plutónium egy rakás kis golyóban van, amelyek mind zártak és szigeteltek, hogy megakadályozzák a radioaktív szivárgást, még akkor is, ha maga a tároló kilyukad. Ezért az Ares-programhoz megkockáztatták a dolgot.

Egy Ares-küldetés az MFE körül forog, ami messze a legfontosabb alkotóeleme, a kevés rendszer egyike, amit nem lehet pótolni vagy megkerülni, és az egyetlen, ami teljes küldetéstörlést okoz, ha felmondja a szolgálatot.

A napelemek kiválóak rövid távon, és hosszú távon is jók, ha vannak emberek a közelben, akik tisztítják. De az MFE évekig ül egymagában, csendben termelve az üzemanyagot, aztán csak úgy elvan, amíg a legénység meg nem érkezik. Még akkor is áram alatt kell lennie, amikor nem csinál semmit, hogy a NASA a távolról figyelni tudja, és ellenőrzéseket futtathasson rajta.

Elfogadhatatlan volt, hogy törölni kelljen egy küldetést, csak mert a napelemek összepiszkolódtak. Megbízhatóbb energiaforrásra volt szükség, és ezért van az MFE felszerelve egy RTG-vel. 2,6 kilogramm plutónium-238-at tartalmaz, és ez majdnem 1500 wattnyi hőséget termel, amit pedig 100 wattnyi elektromossággá alakít. Ez működteti az MFE-t, amíg a legénység megérkezik.

Száz watt nem elég a fűtéshez, de engem nem is az elektromosság érdekel. Nekem a hő kell. Egy 1500 wattos fűtőelem olyan meleget csinál, hogy ki kell tépnem némi szigetelést a marsjáróból, nehogy túlhevüljön.

Amint a marsjárókat kicsomagolták és aktiválták, Lewis parancsnoknak jutott az örömteli feladat, hogy megszabaduljon az RTG-től. Kiszedte az MFE-ből, elhajtott vele négy kilométerre, és eltemette. Lehet bármilyen biztonságos, akkor is radioaktív, és a NASA nem akarta, hogy túl közel legyen az asztronautáihoz.

A küldetésparaméterek nem jelöltek ki pontos helyet az RTG elásásához, csak annyi állt bennük, hogy „legalább négy kilométerre” történjen. Tehát meg kell keresnem.

Két dolog lesz a segítségemre. Először is, Vogellel éppen a napelemeket raktuk össze, amikor Lewis parancsnok elhajtott, és láttam, hogy dél felé ment. Másodszor, az ásás helyét megjelölte egy háromméteres rúdra tűzött világoszöld zászlóval. A zöld szín szépen kitűnik a marsi környezetből. Azért van, hogy elhajtson minket onnan, ha esetleg később véletlenül arra tévednénk egy marsjárós EVA alkalmával.

Szóval ez a tervem: megyek négy kilométert délnek, és megkeresem a zöld zászlót.

Mivel az 1-es marsjárót használhatatlanná tettem, a mutáns járművet kell vinnem. Egyben egy hasznos tesztüzemet is kihozhatok belőle. Meglátjuk, meddig tart ki az akku egy igazi úton, és milyen biztosan ülnek a tetőn a napelemek.

Sirius 2-nek fogom hívni.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 69. SOL

Nem ismeretlen számomra a Mars, hiszen már itt vagyok egy ideje, de a mai nap előtt még sosem voltam a Lak látótávolságán kívül. Azt gondolhatnád, hogy ennek nincs jelentősége, de van.

Ahogy közeledtem az RTG temetési helye felé, belém nyilallt: a Mars egy kopár senkiföldje, és teljesen egyedül vagyok rajta. Ezt persze eddig is tudtam, de van különbség a tudás és a megtapasztalás között. Semmi más nem volt körülöttem, csak homok, sziklák és a végtelen, üres sivatag mindenfelé. A bolygó híres vörös színe a mindent beterítő vas-oxidból származik. Vagyis több ez sivatagnál. Ez egy olyan öreg sivatag, hogy már szó szerint rozsdásodik.

A Lak a civilizáció egyetlen jele, és látni, ahogy eltűnik a távolban, kényelmetlenebb volt, mint amennyire szeretném beismerni.

Elűztem ezeket a gondolatokat, hogy az előttem lévő feladatra koncentráljak, és meg is találtam az RTG-t, pont ott, ahol lennie kellett: négy kilométerre, délre a Laktól.

Nem volt nehéz észrevenni, Lewis parancsnok egy domb tetején temette el. Nyilván biztosra akart menni, hogy a zászló jól látható legyen, és remek munkát végzett! Kivéve, hogy nem elkerültem, hanem egyenesen odahajtottam, és kiástam az RTG-t. Nem egészen ezt akarta elérni.

Az RTG egy nagy henger, rajta hűtőbordákkal. Még a kesztyűmön keresztül is éreztem a belőle áradó hőt. Ez elég nyugtalanító, főleg ha tudod, hogy a hő fő oka a sugárzás.

Semmi értelme a tetőre tenni, és egyébként is az volt a terv, hogy a vezetőfülkében tartom. Úgyhogy behoztam, kikapcsoltam a fűtést, és visszahajtottam a Lakhoz.

A tízperces hazaút alatt a marsjáró belseje még úgy is egy igen kellemetlen 37 °C-ra melegedett, hogy a fűtés ki volt kapcsolva. Az RTG mellett biztosan nem fogok fázni.

Az is bebizonyosodott, hogy a kötélzetem rendben van. A napelemek és a plusz akku szépen a helyén maradtak a nyolc kilométernyi, változatos talajon megtett út során.

A Sirius 2-t ezennel sikeres küldetéssé nyilvánítom!

A nap maradékát a marsjáró belsejének megrongálásával töltöttem. A nyomásfülke szénkompozitból készült, azon belül szigetelés van, amit pedig kemény műanyag borít. Kifinomult módszerrel (kalapács) eltávolítottam a műanyag egyes részeit, aztán óvatosan kiemeltem (ismét kalapács) a szilárd habszigetelést.

Miután kitéptem némi szigetelést, felöltöztem, és kivittem az RTG-t. A marsjáró hamarosan ismét lehűlt, mire visszavittem, és figyeltem, ahogy a hőmérséklet növekedésnek indul, messze nem olyan gyorsan, mint a temetési helyről való visszautam alatt.

Óvatosan eltávolítottam még egy kis szigetelést (kalapács), és újra megnéztem az eredményt. Néhány ilyen kör után már elég szigetelés hiányzott, hogy az RTG alig tudja kompenzálni. Sőt, vesztes csatát folytatott: a hő idővel elszivárog majd. Semmi gond. Kis időkre szükség szerint bekapcsolhatom a fűtést.

Behoztam a szigetelődarabokat a Lakba, és fejlett építészeti technikával (ragasztószalag) négyzetalakba rendeztem őket. Ha valaha nagyon fázni fogok, ezt hozzáragaszthatom a marsjáró egy csupasz részéhez, és az RTG máris nyerésre fog állni a „hőcsatában”.

Holnap jön a Sirius 3 (ami ugyanaz, mint a Sirius 1, csak megfagyás nélkül).

NAPLÓBEJEGYZÉS, 70. SOL

Ma a marsjáróból írok. Félig megvagyok a Sirius 3-mal, és jól mennek a dolgok.

A hajnal első fényével indultam, és körözni kezdtem a Lak körül, próbálva mindig szűz talajon maradni. Az első akku kicsivel kevesebb mint két óráig bírta. Egy gyors kábelcserés EVA után visszatértem a vezetéshez, és végül 81 kilométert tettem meg 3 óra és 27 perc alatt.

Az nagyon jó! Persze a Lak körüli talaj nagyon sima, ahogy az egész Acidalia Planitia is. Fogalmam sincs, milyen lesz az út az Ares 4-hez vezető, sokkal durvább terepen.

A második akkuban még maradt egy kis nafta, de nem meríthetem le teljesen, mielőtt megállók, elvégre az újratöltés alatt is szükségem van a létfenntartó rendszerekre. A CO_2-t egy kémiai folyamat szívja el, de ha az azt működtető ventilátor leáll, megfulladok, és az oxigénpumpa sem éppen jelentéktelen.

Ezután kipakoltam a napelemeket. Kemény munka volt, amiben legutóbb Vogel segített. Az elemek nem nehezek, de bajos mozgatni őket. Már a felükkel megvoltam, amikor rájöttem, hogy nem kell cipelnem, vonszolni is tudom őket, ez pedig felgyorsította a dolgot.

Most várom, hogy újratöltődjenek. Unatkozom, úgyhogy közben frissítem a naplót. Az összes Poirot-könyv itt van a számítógépemen. Jól jönnek majd, elvégre 12 óra kell az újratöltéshez.

Hogy mondod? Hogy a tizenkét óra téves? Múltkor tizenhármat mondtam? Nos, barátom, hadd világosítsalak fel.

Az RTG egy generátor. Jelentéktelen mennyiségű áramot termel ahhoz képest, amennyit a marsjáró felzabál, de azért az is valami. Az a száz watt egy órát nyes le az újratöltési időből. Miért is ne használnám?

Kíváncsi vagyok, mit gondolna a NASA, ha tudná, hogy így baszakodok az RTG-vel. Valószínűleg az asztaluk alá bújnának, és a logarlécüket simogatnák, hogy lenyugodjanak.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 71. SOL

Ahogy arra számítottam, tizenkét órába telt újratölteni az akkukat. Amint azzal megvoltam, egyenesen hazajöttem.

Ideje megtervezni a Sirius 4-et, és azt hiszem, az egy többnapos utazás lesz.

A jelek szerint az áram-és akkutöltési problémák megoldódtak. Az étellel nincs gond, bőven van hely a tárolására. A víz még annyira sem jelent problémát. Napi két liter kell, hogy nyugodt legyek.

Ha majd tényleg elindulok az Ares 4-hez, vinnem kell magammal az oxigenátort is, de az elég nagy, és egyelőre nem akarok vacakolni vele. Ezért a Sirius 4-hez O_2-t és CO_2-szűrőket használok.

A CO_2 nem probléma. Ezt az én nagy kalandomat 1500 órára elegendő CO_2-szűrővel kezdtem, plusz további 720 órányi vészhelyzeti tartalékkal. Minden rendszer standard szűrőket használ (az Apollo 13 megtanított minket pár fontos dologra), és a különböző EVA-k alkalmával eddig 131 órányit használtam el, vagyis még van elég 2089 órára. Az nyolcvannégy nap. Bőven elég.

Az oxigén egy kicsit trükkösebb. A marsjárót úgy tervezték, hogy két napig el tudjon látni három embert, és azon túl még álljon rendelkezésre egy kis biztonsági tartalék is. Tehát az O_2-tartályai nekem hét napig fognak kitartani. Nem elég.

A Marson szinte egyáltalán nincs légköri nyomás, a marsjáró belsejében pedig egy atmoszféra van, így az oxigéntartályokat belül helyezték el (a kisebb nyomáskülönbség miatt). Hogy ez miért fontos? Mert így magammal hozhatok további oxigénpalackokat, és kiegyenlíthetem köztük a nyomást, anélkül, hogy EVA-t kellene elhasználnom.

Ezért ma leválasztottam a Lakról az egyik 25 literes, folyékony oxigént tartalmazó tartályt, és behoztam a marsjáróba. A NASA szerint egy embernek napi 588 liter oxigénre van szüksége az életben maradáshoz. A sűrített, folyékony O_2 egy jó atmoszférában nagyjából 1000-szer sűrűbb, mind a gáznemű O_2. Röviden: a Lakból hozott tartállyal az O_2-m 49 napig kitart. Az bőven elég.

A Sirius 4 egy húsznapos út lesz.

Soknak tűnhet, de konkrét célom van vele.

Egyébként is, az út az Ares 4-re legalább negyvennapi utazásra van, úgyhogy ez jó viszonyítási alap lesz.

A Lak tud gondoskodni magáról, amíg én távol vagyok, de a krumplival már más a helyzet. A rendelkezésemre álló víz nagyjával jól megöntözöm a talajt, és kikapcsolom a légkörszabályozót, hogy ne vonja ki a vizet a levegőből. Így pokoli magas lesz a nedvességtartalom, és minden felületen pára fog lecsapódni. Ez majd nedvesen tartja a krumplikat, amíg visszajövök.

A CO_2 már nagyobb problémát jelent, ugyanis a burgonyának lélegeznie kell. Tudom, mire gondolsz. „Mark, öregfiú! Hiszen te magad termelsz szén-dioxidot! Ez is része a természet csodálatos körforgásának!”

Na de hová tegyem? Persze, minden kilégzéssel CO_2-t juttatok a levegőbe, de eltárolni nem tudom. Kikapcsolhatnám az oxigenátort és a légkörszabályozót, hogy aztán egyszerűen megtöltsem a Lakot a légzésemmel, csakhogy a CO_2 számomra végzetes. Egyszerre kell kieresztenem az összeset, aztán meg elrohannom.

Emlékszel az MLE üzemanyaggyártójára, ami a marsi atmoszférából gyűjti be a CO_2-t? Egy 10 literes tartály sűrített, folyékony Cetjének Lakba szellőztetése elegendő lesz. Kevesebb mint egy nap alatt meg is van.

És ez minden. Kiengedem a CO_2-t a Lakban, lekapcsolom a légkörszabályozót és az oxigenátort, tonnányi vizet öntök a termésre, és már mehetek is.

Sirius 4. Nagy lépés a marsjárókutatásomban. És holnap nekiláthatok.

8. FEJEZET

– HELLÓ, ÉS köszönöm, hogy minket választottak – mondta Cathy Warner a kamerának – a CNN mai Mark Watney Riportjában: Az elmúlt napokban számos EVA-nek lehettünk tanúi . . . mit jelentenek? Milyen eredményeket ért el a NASA a mentőakció tervezése terén? És milyen hatással lesz mindez az Ares 4 előkészületeire?

– Ma itt van velünk dr. Venkat Kapoor, a NASA Marsi Műveletek részlegének igazgatója. Köszönjük, hogy eljött, dr. Kapoor.

– Örülök, hogy itt lehetek, Cathy – válaszolta Venkat.

– Dr. Kapoor – kezdte Cathy –, Mark Watney a legjobban megfigyelt ember az egész naprendszerben, nem igaz?

Venkat bólintott.

– A NASA számára mindenképpen. Mind a tizenkét marsi műholdunk képeket készít, valahányszor a terület látótávolságba kerül számukra. Az Európai Űrügynökség két műholdja ugyanígy jár el.

– Mindent összevetve, milyen gyakorisággal kapnak képeket?

– Pár percenként. Néha van egy kis szünet az orbitális pályák miatt, de ez is elég, hogy követni tudjuk minden EVA-jét.

– Meséljen nekünk a legutóbbiakról.

– Nos – magyarázta Venkat –, úgy tűnik, hogy hosszú útra készíti elő a 2-es marsjárót. A 64. solon kivette az akkut az egyik járműből, és egy házi készítésű hevederrel rákötötte a másikra. A következő napon leszerelt tizennégy napelemet, majd felpakolta őket a marsjáró tetejére.

– Aztán kocsikázott egyet, ugye? – sugallta Cathy.

– Pontosan. Különösebb cél nélkül, nagyjából egy óráig, mielőtt visszatért a Lakba. Valószínűleg egy teszt lehetett. Legközelebb két nappal később láttuk, amikor elvezetett négy kilométer távolságra, majd pedig vissza. Úgy gondoljuk, hogy ez egy újabb, megnövelt hatótávolságú teszt volt. Az elmúlt napokban pedig készleteket halmozott fel a járműre.

– Hmm – mondta Cathy –, a legtöbb elemző szerint Mark egyetlen esélye a megmenekülésre az, ha eljut az Ares 4 helyszínére. Gondolja, hogy ő is erre a következtetésre jutott?

– Valószínűleg – válaszolta Venkat. – Ő nem tudja, hogy figyeljük, az ő szempontjából az Ares 4 az egyetlen esélye.

– Gondolja, hogy máris indulni akar? Úgy tűnik, mintha egy utazásra készülne.

– Remélem, hogy nem. Az MFE-t leszámítva semmi nincs azon a helyszínen, semmilyen más előreküldött ellátmány. Nagyon hosszú, nagyon veszélyes út lenne, és maga mögött hagyná a Lak biztonságát.

– Miért kockáztatna meg ilyesmit?

– A kommunikációért – felelte Venkat. – Ha eléri az MFE-t, azzal kapcsolatba tud lépni velünk.

– Az jó lenne, nem igaz?

– Ha tudnánk kommunikálni, az nagyszerű lenne. De megtenni a háromezer-kétszáz kilométeres utat az Ares 4-hez rendkívül veszélyes. Jobban örülnénk, ha maradna, ahol van. Ha tudnánk beszélni vele, ezt tanácsolnánk neki.

– De nem maradhat ott örökké, ugye? Előbb-utóbb el kell indulnia az MFE-hez.

– Nem feltétlenül. A JPL kísérletezik az MLE módosításával, hogy landolás után képes legyen egy rövid felszín feletti útra.

– Úgy hallottam, ezt az ötletüket elvetették, mert túl veszélyes – mondta Cathy.

– Az első javaslatuk az volt, igen. Azóta azon dolgoznak, hogy biztonságosabbá tegyék.

– Már csak három és fél év van az Ares 4 tervezett kilövéséig, elég idő ez az MLE módosításainak elvégzésére és a tesztelésre?

– Erre nem tudok biztos választ adni. De jusson eszébe, hogy annak idején hét év alatt, a semmiből végrehajtottunk egy holdra szállást.

– Kiváló érv – mosolygott Cathy. – Szóval, milyenek jelenleg Watney esélyei?

– Fogalmam sincs – válaszolt Venkat. – De minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy élve hazahozzuk.

■■■

MINDY IDEGESEN körbesandított a konferenciateremben. Életében nem érezte még magát ennyire kispályásnak. A balján ülő dr. Venkat Kapoor négy menedzsmentszinttel állt fölötte.

Közvetlenül a férfi mellett foglalt helyet Bruce Ng, a JPL igazgatója, aki direkt a meeting miatt repült Pasadenából Houstonba. Sosem pazarolta a drága időt, most is ádázul gépelt a laptopján. Ahogy a szeme alatti sötét táskákat nézte, Mindy azon rágódott, mennyire hajthatta már túl magát a férfi.

Mitch Henderson, az Ares 3 repülésvezetője előre-hátra ingázott a székében, fülében egy vezeték nélküli fülhallgatóval, amely folyamatosan ellátta őt az irányítóközpont aktuális kommunikációjával. Ez nem az ő turnusa volt, de ilyenkor is folyamatosan tájékoztatták.

Annie Montrose lépett be a konferenciaterembe, közben SMS-t írva. Embereket és székeket kerülgetve, fürgén elnavigálta magát a terem másik végébe, és leült a szokásos helyére, anélkül, hogy egyszer is felpillantott volna a telefonjából. Mindy egy kis irigységgel nézte a médiakapcsolati igazgatót. A nő testesített meg mindent, ami ő is lenni akart. Magabiztos volt, magas rangú, gyönyörű, és mindenki tisztelte a NASA-nál.

– Milyen voltam? – kérdezte Venkat.

– Hááát – kezdte Annie, ahogy eltette a mobilját. – Nem kellene olyanokat mondanod, hogy „élve hazahozzuk”. Arra emlékezteti az embereket, hogy meghalhat.

– Gondolod, hogy egyébként elfelejtenék?

– A véleményemet kérdezted. Ha nem tetszik, bekaphatod.

– De kis viráglelkű lyány vagy, Annie. Hogy lett belőled a NASA médiakapcsolati igazgatója?

– Faszom tudja – felelte Annie.

– Srácok – szólt közbe Bruce. – El kell érnem a három óra múlva induló Los Angeles-i gépet. Mi van Teddyvel, jön vagy nem?

– Ne rinyálj, Bruce – intette le Annie. – Egyikünk sem akar itt lenni.

Mitch lehalkította a fülhallgatóját, és Mindyhez fordult.

– Maga ki is pontosan?

– Ööö – kezdte mondandóját Mindy –, Mindy Park vagyok. A SatConban dolgozom.

– Maga az igazgató, vagy ilyesmi?

– Nem, én csak dolgozom a SatConban. Egy senki vagyok.

Venkat Mitchre nézett.

– Rábíztam Watney követését. Ő szerzi nekünk a képeket.

– Aha – mondta Mitch. – Nem a SatCon igazgatója?

– Bobnak nem csak a Marssal kell foglalkoznia. Mindy kezeli az összes marsi műholdat, ő tartja őket rajta Markon.

– Miért épp Mindy? – kérdezte Mitch.

– Ő vette észre, hogy életben van.

– Előléptetést kap, csak mert pont ő ült a székben, amikor bejöttek a képek?

– Nem – nézett Mitchre rosszallóan Venkat. – Azért kap előléptetést, mert kikövetkeztette, hogy életben van. Ne legyél seggfej, Mitch. Kínos helyzetbe hozod a hölgyet.

Mitch felvonta a szemöldökét.

– Ez eszembe se jutott. Bocsánat, Mindy.

Mindy az asztalt bámulta, és sikerült kinyögnie, hogy:

– Semmi.

Teddy lépett a helyiségbe.

– Elnézést a késésért. – Leült, és előhúzott egy rakás dossziét az aktatáskájából. Szépen egymásra pakolta őket, kinyitotta a legfelsőt, és elegyengette benne a papírokat. – Kezdjük. Venkat, hogy van Watney?

– Életben és jól – felelt Venkat. – Nincs változás a mai e-mailem óta.

– Mi van az RTG-vel? A nyilvánosság tud már róla? – kérdezte Teddy.

Annie előredőlt.

– Egyelőre nem – mondta. – A képek nyilvánosak, de a következtetéseinket nem vagyunk kötelesek megosztani velük. Még senki sem jött rá.

– Miért ásta elő?

– Gondolom, a hője miatt – magyarázta Venkat. – Hosszú utakra akarja vinni a marsjárót, márpedig az sok áramot fogyaszt a sofőr melegen tartásához. Az RTG fel tudja fűteni a járművet anélkül, hogy fogyasztaná az akkut. Igazából elég jó ötlet.

– Mennyire veszélyes? – kérdezte Teddy.

– Amíg a tartály sértetlen, semennyire. Még akkor sincs baj, ha kilyukad, feltéve, hogy a benne lévő golyók nem törnek el. Ha viszont eltörnek, Mark halott ember.

– Reméljük, erre nem kerül sor – mondta Teddy. – JPL, hogy álltok az MLE terveivel?

– Már rég előálltunk egy tervvel – válaszolta Bruce. – Elutasítottad.

– Bruce – figyelmeztette Teddy.

Bruce felsóhajtott.

– Az MLE-t nem felszállásra és oldalirányú repülésre terveztük. Ha több üzemanyagot rakunk bele, az nem segít. Nagyobb hajtóműre lenne szükségünk, de nincs időnk megépíteni egyet, vagyis csökkentenünk kell az MLE súlyát. Van rá egy ötletem.

– A főlandoláshoz meghagyhatjuk a normál súlyt, de ha a hőpajzsot és a külső burkolatot leválaszthatóvá tesszük, egy csomó súlytól megszabadulhatunk az Ares 3-nál való landolás után, és így már egy könnyebb hajóval repülhetnek az Ares 4-hez. Most végezzük a számításokat.

– Értesíts folyamatosan – utasította Teddy, majd Mindyhez fordult.

– Miss Park, üdvözlöm a nagy kutyáknál.

– Uram – mondta Mindy, és próbálta figyelmen kívül hagyni a gombócot a torkában.

– Mi a legnagyobb hézag Watney megfigyelésében?

– Öh – kezdte Mindy. – Huszonegy óránként van egy tizenhét perces lyuk. Így jönnek ki az orbitális pályák.

– Azonnal tudott válaszolni – dicsérte meg Teddy. – Helyes. Szeretem, ha az emberek ilyen rendezettek.

– Köszönöm, uram.

– Nem akarok négypercesnél nagyobb hézagot – jelentette ki Teddy.

– Teljes felügyeletet kap a műholdpályák megváltoztatásához és az orbitális módosításokhoz. Oldja meg.

– Igen, uram – mondta Mindy, miközben fogalma sem volt, hogy csinálja.

Teddy Mitchre pillantott.

– Mitch, az e-mailben valami sürgős dolgot említettél?

– Igen – erősítette meg Mitch. – Meddig fogjuk titkokban tartani ezt az Ares 3 legénysége előtt? Azt hiszik, Watney halott. Ez komolyan nyomasztja őket.

Teddy Venkathoz fordult.

– Mitch – mondta Venkat –, már megbeszéltük, hogy...

– Nem, ti beszéltétek meg – szakította félbe Mitch. – Azt hiszik, hogy elveszítették egy társukat. Teljesen le vannak törve.

– És ha megtudják, hogy hátrahagyták egy társukat? – kérdezte Venkat. – Attól majd jobban érzik magukat?

Mitch az asztalt bökdöste az ujjával.

– Joguk van tudni. Szerinted Lewis parancsnok nem birkózna meg az igazsággal?

– Ez nem azon múlik – mondta Venkat. – Így most a hazatérésre koncentrálhatnak...

– Ez az én döntésem – jelentette ki Mitch. – Az én hatásköröm arról dönteni, hogy mi a legjobb a legénységnek. És én azt mondom, hogy informáljuk őket.

Néhány pillanatnyi csend után minden tekintet Teddyre szegeződött.

Ő egy pillanatig elgondolkodott.

– Bocs, Mitch, ebben Venkattal értek egyet – mondta. – De amint lesz egy tervünk Watney megmentésére, értesíthetjük a Hermest. Kell valami remény, különben nincs értelme elmondani nekik.

– Lószar – morogta Mitch, és morcosan összefonta a karját a mellkasa előtt. – Ez egy nagy lószar.

– Tudom, hogy feldúlt vagy – mondta Teddy higgadtan. – Jóvá tesszük. Amint lesz róla elképzelésünk, hogy hozzuk haza Watney-t.

Teddy hagyta, hogy elmúljon pár néma másodperc, mielőtt továbblépett.

– Oké, a JPL dolgozik Watney megmentésén – biccentett Bruce felé. – De az az Ares 4 része lenne. Hogy marad addig életben? Venkat?

Venkat kinyitott egy dossziét, és a benne lépő papírokra pillantott.

– Minden csapattal duplán ellenőriztettem a rendszereik élettartamát. Meglehetősen biztosak vagyunk benne, hogy a Lak kihúzza négy évig, főleg, ha van egy lakója, aki folyamatosan javítja az esetleges meghibásodásokat. De az étel problémáját nem tudjuk megkerülni. Egy év múlva éhezni kezd. Mindenképpen küldenünk kell neki ellátmányt. Ez ilyen egyszerű.

– Mi van az Ares 4 előreküldött készletével? – kérdezte Teddy.

– Tegyétek le az Ares 3-on.

– Mi is erre gondoltunk, igen – erősítette meg Venkat. – Csak az a gond, hogy az eredeti tervek szerint egy év múlva kezdtük volna fellőni az ellátmányokat. Még nincsenek készen.

– Egy szonda a legjobb esetben is nyolc hónap alatt jut el a Marsra. A Föld és a Mars mostani helyzete egymáshoz képest . . . nem a legjobb eset. Úgy véljük, oda tudunk érni kilenc hónap alatt. Feltéve, hogy beosztja az élelmét, van neki elég, hogy kihúzzon még háromszázötven napot. Ez azt jelenti, hogy össze kell raknunk egy előzetes ellátmányt három hónap alatt. És a JPL még hozzá sem látott.

– Szoros lesz – értett egyet Bruce. – Egy előzetes készlet összeállítása hat hónapos folyamat. Arra vagyunk berendezkedve, hogy fokozatosan és párhuzamosan készítsünk elő egy csomót, nem arra, hogy egyet rohanvást.

– Bocs, Bruce – mondta Teddy. – Tudom, hogy sokat kérünk, de ki kell találnotok valamit.

– Ki is fogunk – válaszolt Bruce. – De már csak a túlóra is egy kész rémálom lesz.

– Lássatok hozzá. A pénzt én előteremtem neked.

– Itt van még a gyorsítórakéta problémája is – jegyezte meg Venkat.

– A bolygók jelenlegi helyzetében csak úgy tudunk szondát juttatni a Marsra, ha egy rakás üzemanyagot elhasználunk. Csak egy rakétánk van, ami képes erre, a Delta IX, az pedig jelenleg a Szaturnuszra szánt EagleEye 3 szonda indulására vár. Le kell nyúlnunk. Beszéltem az ULA-vel, és egyszerűen nem tudnak időben legyártani még egy gyorsítórakétát.

– Az EagleEye 3 csapat bosszús lesz, de rendben – bólintott Teddy.

– Elhalaszthatjuk a küldetésüket, ha a JPL időben leszállítja a cuccot.

Bruce a szemét dörzsölte.

– Megtesszük, amit tudunk.

– Remélem, máskülönben Watney éhen hal – mondta Teddy.

■■■

Venkat belekortyolt a kávéjába, és a számítógépére fintorgott. Egy hónapja még elképzelhetetlen lett volna, hogy este kilenckor kávét igyon. Mostanra nélkülözhetetlen üzemanyaggá vált. Műszakbeosztások, forráskiosztások, projektmanipulációk, más projektek folyamatos kizsigerelései . . . egész életében nem trükközött ennyit.

„A NASA egy nagy szervezet”, gépelte. „Nem viseli jól a hirtelen változásokat. Csak azért bírjuk a tempót, mert kétségbeesettek vagyunk. Mindenki összetart, hogy megmentsük Markot, mindenféle részlegek közti acsarkodás nélkül. El sem tudom mondani, ez mennyire ritka. És mindez még így is több tíz-, talán több százmillió dollárba fog kerülni. Már csak az MLE módosításai is egy külön projektet jelentenek, amit plusz munkaerővel kellett feltölteni. A nyilvánosság érdeklődése remélhetőleg megkönnyíti a munkáját. Értékeljük a folyamatos támogatását, képviselő úr, és reméljük, el tudja érni, hogy a vizsgálóbizottság a rendelkezésünkre bocsássa a szükséges vészhelyzeti alapot.”

Kopogás szakította félbe. Felnézett, és Mindyt látta meg az ajtóban. Melegítőt és pólót viselt, a haját ügyetlen copfba fonta. A divat megszenvedi a hosszú munkaórákat.

– Elnézést, hogy zavarom.

– Nem zavar – nyugtatta meg Venkat. – Jól jön egy kis szünet. Mi újság?

– Watney úton van – közölte a nő.

Venkat megmozdult a székében.

– Lehetséges, hogy csak egy tesztvezetés?

Mindy megrázta a fejét.

– Két óráig nyílegyenesen távolodott a Laktól, végrehajtott egy EVA-t, aztán még két óráig folytatta az utat. Úgy gondoljuk, hogy az EVA az akkuk cseréjéhez kellett.

Venkat vett egy mély levegőt.

– Talán csak egy hosszabb teszt? Egy egész napos kiruccanás-szerűség?

– Már hetvenhat kilométerre jár a Laktól. Egy egész napos teszthez nem maradna sétatávolságban tőle?

– De igen – értett egyet Venkat. – A fenébe is. A csapatainkkal minden lehetséges forgatókönyvet lefuttattunk. Kizárt, hogy azzal a felszereléssel eljusson az Ares 4-hez. Nem láttuk, hogy betette volna az oxigenátort vagy a vízvisszanyerőt, képtelenség, hogy azok nélkül elég sokáig életben maradjon.

– Nem hiszem, hogy az Ares 4-hez megy – mondta Mindy. – Vagy ha mégis, akkor furcsa utat választott.

– Igen? – érdeklődött Venkat.

– Dél-délnyugat felé tart, márpedig a Schiaparelli-kráter délkelet felé van.

– Oké, akkor talán van remény – állapította meg Venkat. – Most mit csinál?

– Újratölti az akkukat. Felállította az összes napelemet – válaszolta Mindy. – Amikor legutóbb ezt csinálta, tizenkét órába telt. Gondoltam, hazaosonok, és alszom egyet, ha nem baj.

– Persze, nekem megfelel. Meglátjuk, mit csinál holnap. Talán visszamegy a Lakhoz.

– Talán – mondta Mindy meggyőződés nélkül.

■■■

– ÜDV ÚJRA a képernyők előtt – köszönt Cathy a kamerába. – Marcus Washingtonnal beszélünk az Egyesült Államok Postaszolgálatától. Mr. Washington, ha jól értem, az Ares 3-küldetés eddig példátlan problémát okozott önöknek. Kifejtené ezt a nézőinknek?

– Á, persze – mondta Marcus. – Mindenki azt hitte, hogy Mark Watney már bő két hónapja halott. Az idő alatt a postaszolgálat kibocsátott egy emlék bélyeg-szériát a tiszteletére. Húszezret nyomtattunk ki, és küldtünk szét az ország postahivatalaiba.

– És kiderült, hogy Mark Watney életben van – jegyezte meg Cathy.

– Igen – válaszolt Marcus. – Élő embereket nem teszünk bélyegre, ezért azonnal leállítottuk a szériát, és visszahívtuk a bélyegeket. De addigra már több ezret eladtunk.

– Történt ilyen valaha ezelőtt? – kérdezte Cathy.

– Nem. Egyszer sem a postaszolgálat történetében.

– Lefogadom, hogy most szépen felment az áruk.

Marcus kuncogott.

– Talán. De mint mondtam, ezreket adtunk el. Ritkák lesznek, de nem túlságosan ritkák.

Cathy is kuncogott, és a kamerába nézett.

– Marcus Washingtonnal beszéltünk, az Egyesült Államok Postaszolgálatától. Ha önnek van Mark Watney-emlékbélyege, jól teszi, ha ragaszkodik hozzá. Köszönjük, hogy beugrott, Mr. Washington.

– Köszönöm, hogy itt lehettem – biccentett Marcus.

– A következő vendégünk dr. Iréné Shields, az Ares-küldetések repülési pszichológusa. Dr. Shields, üdvözlöm a műsorban.

– Köszönöm – mondta Iréné, és megigazította a mikrofon chipjét.

– Ismeri személyesen Mark Watney-t?

– Természetesen – válaszolt Iréné. – A legénység minden tagjáról havi pszichológiai értékelést készítettem.

– Mit tud elmondani róla? A személyiségéről, a szemléletmódjáról?

– Nos – kezdte Iréné –, Watney nagyon intelligens. Természetesen mind azok, de ő különösen talpraesett és jó problémamegoldó.

– Ez megmentheti az életét – szúrta közbe Cathy.

– Valóban – értett egyet Iréné. – Watney emellett egy igen jó természetű ember. Általában vidám, ráadásul remek humorérzéke van. Folyton tréfálkozik. A kilövéshez vezető hónapokban a legénységnek fárasztó kiképzésen kellett átesnie, és mindannyian a stressz és a lehangoltság jeleit mutatták. Ez alól Mark sem volt kivétel, viszont ő ezt úgy mutatta ki, hogy még többet tréfálkozott, és mindenkit megnevettetett.

– Remek fickónak tűnik – mondta Cathy.

– Tényleg az – erősítette meg Iréné. – Részben a személyisége miatt választották ki a küldetésre. Egy Ares-legénységnek tizenhárom hónapot kell együtt töltenie, a szociális kompatibilitás kulcskérdés. Mark nemcsak jól illeszkedik bármilyen szociális csoportba, de ő a csoport jobb teljesítményének katalizátora. A „halála” szörnyű csapás volt a legénység számára.

– És még mindig azt hiszik, hogy halott, ugye? Az Ares 3 csapata?

– Sajnos igen – bólintott Iréné. – A döntéshozók úgy határoztak, hogy nem informálják őket, legalábbis egyelőre. Biztos vagyok benne, hogy nem volt könnyű döntés.

Cathy várt egy pillanatot, majd folytatta.

– Rendben. Tudja, hogy meg kell kérdeznem: mi zajlik most Watney fejében? Hogy reagál egy ilyen helyzetre olyasvalaki, mint ő? Egyedül van, hátrahagyták, és fogalma sincs róla, hogy segíteni próbálunk neki.

– Nem tudhatjuk biztosan – válaszolt Iréné. – A legnagyobb veszélyt az jelenti, ha feladja a reményt. Ha úgy dönt, hogy nincs esélye életben maradni, akkor onnantól kezdve meg sem fogja próbálni.

– Akkor egyelőre nincs baj, ugye? – kérdezte Cathy. – Úgy tűnik, keményen dolgozik. Hosszú útra készíti fel a marsjárót, és teszteli. Ott akar lenni, amikor az Ares 4 landol.

– Ez az események egyik értelmezése – mondta Iréné.

– Van másik?

Iréné alaposan végiggondolta a válaszát, mielőtt megszólalt.

– Amikor az emberek a halállal néznek szembe, azt akarják, hogy mások tudjanak róla. Nem akarnak egyedül eltávozni. Lehetséges, hogy csupán el akar jutni az MFE rádiójához, hogy beszélhessen egy másik emberrel, mielőtt meghal. Ha elvesztette a reményt, már nem fogja érdekelni őt a túlélés. Az egyetlen gondja az lesz, hogy eljusson a rádióig, utána pedig valószínűleg az éhezésnél könnyebb kiutat választ magának. Egy Ares-küldetés orvosi ellátmánya elég morfiumot tartalmaz egy halálos dózishoz.

Cathy hosszú csend után fordult a kamerához.

– Hamarosan visszatérünk.

■■■

– HÉ, VENK – hallatszott Bruce hangja a Venkat asztalán lévő hangosítóból.

– Helló, Bruce – válaszolt Venkat gépelés közben. – Kösz, hogy szakítottál rám egy kis időt. Az előzetes ellátmányról akartam beszélni veled.

– Persze. Mi jár a fejedben?

– Mondjuk, hogy szép simán landolunk vele. Honnan fog Mark tudni róla? És honnan fogja tudni, hogy hol keresse?

– Ezen már mi is gondolkodtunk – mondta Bruce. – Van egy ötletünk.

– Csupa fül vagyok. – Venkat elmentette a fájlt, és becsukta a laptopot.

– Küldünk neki egy kommunikációs rendszert is, nem? Beállíthatjuk, hogy landolás után bekapcsoljon, és sugározzon a marsjáró és az EVA-ruhák frekvenciáin. Jó erős jelnek kell lennie.

– A marsjárókat csak arra terveztük, hogy egymással és a Lakkal kommunikáljanak; feltételeztük, hogy a jel húsz kilométeren belülről származik majd, ezért a jelfogók nem valami érzékenyek. Az EVA-ruhák pedig még rosszabbak. De ha erős jelet küldünk, akkor nem lesz probléma. Ha landoltunk az ellátmánnyal, műholdakkal meghatározzuk a pontos helyzetét, és elsugározzuk az adatokat Marknak, hogy megtalálja.

– De valószínűleg nem figyeli a rádiófrekvenciákat – mondta Venkat. – Miért is figyelné?

– Erre is van egy tervünk. Készítünk egy csomó élénkzöld szalagot. Elég könnyűeket, hogy a ledobásukkor még a marsi atmoszférában is lobogjanak. Mindegyikre rá lesz nyomtatva, hogy „MARK: KAPCSOLD BE A RÁDIÓD”. Most dolgozunk egy kioldó mechanizmuson, ami persze a landolás alatt fog működésbe lépni, ideális esetben úgy ezer méterrel a felszín felett.

– Tetszik – helyeselt Venkat. – Csak egyet kell észrevennie, márpedig ha meglát odakint egy élénkzöld szalagot, biztos megnézi magának.

– Venk – mondta Bruce. – Ha fogja a „Watneymobilt”, és elmegy az Ares 4-hez, az egész hiába lesz. Mármint tudunk landolni az Ares 4-nél is, ha így történik, de...

– De akkor nem lesz ott neki a Lak, igen – mondta Venkat. – Csak szép sorjában. Szólj, ha előálltok egy kioldó mechanizmussal a szalagokhoz.

– Úgy lesz.

Miután megszakította a hívást, Venkat felnyitotta a laptopját, hogy folytassa a munkát. Egy e-mail várta Mindy Parktól.

„Watney megint úton van.”

■■■

– MÉG MINDIG egyenesen megy – mutatott Mindy a monitorra.

– Látom – mondta Venkat. – Az már holtbiztos, hogy nem az Ares 4-hez tart. Hacsak nem valami természetes akadályt kerül meg.

– Nincs ott semmi, amit megkerülhetne – mondott ellent Mindy.

– Az az Acidalia Planitia.

– Azok ott napelemek? – kérdezte Venkat a képernyőre mutatva.

– Igen – válaszolt Mindy. – A két óra vezetés/egy EVA/két óra vezetés rutinja szerint halad. Most százötvenhat kilométerre van a Laktól.

Mindketten a monitort bámulták.

– Várjunk csak . . . – mondta Venkat. – Nem, az nem lehet...

– Mi az? – kérdezte Mindy.

Venkat felkapott egy jegyzettömböt és egy tollat.

– Adja meg az ő és a Lak helyzetét.

Mindy a képernyőt olvasta.

– Jelenleg . . . 28,9 fokra van északra, és 26,9 fokra nyugatra – pár leütéssel felhozott egy másik fájlt. – A Lak 31,2 fokra van északra, és 28,5 fokra nyugatra. Mit lát?

Venkat leírta a számokat.

– Jöjjön velem – mondta, és kisietett.

– Öh – dadogott Mindy, ahogy követte. – Hová megyünk?

– A SatCon pihenőjébe – válaszolta Venkat. – Még mindig megvan ott az a Mars-térképük a falon?

– Persze – bólintott Mindy. – De az csak egy poszter egy ajándékboltból. A számítógépemen vannak csúcsminőségű, digitális térképek...

– Nem jó. Azokra nem rajzolhatok – szakította félbe Venkat. Aztán befordult a sarkon a pihenőbe, rámutatott a Mars-térképre, és azt mondta: – De arra rajzolhatok.

A pihenőben csak egy kávéját kortyolgató számítógép-technikus ült. Riadtan nézett fel, ahogy Venkat és Mindy berontottak.

– Jól van, rajta vannak a hosszúsági és szélességi vonalak – állapította meg Venkat. A jegyzetére nézett, és miután végigfuttatta az ujját a térképen, rajzolt egy X-et.

– Az ott a Lak – mondta.

– Hé – szólalt meg a technikus. – Maga a mi poszterünkre rajzol?

– Veszek maguknak egy újat – válaszolt Venkat anélkül, hogy hátranézett volna, aztán rajzolt egy új X-et. – Az pedig Watney jelenlegi helyzete. Adjon egy vonalzót.

Mindy körülnézett, és mivel nem látott egyet sem, felkapta a technikus noteszét.

– Hé! – ellenkezett a technikus.

Vonalzóként használva a noteszt, Venkat húzott egy vonalat a Laktól Mark helyzetéig, majd azon túl. Aztán hátralépett.

– Igen! Oda megy! – jelentette ki izgatottan.

– Ó – mondta Mindy.

A vonal egyenesen keresztülment a térkép egy fényes, sárga pontján.

– A Pathfinder – mondta Mindy. – A Pathfinderhez megy.

– Bizony – helyeselt Venkat. – Na, ez már valami. Nagyjából nyolcszáz kilométerre van tőle. És az oda-és visszaútra is van elég ellátmánya.

– És visszahozza magával a Pathfinder t és a Sojourner rovert – tette hozzá Mindy.

Venkat elővette a mobilját.

– A Pathfinderrel 1997-ben vesztettük el a kapcsolatot. Ha helyre tudja állítani, képesek leszünk kommunikálni. Lehet, csak a napelemeket kell letisztítani hozzá, de még ha nagyobb is a baj, Mark mérnök! Tárcsázott, és hozzátette: – Az a munkája, hogy megjavítson dolgokat!

Alighanem hetek óta először mosolygott, ahogy a füléhez tartotta a telefont, és várt a válaszra.

– Bruce? Itt Venkat. Minden megváltozott. Watney a Pathfinderhez tart. Ja! Ugye? Áss elő mindenkit, aki azon a projekten dolgozott, és azonnal rendeld őket a JPL-be. A következő járattal én is megyek.

Ahogy letette, rávigyorgott a térképre. – Mark, te trükkös, ravasz szarházi!

9. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 79. SOL

Ez a nyolcadik úton töltött napom estéje. A Sirius 4 egyelőre sikeres.

Beálltam egy rutinra. Mindennap hajnalban kelek. Először ellenőrzőm az oxigén-és a CO_2-szinteket, majd eszem egy reggeli adagot, és iszom egy csésze vizet. Utána a lehető legkevesebb vizet használva megmosom a fogamat, és megborotválkozom egy elektromos borotvával.

A marsjáróban nincs vécé. Úgy volt, hogy arra a célra a ruhánk regeneráló rendszerét használjuk, de azokat nem arra tervezték, hogy húsznapnyi termést tároljanak.

A reggeli vizeletem egy újrazárható műanyagdobozba megy. Amikor kinyitom, a marsjáró úgy bűzlik, mint egy kamionos pihenő klotyója. Kivihetném, hogy elpárologjon, de keményen megdolgoztam azért a vízért, és semmiképpen nem fogom elpazarolni. Amikor visszaérek, megetetem a vízvisszanyerővel.

A ganém még értékesebb. Nélkülözhetetlen a burgonyafarm számára, és én vagyok az egyetlen forrása a Marson. Szerencsére, ha elég időt töltesz az űrben, megtanulod, hogyan szarjál zacskóba. És ha azt hiszed, nagy a bűz, amikor kinyitom a húgyos dobozt, gondolj bele, mi van itt kábelfektetés után.

Amikor ezzel a kedves kis rutinnal végeztem, kimegyek, és összeszedem a napelemeket. Hogy miért nem tettem meg előző éjjel? Azért, mert a napelemek szétszedése és összepakolása teljes sötétségben nem valami szórakoztató. Ezt a saját káromon tanultam meg.

Az elemek biztonságba helyezését követően bejövök, bekapcsolok valami szar hetvenes évekbeli zenét, és elindulok. 25 km/h-val, a marsjáró végsebességével kecmergek. Elég kényelmes idebent. Egy futtában rövidre vágott nadrágot és vékony inget viselek. Ha meleg lesz, leszedem a burkolatról az odaragasztott szigetelést, ha hideg, visszaragasztom.

Majdnem két órát tudok haladni, mielőtt az akku lemerül. Egy gyors EVA-vel kicserélem a kábeleket, aztán vissza a kormány mögé az aznapi út második feléhez.

A terep nagyon sima. A marsjáró alváza magasabban van bármilyen környékbeli kőnél, a végtelen korszakok homokviharai által simára csiszolt dombok pedig enyhén lejtősek.

Amikor a második akku is lemerül, ideje az újabb EVA-nek. Leszedem a napelemeket a tetőről, és kipakolom őket a földre. Az első néhány solon még sorba rendeztem, de most már csak szanaszét terítem őket, puszta lustaságból a lehető legközelebb a marsjáróhoz.

Ekkor jön a nap hihetetlenül unalmas része: tizenkét óra tétlen üldögélés. És már kezd elegem lenni a marsjáróból. A belseje akkora, mint egy furgoné, ami soknak tűnhet, de próbálj csak eltölteni nyolc napot egy furgonban. Alig várom, hogy a Lak tágas, nyílt terében gondozhassam a burgonyafarmomat.

Itt tartunk, már nosztalgiával gondolok vissza a farmra. Ez mennyire gáz már?

Szar hetvenes évekbeli sorozatokat nézek, és egy rakás Poirotregényt olvasok, de leginkább azzal töltöm az időmet, hogy kitaláljam, hogy jutok majd el az Ares 4-hez. Mert egyszer el kell jutnom oda. Hogy a pokolba fogok túlélni egy 3200 kilométeres utat ebben az izében? Nagyjából 50 napig fog tartani. Kell majd hozzá a vízvisszanyerő, az oxigenátor, talán a Lak néhány fő akkuja, és egy csomó napelem, amivel feltölthetem őket . . . Hová fogom tenni mindezt? Ezek a gondolatok kínoznak a hosszú, unalmas napokon.

Végül besötétedik, én meg elfáradok, és lefekszem az ételcsomagok, a vízpalackok, az extra O_2-palackok, a CO_2-szűrők, a húgyos doboz, a szaros zacskók és a személyes dolgaim közé. Van egy csomó legénységi kezeslábasom, ami jól jön pluszban a takarók és a párnák mellé. Lényegében minden éjjel egy rakás szemétben alszom.

Apropó, alvás . . . Jó éjt.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 80. SOL

Számításaim szerint nagyjából 100 kilométerre vagyok a Pathfindertől. Igazából a neve „Cári Sagan Emlékállomás”, azonban minden tisztelettel Cárinak, annak hívom, aminek csak akarom. Én vagyok a Mars királya.

Mint említettem, ez egy hosszú, unalmas út, és még mindig csak odafelé megyek. De hé, asztronauta vagyok. A bazi hosszú utakból élek.

A navigáció elég problémás.

A Lak navigációs jeladója csak 40 kilométerig működik, úgyhogy itt már használhatatlan. Tudtam, hogy ezzel gond lesz, amikor az útra készültem, ezért előálltam egy briliáns tervvel, ami nem működött.

A számítógépen részletes térképek vannak, szóval gondoltam, elnavigálok majd a jellegzetes tájképek alapján. Rosszul gondoltam. Mint kiderül, nem tudsz jellegzetes tájképek alapján navigálni, ha egyszer nincs körülötted semmilyen átkozott jellegzetesség.

A landolási helyszínünk egy rég eltűnt folyó deltája, amit a NASA azért választott, mert ha vannak mikroszkopikus leletek valahol, akkor itt érdemes keresni őket. Ráadásul a víz több ezer kilométerről sodorhatott ide szikla-és talajmintákat, úgyhogy egy kis ásással egy egész adag geológiai történelmet kaphatunk.

Tudományos szempontból ez remek, ugyanakkor azt jelenti, hogy a Laknak egy jellegtelen pusztaság ad otthont.

Fontolgattam, hogy csinálok egy iránytűt. A marsjáróban bőven van elektromosság, az orvosi csomag pedig tartalmaz tűt. Csak egy a gond: a Marsnak nincs mágneses mezeje.

Ezért a Phobosszal navigálok, ami olyan gyorsan száguld a bolygó körül, hogy naponta kétszer kel fel, és nyugszik le, nyugatról keletre. Nem a legpontosabb rendszer, ami létezik, de működik.

A 75. solon már könnyebb dolgom volt. Eljutottam egy nyugat felé emelkedő völgyhöz, amelynek sima talaján egyszerű volt vezetni, csak követnem kellett a dombok peremét. Rettenthetetlen vezetőnk után Lewis-völgynek kereszteltem. Amilyen kockaként rajongott a geológiáért, imádta volna ezt a helyet.

Három sollal később Lewis-völgy egy nagy síkságba torkollt, és tájékozódási pontok híján megint a Phobosra kellett támaszkodnom. Van ebben valami szimbolika, elvégre Phobos a félelem istene, és én őt választottam vezetőmnek. Nem egy jó jel.

De ma végre megfordult a szerencsém. Két solnyi sivatagi vándorlás után találtam valamit, ami alapján navigálhatok. Egy öt kilométeres krátert, olyan kicsit, hogy még csak el sincs nevezve. De a térképeken szerepelt, úgyhogy nekem olyan volt, mint az Alexandriai világítótorony. Amint megláttam, pontosan tudtam, hogy hol vagyok.

Ami azt illeti, jelenleg a közelében táborozom.

Végre túljutottam a térkép üres területein, holnap ott lesz viszonyítási pontnak a világítótorony, majd a Hamelin-kráter. Alakulnak a dolgok.

A következő teendőm: tétlenül üldögélni tizenkét órán át.

Jobb, ha hozzálátok!

NAPLÓBEJEGYZÉS: 81. SOL

Ma majdnem odaértem a Pathfinderhez, de elfogyott a nafta. Már csak 22 kilométer van hátra!

Jelentéktelen utazás. A navigáció nem probléma: ahogy a világítótorony elmaradt mögöttem, felbukkant a Hamelin-kráter pereme.

Már rég elhagytam az Acidalia Planitiát, és bőven az Ares Vallisban vagyok. A sivatagi síkságok kezdik átadni a helyüket a rázósabb terepnek, tele vulkanikus lerakódással, amit nem temetett be a homok. Kellemetlenné teszi a vezetést, jobban kell figyelnem.

Mostanáig egyenesen keresztülmentem a sziklás terepen, de ahogy haladok délnek, a sziklák egyre nagyobbak, és egyre több van belőlük. Néhányat meg kell kerülnöm, ha nem akarom veszélynek kitenni a felfüggesztést. A jó hír az, hogy nem sokáig kell így tennem, mert amint elérem a Pathfindert, visszafordulhatok.

Az idő jó. Nincs észlelhető szél, nincs vihar. Szerencsés vagyok. Jó esély van rá, hogy a marsjáróm elmúlt napi nyomai megmaradtak, akkor pedig azok puszta követésével is visszatalálok a Lewis-völgybe.

Miután felállítottam a napelemeket, sétáltam egyet. Sosem veszítettem szem elől a marsjárót, más se kell, mint hogy gyalogosan eltévedjek. De egyszerűen nem tudtam rávenni magam, hogy visszamásszak abba a szűk, büdös patkánylyukba. Legalábbis nem azonnal.

Fura egy érzés ez. Bárhová megyek, én vagyok ott az első. Ha kilépek a marsjáróból? Én vagyok az első, aki valaha ott járt! Ha megmászok egy dombot? Én vagyok az első, aki valaha megmásztál Ha belerúgok egy kőbe? Az a kő egymillió éve nem mozdult onnan!

Én vagyok az első, aki hosszú utat vezetett le a Marson. Én vagyok az első, aki harmincegy napnál több solt töltött a Marson. Én vagyok az első, aki növényt termeszt a Marson. Első, első, első!

Nem gondoltam, hogy bármiben is első leszek. Ötödikként léptem ki az MLE-ből landolás után, és ezzel én voltam a tizenhetedik ember a bolygón. A kilépési sorrendet évekkel korábban meghatározták. Egy hónappal kilövés előtt mind megkaptuk a magunk „marsi sorszám” tetoválásait. Johanssen majdnem nemet mondott az ő 15-ösére, mert félt, hogy fájni fog neki. Ez a nő túlélte a centrifugát, a hányó üstököst, a landolási gyakorlatokat, a 10 km-es futásokat, és fejjel lefelé pörögve kijavított egy szimulált MLE számítógéphibát. De félt egy tetoválótűtől.

Öregem, mennyire hiányoznak.

Jézus Krisztus, mindent megadnék egy ötperces beszélgetésért. Bárkivel, bárhol. Bármiről.

Én vagyok az első, aki teljesen egyedül van egy egész bolygón.

Na jó, elég a siránkozásból. Most is beszélgetést folytatok azzal, aki ezt a naplót olvassa. Kissé egyoldalú beszélgetés, de ez is valami. Lehet, meghalok, de a fenébe is, valaki meghallgatja majd a mondandómat.

És ennek az útnak az a lényege, hogy rádiót szerezzek. Talán még azelőtt újra felvehetem a kapcsolatot az emberiséggel, hogy meghalok.

Tessék, még egy első: holnap én leszek az első, aki visszaszerez egy marsi szondát.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 82. SOL

Győzelem! Megtaláltam!

Tudtam, hogy jó helyen vagyok, amikor a távolban megpillantottam a Twin Peakst[3]. A két kis domb egy kilométerre van a landolási zónától, ráadásul annak a másik oldalán. Csak a dombok felé kellett haladnom, amíg rá nem leltem a landoló egységre.

És ott volt! Pont, ahol lennie kellett! Izgatottan kikászálódtam, és odasiettem.

A Pathfinder ereszkedésének utolsó stádiuma egy ballonokkal befedett tetraéder volt. A ballonok nyelték el a földet érés erejét. Amikor megérkezett, a ballonok leeresztettek, a tetraéder pedig szétnyílt, és felbukkant belőle a szonda.

Ez valójában két külön komponensből áll. Magából a landoló egységből és a Sojourner roverből. A landoló immobil volt, a Sojourner viszont körbevándorolt, és jól megnézte magának a helyi sziklákat. Mindkettőt visszaviszem magammal, de a landoló az igazán fontos, az tud kommunikálni a Földdel.

El sem tudom mondani, milyen boldog voltam, hogy megtaláltam. Sok munkába került ideérni, és sikerrel jártam.

A landoló félig be volt temetve. Gyorsan és óvatosan kiástam a nagyját, bár a jókora tetraéder és a leeresztett ballonok még mindig a felszín alatt lapultak.

Egy kis kutatás után megtaláltam a Sojournert. A kisöreg mindössze két méterre volt a landolótól. Homályosan rémlik, hogy messzebb volt, amikor legutóbb látták. Valószínűleg tartalékmódba kapcsolt, és a landoló körül körözve próbált kommunikálni.

Hamar elhelyeztem a marsjáróban: kicsi, könnyű, és bőven befér a légzsilipen. A landoló már más lapra tartozott.

Esélytelen volt, hogy az egészet vissza vigyem a Lakhoz. Túl nagy, de hát úgyis csak magára a szondára van szükségem. Ideje volt feltennem a gépészmérnöki sapkámat.

A szonda a szétnyílt tetraéder központi paneljén volt, amihez a másik három oldal fémzsanérokkal kapcsolódott. Ahogy azt a JPL-nél bárki megmondhatja, a szondák érzékeny jószágok. Nem nyomhatnak sokat, ezért nem úgy vannak megépítve, hogy ellenálljanak az erőszaknak.

Elég volt egy feszítővas, hogy lepattanjanak a zsanérok!

Ezután jött a neheze. Amikor fel akartam emelni a központi panelt, az meg sem mozdult.

Ahogy a másik három panel esetében, ez alatt is leeresztett ballonok voltak.

Az évtizedek alatt a ballonok elszakadtak, és megteltek homokkal.

Levághattam volna őket, de mélyebbre kellett volna ásnom, hogy hozzájuk férjek. Ez még nem lett volna nehéz, hisz csak homokról van szó, de a másik három panel baromira útban volt.

Hamar rájöttem, hogy leszarom a másik három panel állapotát. Visszamentem a marsjáróhoz, levágtam néhány csíkot a Lak anyagából, és összefontam őket egy primitív, de erős kötélbe. Hogy erős lett, az nem az én érdemem, hanem a NASA-é. Én csak a kötélformáért feleltem.

Az egyik végét hozzákötöztem egy panelhez, a másikat meg a marsjáróhoz. A járművet úgy építették, hogy rendkívül nehéz terepen, akár meredek szögekben is tudjon haladni. Lehet, hogy nem gyors, de komoly nyomatéka van. Úgy vontattam el vele a panelt, ahogy egy vidéki tahó húz ki egy fatönköt.

Már volt helyem ásni, és amint feltártam a ballonokat, levágtam azokat. Egy óráig tartott az egész.

Aztán felemeltem a központi panelt, és magabiztosan a marsjáróhoz vittem!

Vagy legalábbis így terveztem. Az átkozott cucc még így is pokoli nehéz volt. Úgy 200 kilogramm lehet, az meg még a marsi gravitációban is sok egy kicsit. A Lakban könnyen elcipelném, de hogy egy esetlen EVA-ruhában emelgessem? Kizárt dolog.

Szóval vonszolnom kellett a marsjáróig.

A következő mutatványom: feltenni a tetőre.

Az jelenleg üres volt, mert a majdnem teli akkuk ellenére is felállítottam a napelemeket, amikor megérkeztem. Miért ne? Bonusz energia.

Már előre átgondoltam a dolgot. Az idevezető úton a napelemek két sorban foglalták el az egész tetőt, a visszaúton viszont egyetlen halomba rakom őket, hogy helyet csináljak a szondának. Ez egy kicsit veszélyesebb, mert a halom leborulhat, plusz bazi nehéz lesz olyan magasra halmozni őket. De megoldom.

Nem dobhatok csak úgy át egy kötelet a marsjárón, hogy az oldaláról lógassam le a Pathfindert. Nem akarom tönkretenni. Persze, rég tönkrement, még 1997-ben elvesztették vele a kapcsolatot. De nem akarom még jobban tönkretenni.

Előálltam egy megoldással, de mára már elég fizikai munkát végeztem, és majdnem besötétedett.

Most a marsjáróban vagyok, és a Sojournert vizsgálgatom. Úgy tűnik, rendben van, nincs rajta látható sérülés. A jelek szerint semmi sem sült meg túlságosan a fényben, a rárakódott, sűrű marsi anyag megvédte a komoly napkároktól.

Talán azt gondolod, hogy a Sojourner nem is lesz a hasznomra. Nem képes kommunikálni a Földdel, szóval miért foglalkozom vele?

Azért, mert sok mozgó alkatrésze van.

Ha kapcsolatot teremtek a NASA-val, úgy tudok kommunikálni velük, ha egy oldalnyi szöveget beletartok a landoló kamerájába. De hogy fognak ők kommunikálni velem? A landolónak csak két mozgó alkatrésze van, az irányított antenna (aminek folyamatosan a Föld felé kell mutatnia) és a kameratartó. Ki kellene találnunk egy rendszert, amivel a NASA a kamerafej mozgatásával beszél hozzám. Kínosan lassú lenne.

De a Sojournernek van hat, elég gyorsan forgó és független kereke. Azokkal sokkal egyszerűbb lesz a kommunikáció. Betűket írhatok a kerekekre, amiket aztán a NASA forgathat, hogy lebetűzze nekem az üzeneteket.

Mindez feltéve, ha egyáltalán be tudom üzemelni a landoló rádióját.

Ideje lefeküdni. Sok derékszakító fizikai munka vár rám holnap. Kell a pihenés.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 83. SOL

Istenem, mindenem fáj.

De csak egyféleképpen tudtam biztonságosan elhelyezni a tetőn a landoló egységet.

Építettem egy rámpát sziklákból és homokból, ahogy az ősi Egyiptomban.

Márpedig ha egyvalamiből sok van az Ares Vallisban, akkor az a szikla!

Először azt kísérleteztem ki, hogy milyen meredeknek kell lennie a lejtőnek. Felhalmoztam pár sziklát a landoló mellé, amit aztán felvonszoltam a rakásra, majd onnan vissza, le a talajra. Ezután meredekebbé tettem a rámpát, és megnéztem, tudom-e vonszolni rajta a landolót. Ezt addig ismételgettem, amíg meg nem találtam a legjobb lejtőszöget: 30 fok. Annál több túl kockázatos volt. A landoló kicsúszhat a kezemből, és lebukdácsolhat a rámpán.

A marsjáró teteje majdnem két méterre van a talajtól, ami azt jelenti, hogy csaknem négyméteres rámpára van szükségem. Dologra.

Az első néhány sziklával könnyű dolgom volt, de aztán kezdtek egyre nehezebbnek tűnni. Az űrruhában végzett kemény fizikai munka gyilkos dolog. Minden nehezebb, mert egy 20 kilogrammos szkafandert hurcolsz magadon, a mozgásod pedig korlátozott. Húsz percen belül már levegőért kapkodtam, úgyhogy csaltam, és megnöveltem az O_2-mennyiséget. Sokat segített, de valószínűleg jobb, ha nem csinálok belőle rendszert. Nem volt melegem sem. Az űrruhából gyorsabban szivárog a meleg, mint ahogy a testem termelni tudja. A fűtőrendszer tartja elviselhető szinten a hőmérsékletet, a fizikai meló csak annyit jelentett, hogy a szkafandernek kevésbé kellett fűtenie magát.

Többórányi döglesztő munka után végre elkészültem a rámpával, ami csak egy rakás szikla a marsjáró mellett, de a lényeg, hogy elérte a tetejét.

Először is fel-le járva jól megtapostam, hogy tényleg stabil-e, aztán felvonszoltam rajta a landoló egységet. Remekül működött!

Fülig érő mosollyal szíjaztam le a landolót. Megbizonyosodtam róla, hogy biztos helye van, és még a napelemeket is felpakoltam egyetlen halomba (miért ne használnám ki a rámpát?).

De aztán belém nyilallt. A rámpa összedől, ha elhajtok, és a sziklák kárt tehetnek a kerekekben vagy az alvázban. És hogy ez ne fordulhasson elő, szét kell szednem.

Fúj.

A rámpa lebontása könnyebb volt, mint a felépítése, hiszen nem kellett minden sziklát alaposan, stabilan elhelyeznem. Csak szétdobáltam őket, az pedig csak egy órába került.

És íme, kész vagyok!

Holnap indulok haza az új, 200 kilogrammos, tönkrement rádiómmal.

[3] Magyar jelentése: ikercsúcsok

10. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 90. SOL

Hét nap a Pathfinder megtalálása óta, hét nappal közelebb otthonhoz.

Ahogy reméltem, a korábbi keréknyomok mutatták az utat a Lewisvölgybe, ahol négy solnyi sétakocsikázás várt. A balomon lévő domboknak köszönhetően lehetetlen eltévedni, a terep pedig sima.

De minden jónak vége szakad egyszer. Visszajutottam az Acidalia Planitiába, és az itteni nyomok már rég eltűntek: tizenhat napja jártam erre, ennyi idő alatt még az enyhe idő is eltakarítja azokat.

Az odaút alatt fel kellett volna állítanom egy-egy sziklarakást minden táborozás alkalmával. A talaj végig olyan sima, hogy kilométerekről láthatóak lennének.

Másrészt viszont, ha belegondolok annak a rohadt rámpának az összerakásába . . . Fúj.

Szóval megint sivatagi vándor vagyok, és a Phobost használom a navigációhoz, remélve, hogy nem térek le túlságosan az útról. Csak 40 kilométerre kell megközelítenem a Lakot, hogy befogjam a jeladóját.

Optimista vagyok. Először érzem úgy, hogy talán lejutok erről a bolygóról élve. Ennek megfelelően minden EVA alkalmával gyűjtök némi talaj-és kőzetmintát.

Először úgy gondoltam, ez a kötelességem. Ha életben maradok, a geológusok imádni fognak érte. Aztán elkezdtem élvezni, és vezetés közben most már alig várom a kövek bezacskózásának egyszerű aktusát.

Megint jó érzés asztronautának lenni. Ez minden. Nem kényszerű farmernek, nem elektromérnöknek, nem kamionsofőrnek. Hanem asztronautának. Egy asztronauta munkáját végzem. Hiányzott.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 92. SOL

Ma két másodpercre befogtam a Lak jelét, aztán elvesztettem. De ez jó jel. Két napja tartok nagyjából észak-északnyugat felé, jó száz kilométerre lehetek a Laktól – csoda, hogy egyáltalán bármennyire fogtam a jelet. A tökéletes időjárási körülmények pillanata lehetett.

A dögunalmas napokon Lewis parancsnok hetvenes évekbeli tévészemét-gyűjteményén rágom át magam, most épp A hatmillió dolláros férfin.

Most néztem meg egy epizódot, amiben Steve Austin egy szovjet gyártmányú Vénusz-szondával harcol, ami véletlenül landolt a Földön. A bolygóközi utazások szakértőjeként elmondhatom, hogy a sztoriban nincsenek tudományos pontatlanságok. Meglehetősen gyakori, hogy egy szonda a rossz bolygón landol, ráadásul ennek nagy, lapos burkolata ideális a Vénusz magasnyomású atmoszférájához. És, mint mindannyian tudjuk, a szondák hajlamosak rá, hogy megtagadják a parancsokat, és inkább emberekre támadjanak.

A Pathfinder egyelőre nem próbált megölni, azért rajta tartom a szemem.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 93. SOL

Ma megtaláltam a Lak jelét. Már biztos nem tévedek el. A számítógép szerint 24 718 méterre vagyok, holnapra otthon leszek. Ha teljesen tönkre is megy a marsjáró, akkor sem lesz baj, mert innen akár haza is sétálhatok.

Nem tudom, említettem-e már korábban, de tényleg kurvára elegem van a marsjáróból. Annyi időt töltöttem ülve és fekve, hogy a hátam teljesen kivan. A csapattársaim közül most Becket hiányolom a legjobban. A hapsi helyrerakná a hátamat.

Bár biztosan jól le is baszna miatta. „Miért nem csináltál nyújtó gyakorlatokat? A tested fontos! Egyél több rostot”, meg ilyesmik.

De ezen a ponton jólesne egy egészségügyi kioktatás.

A kiképzés során gyakorolnunk kellett a rettegett „Elhibázott pálya” forgatókönyvet. Az MFE felszállása során egy másodrakétás hiba esetén pályára kerülnénk ugyan, de túl alacsonyan lennénk, hogy elérjük a Hermest. A felső atmoszférát súrolnánk, ezért a pályánk rohamosan süllyedne. A NASA távirányítással küldené értünk a Hermest, és gyorsan elhúznánk onnan a fenébe, mielőtt túl sok ellenállásba ütközik.

Ennek gyakorlására három nyomorult napig az MFE-ben kellett maradnunk. Hat ember egy felszállójárműben, amit eredetileg egy huszonhárom perces repülésre terveztek. Kicsit zsúfolt volt. És amikor azt mondom, hogy „zsúfolt”, azt úgy értem, hogy „meg akartuk ölni egymást”.

Most mindent megadnék érte, hogy abban a zsúfolt kapszulában legyek a srácokkal.

Apám, remélem, működésre tudom bírni a Pathfindert.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 94. SOL

Otthon, édes otthon!

Ma az én hatalmas, tágas Lakomból írok!

Amikor visszaértem, az volt az első dolgom, hogy vadul kalimpáló kezekkel körberohangáljak. Remek érzés volt! Huszonkét solt töltöttem el a marsjáróban, és járni sem tudtam anélkül, hogy űrruhát kellett volna húznom.

Ennek a kétszeresét kell majd kiállnom, hogy eljussak az Ares 4-hez, de az a jövő problémája.

Pár ünnepi kör után ideje volt munkához látnom.

Kezdetnek bekapcsoltam az oxigenátort és a légkörszabályozót. Ellenőriztem a levegőt, minden rendben volt. Még akadt benne CO_2, szóval a növények nem fulladtak meg, amiért nem voltam ott, hogy kilélegezzek nekik.

Természetesen alaposan megvizsgáltam a terméseimet is, és mind egészségesek voltak.

Hozzáadtam a szaros zacskóim tartalmát a trágyadombhoz. Isteni szag támadt, én mondom, azonban miután elkevertem egy kis földdel, elviselhetővé enyhült. A doboznyi vizeletemet a vízvisszanyerőbe öntöttem.

Bő három hétig voltam távol, és a termés kedvéért magasan hagytam a Lak nedvességtartalmát. Ennyi levegőben lévő víz mindenféle elektromos problémákat okozhat, ezért a következő néhány órát az összes rendszer alapos leellenőrzésével töltöttem.

Aztán lebzseltem egy kicsit. A nap hátralévő részét legszívesebben pihenéssel töltöttem volna, de még több munka várt rám.

Miután beöltöztem, kimentem a marsjáróhoz, és lepakoltam a napelemeket a tetejéről. A következő néhány órában a helyükre állítottam, és a Lak energiahálózatára kötöttem azokat.

A landoló egységet sokkal könnyebb volt levenni a tetőről, mint feltenni oda. Leszedtem egy merevítőt az MFE platformjáról, azután odavittem a marsjáróhoz. Az egyik végét nekidöntöttem a burkolatnak, a másik végét pedig stabilan beástam a földbe. És kész volt a rámpám.

Magammal kellett volna vinnem a merevítőt a Pathfinderhez. Mindig tanul valamit az ember.

A landoló egységet nem tudom átvinni a légzsilipen, mert túl nagy. Valószínűleg szét tudnám szedni, hogy aztán darabonként vigyem be, de elég nyomós okom van rá, hogy ne tegyem.

Mágneses mező hiányában a Marsot semmi sem védi a Nap erős sugárzásától. Ha ki lennék téve ennek, attól olyan rákos lennék, hogy még a rákomnak is rákja lenne. A Lak ponyvája ezért útját állja az elektromágneses hullámoknak, ami azt jelenti, hogy maga a Lak blokkolná a landoló adását, ha behoznám ide.

És ha már a ráknál tartunk, ideje volt megszabadulnom az RTG-től.

Szabályosan fájt visszamásznom a marsjáróba, de meg kellett tennem. Ha az RTG bármikor kilyukad, nekem annyi.

A NASA úgy döntött, hogy négy kilométer kell a biztonságos távolsághoz, és eszemben sem volt felülbírálni őket. Elvittem az RTG-t oda, ahol Lewis parancsnok eredetileg elásta, beleejtettem ugyanabba a lyukba, és visszavezettem a Lakba.

Holnap elkezdek dolgozni a landolón.

Most pedig kiélvezem, hogy aludhatok egy jót egy igazi ágyban, méghozzá azzal a gondolattal, hogy a reggeli pisilést egy toalettbe végezhetem.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 95. SOL

A mai nap a javításokról szólt!

A Pathfinder-küldetés a landoló ismeretlen meghibásodása miatt ért véget. Onnantól kezdve, hogy a JPL elvesztette vele a kapcsolatot, fogalmuk sem volt, mi történt a Sojournerrel. Lehet, hogy nincs rossz állapotban, és csak áramra van szüksége. Áramra, amit a homokkal reménytelenül befedett napelemeitől nem kaphatott meg.

A munkaasztalomra tettem a kis rovert, és lefeszítettem róla egy panelt, hogy belenézhessek. Az akkuja egy újra nem tölthető lítium tionil-klorid volt, ezt már néhány finom jelből is láttam: a csatlakozások formájából, a szigetelés vastagságából, és abból, hogy rá volt írva: LiSOCI_2 NEM TÖLTHETŐ.

Alaposan letisztítottam a napelemeket, és rájuk irányítottam egy kis, állítható lámpát. Az akku rég halott, de az elemek attól még rendben lehetnek, és elláthatják energiával a Sojournert. Meglátjuk, mi lesz.

Ezután ideje volt vetni egy pillantást a Sojourner apukájára. Beöltöztem, és kimentem.

A landolóknak általában az akku a gyenge pontjuk. Az a legérzékenyebb alkotóelemük, és ha annak egyszer vége, nincs mit kezdeni velük.

Nem tudnak csak úgy kikapcsolni és várakozni, ha alacsony az energiaszintjük, mert a berendezéseik nem működnek egy bizonyos hőmérséklet alatt – vagyis a fűtésnek melegen kell tartania őket. Ilyen probléma a Földön ritkán merül fel, de hé. Ez a Mars.

A napelemeket idővel befedi a homok, a téllel pedig csökken a hőmérséklet és a napfény. Mindez egy nagy „baszd meg” a Marstól a landolódnak. A végén már több áramot használ a melegen tartáshoz, mint amennyit a homokrétegen át a kevéske napfényből nyer.

Amikor az akku lemerül, túl hideg lesz a berendezéseknek, és az egész rendszer meghal. A napelemek valamennyire feltöltik az akkut, de addigra már nincs semmi, ami közölné a rendszerrel, hogy rebootoljon. Ami megtehetné ezt, az egy többé már nem működő elektromos eszköz. Végül az immár használaton kívüli akku már a töltését sem tudja megtartani.

Általában ez a megdöglés oka, és biztos vagyok benne, hogy ez nyírta ki a Pathfindert is.

Az MLE néhány maradék darabjából összetákoltam egy asztalt és egy rámpát, és ráhúztam a landoló egységet az új kültéri munkaállomásomra. EVA-ruhában dolgozni éppen elég bosszantó, ha még folyton hajolgatnom is kéne, az kész tortúra lenne.

Fogtam a szerszámaimat, és elkezdtem piszkálódni. A külső panel felnyitása nem volt nehéz, és könnyen beazonosítottam az akkut is. A JPL mindent felcímkéz. Ez egy 40 amperórás Ag-Zn akku, 1,5-ös optimális feszültséggel. Ejha. Akkoriban ezeket tényleg a semmi hajtotta.

Leválasztottam az akkut, és visszamentem vele a Lakba, ahol ellenőriztem az elektromos készletemmel, és ez bizony tényleg halott, halott, halott. Ha végigcsoszognék egy szőnyegen, azzal több feszültséget termelnék.

De már tudtam, mi kell a landolónak: 1,5 volt.

Ahhoz a vacak tákolmányhoz képest, amit a 6. sol óta ragasztgattam össze, ez gyerekjáték volt. Vannak feszültségszabályozóim! Csak tizenöt percbe került szabályozót tenni egy tartalék áramkörre, aztán egy órába kimenni, és bedugni a vezetéket oda, ahol korábban az akku volt.

De ott van még a hőmérséklet problémája. Nem árt az elektromos eszközöket -40 °C fölött tartani. Ma kemény -63 °C van.

Az akku nagy, így könnyű volt beazonosítanom, de arról fogalmam sem volt, hol vannak a fűtőelemek. És még ha lett is volna, túl kockázatos lenne közvetlenül rákapcsolni őket az áramra. Attól az egész rendszer megsülhet.

Ezért inkább meglátogattam a jó öreg „Pótalkatrészraktárt”, vagyis az 1-es marsjárót, és kiloptam belőle a hősugárzót. Annyira kifosztottam már szerencsétlen járgányt, hogy úgy néz ki, mintha a város rossz környékén parkoltam volna le.

Odacipeltem a hősugárzót a kültéri „munkaállomásomra”, rákötöttem a Lak áramellátására, és behelyeztem a landoló azon részébe, ahol korábban az akku volt.

Most várok. És remélek.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 96. SOL

Nagyon bíztam benne, hogy egy üzemelő landoló egység látványára ébredek, de nem volt szerencsém. Az irányított antennája pont úgy áll, ahogy legutóbb láttam. Hogy ennek miért van jelentősége? Megmondom én...

Ha a landoló új életre kel (és ez egy nagy „ha”), megpróbálom helyreállítani a kapcsolatot a Földdel. A baj csak az, hogy senki sincs a vonal másik végén. Kétlem, hogy a Pathfinder csapata ott lóg a JPL-nél, hátha a régóta döglött szondájukat megjavítja egy makacs asztronauta.

A Mélyűri Hálózatnak és a SETI-nek van a legjobb esélye rá, hogy meghalljanak. Ha bármelyikük észleli a jelet, akkor szólnak a JPL-nek.

Ott rá fognak jönni, hogy mi történik, főleg, miután háromszögeléssel belövik a landolási zónámat, mint a jel eredetét.

Aztán közlik a landoló egységgel, hogy merre van a Föld, mire az szépen beállítja az irányított antennáját. És ebből, az antenna beállításából tudhatom, ha létrejött a kapcsolat.

Eddig semmi.

De még van remény. Bármilyen oka lehet a késlekedésnek. A marsjáró hősugárzója arra van tervezve, hogy egy atmoszféránál melegítsen, és a ritka marsi levegő súlyosan gátolja a működőképességét, ezért az elektromos berendezéseknek több időre lehet szükségük, hogy bemelegedjenek.

Ráadásul a Föld csak nappal látható. A landolót este javítottam meg (legalábbis remélem, hogy megjavítottam), most pedig reggel van, vagyis az idő nagy részében éjszaka volt. Olyankor nincs Föld.

A Sojourneren sem mutatkoznak az élet jelei. Egész éjjel a Lak kellemes, meleg környezetében volt, és bőséges fény jutott a csillogóan tiszta napelemeire. Talán egy hosszú öndiagnosztikát futtat, vagy nyugton marad, amíg nem hall a landoló egység felől, vagy ilyesmi.

Ki kell űznöm ezeket a gondolatokat a fejemből.

PATHFINDER NAPLÓ: 0. SOL

BOOTOLÁS FOLYAMATBAN

IDŐ 00:00:00

ENERGIAVESZTESÉG ÉSZLELVE, IDŐ/DÁTUM TISZTÁZATLAN

OS TÖLTÉSE...

VXWARE OPERÁCIÓS RENDSZER © WIND RIVER RENDSZEREK

HARDWARE ELLENŐRZÉST VÉGEZNEK:

BELSŐ HŐMÉRSÉKLET: -34 °C

KÜLSŐ HŐMÉRSÉKLET: MŰKÖDÉSKÉPTELEN

AKKUMULÁTOR: FELTÖLTVE

IRÁNYÍTOTT ANTENNA: RENDBEN

KÖRSUGÁRZÓ ANTENNA: RENDBEN

SZÉL SZENZOR: MŰKÖDÉSKÉPTELEN

METEOROLÓGIA: MŰKÖDÉSKÉPTELEN

ASI: MŰKÖDÉSKÉPTELEN

KAMERA: RENDBEN

ROVER RÁMPA: MŰKÖDÉSKÉPTELEN

SOLAR A: MŰKÖDÉSKÉPTELEN

SOLAR B: MŰKÖDÉSKÉPTELEN

SOLAR C: MŰKÖDÉSKÉPTELEN

HARDWARE ELLENŐRZÉS KÉSZ

HELYZET SUGÁRZÁSA

TÁVOLSÁGI JEL KERESÉSE..

TÁVOLSÁGI JEL KERESÉSE..

TÁVOLSÁGI JEL KERESÉSE..

JEL BEFOGVA...

11. FEJEZET

– VALAMILYEN ADAT érkezik . . . igen . . . igen! A Pathfinder!

A zsúfolt helyiséget taps és éljenzés árasztotta el. Venkat megveregette egy ismeretlen technikus hátát, Bruce pedig a levegőbe bokszolt.

A rögtönzött Pathfinder irányítóközpont már önmagában is kiemelkedő teljesítményt jelentett. Az elmúlt húsz napban a JPL mérnökeinek egy csapata megállás nélkül azon dolgozott, hogy antik számítógépeket rakjon össze, hibás alkatrészeket javítson meg, mindent hálózatba kössön, és sebtében szoftvereket telepítsen, amelyek segítségével a régi rendszerek kommunikálni tudtak a Mélyűri Hálózattal.

A helyiség maga korábban konferenciateremként funkcionált; a JPLnek nem volt hirtelen rendelkezésre álló szabad terme. A számítógépektől és egyéb felszerelésektől egyébként is zsúfolt szoba most határozottan klausztrofóbnak érződött a bepréselődött bámészkodók miatt.

Az Associated Press egy stábjának tagjai a falnak nyomva próbáltak – sikertelenül – nem útban lenni, ahogy megörökítették a nagy pillanatot. A média maradékának be kellett érnie az AP feedjével, és a várakozással a sajtótájékoztatóra.

Venkat Bruce-hoz fordult.

– A fenébe is, Bruce, most aztán tényleg előhúztál egy nyulat a kalapból! Szép munka!

– Én csak az igazgató vagyok – szerénykedett Bruce. – Köszönd meg a srácoknak, akik ezt az egészet összehozták.

– Meg is fogom. – Venkat ragyogott. – De először is beszélnem kell az új legjobb barátommal.

Venkat a kommunikációs konzolnál ülő fejhallgatós férfihoz fordult: – Hogy hívják, új legjobb barátom?

– Tim – felelte az, le sem véve a szemét a monitorról.

– Most mi lesz? – kérdezte Venkat.

– Automatikusan elküldtük a visszajelzést, tizenegy percen belül odaér. Azután a Pathfinder elkezdi az irányított antennás adást, szóval huszonkét perc múlva hallunk felőle újra.

– Venkatnak doktorátusa van fizikából, Tim – mondta Bruce. – Nem kell elmagyaráznod neki az adásidőt.

Tim megvont a vállát.

– A menedzserekkel sosem lehet tudni.

– Mi állt az adásban, amit befogtunk? – kérdezte Venkat.

– Csak az alapok. Hardware-ellenőrzés. Sok a működésképtelen rendszer, mert azokon a paneleken voltak, amiket Watney eltávolított.

– Mi van a kamerával?

– Elvileg működik. Készíttetünk vele egy panorámaképet, amint lehetséges.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 97. SOL

Sikerült!

Aztakurva, sikerült!

Az előbb öltöztem be, hogy ránézzek a landoló egységre. Az irányított antenna egyenesen a Föld felé mutat! A Pathfindernek fogalma sincs, hogy hol van, szóval arról sem lehet fogalma, hogy a Föld hol van. Csakis onnan tudhatja, hogy befogott egy jelet.

Tudják, hogy életben vagyok!

Nem is tudom, mit mondjak. Őrült egy terv volt ez, és valahogy mégis működött! Nemsokára újra beszélni fogok valakivel. Három hónapot töltöttem el a valaha élt legmagányosabb emberként, és ennek most végre vége.

Persze, lehet, hogy nem tudnak megmenteni. De többé nem leszek egyedül.

Végig, amíg a Pathfinder megszerzésén dolgoztam, ezt a pillanatot képzeltem el. Úgy gondoltam, hogy majd le-föl ugrálok, éljenzek, talán felpattanok a földről (mert ez az egész átkozott bolygó az ellenségem), de semmi ilyesmit nem csináltam. Amikor visszaértem a Lakba, és levettem az EVA-ruhát, leültem a földre, és sírtam. Hosszú percekig gyerekként bőgtem, aztán enyhe szipogásra váltottam, majd végre nyugalom szállt meg.

Jó volt ez a nyugalom.

Hirtelen rájöttem: most, hogy talán életben maradok, óvatosabbnak kell lennem a kínos pillanataim naplózásával. Hogyan tudok naplóbejegyzést törölni? Nem látok rá módot . . . de erre majd később térek vissza. Most fontosabb dolgom van.

Emberekkel kell beszélnem!

■■■

VENKAT VIGYOROGVA lépett fel a pódiumra a JPL sajtószobájában.

– Fél órája kaptuk meg az irányított antenna jelét – szólt az összegyűlt médiához. – Azonnal utasítottuk a Pathfindert, hogy készítsen egy panorámaképet. Remélhetőleg Watney-nek van valamilyen üzenete a számunkra. Kérdések?

Kezek erdeje emelkedett a magasba.

– Cathy, kezdjük önnel – mutatott Venkat a CNN riporterére.

– Köszönöm – reagált a nő. – Tudtak kapcsolatot létesíteni a Sojourner roverrel?

– Sajnos nem – válaszolt Venkat. – A landoló nem tudott kommunikálni vele, direkt kapcsolatot pedig mi nem tudunk létrehozni.

– Mi lehet a baj a Sojournerrel?

– Még csak találgatni sem tudok – mondta Venkat. – Ennyi Marson töltött idő után akármilyen baja lehet.

– Tipp?

– A legjobb tippünk az, hogy Watney bevitte a Lakba. A landoló jelei akkor nem tudnák elérni a Sojournert a Lak ponyváján keresztül. – Rámutatott egy másik riporterre: – Maga ott.

– Marty West, NBC News – mutatkozott be Marty. – Hogy fognak kommunikálni Watney-vel, ha már minden működik?

– Ez Watney-től függ – felelt Venkat. – Mi csak a kamerát tudjuk vezérelni. Watney írhat jegyzeteket, amiket megmutat a kamerának, de az, hogy mi hogyan válaszolunk neki, fogósabb kérdés.

– Miért? – kérdezte Marty.

– Mert csak a kameraplatformmal tudunk dolgozni, az az egyetlen mozgó alkatrész. A platform forgatásán keresztül sokféleképpen kommunikálhatunk, de nincs rá módunk, hogy ezeket elmagyarázzuk Watney-nek. Neki kell kitalálnia valamit, és közölnie velünk. Mi pedig aszerint cselekszünk majd. – Rámutatott a következő riporterre: – Tessék.

– Jill Holbrook, BBC. Ha figyelembe vesszük a harminckét perces válaszidőt, és hogy csak egy forgó platformmal tudnak kommunikálni, ebből szörnyen lassú beszélgetés lesz, nem igaz?

– De, igen – erősítette meg Venkat. – Az Acidalia Planitián jelenleg kora reggel van, itt, Pasadenában pedig hajnali három. Egész éjjel itt leszünk, és ez csak a kezdet. Most nem válaszolok több kérdésre. A panorámakép perceken belül megérkezik, majd informáljuk önöket.

Mielőtt bárki bármit reagálhatott volna, Venkat kisietett az oldalajtón, és rohant a halion át a Pathfinder sebtében összetákolt irányítóközpontjába, ahol átfúrta magát a csődületen a kommunikációs konzolhoz.

– Van valami, Tim?

– Abszolút. De inkább ezt a sötét képernyőt bámuljuk, mert az sokkal érdekesebb, mint holmi képek a Marsról.

– Nagyokos.

– Vettem.

Bruce utat tört magának a tömegben.

– Még néhány másodperc – mondta.

Az idő némán telt.

– Jön valami – szólalt meg Tim. – Aha. Ez a panorámakép.

A feszült csendet megkönnyebbült sóhajok valamint fojtott beszélgetések váltották fel, ahogy a kép lassan megjelent. Az ősrégi szonda korlátozott sávszélessége miatt csigalassúsággal, balról jobbra töltődött be a kép.

– Marsi felszín . . . – mondta Venkat, ahogy a vonalak kirajzolódtak.

– Még több felszín...

– A Lak széle! – mutatott Bruce a képernyőre.

– Lak – mosolygott Venkat. – Még több Lak . . . még több Lak . . . Az ott egy üzenet? Az ott egy üzenet!

Ahogy a kép nőtt, láthatóvá vált egy kézzel írt jegyzet, amit egy vékony fémrúd tartott a kamera magasságában.

– Üzenetet kaptunk Marktól! – jelentette Venkat.

A terem megtelt éljenzéssel, aztán gyorsan elhalt.

– Mi áll benne? – kérdezte valaki.

Venkat közelebb hajolt a képernyőhöz.

– Az, hogy . . . „Ide fogom írni a kérdéseimet: Veszitek az adást?”

– És...? – mondta Bruce.

– Ez az üzenet – vont vállat Venkat.

– Még egy jegyzet – mutatott Tim a monitorra, amit a kép egyre nagyobb része töltött be.

Venkat ismét odahajolt.

– Ezen az áll, hogy „Ha igen, mutassatok ide.”

Karba tette a kezét.

– Oké. Tudunk kommunikálni Markkal. Tim, mutasson az „igen”re a kamerával, aztán tízpercenként készítsen újabb képeket, amíg fel nem tesz egy újabb kérdést.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 97. SOL (2)

„Igen!” – mondták. –, „Igen!”

A szalagavató óta nem örültem ennyire egy „igennek”!

Na, jó, nyugi.

Korlátozott mennyiségű papír áll a rendelkezésemre. Ezeket a kártyákat a minták felcímkézésére szánták. Nagyjából ötven van belőlük, írhatok mindkét oldalukra, és ha kell, újrahasznosíthatom őket a korábbi kérdések lekaparásával.

A toll, amivel írok, sokkal tovább ki fog tartani, mint a kártyák, úgyhogy a tintával nem lesz problémám. Viszont kénytelen vagyok mindig a Lakban írni. Nem tudom, miféle hallucinogén szarból készítik ezt a tintát, de biztos vagyok benne, hogy elpárologna a marsi atmoszférában.

A kártyák kamera elé függesztéséhez az antenna régi darabjait használom. Van ebben némi irónia.

A félóránkénti igen/nem kérdéseknél gyorsabb kommunikációra van szükségünk. A kamera képes 360 fokos fordulatra, antennaalkatrészek pedig bőven akadnak. Ideje csinálni egy ABC-t. De nem használhatom az összes betűt A-tól Z-ig, mert a huszonhat betű és a kérdőkártya összesen huszonhét kártyát jelentene a landoló körül. Mindegyiknek csak tizenhárom foknyi ívszelet jutna, és jó eséllyel még akkor sem tudnám, hogy melyik betűre mutat a kamera, ha a JPL-nél tökéletesen irányítanák azt.

Úgyhogy ASCII-t kell használnom. Ezzel kezelik a számítógépek a betűket. Minden betűnek van egy numerikus kódja 0 és 255 közt. Minden ilyen értéket a hexadecimális számrendszer 2 számjegye határoz meg, és egy pár hex számjeggyel bármilyen karaktert küldhetnek nekem, beleértve a számokat és az írásjeleket is.

Hogy honnan tudom, mely értékek mely karakterekhez tartoznak? Onnan, hogy Johanssen laptopja az információ feneketlen kútja. Tudtam, hogy van valahol egy ASCII táblázata. Minden számítógépes strébernek van.

Tehát 0-tól 9-ig és A-tól F-ig csinálok kártyákat. Ez tizenhat kártyát jelent a kamera körül, plusz a kérdőkártya. Tizenhét kártyának darabonként több mint 21 fok jut. Ezzel már jóval könnyebb dolgozni.

Ideje munkához látni!

Betűzz ASCII-vel. 0-F-ig, 21 fokos közönként. Az én időm szerint 11:00tól figyelem a kamerát. Ha az üzenetnek vége, álljon vissza ebbe a pozícióba. Utána várj 20 percet képkészítés előtt (hogy meg tudjam írni, és ki tudjam tenni a választ). Ismételd meg a folyamatot minden egész órában.

H...E...L...Y...Z...E...T

Nincsenek orvosi problémáim. A Lak minden berendezése működik. 3/4 adagokat eszek. Sikeresen termést növesztek a Lakban megművelt földdel. Megjegyzés: nem az Ares 3 legénységének hibája. Balszerencse.

H...O...G...Y...H...O...G...Y...É...L...S...Z

Antennadarab felnyársalt. Dekompresszió kiütött. Arccal lefelé landoltam, a vér elzárta a sebet. Felébredtem miután a legénység elment. A biomonitor számítógép tönkrement. A legénység okkal hitte hogy halott vagyok. Nem az ő hibájuk.

T...E...R...M...É...S...?

Hosszú történet. Extrém botanika. 126 m2 termőföldön krumplit növesztek. Megnöveli az ételellátmányt, de nem elég az Ares 4 landolásáig. A marsjárót átalakítottam hosszú utazásra, elvezetem az Ares 4-hez.

A kormány műholdakkal figyel? Alufóliás sapka kell! Meg gyorsabb kommunikáció. Így elmegy az egész tetves nap. Ötlet H...O...Z...D...K...I...S...J...R...N...R...T

Sojourner kint van, 1 méterre északra a landolótól. Ha tudsz vele beszélni, írhatok hex számokat a kerekekre, és tudsz egyszerre hat byte-ot küldeni.

S...J...R...N...R...N...E...M...R...E...A...G...Á...L

Francba. Egyéb ötlet? Gyorsabb kommunikáció kell.

D...O...L...G...O...Z...U...N...K...R...A...J...T...A

Föld mindjárt nyugszik. Folytassuk én időm szerint holnap reggel 08:00-kor. Mondd meg a családnak, jól vagyok. Minden jót a legénységnek. Üzenem Lewis parancsnoknak, hogy a diszkózene gáz.

■■■

VENKAT SŰRŰN pislogott csipás szemével, ahogy próbálta rendszerezni az előtte heverő papírokat. A JPL-beli átmeneti íróasztala csak egy összecsukható asztal volt a társalgó hátsó fertályában. Egész nap emberek jöttek-mentek harapnivalóért, de legalább a kávéfőző a közelben volt.

– Elnézést – jött oda valaki az asztalhoz.

– Igen, a diétás kóla elfogyott – mondta Vendat anélkül, hogy felnézett volna. – Nem tudom, mikor töltik fel újra a hűtőt.

– Igazából azért jöttem, hogy önnel beszéljek, dr. Kapoor.

– Hm? – nézett fel Venkat. Megrázta a fejét. – Elnézést, egész éjjel ébren voltam. – Belekortyolt a kávéjába. – Szóval ki maga?

– Jack Trevor – mutatkozott be a vékony, sápadt férfi Venkatnak. – A szoftverfejlesztésen dolgozom.

– Mit tehetek magáért?

– Van egy ötletünk a kommunikációra.

– Csupa fül vagyok.

– A régi Pathfinder szoftvert vizsgálgattuk, duplikált számítógépeket állítottunk fel a teszteléshez. Ugyanazokat a számítógépeket, amelyeknek a segítségével anno azonosították a problémát, ami majdnem a küldetés végét jelentette. Érdekes sztori egyébként, mint kiderült, a Sojourner folyamatkezelőjében volt egy fordított prioritás...

– A lényeget, Jack – szakította félbe Venkat.

– Persze. A helyzet az, hogy a Pathfinderben van egy OS-frissítő eljárás, vagyis bármire meg tudjuk változtatni a szoftverét, amire akarjuk.

– Miért jó ez nekünk?

– A Pathfinder nek két kommunikációs rendszere van. Egy ahhoz, hogy velünk kommunikáljon, egy pedig ahhoz, hogy a Sojournerrel. Az utóbbit megváltoztathatjuk, hogy az Ares 3 frekvenciáján sugározzon, és úgy csináljon, mintha a Lak jele lenne.

– El tudják intézni, hogy a Pathfinder beszéljen Mark marsjárójával?

– Ez rá az egyetlen lehetőség. A Lak rádiója halott, de a marsjárónak megvan a kommunikációs felszerelése, hogy kapcsolatba lépjen a Lakkal és a másik marsjáróval. A gond az új rendszer beüzemelésével az, hogy mindkét végén a megfelelő szoftvernek kell futnia. A Pathfindert tudjuk innen frissíteni, de a marsjárót nem.

– Tehát – kezdte Venkat –, meg tudják oldani, hogy a Pathfinder kommunikáljon a marsjáróval, de azt nem, hogy a marsjáró odafigyeljen rá, vagy válaszoljon neki.

– Igen. Az lenne az ideális, ha az üzenetünk megjelenne a marsjáró képernyőjén, amit pedig Watney gépel, az visszajutna hozzánk. Ehhez viszont frissíteni kell a jármű szoftverét.

Venkat felsóhajtott.

– Ha ezt nem tudjuk megtenni, mi értelme ennek a beszélgetésnek?

Jack elvigyorodott.

– Mi nem tudjuk megtenni, de Watney igen! Csak elküldjük neki az adatokat, és majd ő maga telepíti a frissítést.

– Mennyi adatról van szó?

– A srácok most dolgoznak a marsjáró szoftveren. A fájl legalább húsz mega lesz. A betűzéssel nagyjából négy másodpercenként egy byte-ot tudunk küldeni Watney-nek, szóval háromévnyi folyamatos sugárzással tudnánk eljuttatni hozzá a fájlt. Ez nyilván túl sok.

– De gondolom, azért beszél velem, mert van megoldás? – kérdezte Venkat, ellenállva a kísértésnek, hogy üvöltsön.

– Hát persze! – ragyogott Jack. – A szoftverfejlesztők ravasz kis rohadékok, ha adatkezelésről van szó.

– Világosítson fel – mondta Venkat.

– Itt jön a ravaszság – szólt Jack, akár egy összeesküvő. – A marsjáró jelenleg byte-onként elemzi a jelet, majd azonosítja a konkrét üzenetet, amit a Laktól kap. Így a természetes rádióhullámok nem zavarják a folyamatot. Ha a byte-ok nem helyesek, a marsjáró nem foglalkozik velük.

– Jó, és?

– Ez azt jelenti, hogy a báziskódban van egy pont, ami az elemzett byte-okat tartalmazza. Beilleszthetünk oda egy aprócska kódot, csak húsz utasítást, hogy ezeket a byte-okat naplózza ki a rendszer, mielőtt ellenőrzi az érvényességüket.

– Ez ígéretesen hangzik . . . – mondta Venkat.

– Az is! – kiáltott izgatottan Jack. – Először is, frissítjük a Pathfindert, hogy kommunikálni tudjon a marsjáróval. Utána megmondjuk Watney-nek, hogy tudja feltörni a szoftvert, és hozzáadni azt a húsz utasítást. Aztán a Pathfinderrel átküldjük az új szoftvert a marsjárónak, ami kinaplózza a byte-okat egy fájlba. És végül Watney elindítja a fájlt, mint telepítőt, és a jármű frissíti magát!

Venkat homlokráncolva próbálta feldolgozni az alváshiányos agyának túl sok információt.

– Khm – unszolta Jack. – Miért nem ujjong vagy táncol?

– Szóval csak el kell küldenünk Watney-nek azt a húsz utasítást? – kérdezte Venkat.

– Igen, és azt, hogy hogyan tudja szerkeszteni a fájlokat. És hogy hova helyezze el az utasításokat a fájlokban.

– Ennyi?

– Ennyi.

Venkat egy pillanatig hallgatott.

– Jack, aláírt Star Trek-ereklyéket fogok venni magának meg az egész csapatának.

– Személy szerint a Star Warst preferálom – mondta ő, kifelé menet. – És csak az eredeti trilógiát, természetesen.

– Természetesen – bólintott Venkat.

Ahogy Jack elsétált, egy nő bukkant fel Venkat asztalánál.

– Igen? – kérdezte.

– Nem találok diétás kólát, elfogyott volna?

– Igen – válaszolt Venkat. – Nem tudom, mikor töltik fel újra a hűtőt.

– Köszönöm – mondta a nő.

Venkat épp folytatta volna a munkáját, amikor megszólalt a mobilja. Megeresztett egy hangos nyögést a plafon felé, és felkapta a telefont.

– Igen? – szólt bele a lehető legvidámabban.

– Kell egy fotó Watney-ről.

– Helló, Annie. Jó hallani felőled! Hogy mennek a dolgok Houstonban?

– Ne szarozz, Venkat. Kell egy fotó.

– Ez nem ilyen egyszerű – magyarázta Venkat.

– Egy kurva kamerán keresztül beszéltek vele, mennyire lehet bonyolult?

– Lebetűzzük neki az üzenetünket, várunk húsz percet, és aztán csinálunk képet. Watney addigra visszament a Lakba.

– Hát akkor mondd meg neki, hogy a következő fotózáshoz maradjon a kameránál.

– Óránként csak egy üzenetet tudunk küldeni neki, és azt is csak akkor, amikor az Acidalia Planitia a Föld felé néz – mondta Venkat. – Nem fogunk egy üzenetet arra pazarolni, hogy megkérjük, pózoljon a kamerának. Különben is az EVA-ruhájában lenne, és úgysem látszódna az arca.

– Szükségem van valamire – erősködött Annie. – Már huszonnégy órája kapcsolatban vagytok vele, a média pedig meg van őrülve. Kell nekik egy kép a sztorihoz. A világ összes híroldalán megjelenne.

– Ott vannak a jegyzeteiről készült képek, használd azokat.

– Nem elég – mondta Annie. – A sajtó folyamatosan baszogat. Elölről-hátulról, Venkat! Bennem fognak találkozni középen!

– Pár napig várnod kell, Annie. Megpróbáljuk összekötni a Pathfináért a marsjáró számítógépével...

– Pár napot?! – rökönyödött meg Annie. – Semmi más nem érdekli most az embereket, csak ez. Az egész világon. Ez a legnagyobb sztori az Apollo 13 óta. Szerezz nekem egy kibaszott képet!

Venkat felsóhajtott.

– Holnap megpróbálom elintézni.

– Remek – mondta Annie. – Alig várom.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 98. SOL

Figyelnem kell a kamerát, hogy mikor kezd betűzni. Egyszerre fél byte jön át, szóval nézem a számpárokat, aztán kikeresem őket a saját készítésű ASCII puskámból. Így jön ki egy betű.

Egy betűt sem akarok elfelejteni, ezért egy rúddal mindet belevésem a földbe. A betű kikeresése és bevésése beletelik pár másodpercbe, és néha, mire visszanézek a kamerára, már lemaradtam egy számról. Általában a kontextusból rájövök, hogy mi az, de van, hogy nem.

Ma órákkal korábban keltem a szükségesnél. Mintha karácsony reggele lett volna! Alig vártam, hogy végre 08:00 legyen. Megreggeliztem, elvégeztem néhány felesleges ellenőrzést a Lak felszerelésein, és olvastam egy kis Poirot-t. És végre elérkezett az idő!

+HACKLHTJKMRSJRTHOGYBSZLJNPTHFNDRRLKÉSZHSSZZÜZNTRE

Aha. Kellett hozzá egy perc. „Meghackelhetjük a marsjárót, hogy beszéljen a Pathfinderrel. Készülj hosszú üzenetre.”

Ezt jó kis elmetorna volt kibogozni, de a hír nagyszerű! Ha ezt összehozzuk, akkor csak az átviteli idő fog minket korlátozni! Felállítottam egy jegyzetet: Vettem.

Nem tudom, mit értettek azon, hogy „hosszú üzenet”, de gondoltam, jobb, ha felkészülök. Óra előtt tizenöt perccel kimentem, elsimítottam egy nagy területnyi földet, és megkerestem a leghosszabb antennarudat, hogy hozzáférhessek anélkül, hogy rá kellene lépnem.

Aztán álltam. És vártam.

Pontosan egész órakor befutott az üzenet.

INDThexeditAMRSJRCOMPEN,NYITFÁJL-/usr/lib/habc omm.so—

GÖRGESSMÍGBALINDX:2AAE5,FELÍR141BYTTALKÜLDJKKÖVÜZNT,MRDJKAMELŐTTKÖVKÉPHZ20PRCE ZTÁN

Jesszus. Na jó...

Azt akarják, hogy indítsam el a „hexedit”-et a marsjáró számítógépén, utána nyissam meg az usr/lib/habcomm.so fájlt, görgessek lefelé, amíg a képernyő bal oldalán az index 2AAE5-öt mutat, aztán cseréljem ki az ottani byte-okat arra a 141 byte-os szekvenciára, amit a NASA a következő üzenettel küld majd. Világos.

És valamiért azt kérik, hogy maradjak kamera előtt a következő képhez. Nem értem, miért. Ha az űrruhában vagyok, semmit sem látni belőlem, még az arclemezen is túl sok fény tükröződik. De ha egyszer ezt kérik...

Visszamentem, és lemásoltam az üzenetet későbbre, aztán írtam egy rövid jegyzetet, és újra kimentem. Általában felfüggeszteném a jegyzetet, és bemennék a Lakba, de most itt kellett maradnom egy fotózásra.

Feltartottam a kamerának a hüvelykujjam, és megmutattam neki az üzenetet, amin ez állt: Jessssssz!

A hetvenes évek sorozatait hibáztasd.

■■■

– KÉREK EGY képet, erre a Fonzot kapom abból az őskori sorozatból? – dorgálta Annie Venkatot.

– Megkaptad a képed, állj le a hisztivel – vágott az vissza, a vállán pihentetve a telefonját. Jobban figyelt az előtte lévő vázlatokra, mint a beszélgetésre.

– Jessssssz! – gúnyolódott Annie. – Mégis miért csinálta ezt?

– Találkoztálte egyáltalán Mark Watney-vel?

– Jó-jó – mondta Annie. – De azonnal kell egy kép az arcáról is.

– Az nem fog menni.

– Miért nem?

– Azért, mert ha leveszi a sisakját, meghal. Mennem kell, Annie, egy JPL-programozó van itt sürgős ügyben. Helló!

– De . . . – kezdte volna Annie, ahogy Venkat bontotta a vonalat.

– Nem sürgős – mondta Jack az ajtóban állva.

– Tudom – felelt Venkat. – Mit tehetek magáért?

– Gondolkodtunk – kezdte Jack. – Ez a marsjárós hack elég komplikálttá válhat, lehet, hogy egy csomó oda-vissza kommunikációra lesz szükség Watney-vel.

– Semmi baj – nyugtatta Venkat. – Csak nyugodtan, a lényeg, hogy működjön.

– Rövidebb vételidővel fel tudnánk pörgetni a dolgot – jegyezte meg Jack.

Venkat értetlenül nézett rá:

– Van egy tervük, hogy közelebb mozgassák egymáshoz a Földet és a Marsot?

– A Föld nem játszik szerepet benne – válaszolt Jack. – A Hermes jelenleg hetvenhárommillió kilométerre van a Marstól. Az csak négy fényperc, és Beth Johanssen nagyszerű programozó. El tudná magyarázni a dolgot Marknak.

– Kizárt dolog – mondta Venkat.

– Ő a küldetés rendszergazdája – erősködött Jack. – Pont ez a szakterülete.

– Nem lehet, Jack. A legénység még mindig nem tudja.

– Mi ütött magába? Miért nem mondja el nekik?

– Nem Watney az egyetlen felelősségem – magyarázta Venkat. – Öt másik asztronautám van a mélyűrben, akiknek a hazajutásra kell koncentrálniuk. Ebbe senki sem gondol bele, de statisztikailag ők jelenleg nagyobb veszélyben vannak, mint Watney. Watney egy bolygón van. Ők meg az űrben.

Jack vállat vont.

– Jó, akkor a lassú módszerrel csináljuk.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 98. SOL (2)

Írtál le valaha 141 random byte-ot fél byte-onként?

Unalmas. És macerás, ha nincs tollad.

Korábban a homokba írtam a betűket, de ezekhez a számokhoz kellett valami hordozható. Az első tervem: laptop!

A legénység minden tagjának megvolt a maga laptopja, úgyhogy hat áll a rendelkezésemre. Vagyis csak hat állt. Már csak öt. Nem gondoltam, hogy a laptopnak baja lehet odakint. Ez csak elektronika, nem igaz? Elég meleg marad arra a rövid időre, amíg szükségem van rá, levegő pedig egyáltalán nem kell neki.

Azonnal meghalt. A képernyő még azelőtt elsötétült, hogy kiléptem volna a légzsilipen. Mint kiderült, az „L” az „LCD”-ben annyit tesz, hogy „likvid”. Gondolom, vagy megfagyott, vagy elpárolgott. Lehet, hogy írok majd egy vásárlói értékelést. „A terméket a Mars felszínére hoztam. Nem működött. 0/10”.

Így aztán egy kamerát használtam. Sok van belőlük, és direkt marsi használatra készültek. Leírtam az érkező byte-okat a homokba, csináltam róluk egy képet, a Lakban pedig lejegyzeteltem a karaktereket.

Már éjszaka van, úgyhogy nem lesz több üzenet. Holnap beviszem az adatokat a marsjáróba, onnantól pedig a JPL stréberjeié a terep.

■■■

A PATHFINDER sebtében összetákolt irányítóközpontjára tömény testszag telepedett. A szellőztetőrendszert nem ennyi emberre tervezték, ráadásul mindenki minden ébren töltött pillanatában dolgozott, és a higiéniára már nem jutott idő.

– Jöjjön fel ide, Jack – szólt Venkat. – Ma maga lesz Tim jobbkeze.

– Kösz – mondta Jack, ahogy elfoglalta Venkat helyét Tim mellett. – Helló, Tim!

– Jack – reagált Tim.

– Meddig tart a frissítés? – kérdezte Venkat.

– Szinte csak egy pillanatig – válaszolta Jack. – Watney korábban már meghackelte a rendszert, le is ellenőriztük. Gond nélkül feltöltöttük a Pathfinder OS-ét, és elküldtük a marsjáró frissítését, amit a Pathfinder tovább sugárzott. Amint Watney elindítja a frissítést, és rebootolja a marsjárót, létre kell jönnie a kapcsolatnak.

– Jesszus, azért ez egy elég komplikált folyamat – bizonytalankodott Venkat.

– Próbáljon meg egyszer frissíteni egy Linux szervert – mondta Jack.

Egy pillanat hallgatás után Tim így szólt.

– Tudja, hogy ez egy poén volt, ugye? Egy vicces megjegyzés.

– Á – reagált Venkat. – Fizikus vagyok, nem számítógépes.

– Mindegy, Jack a számítógépesek közt sem vicces.

– Maga egy nagyon kellemetlen alak, Tim – mondta Jack.

– A rendszer él – közölte Tim.

– Micsoda?

– A rendszer él. Csak hogy tudd.

– Beszarás – mondta Jack.

– Sikerült – jelentette be Venkat a teremnek.

■■■

[11:18] JPL: Mark, itt Venkat Kapooi. Sol 49 óta figyelünk. Az egész világ neked szurkol. A Pathfinder megszerzése fantasztikus munka volt. Dolgozunk a megmentési terveken. A JPL módosítja az Ares A MLE-jét, hogy képes legyen egy rövid felszín fölötti repülésre. Felvesznek téged, aztán együtt mentek a Schiaparellire. Összekészítünk egy ellátmányküldetést, hogy kitartson az élelmed, amíg az Ares A megérkezik.

[11:29] WATNEY: Örömmel hallom. Igazán alig várom, hogy ne haljak meg. Azt akarom, hogy teljesen világos legyen: nem a legénység hibája volt. Mellékkérdés: Mit szóltak, mikor megtudták, hogy életben vagyok? Ja, és „Szia, anyu!”

[11:41] JPL: Mesélj nekünk a „termésről”. Úgy becsültük, hogy étkezésenként! 3/4 adaggal Sol 400-ig tartanak ki az élelmiszercsomagjaid. A termésed befolyásolja ezt a számot? Ami a kérdésedet illeti: még nem mondtuk el a legénységnek, hogy élsz. Azt akartuk, hogy a saját küldetésükre koncentráljanak.

[11:52] WATNEY: A termés krumpli, abból növesztetem, amit hálaadásra kellet volna elkészítenünk. Szépen nőnek, de a rendelkezésre álló termőföld nem elég a fenntartásukra. A 900. sol környékén kifutok az ételből. Más: mondd meg a legénységnek, hogy élek! Mi a fasz bajod van?

[12:04] JPL: Behívunk majd botanikusokat, hogy szakszerűen kikérdezzenek, és ellenőrizzék a munkádat. Biztosra akarunk menni, hiszen az életed forog kockán. A 900. sol remek hír. Így sokkal több időnk lesz az ellátmányküldetés összeállítására. Más: kérlek, vigyázz a szádra. Mindent, amit írsz, élőben sugározzák az egész világon.

[12:15] WATNEY: Odass! Cicik! –> (.Y.)

■■■

– KÖSZÖNÖM, elnök úr – mondta Teddy a telefonba. – Értékelem a hívását, és továbbítom a gratulációját az egész szervezetnek.

Bontotta a hívást, és az asztal sarkára tette a telefonját, pont síkba az asztallap széleivel.

Mitch kopogott a nyitott ajtón, és belépett az irodába.

– Nem rosszkor zavarok? – kérdezte.

– Gyere be – invitálta Teddy. – Foglalj helyet.

– Kösz – ült le Mitch a szép bőrfotelba. Felnyúlt a fülhallgatóhoz, és lehalkította.

– Hogy állnak a dolgok az irányítóközpontban? – kérdezte Teddy.

– Csodásan – válaszolt Mitch. – A Hermesszel minden rendben, és mindenki remek hangulatban van a JPL-ben történtek óta. A mai a változatosság kedvéért végre egy átkozottul jó nap volt.

– Igen, az volt – értett egyet Teddy. – Egy lépéssel közelebb vagyunk hozzá, hogy élve hazahozzuk Watney-t.

– Ami ezt illeti – kezdte Mitch –, gondolom, tudod, miért vagyok itt.

– Van egy sejtésem – bólintott Teddy. – El akarod mondani a legénységnek, hogy Watney életben van.

– Igen – mondta Mitch.

– És ezt éppen most hozod fel, amikor Venkat Pasadenában van, és nem tud érvelni ellene.

– Eleve nem is kellene ezt megbeszélnem veled vagy Venkattal vagy akárki mással. Én vagyok a repülésvezető, kezdettől fogva az én döntésem kellett volna hogy legyen, de ti ketten közbeléptetek, és felülbíráltatok. Mindezen túl, megegyeztünk, hogy ha lesz remény, elmondjuk nekik. Hát, most van remény. Helyreállítottuk a kommunikációt, és dolgozunk a megmentésén, a farmja pedig elég időt biztosít nekünk, hogy eljuttassuk hozzá az ellátmányt.

– Oké, mondd el nekik – bólintott Teddy.

Mitch hallgatott.

– Csak így?

– Tudtam, hogy előbb-utóbb felbukkansz, úgyhogy már végiggondoltam, és döntöttem. Menj, mondd el nekik.

Mitch felállt.

– Oké. Kösz – szólt vissza távozás közben.

Teddy megfordult a székében, és kinézett az ablakon az éji égboltra. A halvány, vörös pontot bámulta a csillagok között.

– Tarts ki, Watney. Jövünk.

12. FEJEZET

WATNEY KÉNYELMESEN aludt a hálóhelyén, és kicsit megmoccant, ahogy egy kellemes álom mosolyt csalt az arcára. Előző nap három EVA-ben volt része, mindhárom kemény munkával járó Lak-karbantartás volt, így aztán mélyebben és jobban aludt, mint hosszú ideje bármikor.

– Jó reggelt, emberek – kiáltott fel Lewis. – Szép új napunk van! 6. sol! Ki az ágyból!

Watney is csatlakozott a felhangzó nyögéskórushoz.

– Gyerünk már – noszogatta őket Lewis. – Ne rinyáljatok. Harminc perccel többet aludtatok, mint amennyi a Földön járna nektek.

Elsőként Martinez kelt fel. A férfi a légierő tagjaként könnyen igazodott Lewis tengerészeti rutinjához. – Jó reggelt, parancsnok – köszönt neki határozottan.

Johanssen felült, de nem mozdult tovább a takaróin kívüli kegyetlen világ felé. A nő karrierista szoftverfejlesztő volt, a reggelek nem tartoztak az erősségei közé.

Vogel lassan, az óráját nézve csoszogott elő a hálóhelyéről. A férfi szótlanul felhúzta kezeslábasát, és amennyire tudta, kisimította rajta a gyűrődéseket. Mély sóhajtással vette tudomásul egy újabb koszos, zuhany nélküli nap kezdetét.

Watney fejére húzott párnával fordult el:

– Hagyjatok békén, zajongók – motyogott.

– Beck! – kiáltott Martinez, megrázva a küldetés orvosát. – Hasadra süt a nap, haver!

– Jó-jó – mondta Beck csipásan.

Johanssen kiesett a hálóhelyéről, és ottmaradt a padlón.

Lewis lehúzta a párnát Watney fejéről.

– Mozgás, Watney! Sam bácsi százezer dollárt fizetett minden itt töltött másodpercünkért.

– Csúnya nő elvenni párna – nyöszörgött Watney, és eszébe sem volt kinyitni a szemét.

– A Földön száz kilós férfiakat rángattam ki az ágyukból. Akarod látni, mire vagyok képes 0,4 g-ben?

– Nem, nem igazán – ült fel Watney.

Miután felverte a csapatot, Lewis a kommunikációs állomásnál ülve ellenőrizte az éjszaka érkezett üzeneteket Houstontól.

Watney odacsoszogott az élelmiszeradagos szekrényhez, és véletlenszerűen felkapott egy reggelit.

– Adj egy tojást – kérte Martinez.

– Te érzed a különbséget? – kérdezte Watney, ahogy átpasszolt egy csomagot Martineznek.

– Nem igazán – válaszolt az.

– Beck, te mit kérsz? – folytatta Watney.

– Mindegy – mondta Beck. – Akármit.

Watney odadobott neki egy csomagot.

– Vogel, a szokásos virslit?

– Ja, kérlek – felelt Vogel.

– Tudod, hogy egy sztereotípia vagy, ugye?

– És vállalom – vette el Vogel a felkínált reggelit.

– Szervusz, Napsugár – szólította meg Watney Johanssent. – Kérsz reggelit?

– Mmnn – nyögte Johanssen.

– Azt hiszem, ez nemet jelent – tippelt Watney.

A legénység csendben evett. Végül Johanssen is odavánszorgott az élelmiszeradagos szekrényhez, és kivett belőle egy kávés csomagot. Ügyetlenül hozzáadta a forró vizet, és kortyolgatta, míg belé nem lopózott az ébrenlét.

– Küldetésfrissítéseket kaptunk Houstontól – mondta Lewis. – A műholdak szerint vihar jön, de el tudunk végezni némi felszíni munkát, mielőtt ideér. Vogel, Martinez, ti velem lesztek odakint. Johanssen, te maradsz figyelni az időjárás-jelentéseket. Watney, a talaj kísérleteidet előrehozták mára. Beck, futtasd le a tegnapi EVA mintáit a spektrométeren.

– Biztos ki akarsz menni, miközben vihar közeleg? – kérdezte Beck.

– Houston jóváhagyta – mondta Lewis.

– Szükségtelen kockázatnak tűnik.

– A Marsra jönni is szükségtelen kockázat volt – válaszolt Lewis. – Hová akarsz kilyukadni?

Beck vállat vont.

– Csak légy óvatos.

■■■

A HÁROM ALAK kelet felé nézett. Jókora EVA-ruháikban szinte teljesen ugyanolyanok voltak, csak a Vogel vállán lévő európai uniós zászló különböztette meg őt a csillagokat és sávokat viselő Lewistól és Martineztől.

A keleti sötétség hullámzott és villódzott a felkelő nap fényében.

– A vihar – jegyezte meg Vogel akcentusos angolságával. – Közelebb van, mint Houston mondta.

– Van időnk – nyugtatta meg Lewis. – Koncentráljunk a feladatunkra. Ennek az EVA-nek a kémiai analízis a célja. Vogel, te vagy a kémikus, te felelsz az ásásért és a mintákért.

– Ja – mondta Vogel. – Harminc centiméter mélyről gyűjtsetek talajmintákat, mintánként legalább száz grammot. A harminc centiméteres mélység nagyon fontos.

– Úgy lesz – nyugtázta Lewis. – Maradjatok százméteres körön belül a Laktól – tette hozzá.

– Mhm – reagált Vogel.

– Igenis, asszonyom – mondta Martinez.

Szétváltak. Az Apollo ideje óta sokat fejlesztettek az EVA-ruhákon, így az Ares-küldetésben már jóval nagyobb mozgási szabadságuk nyílt a viselőiknek. Az ásás, a lehajolás és a minták becsomagolása triviális teendők voltak.

Egy idő után Lewis megkérdezte:

– Hány mintára van szükséged?

– Mondjuk fejenként hétre?

– Oké – nyugtázta Lewis. – Nekem eddig négy van.

– Nekem öt – mondta Martinez. – Persze nem is várhatjuk el a tengerészettől, hogy lépést tartson a légierővel, nem igaz?

– Szóval így akarod lejátszani? – kérdezte Lewis.

– Csak a tényeket közlöm, parancsnok.

– Itt Johanssen – szólalt meg a rendszergazda hangja a rádióból. – Houston „súlyos”-ra módosította a vihar minősítését. Tizenöt percen belül a nyakunkon lesz.

■■■

– Vissza a bázisra – adta ki a parancsot Lewis.

A LAK hevesen megrázkódott a tomboló széltől, ahogy az asztronauták a közepén kuporogtak. Már mind a hatan a repülési szkafanderüket viselték, felkészülve arra az esetre, ha vészhelyzeti felszállást kellene végrehajtaniuk az MFE-vel. Johanssen a laptopját figyelte, a többiek pedig őt.

– Az állandó szél most már száz km/h fölött van – közölte. – A szélrohamok már elérik a százhuszonötöt is.

– Jesszus, Óz birodalmában fogunk kikötni – mondta Watney. – Mi az a szélsebesség, aminél evakuálnunk kell?

– Elvileg százötven km/h – válaszolt Martinez. – Afölött már fennáll a veszélye, hogy az MFE felborul.

– Előrejelzés a vihar útjáról? – kérdezte Lewis.

– Ez csak a széle – bámulta a monitort Johanssen. – A java még hátravan.

A Lak burkolata fodrozódott a brutális támadás erejétől, a belső tartóelemek minden nagyobb rohamnál meghajlottak és csikorogtak. A kakofónia percről percre hangosabb lett.

– Na, jó – döntött Lewis. – Evakuációra felkészülni. Kimegyünk az MFE-be, és reméljük a legjobbakat. Ha a szél túlságosan megerősödik, felszállunk.

Párokban hagyták el a Lakot, és az egyes légzsilipen kívül gyűltek össze. A szél és a homok keményen ostromolta őket, de talpon tudtak maradni.

– A láthatóság majdnem zéró – mondta Lewis. – Ha valaki elveszik, mérje be a ruhám telemetriáját. Készüljetek fel rá, hogy a Laktól távol még erősebb lesz a szél.

Lewis és Beck vezetésével bukdácsoltak a viharban az MFE felé, a sort Watney és Johanssen zárta.

– Hé – zihált Watney. – Esetleg kitámaszthatnánk az MFE-t, hogy ne dőljön el.

– Hogyan? – lihegett Lewis.

– Leköthetnénk a napfarmból vett kábelekkel. – Pár másodpercig zihált, majd folytatta. – A marsjárók lehetnének a horgonyok. A trükkös rész a kábelek körbe...

Repülő törmelék csapódott Watney-be, és tovasodorta magával a szélben.

– Watney! – kiáltott Johanssen.

– Mi történt? – kérdezte Lewis.

– Valami nekiütközött! – mondta Johanssen.

– Watney, jelentést – követelte Lewis.

Semmi.

– Watney, jelentést – ismételte meg Lewis.

De ezúttal is csend volt a válasz.

– Offline van – mondta Johanssen –, nem tudom, merre lehet!

– Parancsnok – szólalt meg Beck –, mielőtt elvesztettük a telemetriát, megszólalt a dekompressziós vészjelzője.

– Picsába! – kiáltotta Lewis. – Johanssen, hol láttad őt utoljára?

– Itt volt előttem, aztán eltűnt – válaszolta. – Nyugat felé sodródott.

– Oké – mondta Lewis. – Martinez, nyomás az MFE-hez, készülj felszállásra. Többiek, gyűljetek Johanssen köré.

– Dr. Beck – kezdte Vogel, ahogyan keresztülbukdácsolt a viharon. – Meddig tud valaki életben maradni dekompresszió után?

– Kevesebb mint egy percig – felelte Beck elcsukló hangon.

– Semmit sem látok – mondta Johanssen, ahogy a csapat köréje gyűlt.

– Képezzetek sort, és irány nyugat – parancsolta Lewis. – Kis lépésekkel. Valószínűleg a földön fekszik, ne lépjünk rá.

Egymás látótávolságán belül maradva küzdték át magukat a káoszon.

Martinez beugrott az MFE légzsilipjébe, és a széllel küszködve bezárta. A nyomáskiegyenlítés után gyorsan ledobta a ruháját, megmászta a létrát a legénységi fülkébe, beleereszkedett a pilótaszékbe, és bootolta a rendszert.

Egyik kezével a vészhelyzeti kilövés ellenőrzőlistáját tartotta, a másikkal szaporán pöccintgette a kapcsolókat. Egyik rendszer a másik után jelezte, hogy repülésre készen áll. Az egyik különösen megragadta a figyelmét, miután bekapcsolt.

– Parancsnok – szólt a rádióba. – Az MFE hét fokkal megdőlt. 12,3nál felborul.

– Vettem – reagált Lewis.

– Johanssen – kezdte Beck, a kezén lévő számítógépet figyelve. – Watney bio-monitorja küldött valamit, mielőtt kikapcsolt. A számítógépem annyit mond, hogy „hibás fájl”.

– Én is látom – válaszolt Johanssen. – Nem fejezte be az adást. Hiányzik az adat egy része, és nincs ellenőrző összeg. Adj egy percet.

– Parancsnok – szólalt meg Martinez. – Üzenet jött Houstontól. Hivatalosan is vége, a vihar túl erős lesz.

– Vettem – nyugtázta Lewis.

– És ezt négy és fél perce küldték – folytatta Martinez –, kilenc perccel ezelőtti műholdadatok alapján.

– Értettem – mondta Lewis. – Kilövésre felkészülést folytatni.

– Vettem – mondta Martinez.

– Beck – szólalt meg Johanssen. – Nagyjából megvan az adatcsomag, szöveges fájl: VNY 0, PSZ 0, H 36,2. Ennyi az egész.

– Vettem – nyugtázta morózusan Beck. – Vérnyomás zéró, pulzusszám zéró, hőmérséklet normális.

A csatorna egy időre elnémult. Csodában bízva folytatták az előrenyomulást a homokviharban.

– Hőmérséklet normális? – kérdezte Lewis, hangjában a remény nyomaival.

– Beletelik egy időbe a . . . – Beck hangja megtört. – Beletelik egy időbe, hogy kihűljön.

– Parancsnok – szólalt meg Martinez. – A dőlésszög már 10,5 fokos, a szélrohamok tizenegyre növelik.

– Vettem – nyugtázta Lewis. – Minden felszállásra kész?

– Megerősítve – válaszolt Martinez. – Bármikor indulhatunk.

– Ha borulni kezd az MFE, fel tudsz szállni, mielőtt teljesen eldől?

– Áh – mondta Martinez, aki nem számított ilyen kérdésre. – Igen, asszonyom. Kézi vezérlésre állnék, és teljes hajtóerőre kapcsolnék. Aztán felhúznám az orrát, és visszatérnék az előprogramozott pályára.

– Vettem – mondta Lewis. – Mindenkinek irány Martinez ruhajele. Az egyenesen az MFE légzsilipjéhez vezet. Beszállás, és felkészülni a kilövésre.

– És mi lesz veled, parancsnok? – kérdezte Beck.

– Én még keresek egy kicsit. Mozgás. És Martinez, ha az MFE dőlni kezd, indulj.

– Tényleg azt hiszed, hogy hátrahagynálak? – kérdezte Martinez.

– Épp erre utasítottalak – felelt Lewis. – Ti hárman, nyomás a hajóra.

Kelletlenül követték a parancsot, és elindultak az MFE felé. A szél keményen küzdött minden lépésük ellen.

Lewis nem látta a talajt, de csoszogott tovább. Eszébe jutott valami, és levett a hátáról egy pár sziklafúrófej-csomagot. Reggel adta hozzá a felszereléséhez az egyméteres fejeket, a későbbi geológiai mintavételre számítva. Mindkét kezében tartott egyet, húzta őket maga után, ahogy haladt előre.

Húsz méter után megfordult, és az ellenkező irányba indult el. Lehetetlen volt egyenes vonalban menni. Nemcsak a látható viszonyítási pontok hiányoztak, de az állandó szél is folyton letérítette az útjáról. A támadó homok puszta mennyisége minden lépésnél betemette a lábát. Morogva nyomult tovább.

Beck, Johanssen és Vogel bepréselték magukat az MFE légzsilipjébe. Két főre tervezték, de vészhelyzetben hárman is használhatták. Ahogy a nyomás kiegyenlítődött, Lewis hangja szólalt meg a rádión keresztül.

– Johanssen, tudna a marsjáró infravörös kamerája segíteni?

– Negatív – válaszolta Johanssen. – Az IR sem hatol át jobban a homokon, mint a látható fény.

– Mégis mit gondol? – kérdezte Beck, ahogy levett a sisakját. – Geológus, tudja jól, hogy az IR nem lát át a homokviharon.

– Szalmaszálba kapaszkodik – nyitotta ki Vogel a belső ajtót. – Be kell jutnunk a székekhez. Kérlek, siessetek.

– Nem tetszik ez nekem – mondta Beck.

– Nekem sem, doktor – kezdett mászni a létrán Vogel. – De a parancsnok kiadta az utasításait, és a parancsmegtagadással nem jutunk előrébb.

– Parancsnok – szólt Martinez a rádióba a dőlésünk 11,6 fokos. Egy nagyobb szélroham, és felborulunk.

– Mi a helyzet a közelségi radarral? – kérdezte Lewis. – Befoghatná Watney ruháját?

– Kizárt – válaszolt Martinez. – Arra van kitalálva, hogy észlelje a Hermest orbitális pályán, nem arra, hogy észlelje a fémet egyetlen szkafanderben.

– Tégy egy próbát – utasította Lewis.

– Parancsnok . . . – kezdte Beck, ahogy felvett egy fejhallgatót, és becsúszott a gyorsulási székbe – ...Mark halott.

– Vettem – nyugtázta Lewis. – Martinez, tégy próbát a radarral.

– Vettem – rádiózta a választ Martinez.

Bekapcsolta a radart, és várt, hogy befejeződjön az öndiagnosztikája. Beckre sandított.

– Neked meg mi bajod van?

– Most veszítettem el egy barátomat – válaszolta Beck. – És nem akarom elveszíteni a parancsnokomat is.

Martinez zordan nézett rá, majd figyelmét visszafordította a radarra, és jelentett.

– Nincs kapcsolat a közelségi radaron.

– Semmi? – kérdezte Lewis.

– A Lakot is alig látja – érkezett a válasz. – A homokvihar mindent szétbasz. De egyébként sincs elég fém a . . . Bassza meg!

– Csatoljátok be magatokat – kiáltott oda a többieknek. – Dőlünk!

Az MFE recsegett, ahogy egyre gyorsabban dőlt.

– Tizenhárom fok – kiáltotta Johanssen a székéből.

– Rég elvesztettük az egyensúlyunkat – mondta Vogel, ahogy becsatolta magát. – Nem fogunk visszadőlni bele.

– Nem hagyhatjuk itt – kiáltotta Beck. – Hadd dőljön el, majd megjavítjuk.

– Harminckétezer tonna, benne üzemanyaggal – közölte Martinez, a kezei a kapcsolókon száguldoztak. – Ha felborul, az ütközés strukturális károkat okoz a tartályokban, a hajótestben és valószínűleg a másodrakétában is. Sosem tudnánk megjavítani.

– Nem hagyhatod magára! – mondta Beck. – Nem teheted.

– Egy trükk van a tarsolyomban, ha az nem válik be, követem a parancsait.

Bekapcsolta az orbitális manőverezési rendszert, és elindított egy állandó égést az orr tölcsérsorában.

– Bekapcsolod az OMR-t? – kérdezte Vogel.

– Nem tudom, beválik-e. Nem dőlünk túl gyorsan – mondta Martinez. – Azt hiszem, lassul...

– Az aerodinamikus sapkák automatikusan kilőttek – jegyezte meg Vogel. – Durva lesz az emelkedés három lyukkal a hajó oldalán.

– Kösz a tippet – jegyezte meg Martinez, fenntartva az égést, és figyelve a dőlésszöget. – Gyerünk már...

– Még mindig tizenhárom fok – jelentette Johanssen.

– Mi folyik odafent? – szólt be a rádión Lewis. – Elhallgattatok. Válaszoljatok.

– Várj – mondta Martinez.

– Tizenkét egész kilenc fok – jelentette Johanssen.

– Működik – mondta Vogel.

– Egyelőre – hűtötte le Martinez. – Nem tudom, meddig tart ki a manőverező üzemanyag.

– Már csak tizenkét egész nyolc – közölte Johanssen.

– Az OMR üzemanyag-mennyisége hatvan százalék – mondta Beck. – Mennyi kell a Hermeshez való dokkoláshoz?

– Tíz százalék, ha semmit nem cseszek el – válaszolta Martinez, igazítva az égés irányán.

– Tizenkettő egész hat – jelentette Johanssen. – Kezdünk visszadőlni.

– Vagy a szél csitult egy kicsit – reménykedett Beck. – Az üzemanyag negyvenöt százalékon.

– Fennáll a veszély, hogy megsérülnek a kürtők – figyelmeztetett Vogel. – Az OMR-t nem hosszú égetésre tervezték.

– Tudom – nyugtázta Martinez. – Az orrkürtők nélkül is tudok dokkolni, ha muszáj.

– Majdnem . . . – mondta Johanssen. – Oké, 12,3 alatt vagyunk.

– OMR leállítása – jelentette be Martinez, kikapcsolva az égést.

– Még mindig dőlünk vissza – mondta Johanssen. – 11,6 . . . 11,5 . . . beálltunk 11,5-re.

– OMR-üzemanyag huszonkét százalékon – olvasta Beck.

– Igen, látom – reagált Martinez. – Elég lesz.

– Parancsnok – szólt bele a rádióba Beck. – Most már be kell jönnie a hajóba.

– Igen, egyetértek – tette hozzá Martinez. – Vége, asszonyom. Watney halott.

A legénység a parancsnokuk válaszára várt.

– Vettem – reagált az végre. – Úton vagyok.

Csendben feküdtek, beleszíjazva a székükbe, készen a kilövésre. Beck Watney üres székét nézte, és látta, hogy Vogel is ugyanígy tesz. Martinez lefuttatott egy ellenőrzést az orr OMR-égetőin. Sajnos már nem voltak biztonságosan használhatók. Feljegyezte a meghibásodást a naplóban.

A légzsilip kiegyenlítette a nyomást. Miután levette az űrruháját, Lewis felment a repülőkabinba, és szó nélkül beszíjazta magát a székébe. Az arca maszkká merevedett. Csak Martinez mert megszólalni.

– Továbbra is minden készen áll – szólt halkan. – Indulhatunk.

Lewis lehunyta a szemét, és bólintott.

– Sajnálom, parancsnok – mondta Martinez. – De muszáj verbálisan . . . – Kilövés – adta ki a parancsot a nő.

– Igen, asszonyom – reagált Martinez, és aktiválta a folyamatot.

A merevítő kapcsok kioldódtak a kilövő állványon, és a talajra estek. Másodpercekkel később az előégető anyagok fellobbanása begyújtotta a főhajtóművet, és az MFE lassan meglódult felfelé.

A hajó sebessége lassan növekedett, és közben a szél oldalirányba fújta, le a pályájáról. Az emelkedést irányító szoftver érzékelte a problémát, és megdöntötte a hajót, hogy ellensúlyozza a szél hatását.

Ahogy az üzemanyag fogyott, az MFE könnyebb, a gyorsulás pedig észrevehetőbb lett. Exponenciális sebességgel emelkedve a hajó gyorsan elérte a maximális gyorsulást, amit nem a saját energiája, hanem a benne lévő, érzékeny emberi testek határoztak meg.

Repülés közben a nyitott OMR-portok kifejtették negatív hatásukat. A legénység a székekben dülöngélt, ahogy a hajó brutálisan rázkódott. Martinez és a szoftver megtartották az egyensúlyt, bár ez folyamatos csata volt. A turbulencia aztán csökkent, és végül teljesen eltűnt, ahogy az atmoszféra egyre vékonyabb és vékonyabb lett.

Hirtelen minden erőhatás megszűnt. Az első fázis befejeződött. A legénység hosszú másodpercekig a súlytalanság állapotában volt, mielőtt a második fázis kezdete visszapréselte őket a székükbe. Kint az immár üres első fázis levált, hogy majd becsapódjon a lenti bolygó valamely ismeretlen részébe.

A második fázis egyre magasabbra és magasabbra tolta a hajót, egészen az alsó orbitális pályáig. A hosszas első fázisnál rövidebb ideig tartott, és sokkal simább volt, szinte csak mint egy utógondolat.

A hajtóművek hirtelen leálltak, és a korábbi hangzavart nyomasztó csend váltotta fel.

– Főhajtómű leállt – jelentette Martinez. – Felszállási idő: nyolc perc, tizennégy másodperc. Befogó pályán a Hermes felé.

Egy incidens nélküli kilövés normál esetben ünneplésre adna okot. Ezt csak csend követte, amit Johanssen lágy zokogása tört meg.

■■■

Négy hónappal később...

Beck próbált elfeledkezni a fájdalmas tényállásról, ami miatt neki kellett zéró-g-ben növénytermesztői kísérleteket végeznie. Felmérte a páfránylevelek méretét és formáját, képeket készített és jegyzetelt.

Amikor befejezte az aznapi tudományos feladatait, megnézte az óráját. Tökéletes időzítés. Az adatcsomag nemsokára megérkezik. Ellebegett a reaktor mellett a Semicone-A létrához.

Lábbal előre haladt a létra mentén, amit aztán keményen meg kellett ragadnia, amikor a forgó hajó centripetális ereje hatni kezdett rá. Mire elérte a Semicone-A-t, már 0,4 g volt.

A Hermes centripetális gravitációja nem puszta luxus volt, ez tartotta ugyanis fitten a legénységet. Nélküle a Marson töltött első hetük alatt alig tudtak volna járni. A zéró-g-s gyakorlatok gondoskodtak ugyan a szív és a csontok egészségéről, de azt képtelenek lettek volna biztosítani, hogy már az 1. soltól kezdve mindenki munkaképes legyen.

És mivel a hajó így volt tervezve, a rendszert a visszaúton is használták.

Johanssen az állomáshelyén ült. Az adatcsomag e-maileket és videókat hozott otthonról. Ez volt a napjuk csúcspontja.

– Megjött már? – kérdezte Beck, ahogy belépett a hídra.

– Majdnem – válaszolt Johanssen. – Kilencvennyolc százalék.

– Jókedvűnek tűnsz, Martinez – jegyezte meg Beck.

– Ma lett hároméves a fiam. – Martinez ragyogott. – Biztos lesz pár kép a partiról. Te vársz valamit?

– Semmi különöset – mondta Beck. – Egy pár éve írt tanulmányom értékelését.

– Kész van – jelentette be Johanssen. – Az összes személyes e-mailt elküldtem a laptopotokra. Van még egy telemetria-frissítés Vogelnek és egy rendszerfrissítés nekem. Hm . . . meg egy hangüzenet az egész legénységnek.

Hátrapillantott Lewisra.

Az megvonta a vállát.

– Játszd le.

Johanssen megnyitotta az üzenetet, és hátradőlt.

– Hermes, itt Mitch Henderson – kezdődött a felvétel.

– Henderson? – csodálkozott Martinez. – Közvetlenül hozzánk beszél a CAPCOM nélkül?

Lewis felemelt kézzel intette csendre.

– Híreim vannak – folytatódott az üzenet. – Nem tudom, hogy fogalmazhatnám meg tapintatosan: Mark Watney életben van.

Johanssennek elakadt a lélegzete.

– Mi . . . – habogott Beck.

Vogel tátott szája egész arcára döbbent kifejezést rajzolt.

Martinez Lewisra nézett, aki előrehajolt, és az állát szorongatta.

– Tudom, hogy ez meglepő – folytatta Mitch. – És tudom, hogy sok kérdésetek van, amiket meg is fogunk válaszolni. De most a lényegre szorítkozom.

– Watney él és egészséges. Két hónapja tudtuk meg, és úgy döntöttünk, hogy nem mondjuk el nektek; még a személyes üzeneteket is cenzúráztuk. Mindennek én határozottan ellene voltam. Most azért mondjuk el, mert végre kapcsolatot létesítettünk vele, és van egy életképes tervünk a megmentésére. Úgy tervezzük, hogy az Ares 4 felveszi őt egy módosított MLE-vel.

– Részletesen leírjuk majd nektek, hogy mi történt, de határozottan nem a ti hibátok volt. Mark maga erősködik emellett, valahányszor felmerül a téma. Balszerencse volt.

– Emésszétek a dolgot. A holnapi tudományos feladataitokat töröltük. Bármilyen kérdést küldhettek nekünk, meg fogjuk válaszolni azokat. Henderson, vége.

Az üzenet döbbent csendet teremtett a hídon.

– Életben . . . életben van? – hebegte Martinez, aztán elmosolyodott.

Vogel izgatottan bólintott.

– Él.

Johanssen tágra nyílt szemekkel, hitetlenkedve bámulta a képernyőt.

– Beszarás – nevetett Beck. – Beszarás! Parancsnok! Mark él!

– Ott hagytam öt – mondta Lewis halkan.

Az ünneplésnek azonnal vége szakadt, amint a legénység meglátta a parancsnok arckifejezését.

– De – kezdte Beck – mi mindannyian ott...

– Ti parancsot követtetek – szakította félbe Lewis. – Én hagytam őt ott, azon a kies, elérhetetlen, istentelen pusztaságon.

Beck kérlelve nézett Martinezre. Az szólásra nyitotta a száját, de nem tudta, mit mondhatna.

Lewis kivánszorgott a hídról.

13. FEJEZET

A Deyo Plastics alkalmazottai dupla műszakban dolgoztak, hogy befejezzék a Lak ponyváját az Ares 3-hoz. A tripla műszak is szóba került arra az esetre, ha a NASA újra megnövelné a rendelést. Senki nem bánta. A túlórapénz fantasztikus volt, a finanszírozás pedig korlátlan.

Fonott szénszálak futottak át lassan a présen, amely polimer ponyvák közé zárta azokat. A befejezett anyagot négyszer félbehajtották, és összeragasztották. Az így létrejött vaskos ponyvát aztán finom gyantával vonták be, és a forrószobába vitték, hogy megszáradjon.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 114. SOL

Most, hogy a NASA végre tud kommunikálni velem, be nem fognák a szájukat.

Folyamatos információkat kérnek a Lak összes rendszeréről, és van egy szobányi emberük, akik a termésemet próbálják mikromenedzselni. Csodálatos, hogy egy rakás szarrágó a Földről magyarázza nekem, a botanikusnak, hogyan neveljem a növényeimet.

Többnyire figyelmen kívül hagyom őket. Nem akarok arrogánsnak tűnni, de én vagyok a legjobb botanikus a bolygón.

Egy nagy bonusz: e-mail! Akárcsak anno a Hermesen, most is kapok adatcsomagokat. Ezek persze főleg a barátaim és a családom leveleit közvetítik, de a NASA a nyilvánosság üzeneteiből is mindig válogat nekem egy csokorra valót. Kaptam e-mailt rocksztároktól, atlétáktól, színészektől és színésznőktől, még magától az elnöktől is.

Az egyik az alma materemtől, a Chicagói Egyetemtől jött. Azt írják, hogy ha egyszer termést növesztettél valahol, akkor azt a területet hivatalosan „kolonizáltad”. Úgyhogy elvileg kolonizáltam a Marsot.

Egyél kefét, Neil Armstrong!

De a kedvenc levelem az volt, amit az anyámtól kaptam. Pontosan az, amire számítanál. Hála Istennek, hogy élsz, maradj erős, maradj életben, apád üdvözöl stb.

Egyhuzamban ötvenszer olvastam el. Hé, ne érts félre, nem vagyok én a mama pici fia, vagy ilyesmi. Felnőtt férfi vagyok, aki csak néha visel pelenkát (az EVA-ruhákban muszáj). Teljesen férfias és normális dolog, hogy ragaszkodom egy anyámtól kapott levélhez. Nem éppen egy honvágyas kölyök vagyok a nyári táborban, ugyebár.

Igaz, naponta ötször el kell slattyognom a marsjáróhoz, hogy megnézzem az e-maileket, mert a NASA ugyan el tud juttatni egy üzenetet a Földről a Marsra, de arra már nem képes, hogy arrébb vigye még tíz méterrel, a Lakba. De hé, nincs okom picsogni. Alaposan megnőttek a túlélési esélyeim.

A legutóbbi információim szerint megoldották az Ares 4 MLE-jének súlyproblémáját. Miután itt leszálltak vele, ledobják róla a hőpajzsot, a létfenntartó berendezéseket és egy rakás üres üzemanyagtartályt, aztán elvisznek mind a hetünket (az Ares 4 legénységét és engem) egészen a Schiaparelliig. Már állítják is össze a feladataimat a majdani felszíni munkálatokhoz. Mennyire menő ez már!

Egyéb híreinkben: a Morse-kódot tanulom. Hogy miért? Mert az a tartalék kommunikációs rendszerünk. A NASA úgy döntött, hogy egy több évtizedes szonda nem ideális jelölt az egyetlen kommunikációs eszköz szerepére.

Ha a Pathfinder beszarna, kövekkel fogok üzenetet hagyni, amit a NASA látni fog a műholdjaival. Nem tudnak majd válaszolni, de legalább egyirányú kommunikációnk lesz. Hogy miért a Morse-kód? Mert pontokat és vonalakat sokkal könnyebb kövekkel kirakni, mint betűket.

Elég pocsék módja a kommunikációnak, remélhetőleg nem lesz rá szükség.

Miután minden kémiai reakció lezajlott, a ponyvát sterilizálták, és egy tiszta terembe vitték. Az ottani munkás levágott egy csíkot a széléről, azt négyzetekre osztotta, és mindegyiket egy sor szigorú tesztnek vetette alá.

Miután az ellenőrzést kiállta, a ponyvát formára vágták. A széleit behajtották, levarrták, és újra lezárták gyantával. Egy mappát szorongató dolgozó elvégezte az utolsó ellenőrzéseket, egyenként erősítve meg az addigi méréseket, és jóváhagyta a ponyva használatát.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 115. SOL

A kotnyeleskedő botanikusok végre kelletlenül elismerték, hogy jó munkát végeztem. Egyetértenek benne, hogy elegendő élelmiszerem van a 900. solig. A NASA ebből kiindulva állította fel az ellátmányszonda részletes küldetéstervét.

Eleinte kétségbeesetten azon dolgoztak, hogy még a 400. sol előtt idejuttassanak egy szondát, de a burgonyafarmommal kiváltottam magamnak még ötszáz solnyi életet, úgyhogy most több idő áll rendelkezésükre.

A Hohmann transzfer pályában indítják majd el a szondát jövőre, és kilenc hónap alatt fog ideérni, vagyis nagyjából a 856. sol környékén. Lesz benne bőséges élelem, egy tartalék oxigenátor, vízvisszanyerő és kommunikációs rendszer. Három kommrendszer, ami azt illeti. Azt hiszem, biztosra akarnak menni, ha már egyszer rólam van szó, aki körül hajlamosak elromlani a rádiók.

Ma kaptam meg az első e-mailt a Hermesről. A NASA korlátozza a közvetlen kapcsolatot. Gondolom, félnek, hogy valami olyasmit mondok, hogy „Ott hagytatok a Marson, seggfejek!” Tudom, hogy a legénység megdöbbent, amikor hallott az Elmúlt Mars Küldetések Szelleméről, de ugyan már! Néha igazán lehetne kevésbé anyáskodó a NASA. Na de végre továbbítottak nekem egy e-mailt a parancsnoktól:

Watney, nyilván mind nagyon örülünk, hogy életben vagy. Mint a parancsnok, aki felelősséggel tartozik a helyzetedért, azt kívánom, bárcsak közvetlenül a segítségedre lehetnék. De úgy látszik, a NASA-nak jó megmentési terve van. Biztos vagyok benne, hogy a rendkívüli találékonyságod segít túljutni mindezen. Alig várom, hogy fizethessek neked egy sört a Földön. – Lewis

A válaszom:

Parancsnok, a balszerencse tartozik felelősséggel a szituációmért, nem te. Te helyes döntést hoztál, és megmentet él mindenki mást. Tudom, hogy kemény döntés lehetett , de az események bármilyen vizsgálata azt fogja kimutatni, hogy igazad volt. Juttass mindenkit haza, és boldog leszek. De ami azt a sört illeti, szavadon foglak. – Watney

Az alkalmazottak óvatosan összehajtogatták a ponyvát, és behelyezték egy argonnal töltött, légmentes szállítókonténerbe. A mappát szorongató férfi rányomott egy cetlit a csomagra. „Ares 3 projekt, Lak burkolat. Ponyva ALI 02.”

A csomagot egy charter járattal repítették Kaliforniába, az Edwards Légi Támaszpontra. A gép rengeteg üzemanyagot elhasználva, abnormálisan magasan repült, hogy simább útja legyen.

Megérkezésekor a csomagot egy speciális konvoj szállította óvatosan Pasadenába, ahonnan a JPL Űrhajó-összeszerelő Üzembe vitték. A következő öt hétben fehér ruhás mérnökök állították össze a 309-es előzetes ellátmányt, amely az ALI02 mellett tizenkét másik Lakburkolat-csomagot tartalmazott.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 116. SOL

Majdnem ideje a második betakarításnak.

Bezony.

Bárcsak lenne szalmakalapon meg nadrágtartóm.

A krumplik újraültetése jól sikerült. Kezdek rájönni, hogy a több milliárd dolláros létfenntartó rendszereknek köszönhetően a marsi termés rendkívül bőséges. Mostanra négyszáz egészséges burgonyanövényem van, és mindegyik sok-sok kalóriadús krumplival teszi boldogabbá számomra az étkezési időt. Tíz nap múlva beérnek!

És ezúttal nem ültetem újra őket magokként, ez már az én élelemkészletem. Természetes, organikus, Marson növesztett burgonya. Ilyet aztán nem hallasz mindennap, mi?

Talán azon gondolkodsz, hogy fogom tárolni őket, elvégre nem pakolhatom csak úgy mindet egymásra. Többségük megromlana, mielőtt megehetném. Ezért inkább olyasmit csinálok, ami a Földön egyáltalán nem működne: kidobom őket a szabad ég alá.

A legtöbb nedvességet kiszívja belőlük a kvázi-vákuum, ami megmarad, az megfagy. A krumplijaimat elrohasztani tervező baktériumok pedig üvöltve döglenek meg.

Egyéb híreinkben: kaptam egy e-mailt Venkat Kapoortól:

Mark, íme, a válaszok néhány korábbi kérdésedre:

Nem, nem mondjuk meg a Botanikus Csapatunknak, hogy „Basszák meg magukat”. Értem, hogy sokáig magadra voltál utalva, de most már itt vagyunk, és a saját érdekedben, hallgass ránk.

A Cubs a Nemzeti Liga legalján fejezte be a szezont.

Az adattovábbítási módszerünk nem megfelelő a zenei fájlok méretéhez, még tömörített formában sem, ezért a kérésedet, miszerint küldjünk „Bármit, ó, Istenem, BÁRMIT, csak ne diszkót”, elutasítjuk. Élvezd a boogie-lázat.

És végül egy kellemetlenség . . . A NASA felállít egy bizottságot, hogy kivizsgálja, volt-e bármiféle elkerülhető hiba, ami az ott-ragadásodhoz vezetett. Csak hogy tudd. Lehet, hogy majd kérdéseket is feltesznek neked később. Továbbra is értesíts minket a tevékenységeidről. – Kapoor

A válaszom:

Venkat, üzenem a vizsgálóbizottságnak, hogy nélkülem kell végigcsinálniuk a boszorkányüldözésüket. És amikor elkerülhetetlenül ott lyukadnak ki, hogy Lewis parancsnokot hibáztassák, jobb, ha tudják, hogy nyilvánosan cáfolni fogom őket, és biztos vagyok benne, hogy a legénység többi tagja is így fog tenni. Továbbá kérlek, mondd meg mindannyiuknak, hogy az anyukáik prostituáltak. – Watney Ui.: És a nővéreik is.

Az Ares 3 előzetes ellátmányszondái tizennégy egymást követő napon indultak el a Hohmann transzfer pálya ideje alatt. A 309-es ellátmányt harmadikként lőtték fel. 251 napos útja a Marsra eseménytelen volt, csak két apró pályamódosítással járt.

Számos fékezőmanőver után megkezdte ereszkedését az Acidalia Pianitiafelé. Először hőpajzzsal birkózott meg a légkörbe lépéssel, majd ejtőernyőket bontott, és leválasztotta magáról az akkorra elhasznált pajzsokat.

Amikor a fedélzeti radar észlelte, hogy harminc méterre van a talajtól, leválasztotta az ernyőket is, és ballonokat fújt fel a burkolata körül. Minden ceremónia nélkül ért földet, pattogott és gurult, amíg végül teljesen meg nem állt.

A fedélzeti számítógép leengedte a ballonokat, és értesítette a Földet a sikeres landolásról.

Aztán várt huszonhárom hónapot.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 117. SOL

A vízvisszanyerő szívózik velem.

Hat ember napi 18 liter vizet fogyaszt el, ezért a berendezést úgy tervezték, hogy 20-at állítson elő. De mostanában nem teljesíti a kvótát: legfeljebb 10 litert ad.

Termelek én napi 10 liter vizet? Nem, nem vagyok minden idők legnagyobb pisálóbajnoka. A termés az oka. A tervezettnél sokkal magasabb a Lakbeli nedvességtartalom, ezért a vízvisszanyerő folyamatosan szűri ki a levegőből.

Nem aggódom a hiány miatt. Ha muszáj, majd közvetlenül ráhugyozok a növényekre, így megkapják a maguk a vízmennyiségét, a többi meg lecsapódik a falakon. Biztos elő tudnék állni valamivel, amivel begyűjthetem azt a nedvességet. A víz nem tűnhet el, ez egy zárt rendszer.

Na, jó, ez így elvileg nem igaz. A növények nem teljesen függetlenek a víztől. Annak egy részéből választják ki a hidrogént (felszabadítva az oxigént), és aztán abból csinálják azokat a komplex szénhidrogéneket, amelyekből maga a növény felépül. De ez nagyon kis veszteség, és mivel nagyjából 600 liter vizet állítok elő az MLE üzemanyagából, akkor is bőven maradna, ha fürdőket vennék.

A NASA viszont teljesen összeszarta magát. Számukra a vízvisszanyerő a túlélés kritikus eszköze. Nincs semmi, ami helyettesítené, és meg vannak győződve róla, hogy azonnal meghalok nélküle. Számukra egy berendezés meghibásodása rettenetes dolog. Számomra „kedd”.

Így aztán ahelyett, hogy a betakarításra készülnék, plusz utakat teszek a marsjáróhoz, hogy válaszoljak a kérdéseikre. Minden új üzenet egy új megoldás kipróbálását, és az eredmény jelentését kéri.

Eddig kizártuk a probléma lehetséges okai közül az elektromosságot, a hűtőrendszert, a mérőműszereket és a hőmérsékletet. Biztos vagyok benne, hogy végül kiderül, hogy van valahol egy apró lyuk, a NASA meg majd négy órán át meetingel, mielőtt szól, hogy tapasszam be ragasztószalaggal.

Lewis és Beck kinyitották a 309-es előzetes ellátmányt. Amilyen jól a nehézkes EVA-ruhákban tudták, eltávolították a Lakburkolat részeit, és kiterítették azokat a talajon. A Laknak három teljes ellátmányszondát szántak.

Egy több százszor begyakorolt módszerrel hatékonyan összeállították a darabokat, amelyek közt speciális zárócsíkok gondoskodtak a légmentes kapcsolatról.

Miután felállították a Lak fő struktúráját, összeszerelték a három légzsilipet. Az AL102-es ponyván volt egy 1-es légzsilipre méretezett lyuk. Beck kifeszítette a ponyvát a légzsilip külső részének zárócsíkjaihoz.

Amikor az összes légzsilip a helyére került, Lewis elárasztotta a Lakot levegővel, és az AL102 először érzékelt nyomást. Lewis és Beck egy óráig vártak. Nem volt nyomáscsökkenés. A Lak tökéletesen funkcionált.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 118. SOL

A NASA-val folytatott beszélgetésem a vízvisszanyerőről unalmas volt, és tele technikai részletekkel, úgyhogy leegyszerűsítem neked: Én: Ez nyilvánvalóan egy dugulás. Mi lenne, ha szétszedném, és ellenőrizném a csövek belsejét?

NASA: (ötórányi tanácskozás után): Nem. Elbaszod, és meghalsz. Úgyhogy szétszedtem.

Igen, tudom. A NASA tele van ultraokos emberekkel, akikre hallgatnom kéne. Egyébként is túl ellenséges vagyok, ha figyelembe veszem, hogy az egész napjukat az én megmentésemnek szentelik.

Csak már elegem van belőle, hogy előírják nekem, hogyan töröljem ki a seggem. Az önállóság egyike volt a kívánt tulajdonságoknak, amikor az Ares asztronautáit válogatták. Egy tizenhárom hónapos küldetésről van szó, aminek nagy része a Földtől hosszú fénypercekre zajlik. Olyan embereket akartak, akik tudnak önállóan dolgozni.

Ha Lewis parancsnok itt lenne, azt tenném, amit mond, semmi probléma. De hogy hallgassak egy arctalan bürokratákból álló földi bizottságra? Bocs, ez kissé nehezemre esik.

Nagyon óvatos voltam. Ahogy szedtem szét a berendezést, minden darabját felcímkéztem, és felpakoltam egy asztalra. Megvan a tervrajza a számítógépen, úgyhogy semmi sem ért meglepetésként.

És ahogy azt sejtettem, az egyik cső eldugult. A vízvisszanyerőt arra tervezték, hogy megtisztítsa a vizeletet, és leszűrje a nedvességet a levegőből (majdnem annyi vizet lélegzel ki, mint amennyit kipisálsz). A vizet talajjal kevertem, és így ásványvizet csináltam belőle, az ásványok pedig felhalmozódtak a vízvisszanyerőben.

Kitisztítottam a csöveket, és újra összeszereltem az egészet. A probléma teljesen megoldódott. Újra meg kell majd ismételnem ezt a műveletet, de csak nagyjából 100 sol múlva. Nem nagy dolog.

Megmondtam a NASA-nak, hogy mit csináltam. A beszélgetés (leegyszerűsítve) így zajlott:

Én: Szétszedtem, megtaláltam a problémát, megjavítottam.

NASA: Pöcs.

Az AL102 megremegett a brutális viharban. Sokkal nagyobb erőknek volt kitéve, mint amire tervezték, és ezt keményen megszenvedte a légzsilip zárócsíkja. A ponyva egyéb részei együtt, egységes anyagként hullámoztak a zárócsíkok mentén, de az ALI 02-nek nem volt ilyen szerencséje. A légzsilip alig mozdult, így az AL102 egymagában viselte a vihar teljes erejét.

Ahogy a műanyagrétegek folyamatosan hajlongtak, a súrlódástól felmelegedett a gyanta, és ebben az új, engedékenyebb környezetben a szénszálak elváltak egymástól.

Az AL102 megnyúlt.

Nem nagyon, csak négy milliméternyit. De az egymástól rendszerint 500 mikronra lévő szénszálak közt most ennél nyolcszor szélesebb hézag tátongott.

Miután a vihar elült, az egyetlen megmaradt asztronauta az egész Lakot átvizsgálta, de nem észlelt semmilyen problémát. A ponyva meggyengült részét elfedte egy zárócsík.

A harmincegy solos küldetésre tervezett AL102 a lejárati ideje után is jól funkcionált. Egymás után múltak a solok, a magányos asztronauta pedig majdnem mindennap ki-be járt a Lakból. Az l-es légzsilip volt a legközelebb a marsjáró töltőállomásához, ezért azt részesítette előnyben a másik kettővel szemben.

Amikor nyomás alá került, a légzsilip kissé kitágult, amikor pedig kiszökött belőle a nyomás, kissé összement. Valahányszor az asztronauta használta a légzsilipet, a terhelés az AL102-n enyhült, majd újra feltámadt.

Húzódott, feszült, gyengült, nyúlt...

NAPLÓBEJEGYZÉS: 119. SOL

Múlt éjjel arra ébredtem, hogy a Lak rázkódik.

A közepes nagyságú homokvihar épp olyan hirtelen ért véget, mint ahogy elkezdődött.

Csak egy hármas kategóriájú vihar volt, 50 km/h-s szelekkel. Nem volt miért aggódni, de azért egy kicsit zavaró hallani az üvöltő szeleket, ha egyszer komplett csendhez vagy szokva.

Aggódom a Pathfinder miatt. Ha a homokvihar kárt tett benne, akkor elveszítettem a kapcsolatot a NASA-val. Persze nem kellene aggódnom, elvégre évtizedek óta itt van a felszínen, egy kis szél nem fog ártani neki.

Amikor kimegyek, megbizonyosodom róla, hogy a Pathfinder még mindig működőképes, mielőtt belekezdek a napi izzadságos, irritáló munkába.

Igen, minden homokvihar elkerülhetetlenül magával hozza a Napelemek Tisztítását, ezt a magamfajta marsiak számára ősi, megbecsült hagyományt. Gyerekkorom chicagói hólapátolásaira emlékeztet. El kell ismernem, apám sosem állította, hogy erősítené a jellememet, vagy megtanítana a kemény munka megbecsülésére.

– A hófúvó drága – szokta volt mondani. – Te ingyen vagy.

Egyszer megpróbáltam hatni az anyámra.

– Ne légy ilyen puhány – javasolta.

Egyéb híreinkben: hét nap van a betakarításig, és még mindig nem készültem fel rá. Először is, csinálnom kell egy kapát. Aztán meg egy kültéri viskót a krumplijaimnak, mert nem dobálhatom ki őket csak úgy. A következő komolyabb vihar a Nagy Marsi Burgonyavándorlással végződne.

Na de mindennek várnia kell, mert mára tele van a naptáram. A napelemek letisztítása után az egész sort ellenőriznem kell, hogy biztosan nem sérült-e meg a viharban. Aztán ugyanezt el kell játszanom a marsjáróval.

Jobb, ha hozzálátok.

■■■

Az I-ES LÉGZSILIPBEN lassan 0,006 atmoszférára csökkent a nyomás. Az EVA-ruhát viselő Watney bent várta, hogy a folyamat véget érjen. Szó szerint több százszor csinálta már. Ha az 1. solon volt is még benne nyugtalanság, már rég eltűnt. Mostanra ez csak egy unalmas rutin volt a felszínre lépés előtt.

Ahogy a nyomáscsökkenés folytatódott, a Lak atmoszférája összenyomta a légzsilipet, és az AL102 utoljára nyúlt meg.

A 119. solon a Lak kilyukadt.

A kezdeti rés egy milliméternél is kisebb volt, és a merőleges szénszálaknak meg kellett volna akadályozniuk a növekedését, de a számtalan korábbi külső behatás szétfeszítette a vertikális szálakat, a horizontálisakat pedig használhatatlanná gyengítette.

A Lak atmoszférájának teljes ereje átszáguldott a lyukon, ami a zárócsík mentén egyetlen tizedmásodperc alatt egyméteresre nőtt. Körben elterjedt, amíg találkozott a kiindulási pontjával, és a légzsilip nem volt többé a Lakhoz csatlakoztatva.

Az ellenállás nélküli nyomás úgy lőtte ki a légzsilipet, mint egy ágyúgolyót, ahogy a Lak atmoszférája robbanásszerűen kiszökött a résen. Bent a meglepett Watney a kicsapódás teljes erejével vágódott neki a légzsilip hátsó ajtajának.

A zsilip negyven métert repült, mielőtt földet ért, és Watney, aki alig tért magához a korábbi sokkból, máris átélte a következőt, ahogy arccal nekicsapódott az első ajtónak.

Az ütközés nagyját az arclemeze fogta fel, biztonsági üvege több száz apró kockára tört. Feje hozzávágódott a sisakja belsejéhez, és ez kiütötte.

A légzsilip további tizenöt métert bukdácsolt a felszínen. Watney ruhájának masszív párnázása sok törött csonttól kímélte meg. Próbálta felfogni a helyzetét, de alig volt magánál.

Aztán a zsilip végre megállapodott az oldalán egy homokfelhő közepette.

A hátán fekvő Watney kifejezéstelenül bámult maga fölé a szétzúzott arclemez lyukán keresztül. Egy homlokán lévő vágásból vér csurgott az arcára.

Ahogy visszatért az értelme, összeszedte magát. Oldalra fordította a fejét, és kinézett a hátsó ajtó ablakán. A távolban az összeomlott Lak egy törmelékekkel körülvett szeméttelepként fodrozódott.

Aztán egy sziszegő hang ütötte meg Watney fülét. Figyelmesen hallgatott, és rájött, hogy nem a ruhájából jön, hanem valahonnan a telefonfülke-méretű légzsilipből, egy kis résből, amelyen keresztül szökik a levegő.

Megfeszülten hallgatta a sziszegést, aztán megérintette törött arclemezét. Aztán újra kinézett az ablakon.

– Most hülyéskedsz velem, baszd meg? – mondta.

14. FEJEZET

AUDIO NAPLÓ ÁTIRAT: 119. SOL

Tudod mit? Bassza meg! Bassza meg a légzsilip, bassza meg a Lak és bassza meg ez az egész bolygó!

Komolyan, ennyi volt! Elegem van! Pár percem maradt, mielőtt elfogy a levegőm, és átkozott legyek, ha azzal töltöm, hogy a Mars kis játékát játszom. Olyan rohadtul elegem van belőle, hogy okádni tudnék!

Csak szépen elfekszem itt, a levegő elszivárog, és meghalok.

És vége. Nincs több reménykedés, önámítás és problémamegoldás. Kurvára elegem van!

AUDIO NAPLÓ ÁTIRAT: 119. SOL (2)

Hajjaj . . . na jó. Kihisztiztem magam, most már ideje kitalálnom, hogyan maradjak életben. Megint. Oké, lássuk, mit tudok tenni...

A légzsilipben vagyok. Látom a Lakot az ablakból, úgy 50 méterre van. Normál esetben a légzsilip hozzá van csatlakoztatva a Lakhoz. Szóval ez gond.

A légzsilip az oldalán fekszik, és folyamatos sziszegést hallok. Tehát vagy szivárog a levegő, vagy kígyók vannak idebent. Akárhogy is, bajban vagyok.

Ráadásul amikor . . . a faszom tudja, mi történt . . . ide-oda pattogtam, mint egy flippergolyó, és eltört az arclemezem. A levegő együttműködésére hiába számítasz, ha óriási, tátongó lyukak vannak az EVA-ruhádon.

Úgy tűnik, a Lak teljesen leeresztett és összeomlott, szóval, még ha lenne is egy működőképes szkafanderem, hogy elhagyjam a légzsilipet, akkor sem tudnék hová menni. Ez gáz.

Kell egy perc, hogy átgondoljam a dolgokat, és le kell vennem az EVA-ruhát is. Terebélyes, a légzsilip pedig szűk, és egyébként sem veszem semmi hasznát.

AUDIO NAPLÓ ÁTIRAT: 119. SOL (3)

Nem olyan rossz a helyzet, mint amilyennek tűnik.

Persze, így is rábasztam. Csak nem annyira.

Nem tudom, mi történt a Lakkal, de a marsjárónak valószínűleg semmi baja. Nem egy ideális tartózkodási hely, de legalább nem is egy eresztő telefonfülke.

Az EVA-ruhámon ugyebár van egy foltozókészlet, ugyanaz, ami már a 6. solon is megmentette az életemet, de kár a gőzért. A ruhán nem tud segíteni. A készlet egy tölcsér alakú szelep, szuperragadós gyantával a szélesebb végén. Túl kicsi ahhoz, hogy nyolc centiméternél nagyobb lyukakkal is elbánjon, és egyébként is, ha kilenc centiméteres lyuk van az öltözékeden, még azelőtt belehalsz, hogy a készletet elő tudnád kapni.

De attól még jól jöhet, például használhatom a légzsilip résének betömésére. Márpedig most ez az első számú prioritásom.

A rés kicsi. Az arclemez nélküli EVA-ruha gond nélkül ellátja az egész légzsilipet, folyamatosan adagolva a levegőt, hogy pótolja a hiányzó nyomást. De előbb-utóbb kiürül.

Meg kell találnom a lyukat. A hangból ítélve a lábam környékén lehet. Most, hogy kibújtam a ruhából, meg tudok fordulni, hogy megnézzem...

Nem látok semmit . . . Hallom, de . . . ott van valahol lent, de nem tudom, pontosan hol.

Csak egyféleképpen találhatom meg: tűzzel!

Ja, tudom. Egy csomó ötletemnek része, hogy lángra lobbantok valamit, és igen, tüzet gyújtani zárt térben többnyire nem jó ötlet. De füstre van szükségem. Csak egy kevéskére.

Mint általában, ezúttal is olyan anyagokkal dolgozom, amelyeket direkt úgy alakítottak ki, hogy ne éghessenek, de nincs az a gondos NASA-tervezés, ami útját tudná állni egy tanknyi tiszta oxigénnel felszerelt, elszánt gyújtogatónak.

Sajnos az EVA-ruha teljes egészében éghetetlen anyagból készült, ahogy a légzsilip is. Az egyéb ruháim is tűzállóak, még a cérnájuk is.

Eredetileg arra készültem, hogy ellenőrzőm a napelemsort, és végrehajtom rajta a tegnap éjszakai vihar megkövetelte javításokat, így aztán itt van nálam a szerszámosládám. De hiába nézem, csak fémet és éghetetlen műanyagot találok benne.

Most jöttem rá, hogy mégis van valamim, ami éghető: a saját szőrzetem. Megteszi. A szerszámosládában van egy éles kés, azzal leborotválok némi szőrt a karomról egy kis kupacba.

Ezután: oxigén. Mivel nem tudok szép, tiszta oxigénáramlást biztosítani, csak annyit tehetek, hogy megbuherálom az EVA-ruha rendszerét az egész légzsilip oxigéntartalmának megnövelése érdekében. Ha felpumpálom 40 százalékig, az biztos elég lesz.

Már csak szikrára van szükségem.

A szkafanderben van elektronika, de nagyon alacsony töltésről fut, nem hiszem, hogy rá tudom venni egy kisülésre. Egyébként sem szarakodhatok az űrruhával, annak segítségével kell eljutnom a légzsiliptől a marsjáróig.

A légzsilipben is van elektronika, de az meg a Lak rendszeréről futott. A NASA valószínűleg sosem gondolt bele, hogy mi lesz, ha a zsilip ötvenméternyire repül onnan. Lusta disznók.

Lehet, hogy a műanyag nem éghető, de aki szórakozott már léggömbökkel, az tudja, hogy kiválóan lehet statikus feszültséget generálni vele. És amint azzal megvagyok, már egy fémrúd puszta megérintésével tudnom kell szikrát csiholni.

Jó tudni: pontosan így halt meg az Apollo 1 legénysége. Kívánj szerencsét!

AUDIO NAPLÓ ÁTIRAT: 119. SOL (4)

Egy égett szőrtől bűzlő dobozban vagyok. Nem jó móka.

Az első alkalommal meggyújtottam ugyan a tüzet, de a füst csak úgy véletlenszerűen kavargott. A saját légzésem kúrta el a dolgot, úgyhogy visszatartottam a levegőt, és újra próbálkoztam.

A második alkalommal az EVA-ruha kúrta el az egészet. Az arclemezből lágy légfuvallat távozik, ahogy a ruha folyamatosan pótolja a hiányzó levegőt. Ezért kikapcsoltam a ruhát, visszatartottam a levegőt, és újra próbálkoztam. Sietnem kellett, mert esni kezdett a nyomás.

A harmadik alkalommal a tűzgyújtáshoz szükséges gyors karmozdulatok kúrtak el mindent. Egy kis mozgás elég turbulenciát okoz, hogy összevissza kavarogjon tőle a füst.

A negyedik alkalommal kikapcsolva tartottam a ruhát, visszatartottam a lélegzetem, és nagyon lassan gyújtottam meg a tüzet. Aztán figyeltem, ahogy a kevéske füst megindul a légzsilip ajtaja felé, és eltűnik egy hajszálrepedésen át.

Megvagy, kicsi lyuk!

Levegőt vettem, és visszakapcsoltam az EVA-ruhát. A nyomás a kísérlet alatt 0,9 atmoszférára csökkent, de bőven volt a levegőben oxigén nekem meg a szőrtüzemnek, és a ruha gyorsan kompenzált.

Ami a repedést illeti, az elég picike. Gyerekjáték lenne elzárni a tapasztókészlettel, de most, hogy jobban belegondolok, rossz ötlet.

Valahogy meg kell majd javítanom az arclemezemet is. Még nem tudom, hogyan, de a foltozókészlet és a nyomásellenálló gyanta valószínűleg fontos szerepet fognak játszani benne. És nem csinálhatom fokozatosan, mert ha egyszer eltávolítom a készletről a pecsétet, a gyanta bináris komponensei összekeverednek, és hatvan másodpercem lesz, mielőtt az egész megszilárdul. Úgyhogy nem használhatok el egy kicsit csak a légzsilipre.

Idővel talán kitalálnék valamit az arclemez problémájára, és akkor közben rászánhatnék pár másodpercet a repedés begyantázására is. De nincs időm.

Az N_2-palackom 40 százalékon van. Le kell zárnom a lyukat, méghozzá a készlet nélkül.

Első ötlet: A holland kisfiú. Megnyalom a tenyerem, és a hasadékra tapasztom.

Oké . . . nem tudom teljesen lezárni, szóval van némi légáramlat . . . és ez így egyre hidegebb . . . egyre kényelmetlenebb . . . Oké, a picsába ezzel.

Jöjjön a második ötlet. Ragasztószalag!

A szerszámosládámban van ragasztószalag, lássuk, az megszünteti-e a légáramlatot. Vajon meddig fog kitartani, mielőtt a nyomás letépi? Most teszem fel.

Így ni . . . még tart...

Hadd nézzem csak a ruhám . . . A kijelzők szerint a nyomás stabil. Úgy tűnik, a ragasztószalag szépen lezárta a rést. Lássuk, kitart-e...

AUDIO NAPLÓ ÁTIRAT: 119. SOL (5)

Eltelt tizenöt perc, és a ragasztószalag még mindig tart. Úgy látszik, ezt a problémát megoldottuk.

Igaz, nem túl katartikusan. Már azon járt az agyam, hogy majd jéggel zárom el a rést. Van két liter vizem az űrruha „hörcsögetetőjében”. Lekapcsoltam volna a ruha fűtőrendszerét, és hagytam volna, hogy a légzsilip befagyjon. Aztán . . . na, mindegy.

A lényeg, hogy megoldhattam volna jéggel is. Csak mondom.

Rendben. Lássuk a következő problémát. Hogy javítom meg az EVA-ruhát? Az oké, hogy a ragasztószalag lezár egy hajszálrepedést, de az arclemezemen lévő lyukon nem tud ellenállni egy atmoszférányi nyomásnak.

A készlet ehhez túl kicsi, de azért még hasznát veszem. Elegyengethetem a gyantát a lyuk mentén, és ráragaszthatok valamit, hogy befedje. A kérdés csak az, hogy mit. Valami olyasmi kell, ami nagy nyomásnak is ellenáll.

Ha körbenézek, csak egyvalamit látok, ami megtarthatna egy atmoszférát, az pedig maga az EVA-ruha. Anyag van bőven, és vágni is tudok mivel. Emlékszel rá, amikor a Lak ponyváját szabtam csíkokká? Az ahhoz használt nyesőolló itt lapul a szerszámosládámban.

Persze azzal, ha kivágok egy darabot az EVA-ruhámból, csinálok még egy lyukat. De annak a lyuknak a helyét és méretét már én határozom meg.

Igen . . . Azt hiszem, megvan a megoldás. Levágom a karom!

Na, jó, nem. Nem az én karom. Az EVA-ruha karját. Rögtön a bal könyök alatt. Aztán elvágom hosszában, hogy négyszöget csináljak belőle. Elég nagy lesz, hogy lezárja az arclemezt, a gyanta pedig majd megtartja a helyén.

Nyomásnak ellenálló anyag? Megvan.

A nyomás ellenében rést lezáró gyanta? Megvan.

És mi lesz a levágott ujjon ágaskodó lyukkal? Az arclemezzel ellentétben a ruha anyaga rugalmas, szóval csak összenyomom, és lezárom a gyantával. A bal karomat az oldalamhoz kell majd szorítanom, amikor a szkafanderben leszek, de van hozzá elég hely.

Nagyon vékonyan kell majd használnom a gyantát, de szó szerint ez az ember által ismert legerősebb ragasztó. És még csak nem is kell tökéletesen zárnia, csak addig tartson ki, amíg biztonságba jutok.

És hogy hol van az a „biztonság”? Fogalmam sincs.

Na de csak szép sorjában. Először is megjavítom az EVA-ruhát.

AUDIO NAPLÓ ÁTIRAT: 119. SOL (6)

A ruha ujjának leszabása könnyű volt, ahogy a négyzetté vágása is. Az a nyesőolló rohadtul erős.

Az arclemez üvegszilánkjainak eltávolítása viszont tovább tartott, mint gondoltam. Nem valószínű ugyan, hogy átvágnának az EVA-ruha anyagán, de inkább nem kockáztatom meg. Különben sem szeretném, ha üveg kerülne az arcomba, amikor felveszem a sisakot.

Aztán jött a neheze. Amint eltávolítottam a foltozókészletről a pecsétet, hatvan másodpercem volt a gyanta megkötéséig. Az ujjaimmal kanalaztam le a készletről, és gyorsan elegyengettem az arclemez szélein, majd a maradékkal lezártam a ruhaujjon lévő lyukat.

Mindkét kezemmel a sisakomhoz szorítottam az anyagot, miközben a ruha ujjára a térdemmel fejtettem ki nyomást.

120 másodpercig csináltam ezt. Biztos, ami biztos.

És a jelek szerint bevált. A tapasz erősnek tűnt, a gyanta kőkemény volt. Ugyanakkor a sisakhoz ragasztottam a kezemet.

Ne röhögj.

Utólag belegondolva, a gyanta ujjaimmal való elkenése nem volt a legjobb ötlet. A bal kezem szerencsére szabad maradt, így némi morgolódás és sok káromkodás után sikerült elérnem a szerszámosládát, hogy egy csavarhúzóval szabaddá feszegessem a másik kezem (miközben végig nagyon hülyén éreztem magam). Kényes művelet volt, mert nem szerettem volna lenyúzni a bőrt az ujjaimról. A csavarhúzót a sisak és a gyanta közé helyeztem, és végül anélkül szabadítottam ki a kezem, hogy vért ontottam volna, úgyhogy ezt győzelemnek könyvelem el. Igaz, most napokig megkeményedett gyanta lesz az ujjaimon, mint egy gyereknek, aki pillanatragasztóval játszadozott.

A karszámítógéppel beállítottam a ruhát, hogy 1,2 atmoszférányi túlnyomást hozzon létre. Az arclemez tapasza ívbe hajlott, de egyébként határozottan kitartott. A ruhaujj felfújódott, és féltem, hogy elszakítja az új tömést, de végül az is kitartott.

Aztán megnéztem a kijelzőn, hogy mennyire légmentes a cucc.

A válasz: nem igazán.

Valósággal ontotta magából a levegőt, hatvan másodperc alatt olyan sokat, hogy az egész légzsilip nyomását felvitte 1,2 atmoszférára.

A szkafandert nyolcórányi használatra tervezték, amihez 250 milliliter folyékony oxigén kell. A biztonság kedvéért egy egész liternyi O_2 tárolására volt kapacitása, de ez még semmi. A levegő maradéka ugyanis nitrogén, ami azért van, hogy a nyomást biztosítsa. Ha a ruha ereszt, azzal kompenzál. A szkafander két liter folyékony N_2-t tárol.

Mondjuk, hogy a légzsilip űrtartalma két köbméter, aminek a felfújt EVA-ruha valószínűleg a felét elfoglalja. Ez azt jelenti, hogy öt perc alatt 0,2 atmoszférát adott hozzá az 1 köbméterhez. Az 285 grammnyi levegő (bízz a számításomban). A palackokban lévő levegő köbcentiméterenként nagyjából egy gramm, vagyis épp most veszítettem el 285 millilitert.

A három palackban összesen 3000 milliliter fér el, és ennek nagy része már elment a nyomás fenntartására, amikor a légzsilip eresztett. Ráadásul némi oxigént szén-dioxiddá alakított a légzésem, amit megfogtak a ruha CO_2-szűrői.

A kijelzők szerint 410 milliliter oxigénem, és 738 milliliter nitrogénem maradt. Együtt ez majdnem 1150 millilitert jelent. Azt elosztva 285 milliliter/perccel...

Ha egyszer elhagyom a légzsilipet, az EVA-ruha csak négy percig fog működni.

Bassza meg.

AUDIO NAPLÓ ÁTIRAT: 119. SOL (7)

Oké, kicsit jobban átgondoltam a dolgot.

Mi értelme a marsjáróhoz mennem? Ott is csapdában lennék. A plusz hely persze jól jönne, de attól még ugyanúgy meghalnék. Nincs vízvisszanyerő, nincs oxigenátor, nincs élelem. Lehet válogatni; ezek mind végzetes problémák.

Helyre kell állítanom a Lakot. Tudom, hogy kell csinálni, gyakoroltuk a kiképzés során. Csak éppen sokáig fog tartani. Körbe kell csámpáznom a már összeomlott ponyva alatt, hogy megkeressem a beragasztásához szükséges tartalék anyagot, aztán fel kell kutatnom a rést, és rá kell illesztenem a tapaszt egy zárócsíkkal.

De ez órákba fog telni, az EVA-ruhám pedig használhatatlan.

Szereznem kell egy másikat. Martinezé a marsjáróban volt, mert elvittem magammal egészen a Pathfinder helyszínére és vissza, arra az esetre, ha szükségem lenne egy tartalékra. De amikor hazaértem, visszavittem a Lakba.

A francba!

Na, jó, szóval szükségem van egy másik szkafanderre, mielőtt kimegyek a marsjáróhoz. Melyik legyen? Johanssené túl kicsi rám (aprócska csaj a mi Johanssenünk). Lewisé tele van vízzel. Pontosabban most már lassan szublimáló jéggel. A megcsonkított, összeragasztott ruha, amit viselek, a sajátom. Marad Martinezé, Vogelé és Becké.

Martinezét a hálóhelyem közelében hagytam, ha esetleg sürgősen szükség lenne rá, de a hirtelen dekompresszió után persze akárhol lehet. Azért kiindulási pontnak nem rossz.

Következő probléma: vagy 50 méterre vagyok a Laktól. 0,4 g-ben és egy nagydarab EVA-ruhában nehéz rohanni. Legjobb esetben is két métert tehetek meg másodpercenként. Az összesen 25 értékes másodperc, majdnem az egy nyolcada a négy percemnek. Le kell csökkentem.

De hogyan?

AUDIO NAPLÓ ÁTIRAT: 119. SOL (8)

Elgurítom a rohadt légzsilipet.

Végül is ez egy oldalán fekvő telefonfülke. Végeztem pár kísérletet.

Gondoltam, hogy ha gurítani akarom, olyan erősen kell nekimennem a falnak, amennyire csak tudok, ütközéskor pedig a levegőben kell lennem, mert nem fejthetek ki hatást a légzsilip valamely más részére. A két erő semlegesítené egymást, és a fülke egyáltalán nem mozdulna meg.

Először megpróbáltam kilőni magam az egyik falról, és úgy nekicsapódni a másiknak. A zsilip csúszott egy kicsit, de ez minden.

Ezután egy szuper-fekvőtámasszal (hurrá, 0,4 g!) dobtam magam a levegőbe, és mindkét lábammal megrúgtam a falat. Megint csak egy kis csúszás.

Harmadszorra sikerült rájönnöm a trükkre. Mindkét lábamat megvetettem a padlón a fal mellett, majd kilőttem magam a szemben lévő fal teteje felé, és háttal ütköztem neki. Amikor az előbb kipróbáltam, elég erőt fejtettem ki, hogy megdöntsem a légzsilipet, és egy oldallal a Lak felé gördítsem.

A zsilip egy méter széles, úgyhogy . . . hajjaj . . . ezt még úgy ötvenszer kell eljátszanom.

Marhára fog fájni a hátam.

AUDIO NAPLÓ ÁTIRAT: 120. SOL

Marhára fáj a hátam.

A visszafogott és kifinomult „hozzávágom a testemet a falnak” technikám nem volt tökéletes. Tízből egyszer működött, és nagyon fájt. Szüneteket kellett tartanom, nyújtanom kellett, és úgy általában meg kellett győznöm magam, hogy újra és újra odacsapódjak a falhoz.

Ráment az egész éjszakám, de megcsináltam.

Tíz méterre vagyok a Laktól. Közelebb már nem tudok menni, mert a dekompresszió mindenfelé törmelékeket szórt szét. Nem egy „terepjáró” légzsilip ez, nem tudok átgurulni ezen a sok szaron.

Amikor a Lak kilyukadt, reggel volt. Most megint reggel van. Egy egész napot töltöttem ebben a rohadt dobozban, de most már mindjárt itt hagyom.

Az EVA-ruhában vagyok, indulásra készen.

Na, jó . . . Oké . . . A terv még egyszer: a manuális szelepekkel kiegyenlítem a légzsilipet, kimegyek, és a Lakhoz rohanok. Körbejárok az összeomlott ponyva alatt, felkapom Martinez ruháját (vagy Vogelét, ha azt találom meg előbb), aztán vissza a marsjáróba. És akkor biztonságban leszek.

Ha esetleg kifutok az időből, mielőtt megtalálom valamelyik ruhát, akkor csak elrohanok a marsjáróhoz. Bajban leszek, viszont legalább lesz időm gondolkodni, és lesznek a kezemben anyagok, amelyekkel dolgozhatok.

Nagy levegő . . . indulás!

NAPLÓBEJEGYZÉS: 120. SOL

Élek! És a marsjáróban vagyok!

Nem egészen a terveknek megfelelően alakultak a dolgok, de nem is vagyok halott, úgyhogy győzelemként könyvelem el a dolgot.

A légzsilip nyomáskiegyenlítése jól ment, harminc másodpercen belül kint voltam a felszínen. A Lak felé szökellve (így lehet a leggyorsabban mozogni ebben a gravitációban) elhaladtam a törmelékmező mellett. A kiszakadás tényleg jól szétdobált mindent, beleértve engem is.

Alig láttam, az arclemezemet befedte az eszkábált tapasz. Szerencsére a karomon volt egy kamera. A NASA rájött, hogy ha az egész EVA-ruhába bújt testeddel meg kell fordulnod, hogy ránézz valamire, az csak fárasztó időpocsékolás, ezért inkább rászereltek a ruha jobb ujjára egy kis kamerát, amely képe az arclemez belsejére vetítődik. Így meg tudunk nézni magunknak valamit pusztán azzal, hogy rámutatunk.

Az arclemez tapasza nem volt se túl sima, se túl tükröződő, úgyhogy a kamerakép egy szaggatott, összebarmolt verziójával kellett beérnem. De ahhoz elég volt, hogy lássam, mi merre van.

Légvonalban haladtam arra, ahol korábban a légzsilip volt. Tudtam, hogy lennie kell ott egy jó nagy lyuknak, amin be tudok majd menni. Könnyen meg is találtam, és öregem, ez aztán ronda egy szakadás volt. Baromi nehéz lesz helyrehozni.

Ekkor kezdték felfedni magukat a tervemben megbúvó hibák. Csak egy karral tudtam dolgozni, mert a bal be volt szorítva a testem mellé, míg a csonkolt ruhaujj szabadon lobogott. Ezért, ahogy haladtam a ponyva alatt, az egyetlen jó kezemmel kellett feltartanom azt, és ez lelassított.

Amennyire láttam, a Lak egész belsején úrrá lett a káosz. Minden szanaszét hevert. Asztalok és hálóhelyek méterekre onnan, ahol lenniük kéne, könnyebb tárgyak teljes összevisszaságban, sokuk odakint a felszínen. Mindent talaj és szétroncsolódott burgonyanövények takartak.

Továbbvánszorogtam, amíg odaértem, ahol Martinez ruháját hagytam. Megdöbbenésemre még mindig ott volt!

– Hurrá! – gondoltam naivan. – Probléma megoldva.

Sajnos a ruha egy asztal alá szorult, arra pedig az összeomlott ponyva nehezedett rá. Ha mindkét karom szabad lett volna, ki tudom húzni, de eggyel képtelenség volt.

Kezdtem kifutni az időből, ezért lecsatoltam a sisakot, aztán félretettem, és átnyúltam az asztal fölött Martinez tapasztókészletéért, amit a karkamera segítségével találtam meg. Bedobtam a sisakba, aztán húztam onnan a fenébe.

Alig értem oda időben a marsjáróhoz. A füleim már pukkantak a nyomásveszteségtől, ahogy a jármű légzsilipje csodálatos 1 atmoszférás levegővel telt meg.

Bemásztam, összeestem, és ziháltam egy kicsit.

Szóval itt vagyok a marsjáróban. Mint A Nagy Pathfinder Visszaszerző Expedíció idején. Fúj. De legalább a szag kicsit elviselhetőbb most.

A NASA már valószínűleg eléggé aggódik értem. Nyilván látták a légzsilipet a Lak felé mozogni, vagyis tudják, hogy életben vagyok, de státuszjelentés kell nekik. És véletlenül éppen a marsjáró az, ami kommunikálni tud a Pathfinderrel.

Próbáltam üzenetet küldeni, de a Pathfinder nem válaszol. Nem nagy meglepetés. A Laktól kapja az áramot, a Lak pedig jelenleg offline. Az odakinti rövid, pánikkal teli rohanásom során láttam, hogy a Pathfinder ott van, ahol hagytam, a törmelék pedig nem ért el olyan messzire. Csak egy kis energia kell neki, és működni fog.

Ami a jelenlegi szituációmat illeti, a sisak a nagy előrelépés. Ezek a sisakok mind kicserélhetők egymással, úgyhogy a törött sajátom helyére simán felvehetem Martinezét. A csonka ujjrész még mindig probléma, de főleg az arclemezen keresztül eresztett a levegő, az új tapasztókészletből pedig még több gyantával zárhatom le a ruhát.

De ez még ráér. Huszonnégy órája vagyok ébren. Nem vagyok közvetlen veszélyben, úgyhogy most aludni fogok.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 121. SOL

Tegnap jót aludtam, ma pedig jó munkát végeztem.

Először is újrazártam a ruhaujjon lévő lyukat. Múltkor vékonyan kellett elegyengetnem a gyantát, mert a nagyját az arclemez betapasztásához használtam, most viszont egy egész tapasztókészletet ellőhettem csak erre. Tökéletesen zár.

Még mindig csak egy félkarú ruhával rendelkeztem, de legalább már nem eresztett.

Tegnap a levegőm nagy részét elvesztettem, de azért még maradt egy félórányi oxigénem. Mint korábban mondtam, az emberi test nem igényel túl sok oxigént. A nyomás fenntartása jelentette a problémát.

Ennyi rendelkezésre álló idővel tudtam használni a marsjáró EVA-palack újratöltőjét. A lyukas ruhával ezt nem tehettem meg.

A palackújratöltő egy vészhelyzeti megoldás. A marsjáró rendeltetésszerű használata teljesen feltöltött EVA-ruhákkal indul, és még bőven megmaradt levegővel ér véget. Nem hosszú utakra tervezték, még csak nem is egész éjszakásokra. De vészhelyzet esetére vannak a külső burkolatán újratöltő tömlők.

Csakhogy az újratöltés lassú, lassúbb, mint a ruhám szivárgása volt, így aztán nem tudtam használni, amíg a sisakokat ki nem cseréltem. De most, egy tűrhető, nyomásmegtartó ruhával a palackok újratöltése gyerekjáték volt.

Miután ezzel elkészültem, és megbizonyosodtam róla, hogy a ruha még mindig nem ereszt, azonnal el kellett intéznem pár dolgot. Bármennyire is bízom a kezem munkájában, kellett egy kétujjú űrruha.

Visszamentem a Lakba, és mivel ezúttal nem siettem, egy rúddal alányúltam a Martinez szkafanderét leszorító asztalnak, és leemeltem róla, majd a kiszabadított ruhát visszavonszoltam magammal a marsjáróba.

Miután a biztonság kedvéért végigfuttattam rajta egy alapos diagnosztikát, végre volt egy teljesen működőképes EVA-ruhám. Két utamba került, de megszereztem.

Honlap helyreállítom a Lakot.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 122. SOL

Ma az volt az első dolgom, hogy felsorakoztassak egy rakás követ a marsjáró mellett, és lebetűzzem velük, hogy „Oké”. Ez csak megnyugtatja a NASA-t.

Visszamentem a Lakba, hogy szemügyre vegyem a károkat. A legfontosabb, hogy visszaállítsam a struktúra integritását és nyomásmegtartását. Ha az megvan, elkezdhetek dolgozni az elromlott berendezéseken.

A Lak normál esetben egy kupola, amelynek boltívét rugalmas tartórudak támasztják ki, a talpazatát pedig szilárd, összecsukható padlórészek tartják síkban. A belső nyomás elengedhetetlen része a szerkezetnek, anélkül az egész összeomlik. Megvizsgáltam a rudakat, és egyik sem tört el. Csak úgy hevernek a padlón. Néhányukat újra össze kell kapcsolni, de az könnyű feladat.

A lyuk, ahol az egyes légzsilip volt, nagy, de leküzdhető.

Vannak zárócsíkjaim és tartalék ponyváim. Nagy munka lesz, de újra össze tudom rakni a Lakot, és ha azzal megvagyok, helyreállítom az áramellátást, bekapcsolom a Pathfindert, aztán a NASA onnantól már ellát tanácsokkal, hogy bármit megjavíthassak, amit magamtól nem tudnék.

Nem aggódom emiatt. Sokkal nagyobb problémám van.

A farmnak vége.

A nyomás teljes kiszökésével a víz elpárolgott, a hőmérséklet pedig fagypont alá esett. Egy ilyen katasztrófát még a talajbeli baktériumok sem élnek túl. A növények egy része a Lakon kívüli pop sátrakban volt, de azoknak is fuccs, mert közvetlenül a Lakhoz voltak csatlakoztatva, hogy a tömlőkön keresztül folyamatosan biztosítva legyen nekik a levegő és a hőmérséklet. Amikor a Lak kidurrant, a pop sátrakból is kiszökött a nyomás. És még ha nem is szökött volna ki, a dermesztő hideg akkor is kinyírta volna termést.

A marsi burgonyák kihaltak.

Ahogy a talaj baktériumok is. Soha többé nem növesztek egy szál növényt sem, amíg itt vagyok.

Pedig jól kiterveltük. A farmom a 900. solig ellátott volna élelemmel, és még jóval előtte, a 856. solon érkezett volna egy ellátmányszonda. De most, hogy a farmnak annyi, ez a terv a múlté.

A fejadagcsomagokat nem károsíthatta a robbanás, a már megnőtt krumplik pedig, bár halottak, még mindig ehetők. Épp betakarításra készültem, szóval gondolom, jókor történt ez az egész.

A fejadagok kitartanak a 400. solig. Azt nem tudom, hogy a burgonya meddig lesz elég, amíg nem látom, hogy mennyi van belőle, de becslésekbe azért bocsátkozhatok. 400 növényem volt, egyre mondjuk átlag öt burgonya jut: 2000 krumpli. Darabját 150 kalóriával számolva napi 10-et kell ennem solonként, hogy életben maradjak. Ez azt jelenti, hogy 200 solig tartanak ki.

Mindösszesen: a 600. solig van elég élelmem.

A 856. solra már rég halott leszek.

15. FEJEZET

[08:12] Watney: Teszt.

[08:25] JPL: Adást vettük! Alaposan ránk ijesztet él. Kösz az „Oké” üzenetet. A műholdképek analízise az egyes légzsilip teljes leválását mutatja. Ez történt? Mi a helyzet nálad?

[08:39] Watney: Ha a „leválás” alatt azt érted, hogy „kilőtt engem, mint egy ágyúgolyót”, akkor ja. Van egy kis vágás a homlokomon. Volt néhány problémám az EVA-ruhámmal (később elmagyarázom). Betapasztottam a Lakot, és újra nyomás alá helyeztem (a fő levegőtartályok sértetlenek voltak). Most kapcsoltam vissza az áramot. A farmnak vége. Begyűjtöttem annyi krumplit, amennyit tudtam, és eltároltam őket odakint. 1841-et számoltam. Az 184 napra lesz elég. Beleszámítva a megmaradt küldetésadagokat, az 584. solon éhezni kezdek majd.

[08:52] JPL: Igen, gondoltuk. Dolgozunk az ételprobléma megoldásán. Mi a Lak rendszereinek státusza?

[09:05] Watney: Az elsődleges levegő-és víztartályok sértetlenek. A marsjáró, a napelemek és a Pathfinder a robbanás hatósugarán kívül voltak. Lefut atom a diagnosztikákat a Lak rendszerein, amíg a következő válaszodra várok. Egyébként kivel beszélek?

[09:18] JPL: Venkat Kapoorral, Houstonból. Pasadena továbbítja az üzeneteimet. Mostantól én kezelek minden veled folytatott közvetlen kommunikációt. Először az oxigenátort és a vízvisszanyerőt ellenőrizd, azok a legfontosabbak.

[09:31] Watney: Nem mondod! Az oxigenátor tökéletesen működik. A vízvisszanyerő teljesen offline. Arra tippelek, hogy megfagyott benne a víz, és szétfeszített e a csöveket. Biztosan meg tudom javítani. A Lak főszámítógépe is hibátlanul üzemel. Van valami ötletetek, hogy mitől robbant fel a Lak?

[09:44] JPL: Valószínűleg az egyes légzsilip körüli ponyva elfáradása. A nyomáskiegyenlítési ciklusok addig feszeget ék, amíg elszakadt. Mostantól minden EVA-hoz felváltva használd a kettes és hármas légzsilipeket. Továbbá, kapsz majd tőlünk ellenőrzőlistát és folyamatleírásokat a ponyva teljes átvizsgálásához.

[09:57] Watney: Hurrá, hosszú órákig falat bámulhatok! Majd tudasd velem, ha kitaláltatok valamit éhhalál ellen.

[10:11] JPL: Úgy lesz.

■■■

– Ez a 122. SOL – mondta Bruce. – Az 584. solig kell eljuttatnunk egy szondát a Marsra. Az 462 sol, ami meg 475 nap.

A JPL összegyűlt osztályvezetői a homlokukat ráncolták, és a szemüket dörzsölték.

Bruce felállt.

– A Föld és a Mars pozíciói nem ideálisak. Az út négyszáztizennégy napig fog tartani. A szonda felszerelése a gyorsítóra, és az ellenőrzések lefuttatása tizenhárom napot vesz igénybe, vagyis mindössze negyvennyolc napunk van a szonda összeállítására.

Elkeseredett suttogás töltötte be a termet.

– Jézusom – fakadt ki valaki.

– Ez egy teljesen új helyzet – folytatta Bruce. – Az élelemre kell koncentrálnunk, minden más luxus. Nincs időnk rakétával ereszkedő landolót csinálni. Bukfencezőnk lesz helyette, úgyhogy nem tehetünk bele semmi törékenyt. Búcsúzzatok el az összes többi szartól, amit küldeni akartunk.

– Honnan lesz gyorsítónk? – kérdezte Norm Toshi, a légköri belépés fázisának vezetője.

– Az EagleEye 3 szaturnuszi szondájából – válaszolta Bruce. – Jövő hónapban indult volna, de a NASA leállította, hogy megkaphassuk a gyorsítóját.

– Tuti, hogy az EagleEye 3 csapata felhúzta magát a dolgon – jegyezte meg Norm.

– Biztos vagyok benne – mondta Bruce. – De ez az egyetlen gyorsítónk, ami elég nagy. Amiből az is következik, hogy ez az egyetlen dobásunk. Ha kudarcot vallunk, Mark Watney halott.

Körbenézett a teremben, megvárta, amíg mindenki megérti a szavai súlyát.

– Azért vannak jó hírek is – folytatta végül. – Már készen van az Ares 4 előzetes ellátmányküldetéseinek néhány alkotóeleme, úgyhogy azok lenyúlásával időt nyerünk. És élelmet küldünk, ami elég strapabíró. Még ha probléma adódik is a légkörbe lépésnél, és a szonda nagy sebességgel becsapódik, az étel akkor is étel.

– És nem kell pontosan landolnunk, mert Watney több száz kilométert is utazik érte, ha szükséges. Csak elég közel kell letennünk a szondát, hogy el tudja érni. Ez egy standard, bukfencezve landoló előzetes ellátmány lesz. Az egyetlen dolgunk, hogy gyorsan elkészüljünk vele. Úgyhogy munkára.

■■■

[08:02] JPL: Beindítottunk egy projektet, hogy ételt küldjünk neked. Nagyjából egy hete dolgozunk rajta. Oda tudjuk juttatni, mielőtt éhezni kezdesz, de szoros lesz. Csak étel és rádió lesz benne, nem tudunk küldeni sem oxigenátort, sem vizvisszanyerőt, sem semmi egyebet rakétával ereszkedés nélkül.

[08:16] Watney: Hé, nem panaszkodom! Ha a kaját megkapom, már ugrálni fogok a boldogságtól. A Lak rendszerei újra működnek. A vízvisszanyerő is üzemel, most, hogy kicseréltem a szétrepedt csöveket. Vízből 620 literem maradt. 900 literrel kezdtem (eleve volt 300, a maradék 600-at hidrazinból nyertem), szóval majdnem 300 litert veszítettem a szublimálás miatt. De a vízvisszanyerő újra működik, úgyhogy bőven elég lesz.

[08:31] JPL: Helyes. Továbbra is informálj minket mindenféle mechanikai vagy elektromos problémáról. Egyébként a szondát, amit küldünk, Irisnek neveztük a görög istennő után, aki a szél sebességével utazott az egekben, ő a szivárványok istennője is.

[08:47] JPL: Leszbikus szonda jön a megmentésemre. Vet em.

■■■

RICH PURNELL a csendes épületben kortyolgatta a kávéját, miközben az általa írt szoftver utolsó tesztelését végezte. Átment. Megkönnyebbülten felsóhajtott, és visszasüllyedt a székébe. Ránézett a számítógép órájára, és a fejét csóválta. Hajnali 3:42.

Asztrodinamikusként Richnek ritkán kellett későig dolgoznia. Az volt a munkája, hogy megtalálja az adott küldetéshez szükséges pontos orbitális pályákat és pályakorrekciókat. Általában ez volt a projektek egyik első fázisa, az utána jövők mind az általa meghatározott pályától függtek.

Most viszont minden fordítva volt. Az Irisnek úgy kellett egy pályaív, hogy még senki sem tudta, mikor fog elindulni.

A bolygók folyamatosan mozognak, ezért egy adott kilövési naphoz kalkulált pálya csak azon a napon fog működni. Egyetlen napnyi eltérés elég, hogy teljesen elhibázzák a Marsot.

Így aztán Richnek egy csomó pályát ki kellett kalkulálnia. Egyet-egyet mind a huszonöt naphoz, amelyeken az Iris elindulhat.

E-mailt kezdett írni a főnökének.

Mike, gépelte, csatoltam az Iris pályáit egynapos bontásokban. Lassan el kellene kezdenünk a kiértékelést és a felülvizsgálatot, hogy hivatalosan is jóváhagyják őket. És igazad volt, valóban itt voltam majdnem egész éjjel.

Nem volt olyan szörnyű. Közel sem bizonyult olyan nehéznek, mint a Hermes pályáinak kalkulációja. Tudom, hogy unod, ha belemegyek a matekba, úgyhogy összefoglalom: a Hermes ionhajtóművének kis, folyamatos löketeivel sokkal nehezebb számolni, mint az előzetes ellátmány szondáinak nagy tolóerejével.

Mind a 25 pálya 414 napot vesz igénybe, és csak a löketek hosszában és a szögekben térnek el egy kicsit. Az üzemanyagigényük szinte azonos, és bőven az EagleEye gyorsítójának kapacitásán belül van.

Nagy kár, hogy a Föld és a Mars ilyen rossz pozícióban vannak. A fenébe is, szinte egyszerűbb lenne.

Abbahagyta a gépelést.

Homlokát ráncolva meredt a távolba.

– Hmm – mondta.

Fogta a kávéscsészéjét, és a pihenőbe indult, hogy újratöltse.

■■■

TEDDY VÉGIGTEKINTETT a zsúfolt konferenciatermen. Ritkán gyűltek így össze a NASA legfontosabb emberei egy helyen. Elrendezgette, és gondosan maga elé helyezte az előkészített jegyzeteit.

– Tudom, hogy mind elfoglaltak vagytok – mondta Teddy. – Köszönöm, hogy időt szakítottatok az értekezletre. Minden részlegtől státuszjelentéseket kérek az Iris-projektre vonatkozóan. Venkat, kezdjük veled.

– A küldetéscsapat készen áll – vágott bele Venkat, ahogy a laptopján lévő táblázatot vizsgálta. – Volt egy kis területi háború az Ares 3 és az Ares 4 előzetes ellátmányait irányító csapatok közt. A srácok az Ares 3-nál azt mondták, hogy nekik kell felügyelniük a küldetést, mert amíg Watney a Marson van, addig az Ares 3 is folyamatban van. Az Ares 4 csapata azzal érvelt, hogy a kiválasztott szonda eleve az övék. Az Ares 3-asoknak adtam igazat.

– Bepipultak miatta az Ares 4-esek? – kérdezte Teddy.

– Igen, de majd túlteszik magukat rajta. Tizenhárom másik előzetes ellátmányküldetésre kell készülniük, nem lesz idejük rinyálni.

– Mitch – szólította meg Teddy a repülésirányítót –, hogy állunk a kilövéssel?

Mitch kivette a fülhallgatót a füléből.

– Az irányítóközpontunk készen áll. Felügyelem a küldetést, aztán átadom az irányítást és a landolást Venkat srácainak.

– Média? – fordult Teddy Annie-hez.

– Naponta tájékoztatom a sajtót – felelte a nő, ahogy hátradőlt a székében. – Mindenki tudja, hogy ha ezt elbukjuk, Watney baszhatja. A közvéleményt az Apollo 11 óta nem foglalkoztatta ennyire egy hajó megépítése. A CNN Watney Riportja az elmúlt két hétben a legnézettebb adás volt a műsorsávjában.

– A figyelem jó – jegyezte meg Teddy. – Segít megszerezni a vészhelyzeti támogatást a Kongresszustól. – Felnézett egy férfira, aki a bejárat mellett állt. – Kösz, hogy ilyen gyorsan iderepültél, Maurice.

Maurice bólintott.

Teddy felé mutatott, és így szólt a teremhez. – Akik nem ismernék, ez itt Maurice Stein Cape Canaveralból. Ő volt az EagleEye 3 kilövésvezetője, és megörökölte a szerepet az Irishez is. Bocs a fals marketingért, Maurice.

– Semmi gond – felelte az. – Örülök, hogy segíthetek.

Teddy a legfelső jegyzetét lefordítva a többi mellé helyezte.

– Hogy állunk a gyorsítóval?

– Egyelőre jól – mondta Maurice. – De nem ideálisan. Az EagleEye 3 már készen állt a kilövésre, és a gyorsítókat nem arra tervezték, hogy álljanak a helyükön, és viseljék a gravitáció hatását. Külső támasztékokat adunk hozzá, amiket a kilövés előtt majd eltávolítunk. Egyszerűbb, mint a szétszerelés. Továbbá az üzemanyagnak korrozív hatása van a belső tartályokra, ezért le kellett szívnunk. Közben háromnaponta minden rendszert ellenőrzünk.

– Helyes, köszönöm – mondta Teddy. Bruce Ng-hez fordult, aki véreres szemekkel nézett vissza rá.

– Burce, neked is köszönöm, hogy iderepültél. Milyen az idő Kaliforniában?

– Honnan tudhatnám? – válaszolt Bruce. – Alig mozdulok ki az irodából.

Pár másodpercig tompa nevetés töltötte be a termet.

Teddy felfordított egy újabb jegyzetet.

– Ideje feltenni a nagy kérdést, Bruce. Hogy álltok az Irisszal?

– Le vagyunk maradva – rázta a fejét fáradtan Bruce. – Olyan gyorsan dolgozunk, ahogy csak tudunk, de az sem elég gyors.

– Tudok pénzt szerezni a túlórára – ajánlotta fel Teddy.

– Már így is nonstop dolgozunk.

– Mennyire vagytok lemaradva? – kérdezte Teddy.

Bruce megdörzsölte a szemét, és felsóhajtott.

– Huszonkilenc napja dolgozunk, úgyhogy már csak tizenkilenc napunk maradt. Utána tizenhárom napba fog telni, hogy a szondát rászereljük a gyorsítóra. Legalább két hét csúszásban vagyunk.

– Ennél nagyobb lemaradásban már nem lesztek? – kérdezte Teddy, miközben a papírjaira jegyzetelt. – Vagy még tovább fogtok csúszni?

Bruce vállat vont.

– Ha nem futunk bele több problémába, akkor két hét csúszás lesz. De problémák mindig vannak.

– Mondj egy számot – kérte Teddy.

– Tizenöt nap – reagált Bruce. – Ha lenne még tizenöt napunk, biztos időben meg tudnánk csinálni.

– Oké – mondta Teddy, tovább jegyzetelve. – Nyerjünk nektek tizenöt napot.

Az Ares 3 repülésorvosához fordult:

– Dr. Keller, csökkenthetjük még Watney ételfogyasztását, hogy a fejadagok tovább tartsanak?

– Sajnálom, de nem – mondta Keller. – Már most is minimális kalóriabevitelen él, sőt, ha figyelembe vesszük az általa végzett fizikai munkákat, sokkal kevesebbet eszik, mint amennyit kéne. És innen csak rosszabb lesz. Nemsokára az egész étrendje burgonyából és vitaminokból fog állni. A proteinben gazdag adagokat eltette ugyan későbbre, de így is hiányos lesz a táplálkozása.

– Ha egyszer elfogy az élelmiszer, mennyi ideje van, mielőtt éhen hal? – kérdezte Teddy.

– Feltéve, hogy bőven el van látva vízzel, kihúzhatja három hétig. Ez rövidebb, mint egy tipikus éhségsztrájk, de ne felejtsük el, hogy addigra már eleve rosszul táplált és sovány lesz.

Venkat felemelt kézzel kért figyelmet.

– Arra is gondoljunk, hogy az Iris egy bukfencező, szóval lehet, hogy napokig kell vezetnie, hogy eljusson hozzá. És gyanítom, nehéz egy marsjárót irányítani, ha közben szó szerint az éhhalál szélén állsz.

– Igaza van – erősítette meg dr. Keller. – Négy nappal azután, hogy elfogyott az élelmiszer, felállni is alig tud majd, nemhogy elvezetni egy marsjárót. Ráadásul a mentális képességei is gyorsan fognak zuhanni. Arra is alig lesz képes, hogy ébren maradjon.

– Szóval a landolási dátum fix – mondta Teddy. – Maurice, fel tudjátok szerelni az íriszt a gyorsítóra kevesebb mint tizenhárom nap alatt?

Maurce nekidőlt a falnak, és az állát dörzsölte.

– Hát . . . a tényleges szerelés csak három napig tart. A következő tíz a tesztelésekre és vizsgálatokra megy el.

– Mennyire tudjátok ezeket lefaragni?

– A szerelést elég túlórával le tudnánk csökkenteni két napra. Ebben benne van a szállítás Pasadenából Cape Canaveralba is. De a vizsgálatokat nem tudjuk megrövidíteni, mert időzítettek. Ellenőrzéseket és újraellenőrzéseket végzünk, köztük fix időintervallumokkal, hogy észrevegyük, ha valami deformálódik vagy meghajlik. Ha lerövidíted az intervallumokat, érvényteleníted a vizsgálatok eredményét.

– Ezek a vizsgálatok milyen gyakran fednek fel valamilyen problémát? – kérdezte Teddy.

Néma csend borult a teremre.

– Hú – hebegett Maurice. – Arra célzol, hogy ne végezzük el a vizsgálatokat?

– Nem – válaszolt Teddy. – Jelenleg azt kérdezem, hogy milyen gyakran fednek fel valamilyen problémát?

– Húsz kilövésből nagyjából egyszer.

Teddy leírta.

– És az így megtalált probléma milyen gyakran vezetne a küldetés kudarcához?

– Hú, hát, ebben nem vagyok biztos. Mondjuk az esetek felében?

Teddy ezt is leírta.

– Tehát, ha kihagyjuk a vizsgálatokat és a teszteket, egy a negyvenhez az esélye annak, hogy a küldetés kudarcot vall? – kérdezte.

– Az két és fél százalék – szólt közbe Venkat. – Normál esetben elég ahhoz, hogy leállítsuk a visszaszámlálást. Nem vállalhatunk ekkora kockázatot.

– A „normál eseten” rég túl vagyunk – jegyezte meg Teddy. – Kilencvenhét egész öt százalék jobb, mint nulla. Van valakinek ötlete, hogyan nyerhetnénk időt biztonságosabban?

Végignézett a termen, és üres arcok bámultak vissza rá.

– Jól van – mondta, és bekarikázott valamit a jegyzeteiben. – Az összeszerelés felgyorsításával és a vizsgálatok kihagyásával nyerünk tizenegy napot. Ha Bruce előhúz egy nyulat a kalapból, és korábban végez, Maurice még lefuttathat pár vizsgálatot.

– Mi lesz a maradék négy nappal? – kérdezte Venkat.

– Biztos vagyok benne, hogy Watney ki tud hozni még négy napot az élelemkészletéből, alultápláltság ide vagy oda – nézett Teddy dr. Kellerre.

– Én – kezdte Keller. – Én nem javasolhatok...

– Egy pillanat – szakította félbe Teddy. Felállt, és kiegyenesítette a blézerét. – Én mindenki helyzetét megértem. Megvannak a bevett procedúráink, és azok kihagyása kockázatot jelent, a kockázat pedig problémát a részlegek számára. De ez most nem arról szól, hogy a seggünket fedezzük. Vállalnunk kell a kockázatokat, különben Mark Watney meghal.

Kellerhez fordult:

– Oldjátok meg, hogy az étel kitartson még négy napig.

Keller bólintott.

■■■

– RICH – szólalt meg Mike.

Rich Purnell a monitorjára koncentrált. A munkaállomása tele volt kiírásokkal, táblázatokkal és referenciakönyvekkel. Mindenhol üres kávéscsészék álltak, a padlót ételes dobozok borították.

– Rich – ismételte meg Mike hangosabban.

Rich felnézett.

– Igen?

– Te meg mi a fenét csinálsz?

– Csak egy kis mellékprojektet. Utána akarok nézni valaminek.

– Oké . . . miért ne – mondta Mike. – De először a kiosztott munkát kell elvégezned. Már két hete kértem azokat a műholdpálya-módosításokat, és még mindig nem végeztél velük.

– Szükségem lenne egy kicsit a szuperszámítógépre – mondta Rich.

– Szuperszámítógép szükséges a rutin pályamódosítások kikalkulálásához?

– Nem, ez a másik melómhoz kell – válaszolt Rich.

– Rich, komolyan mondom, végezd a munkád.

Rich elgondolkodott egy pillanatra.

– Kivehetnék most egy kis szabadságot? – kérdezte.

Mike felsóhajtott.

– Tudod mit, Rich? Igen, azt hiszem, abszolút kivehetnél.

– Remek! – mosolygott Rich. – Akkor mostantól ki is vettem.

– Persze. Menj haza, pihenj egy kicsit.

– Ó, nem megyek haza – mondta Rich, és visszatért a számításaihoz. Mike a szemét dörzsölte.

– Oké, bánom is én. Mi lesz a műholdpályákkal...?

– Szabadságon vagyok – közölte Rich anélkül, hogy felnézett volna. Mike vállat vont, és elsétált.

■■■

[08:01] WATNEY: Hogy áll a segélycsomagom?

[08:16] JPL: Kis lemaradásban vagyunk, de megbirkózunk vele. Addig is szeretnénk, ha újra munkához látnál. Tudjuk, hogy a Lak jó állapotban van, a karbantartás pedig csak heti tizenkét órádba kerül. A fennmaradó idődet kutatásokra és kísérletekre szánjuk.

[08:31] WATNEY: Remek! Már nagyon unok a seggemen ücsörögni. Ha már évekig itt leszek, akár hasznomat is vehetitek.

[08:47] JPL: Mi is így gondoltuk. Küldjük az ütemtervet, amint a tudományos csapat összeállítja. Főleg EVA-k lesznek benne, geológiai mintavételek, talajtesztek és magadon elvégzendő heti egészségügyi tesztek. Őszintéd szólva ez a legjobb „bonusz idő a Marson” az Opportunity landoló óta.

[09:02] WATNEY: Az Opportunity sosem tért vissza a Földre.

[09:17] JPL: Bocs. Rossz hasonlat.

■■■

A JPL Űrhajó Összeszerelő Üzeme, más néven a „tiszta terem” volt a Mars-expedíciók leghíresebb űrjárműveinek kevéssé ismert szülőhelye. A Mariner, a Viking, a Spirit, az Opportunity és a Curiosity mind ebben a teremben jöttek világra, csak hogy néhányat említsünk.

A terem ma nyüzsgött az aktivitástól, ahogy a technikusok bezárták az Irist a speciálisan tervezett szállítókonténerbe.

Szolgálaton kívüli társaik a megfigyelőszintről tartották szemmel a folyamatot. Nem sokat látták az otthonaikat az elmúlt két hónapban; egy étteremben húzták fel nekik az ideiglenes hálóhelyeket. Normál esetben a teljes létszám egyharmada most aludna, de senki nem akarta elmulasztani ezt a pillanatot.

A műszakvezető meghúzta az utolsó csavart. Ahogy visszahúzta a szerszámot, a mérnökök tapsviharba kezdtek. Sokan közülük könnyeztek is.

Hatvanhárom napnyi kemény munka után az Iris készen volt.

■■■

ANNIE FELLÉPETT az emelvényre, és beállította a mikrofont.

– A kilövési előkészületek véget értek – jelentette be. – Az Iris felszállásra kész, a kilövésére reggel 9:14-kor kerül sor.

– Kilövés után legalább három óráig orbitális pályán marad. Ez idő alatt az irányítóközpont összegyűjti a pontos telemetriát a transzmarsi pályára álláshoz. Ha ez megvan, a küldetés az Ares 3 előzetes ellátmányokért felelős csapatához kerül, akik a következő hónapokban figyelemmel kísérik majd az Iris haladását. Négyszáztizennégy nap múlva éri el a Marsot.

– Ami a rakományt illeti – szólalt meg az egyik riporter –, jól hallottam, hogy nem csak ételt tartalmaz?

– Jól – mosolygott Annie. – Száz grammot fenntartottunk luxuscikkekre. Néhány kézzel írt levél Mark családjától, egy üzenet az elnöktől, és egy pendrive tele mindenféle zenével.

– Diszkó is van rajta? – kérdezte valaki.

– Diszkó nincs – felelte Annie, és kuncogás futott végig a termen.

Cathy Warner kérdezett a CNN-től.

– Ha a kilövés kudarcot vall, marad bármi más lehetőség Watney számára?

– Minden kilövés kockázatokkal jár – kerülte meg a kérdést Annie de nem számítunk problémákra. Az idő tiszta és meleg a Cape-nél, a körülmények nem is lehetnének jobbak.

– Van bármilyen finanszírozási limitje a mentőakciónak? – kérdezte egy másik riporter. – Egyesek kezdik azt kérdezgetni, hogy mennyi az, amennyi már túl sok.

– Itt nem a végösszegről van szó – válaszolt Annie, aki már készült a kérdésre. – Hanem egy közvetlen veszélyben lévő emberi életről. De ha pénzügyi szempontból akar tekinteni a dologra, gondoljon bele a Mark Watney elnyúló küldetésével járó előnyökre. Hosszú ott-tartózkodása és a túlélésért vívott harca több információval szolgál nekünk a Marsról, mint az Ares-program összes többi eleme együttvéve.

■■■

– Hiszel te Istenben, Venkat? – kérdezte Mitch.

– Persze, nem is egyben – válaszolt az. – Hindu vagyok.

– Mindannyiuktól kérj segítséget ehhez a kilövéshez.

– Úgy lesz.

Mitch elfoglalta a helyét az irányítóközpontban. A terem nyüzsgött az aktivitástól, ahogy irányítók tucatjai végezték a kilövés előtti utolsó előkészületeket.

Felvette a headsetjét, és a terem közepén lévő óriási központi kijelzőre kiírt időre pillantott. Bekapcsolta a headsetet, és így szólt: – Itt a repülésvezető. Kilövési státuszellenőrzést elkezdeni.

– Értettem, Houston – jött a válasz a floridai kilövés-ellenőrzés vezetőjétől. – A CLCDR jelenti, hogy minden munkaállomás foglalt, és minden rendszer készen áll – közvetítette. – Kérem a mehet/nem mehet kilövési állapotokat. Kommunikáció?

– Mehet – hallatszott a válasz.

– Időzítés.

– Mehet – mondta egy másik hang.

– QAMI.

– Mehet.

Mitch az állát a kezein nyugtatva bámulta a központi képernyőt, ami a kilövőállomás video-feedjét mutatta. A gyorsító oldalán még mindig ki lehetett venni az EagleEye3 stencilezését a hűtőfolyadék füstös vízpárlata közepette.

– QAM2.

– Mehet.

– QAM3.

– Mehet.

Venkat a hátsó falnak dőlt. Adminisztrátor volt, az ő munkája véget ért. Már csak figyelhetett és remélhetett. Tekintete a túlsó fal kijelzőire tapadt, és lelki szemei előtt látta a számokat, a műszakokkal való zsonglőrködést, a nyílt hazugságokat és a bűncselekmény határán egyensúlyozó húzásokat, amikkel megvalósította ezt a küldetést. Ha sikeres lesz, akkor mind megérte.

– FSC.

– Mehet.

– Prop Egyes.

– Mehet.

Teddy a VIP megfigyelőszobában ült az irányítóközpont mögött. Pozíciója biztosította neki a lehető legjobb helyet az első sor közepén. Aktatáskája a lábánál hevert a földön, kezében pedig egy kék dossziét tartott.

– Prop Kettes.

– Mehet.

– PTO.

– Mehet.

Annie Montrose a sajtószoba melletti irodájában poroszkált. Kilenc tévé lógott a falán, mind a kilenc más csatornára volt kapcsolva, és mindegyik a kilövőállást mutatta. Ahogy rápillantott a számítógépére, látta, hogy a külföldi csatornákon is ugyanaz megy. Az egész világ lélegzet-visszafojtva várt.

– ACC.

– Mehet.

– LWO.

– Mehet.

Bruce Ng a JPL étkezőjében ült több száz mérnökkel, akik mindent megtettek az Irisért. Egy kivetítőn kísérték figyelemmel a kilövést. Néhányan képtelenek voltak kényelmes pozíciót felvenni, és folyton fészkelődtek, míg mások egymás kezét fogták. Reggel 6:13 volt Pasadenában, és mégis, minden egyes alkalmazott jelen volt.

– AFLC.

– Mehet.

– Irányítás.

– Mehet.

Több millió kilométerre onnan a Hermes legénysége Johanssen állomása köré zsúfolódva figyelt. A kétperces átviteli idő nem számított. Sehogy sem tudtak segíteni, a kommunikációnak nem volt értelme. Johanssen feszülten bámulta a monitort, noha az pusztán az audiojel erősségét mutatta. Beck a kezét tördelte. Vogel mozdulatlanul állt, szeme a padlóra tapadt. Martinez eleinte csendben imádkozott, aztán már nem látta okát, hogy rejtegesse. Lewis parancsnok távolabb, egymagában állt, karját összefonta maga előtt.

– PTC.

– Mehet.

– Hordozórakéta-vezető.

– Mehet.

– Houston, itt a Kilövés-irányítás, kilövés mehet.

– Vettem – mondta Mitch, és ellenőrizte a visszaszámlálást. – Itt a Repülés, kilövés ütemterv szerint mehet.

– Vettem, Houston – reagált a Kilövés-irányítás. – Kilövés ütemterv szerint.

Amikor az óra azt mutatta, hogy -00:00:15, a tévécsatornák megkapták, amire vártak. Az időzítésvezető megkezdte a szóbeli visszaszámlálást.

– Tizenöt – mondta –, tizennégy . . . tizenhárom . . . tizenkettő . . . tizenegy...

Ezrek gyűltek össze Cape Canaveralnél. Ilyen sokan még sosem néztek végig egy ember nélküli kilövést. Az időzítésvezető lelátókon visszhangzó hangját hallgatták.

– ...tíz . . . kilenc . . . nyolc . . . hét...

Rich Purnell beleásta magát a pályakalkulációba, és megfeledkezett az időről. Nem tűnt fel neki, hogy a munkatársai eltűntek a nagy tárgyalóteremben, ahol felállítottak egy tévét. Az agya egy hátsó részében felmerült, hogy szokatlanul csendes az iroda, de nem foglalkozott vele.

– ...hat . . . öt . . . négy...

– Begyújtás.

– ...három . . . kettő . . . egy...

A kapcsok leváltak, és a gyorsító először lassan, majd egyre sebesebben emelkedett a füst és tűz forgatagában. Az összegyűlt tömeg éljenzéssel kísérte az útját.

– ...és az Iris ellátmányszonda felemelkedett – jelentette be az időzítésvezető.

A gyorsító repült, de Mitchnek nem volt ideje a főkijelzőn megjelenő látványosságra.

– Egyensúly? – kérdezte.

– Egyensúly rendben van, Repülés – jött az azonnali válasz.

– Irány? – tette fel az újabb kérdést.

– Irányt tartja.

– Magasság egyezer méter – mondta valaki.

– Elértük a biztonságos megszakítást – jegyezte meg valaki más, arra utalva, hogy szükség esetén a hajó az Atlanti-óceánba zuhanhat, egyéb károk okozása nélkül.

– Magasság ezerötszáz méter.

– Dőlő-és forgómanőver folyamatban.

– Kicsit kileng oldalra, Repülés.

Mitch az emelkedőrepülés-vezetőre nézett.

– Micsoda?

– Enyhe kilengés. A fedélzeti irányítás megbirkózik vele.

– Tartsd rajta a szemed – mondta Mitch.

– Magasság huszonötezer méter.

– Dőlés és fordulás kész, huszonkét másodperc a második fázisig.

■■■

AMIKOR AZ IRIST tervezték, a JPL számolt a katasztrofális landolással. Normál étkezési csomagok helyett az étel nagy része proteinkockákból állt, amelyek akkor is ehetőek maradnának, ha az Iris nem tudná kinyitni a bukfencező ballonokat, és nagy sebességgel csapódna a felszínbe.

Mivel az Iris ember nélküli küldetés volt, a gyorsulásnak semmi sem szabott határt. A szonda tartalma olyan erőket szenvedett el, amelyeket egy ember képtelen lenne túlélni. De míg a NASA letesztelte az extrém g-k hatását a proteinkockákra, nem tették meg ugyanezt az egyidejű oldalvibrációkkal. Ha több idejük lett volna, megteszik.

Az ártalmatlan kilengés, amit az üzemanyag-keverék apró kiegyensúlyozatlansága okozott, megrázta a rakományt. A gyorsító tetején lévő hőpajzsba alaposan beszerelt Iris határozottan a helyén maradt. A benne lévő proteinkockák nem.

Mikroszkopikus szinten a proteinkockák sűrű növényolajban felfüggesztett, szilárd ételrészecskék voltak. Ezek az ételrészecskék most az eredeti méretük kevesebb mint felére nyomódtak össze, míg az olajra alig voltak hatással az események. Ettől a szilárd és a folyékony összetevők aránya drámaian megváltozott, és végül már az egész anyag folyékonyként viselkedett. Ez a „cseppfolyósodásként” ismert folyamat a szilárd proteinkockákból nyúlós iszapot csinált.

Így az eredetileg teljesen kitöltött tárolórekeszben az immár sűrített iszapnak volt helye lötyögni.

A kilengés a rakomány kiegyensúlyozatlanságához is vezetett, ami az iszapot a rekesz széle felé kényszerítette. Ez a súlyeltolódás csak növelte a nagyobb problémát, és a kilengés egyre erősödött.

■■■

– A KILENGÉS erősödik – jelentette az emelkedőrepülés-vezető.

– Mennyire? – kérdezte Mitch.

– Jobban, mint szeretnénk – hangzott a válasz. – De a gyorsulásszabályozó kiszúrta a problémát, és kikalkulálta az új központi tömeget. Az irányító-számítógép beállítja a hajtóműveket az ellensúlyozáshoz. Még mindig jók vagyunk.

– Tájékoztass – mondta Mitch.

– Tizenhárom másodperc a második fázisig.

A váratlan súlyeltolódás nem jelzett előre katasztrófát. Az összes rendszert a legrosszabb eshetőséget szem előtt tartva tervezték, és mindegyik kiválóan végezte a munkáját. A hajó mindössze egy kifinomult szoftver automatikusan végrehajtott, apró iránymódosításával haladt tovább az orbitális pálya felé.

Az első fázis elhasználta az üzemanyagát, és a gyorsító a másodperc egy töredékéig lassított, ahogy robbanó csavarokkal kilőtte a fázis rögzítőit. Az immár üres első fázis levált az űrhajóról, miközben a második fázis hajtóműve készült begyulladni.

A brutális nyomaték megszűnt, a proteiniszap szabadon lebegett a rekeszben. Két másodperc elég lett volna neki, hogy újra kitáguljon és megkeményedjen, de csak egynegyed másodpercet kapott.

Ahogy a második fázis bekapcsolt, a járműn hirtelen egy óriási erő lett úrrá. A gyorsulás jelentős volt, hiszen már nem tartotta fel az első fázis holtsúlya. A háromszáz kilogrammnyi iszap nekicsapódott a rekesz aljának, vagyis az Iris szélének, messze onnan, ahol a tömegnek lennie kellett volna.

Bár az Irist öt nagy csavar tartotta a helyén, ez az erő közvetlenül csak az egyikre irányult. A csavart úgy tervezték, hogy óriási erőket álljon ki, és ha szükséges, egymagában elbírja az egész rakomány súlyát. De nem úgy tervezték, hogy kibírja egy háromszáz kilogrammos tömeg hirtelen becsapódását.

A csavar széthasadt, és a rakomány terhe most már a maradék négyre jutott. Ezeknek az erős becsapódás elmúltával sokkal könnyebb dolguk volt, mint elesett bajtársuknak.

Ha a személyzetnek lett volna ideje elvégezni a szokásos vizsgálatokat, észrevették volna az egyik csavar apró hibáját. Egy hibát, ami kicsit meggyengítette, és bár nem annyira, hogy az egy normál küldetésen kudarchoz vezessen, azért kicserélték volna egy tökéletes darabra.

A kibillent rakomány egyenlőtlen erővel nehezedett a négy megmaradt csavarra, és a nagyja a hibásra jutott. Hamarosan tönkrement, azután pedig már a másik három is gyorsan követte a példáját.

Az Iris kicsúszott a hőpajzs szorításából, és nekivágódott a burkolatnak.

■■■

– JAJ! – kiáltotta az emelkedőrepülés vezető. – Repülés, nagy precessziót érzékelünk!

– Micsoda? – kérdezte Mitch, ahogy vészjelzők szólaltak meg, és fények villantak fel a konzolokon.

– Az Irisen 7 g-s nyomás van – mondta valaki.

– A jel szakadozik – jelentette egy másik hang.

– Emelkedés, mi történik ott? – követelt magyarázatot Mitch.

– Elszabadult a pokol. Az Iris hetvenfokos precesszióval pörög a hosszanti tengelye körül.

– Mennyire rossz a helyzet?

– Legalább öt rp, és kezd letérni a pályájáról.

– Fel lehet juttatni orbitális pályára?

– Egyáltalán nem tudok kommunikálni vele, mindenhonnan jelhibákat kapok.

– Komm! – kiáltott Mitch a kommunikációs vezetőre.

– Dolgozunk rajta, Repülés – jött a válasz. – Baj van a fedélzeti rendszerekkel.

– Repülés, komoly g-ket érzékelünk a belsejében.

– A földi telemetria szerint kétszáz méterrel a tervezett út alatt halad.

– Repülés, elveszítettük a szonda adatait.

– Teljesen elvesztették a szondát? – kérdezte Mitch.

– Megerősítve, Repülés. A hajóból kapunk szakadozott jeleket, de a szondából nem.

– Bassza meg – fakadt ki Mitch. – Elszabadult a hőpajzson belül.

– Az Iris pörög, Repülés.

– El tud még bicegni orbitális pályára? – kérdezte Mitch. – Akár szuperalacsony Föld körülire? Hátha meg tudnánk...

– Elvesztettük a jelet, Repülés.

– Mi szintén.

– Mi is.

A vészjelzőket leszámítva csend borult a teremre.

Egy pillanattal később Mitch szólalt meg.

– Helyreállítás?

– Nem megy – mondta a Komm.

– Föld? – kérdezte Mitch.

– Itt a földi irányítás – jött a válasz. – A jármű már elhagyta a látható tartományt.

– SatCon? – próbálkozott Mitch.

– A műholdak sem fogják a jelet.

Mitch ránézett a főképernyőre. Most fekete volt, rajta nagy, fehér betűkkel: Jelvesztés.

– Repülés – szólalt meg egy hang a rádióból. – A Stockton romboló égből hulló törmelékeket jelent. A forrás egyezik az Iris utolsó ismert helyzetével.

Mitch a kezeibe temette az arcát.

– Vettem – mondta.

Aztán kimondta a szavakat, amiket soha, egyetlen repülésirányító sem akar kimondani: – Földi irányítás, itt a Repülés. Ajtókat bezárni.

Ez volt a jel a kudarc utáni procedúrák megkezdéséhez.

A VIP megfigyelőszobából Teddy a levert irányítóközpontot bámulta. Mély levegőt vett, és kiengedte. Kétségbeesetten ránézett a kilövést méltató, örömteli beszédét tartalmazó kék dossziéra. Betette az aktatáskájába, és kivette a vörös dossziét, amiben a másik beszéd volt.

■■■

VENKAT AZ irodája ablakából bámulta az űrközpontot. Az űrközpontot, ami az emberiség legfejlettebb rakétatudományának adott otthont, és mégis kudarcot vallott a mai kilövésnél.

Megszólalt a telefonja. Megint a felesége, nyilván aggódik érte. Hagyta, hogy bekapcsoljon a hangposta. Képtelen volt most beszélni vele. Vagy bárkivel.

Csilingelés hangzott a számítógépéből. Venkat odanézett, látta, hogy a JPL-től kapott e-mailt. A Pathfinder üzenetét továbbították neki.

[16:03] Watney: Hogy ment a kilövés?

16. FEJEZET

Martinez:

Dr. Shields szerint a legénység minden tagjának személyes üzeneteket kell írnom. Azt mondja, ez segít kapcsolatban maradnom az emberiséggel. Szerintem ez hülyeség, de hát a parancs az parancs.

Veled nyílt lehetek:

Arra kérlek, hogy keresd fel a szüleimét, ha meghalok. Első kézből akarnak majd hallani a Marson töltött időnkről. Meg kell tenned értem.

Nem könnyű egy házaspárral a halott fiukról beszélni, szóval tudom, hogy ez nagy kérés – ezért fordulok hozzád. Mondanám, hogy te vagy a legjobb barátom, meg ilyenek, de béna lenne.

Ez nem azt jelenti, hogy feladom. Csak felkészülök minden eshetőségre. Ez a dolgom.

■■■

Guo MING, a Kínai Nemzeti Űrügynökség igazgatója az asztalán ijesztő kupacban álló papírokat vizsgálgatta. Régen, ha Kína ki akart lőni egy rakétát, akkor egyszerűen csak kilőtte, ma meg nemzetközi egyezmények kötelezték rá, hogy előtte értesítsen róla más nemzeteket.

Guo Ming megjegyezte magának, hogy ugyanez a kötelezettség nem áll az Egyesült Államokra. Bár az is igaz, hogy az amerikaiak bőven előre bejelentették a nyilvánosságnak a kilövési ütemtervüket, úgyhogy a végeredmény ugyanaz.

A nyomtatványok kitöltésénél óvatosan egyensúlyozott: világosan feltüntette a kilövési időt és a repülési útvonalat, de mindent megtett, hogy „megőrizze az államtitkokat”.

Az utolsó kérdést látva felhorkant.

– Nevetséges – motyogta. A Taiyang Shennek nem volt stratégiai vagy katonai értéke, egy ember nélküli szonda volt, ami kevesebb mint két napot tölt majd Föld körüli pályán. Azután a Merkúr és a Vénusz között Nap körüli pályára repül. Ez lesz Kína első, Nap körül keringő napkutató szondája.

Az Államtanács mégis ragaszkodott hozzá, hogy minden kilövést titkokba burkoljanak. Még azokat is, amiken nem volt mit titkolni, így más országok nem tudtak a nyíltság hiányából arra következtetni, hogy mely kilövések tartalmaztak titkos rakományt.

Kopogás szakította félbe a papírmunkát.

– Tessék – mondta Guo Ming, és örült a figyelemelterelésnek.

– Jó estét, uram – köszönt Zhu Tao aligazgató.

– Tao, üdvözlöm újra itthon.

– Köszönöm, uram. Jó megint Pekingben lenni.

– Hogy mentek a dolgok Csiucsüanban? – kérdezte Guo Ming. – Remélem, nem volt túl hideg. Sosem értettem, miért nem a Góbi sivatagban van a kilövőkomplexumunk.

– Hideg volt, de tűrhető – válaszolta Zhu Tao.

– És mi a helyzet a kilövési előkészületekkel?

– Örömmel jelentem, hogy minden a tervek szerint halad.

– Kiváló – mosolygott Guo Ming.

Zhu Tao némán ült, és a főnökét nézte.

Guo Ming várakozva nézett vissza rá, de Zhu Tao nem távozott, és nem is szólalt meg újra.

– Van még valami, Tao? – kérdezte.

– Nos – mondta Zhu Tao. – Biztosan hallotta, mi történt az Iris szondával?

– Igen – fintorgott Guo – Borzalmas helyzet. Az a szerencsétlen ember éhezni fog.

– Talán. Talán nem.

Guo Ming hátradőlt a székében.

– Mire gondol?

– A Taiyang Shen gyorsítójára, uram. A mérnökeink lefuttatták a számokat, és elég üzemanyag van benne egy marsi pályához. Négyszáztizenkilenc nap alatt odaérne.

– Most viccel?

– Úgy ismer ön engem, uram?

Guo Ming felállt, és az állát morzsolgatta.

– Tényleg el tudjuk küldeni a Taiyang Shent a Marsra? – kérdezte, miközben föl-alá járkált.

– Nem, uram – válaszolt Zhu Tao. – Túl nehéz. A nagy hőpajzs miatt a legnehezebb ember nélküli szonda, amit valaha építettünk, ezért kellett a gyorsítónak olyan erősnek lennie. De egy könnyebb rakományt el tudnánk küldeni a Marsig.

– Mekkora súlyról beszélünk? – kérdezte Guo Ming.

– Kilencszáznegyvenegy kilogrammról, uram.

– Hmm – reagált Guo Ming. – Lefogadom, hogy a NASA-nak nem lenne ellenére ez az értékhatár. Miért nem kerestek meg minket?

– Mert nem tudnak róla – mondta Zhu Tao. – A gyorsító technológiáink mind titkosak, sőt, az Államvédelmi Minisztérium még téves információkat is terjeszt róluk. Nyilvánvaló okokból.

– Tehát fogalmuk sincs arról, hogy mi tudnánk segíteni nekik – jegyezte meg Guo Ming. – Ha úgy döntünk, nem segítünk, senki sem fogja tudni, hogy egyáltalán módunkban állt.

– Így van, uram.

– Tételezzük fel, hogy úgy döntünk, segítünk nekik. Mi jön azután?

– Az idő lenne az ellenségünk, uram – válaszolt Zhu Tao. – Az utazási időt és az asztronautájuk megmaradt készletét figyelembe véve egy hónapon belül el kellene indítani a szondát. És még így is éhezne egy darabig.

– Pont akkoriban terveztük kilőni a Taiyang Shent.

– Igen, uram. De nekik két hónapba telt megépíteni az Irist, és annyira siettek vele, hogy kudarcot vallott.

– Az az ő bajuk – mondta Guo Ming. – Mi látnánk el őket a gyorsítóval, és Csiucsüanból indítanánk, mert nem tudunk elszállítani egy nyolcszáz tonnás rakétát Floridába.

– Mindenféle megállapodás azon múlna, hogy meg tudják-e téríteni nekünk az amerikaiak a gyorsítót – mondta Zhu Tao. – És az Államtanács valószínűleg politikai szívességeket kérne cserébe az amerikai kormánytól.

– A megtérítésnek nem lenne értelme – állapított meg Guo Ming. – A projekt nagyon drága volt, az Államtanács végig morgolódott miatta. Ha az értéke nagy részét visszakapnák, megtartanák az egészet, és sosem tudnánk építeni egy másikat. – Összekulcsolta kezét a háta mögött. – És lehet, hogy az amerikai nép szentimentális, de a kormányuk nem. A külügyminisztériumtól sosem kapnánk semmi igazán értékeset egyetlen ember életéért.

– Akkor reménytelen a dolog? – kérdezte Zhu Tao.

– Nem reménytelen – válaszolta Guo Ming. – Csak nehéz. Ha diplomaták tárgyalásain fog múlni, sosem lesz belőle semmi. Tudósok közt kell tartanunk az ügyet, űrügynökség az űrügynökséggel. Kerítek egy tolmácsot, felhívom a NASA adminisztrátorát, és kidolgozunk egy megállapodást, amit aztán kész tényként tárunk a kormányaink elé.

– De hát mit tudnak adni nekünk? – kérdezte Zhu Tao. – Mi lemondunk egy gyorsítóról, és lényegében töröljük a Taiyang Shent.

Guo Ming elmosolyodott.

– Olyat adnak nekünk, amit nélkülük nem kaphatnánk meg.

– És mi lenne az?

– Eljuttatnak egy kínai asztronautát a Marsra.

Zhu Tao felállt.

– Hát persze. – Ő is elmosolyodott. – Az Ares 5 legénységét még ki sem választották. Ragaszkodhatunk hozzá, hogy az egyik tagját mi delegáljuk és képezzük ki. A NASA és az amerikai külügyminisztérium ezt biztos elfogadná, de mi lesz az Államtanáccsal?

Guo Ming szárazon elvigyorodott.

– Nyilvánosan megmentjük az amerikaiakat? Egy kínai asztronautát juttatunk a Marsra? Megmutatjuk a világnak, hogy Kína Amerikával egyenrangú az űrben? Az Államtanács tagjai a saját anyjukat is eladnák ezért.

■■■

TEDDY A füléhez szorított telefont hallgatta. A vonal másik végén a hang befejezte a mondandóját, és elhallgatott, várva az ő válaszára. Teddy csak bámult maga elé, miközben feldolgozta a hallottakat. Pár másodperc után annyit mondott: – Igen.

■■■

Johanssen:

A te poszteredből több fogyott , mint a mieinkből együtt véve. Te vagy a dögös csaj, aki elutazott a Marsra, tele vannak veled a világ kollégiumszobái. Hogy lehetsz ekkora kocka, ilyen külsővel? Márpedig az vagy, egy kőkemény kocka. Kicsit szarakodnom kellet a számítógéppel, hogy a Pathfinder szóba álljon a marsjáróval, és te jó isten. Ráadásul a NASA folyamatosan instrukciókkal látott el közben.

Meg kellene próbálnod lazábbnak lenni. Viselj napszemüveget meg bőrdzsekit, és hordj magaddal rugóskést. Törekedj a lazaság egy olyan szintjére, amit csak úgy ismernek Botanikus lazaság”.

Tudtad, hogy Lewis parancsnok beszélt velünk, férfiakkal? Ha valaki rád mászott volna, kirúgja a küldetésből. Attól tartok, hogy miután egész életében matrózoknak parancsolt, igazságtalanul torzan látja világot.

Na de a lényeg, hogy egy kocka vagy. Majd emlékeztess, hogy rázzalak gatyába, amikor legközelebb találkozunk.

■■■

– OKÉ, FUSSUNK neki még egyszer – szólította meg Bruce a JPL egybegyűlt fejeseit. – Mind hallottatok a Taiyang Shenről, úgyhogy tudjátok, hogy kínai barátainktól kaptunk még egy esélyt. De ezúttal még nehezebb dolgunk lesz.

– A Taiyang Shen huszonnyolc nap múlva fog kilövésre készen állni. Ha időben elindul, a rakománya a 624. solon érkezik majd meg a Marsra, hat héttel azután, hogy Watney élelme elfogy. A NASA már agyal rajta, hogyan tudná tovább kihúzni a készletekkel. Történelmet írtunk, amikor az Irist hatvanhárom nap alatt befejeztük. Most huszonnyolc napunk van.

Végignézett a hitetlenkedő arcokon.

– Emberek – folytatta. – Ez lesz minden idők legprosztóbb űrhajója. Csak egyféleképpen tudjuk időben befejezni: ha kihagyjuk a landoló rendszert.

– Hogy micsoda? – hebegett Jack Trevor.

Bruce bólintott.

– Jól hallottad. Nem lesz landoló rendszer. Irányításra szükségünk lesz a repülés közbeni pályamódosításokhoz, de a Marsra becsapódással fog megérkezni.

– Ez téboly! – fakadt ki Jack. – Őrületes sebességgel fog haladni!

– Bizony – értett egyet Bruce. – Az ideális atmoszféravonzással együtt másodpercenként háromszáz méterrel csapódik majd be.

– Mire megy Watney egy elporladt szondával?

– Ha az étel nem ég el a megérkezéskor, Watney meg tudja enni – mondta Bruce.

A táblához fordult, azután egy egyszerű folyamatábrát kezdett rajzolni rá.

– Két csapat kell – kezdte. – Az egyes csapat készíti el a külső burkolatot, az irányítórendszert és a fúvókákat. Csak a Marsig kell eljutnunk vele. A lehető legbiztonságosabb rendszert kérem, a legjobb az aeroszol hajtóanyag lenne. Kell irányított rádió, hogy tudjunk vele beszélni, és normál műholdnavigációs szoftver.

– A kettes csapat a rakományért felel, gondoskodniuk kell róla, hogy az étel megfelelően el legyen zárva a becsapódás során. Ha a proteinrudak háromszáz méter per másodperces sebességgel találkoznak a homokkal, abból csak proteinszagú homok lesz. A cél, hogy becsapódás után is ehetőek legyenek. A súlyhatárunk kilencszáznegyvenegy kilogramm, és ennek legalább az egyharmadát élelemre kell szánnunk. Munkára!

■■■

– KHM, DR. KAPOOR? – dugta be a fejét Rich Venkat irodájába. – Van egy perce?

Venkat beintette.

– Ki maga?

– Rich, Rich Purnell, az asztrodinamikától – csoszogott be az irodába egy rakás rendezetlen papírral az ölelésében.

– Örülök, hogy megismerhetem – mondta Venkat. – Mit tehetek magáért, Rich?

– Támadt múltkor egy ötletem, elég sok időt fordítottam rá. – Ledobta a papírokat Venkat asztalára. – Hol is van az összegzés...

Venkat kétségbeesetten bámulta egykor tiszta asztalát, amit most temérdek nyomtatvány lepett el.

– Itt van – kapott fel egy papírt dicsőségesen Rich, de aztán csalódás ült ki az arcára. – Nem, ez nem az.

– Rich – mondta Venkat. – Talán inkább elmondhatná, miről van szó.

Rich a papírhalomra nézett, és felsóhajtott.

– Pedig olyan király összegzést csináltam...

– Összegzést miről?

– Watney megmentéséről.

– Az már folyamatban van – közölte vele Venkat. – Kétségbeesett egy kísérlet, de...

– A Taiyang Shen? – horkant fel Rich. – Az nem fog beválni, egy hónap alatt nem lehet összerakni egy marsi szondát.

– Márpedig mi baromira meg fogjuk próbálni – vágta rá Venkat némi bosszúsággal a hangjában.

– Ó, bocsánat, kiállhatatlanul viselkedem? – kérdezte Rich. – Nem értek az emberekhez, és néha kiállhatatlan vagyok. Bárcsak az emberek az értésemre adnák ilyenkor. Mindegy, a lényeg, hogy a Taiyang Shen létfontosságú, és ami azt illeti, az ötletem sem működne nélküle. De hogy egy marsi szonda? Pfff. Ugyan már.

– Oké – mondta Venkat. – Mi az az ötlet?

Rich felkapott egy papírt az asztalról.

– Itt van! – Gyermeki mosollyal nyújtotta oda Venkatnak, aki elvette, és átfutotta. Minél többet olvasott, annál inkább elkerekedett a szeme. – Egészen biztos ebben?

– Abszolút! – sugárzott Rich.

– Elmondta bárki másnak?

– Kinek mondanám el?

– Nem tudom – válaszolta Venkat. – Barátoknak.

– Nincsenek barátaim.

– Oké, egyelőre kendőzze el a dolgot.

– Nem hordok kendőt.

– Ez csak egy kifejezés.

– Tényleg? – lepődött meg Rich. – Elég hülye kifejezés.

– Rich, kiállhatatlanul viselkedik.

– Á. Köszönöm.

■■■

Vogel:

Rosszul sült el, hogy én voltam a tartalékod.

Gondolom, a NASA úgy döntött, hogy a botanika és a kémia hasonló, mert mindkettő „A”-ra végződik. Akárhogy is, én lettem a tartalék kémikusod.

Emlékszel rá, amikor egy napot azzal kellet töltened, hogy elmagyarázd nekem a kísérleteidet? Az intenzív küldetésfelkészítés kellős közepén volt, szóval lehet, hogy elfelejtetted.

Azzal kezdted a képzésemet, hogy fizet él nekem egy sört. Reggelire. Fantasztikus emberek a németek.

A lényeg, hogy mivel van szabadidőm, a NASA ellátott egy csomó munkával, és az összes kémikus szarságod szerepel a listán. Ezért most dögunalmas kísérleteket kel végeznem tesztcsövekkel és talajjal és pH értékekkel és zzzzzzzz...

Az életem egy kétségbeesett küzdelem a túlélésért . . . időnkénti titrálással.

Őszintén szólva erős a gyanúm, hogy te egy szuper-gonosz vagy. Kémikus vagy német akcentussal, és volt egy bázisod a Marson . . . Mi más kell még?

■■■

– Mi A FASZOM az az Elrond Projekt? – kérdezte Annie.

– Valahogy el kellett neveznem – válaszolta Venkat.

– És az Elronddal sikerült előállnod? – folytatta Annie.

– Mert ez egy titkos megbeszélés? – találgatott Mitch. – Az e-mailben az állt, hogy még az asszisztensemnek sem mondhatom el.

– Elmagyarázok mindent, amint Teddy megérkezik – mondta Venkat.

– Miért jelentene az Elrond titkos megbeszélést? – kérdezte Annie.

– Nagyjelentőségű döntést fogunk meghozni? – kérdezte Bruce Ng.

– Pontosan – bólintott Venkat.

– Ezt meg honnan tudtad? – kérdezte az egyre bosszúsabb Annie.

– Elrond – világosította fel Bruce. – Elrond tanácsa A Gyűrűk Urából. Azon a megbeszélésen döntik el, hogy elpusztítják az Egy Gyűrűt.

– Jézusom – tört ki Annie-ből. – Egyikötöknek sem volt csaja középiskolában, mi?

– Jó reggelt – köszönt Teddy, ahogy besétált a konferenciaterembe. Leült, és az asztalra tette a kezét. – Tudja valaki, mi a tárgya ennek a megbeszélésnek? – kérdezte.

– Na, várjunk – mondta Mitch. – Még Teddy sem tudja?

Venkat vett egy mély levegőt.

– Az egyik asztrodinamikusunk, Rich Purnell kitalálta, hogyan juttassuk vissza a Hermest a Marsra. Az általa kikalkulált útvonal szerint a Hermes az 549. solon repülne el a Mars mellett.

Csönd.

– Most szopatsz minket? – fakadt ki Annie.

– Az 549. solon? Az meg hogy lehetséges? – kérdezte Bruce. – Még az Iris is csak az 588. solon tudott volna landolni.

– Az Iris egyszeri rakétameghajtásokkal működött – mondta Venkat. – A Hermesnek viszont folyamatos meghajtású ionhajtóműve van, vagyis állandóan gyorsul, és ráadásul most is nagy sebességgel halad. A jelenlegi elfogó pályájukon a következő egy hónapot lassítással kellene tölteniük, hogy a sebességük a Földére csökkenjen.

Mitch a tarkóját dörzsölte.

– Ejha . . . 549. Harmincöt nappal ezelőtt, hogy Watney élelme elfogy. Minden problémánkat megoldaná.

Teddy előrehajolt.

– Vázold fel nekünk, Venkat. Hogy működne?

– Nos – kezdte Venkat –, ha végrehajtanák ezt a „Rich Purnellmanővert”, most rögtön gyorsítani kezdenének, hogy megőrizzék és növeljék a sebességüket. Egyáltalán nem fognák be a Földet, de elég közeljönnének hozzá, hogy a gravitációja segítségével új pályára álljanak. Közben felvennének egy előzetes ellátmányszondát, ami elegendő készletet tartalmazna a meghosszabbított útra.

– Azután már gyorsuló pályán lennének a Mars felé, és az 549. solon érkeznének meg. Mint mondtam, a Hermes csak elrepülne a Mars mellett. Ez nem egy normál Ares-küldetés, túl gyorsan fognak menni ahhoz, hogy bolygó körüli pályára álljanak. A manőver hátralévő része visszahozza őket a Földre a Mars megkerülése utáni kétszáztizenegyedik napon.

– Mire jó nekünk egy elrepülés? – kérdezte Bruce. – Sehogy nem tudják felvenni Watney-t a felszínről.

– Na, igen . . . – mondta Venkat. – Most jön a dolog kellemetlen része: Watney-nek el kell jutnia az Ares 4 MFE-jéhez.

– A Schiaparelliben!? – döbbent meg Mitch. – Az háromezer-kétszáz kilométerre van!

– Háromezer-kétszázharmincöt kilométerre, hogy pontos legyek reagált Venkat. – De nem lehetetlen. Watney már elvezette a marsjárót a Pathfinder landoló zónájáig és vissza, az pedig több mint ezerötszáz kilométer.

– Az sík, sivatagi terep volt – szólt közbe Bruce. – De az út a Schiaparellihez...

– Tény – szakította félbe Venkat –, hogy nehéz és veszélyes lenne. De sok okos tudósunk van, akik segíthetnek neki felturbózni a marsjárót. És módosítjuk az MFE-t is.

– Mi a baj az MFE-vel? – kérdezte Mitch.

– Úgy terveztük, hogy alacsony marsi pályára álljon – magyarázta Venkat. – De a Hermes elrepülést végez majd, ezért az MFE-nek teljesen el kell hagynia a marsi gravitációt, hogy találkozzanak.

– Hogyan? – kérdezte Mitch.

– Meg kell szabadulnunk némi súlytól . . . sok súlytól. Ha emellett döntünk, több szobányi embert rá tudok állítani ezekre a problémákra.

– Korábban említettél egy ellátmányszondát a Hermesnek – szólalt meg Teddy. – Meg tudjuk csinálni?

– Igen, a Taiyang Shennel – válaszolt Venkat. – Egy Föld-közeli randevút terveznénk, ami biztosan sokkal könnyebb, mint egy szonda eljuttatása a Marsra.

– Értem – mondta Teddy. – Tehát két lehetőségünk van. Elég élelmet küldünk Watney-nek, hogy kihúzza az Ares 4 érkezéséig, vagy most rögtön visszairányítjuk hozzá a Hermest. Mivel mindkét tervhez szükség van a Taiyang Shenre, csak az egyiket használhatjuk.

– Igen – bólintott Venkat. – Döntenünk kell.

Egy pillanatig mind a lehetőségeket fontolgatták.

– Mi van a Hermes legénységével? – törte meg a csendet Annie. – Nem lenne kifogásuk az útjuk . . . – végzett egy gyors fejszámolást – ...ötszázharminchárom nappal való meghosszabbítása ellen?

– Nem hezitálnának – válaszolt Mitch. – Egy pillanatig sem. Ezért hívta össze Venkat ezt a gyűlést. – Venkatot méregette. – Azt akarja, hogy mi hozzuk meg a döntést.

– Így van – mondta Venkat.

– De ezt Lewis parancsnoknak kéne eldöntenie – vetette ellen Mitch.

– Még megkérdezni is felesleges – szögezte le Venkat. – Nekünk kell döntenünk, itt élet-halál kérdésről van szó.

– Ő a küldetésparancsnok – vitatkozott Mitch. – Az élet-halál döntés az ő rohadt munkája.

– Nyugi, Mitch – szólt közbe Teddy.

– Lószart – mondta Mitch. – Valahányszor valami rosszul sült el, ti folyton megkerültétek a legénységet. Nem mondtátok el nekik, hogy Watney életben van, most pedig nem mondjátok el nekik, hogy lehetőségük van megmenteni őt.

– Már van rá módszerünk, hogy életben tartsuk – emlékeztette Teddy.

– Most egy másik lehetőséget vitatunk meg.

– A zuhanólandolás? – kérdezte Mitch. – Van, aki komolyan azt hiszi, hogy beválik majd? Bárki?

– Elég, Mitch – mondta Teddy. – Kifejtetted a véleményed, meghallgattunk. Lépjünk tovább. – Venkathoz fordult. – Működőképes lesz még a Hermes ötszázharminchárom nappal a küldetés tervezett befejezése után?

– Elvileg igen – válaszolta Venkat. – Lehet, hogy a legénységnek meg kell majd javítania ezt-azt, de jól ki vannak képezve. Tudod, hogy a Hermest úgy tervezték, hogy mind az öt Ares-küldetést végigcsinálja, szóval még csak az élettartama felénél jár.

– A Hermes a valaha épített legdrágább gép – mondta Teddy. – Nem tudunk még egyet csinálni. Ha valami rosszul sül el, a legénység meghal, és az Ares-program is megy velük.

– A legénység elvesztése katasztrófa lenne – bólintott Venkat. – De a Hermest nem veszítenénk el, hiszen tudjuk távirányítással vezetni. Amíg a reaktor és az ionhajtóművek működnek, vissza tudjuk hozni.

– Az űrutazás veszélyes – jegyezte meg Mitch. – Nem szólhat arról a megbeszélésünk, hogy mi a legbiztonságosabb.

– Nem értek egyet – mondta Teddy. – Ez a beszélgetés abszolút arról szól, hogy mi a legbiztonságosabb. És arról, hogy hány élet forog kockán. Mindkét terv veszélyes, de Watney ellátmányozása csak egy életet veszélyeztet, míg a Rich Purnell-manőver hatot.

– Teddy, gondold át a kockázat mértékét – vetette ellen Venkat. – Mitchnek igaza van, a zuhanólandolás kockázata nagyon magas. A szonda eltévesztheti a Marsot, eléghet az atmoszférában, ha rosszul érkezik meg, túl keményen érhet földet, és elpusztíthatja az élelmet . . . Nagyjából harminc százalékra becsüljük a sikerét.

– És egy Föld-közeli randevú esélyei jobbak? – kérdezte Teddy.

– Sokkal jobbak – bólintott Venkat. – Szubmásodperces adásidővel közvetlenül a Földről tudnánk irányítani a szondát az automata rendszerek helyett, dokkoláskor pedig Martinez hadnagy távirányítással vezérelhetné a Hermesről, már adáskésés nélkül. És a Hermesnek emberi legénysége van, akik képesek legyűrni bármilyen felmerülő zökkenőt. És nem kell légköri belépést végeznünk, és az élelemnek nem kell túlélnie egy háromszáz méter per szekundumos becsapódást.

– Szóval – összegzett Bruce. – Vagy nagy esélyünk van egy ember megölésére, vagy kicsi esélyünk hat ember megölésére. Jesszus. Mégis hogy hozunk meg egy ilyen döntést?

– Átbeszéljük a dolgot, és végül Teddy dönt – mondta Venkat. – Nem tudom, mi mást tehetnénk.

– Hagyhatnánk, hogy Lewis . . . – kezdte Mitch.

– Ja, azt leszámítva – szakította félbe Venkat.

– Kérdés – szólalt meg Annie. – Én miért vagyok itt egyáltalán? Ez a ti megbeszélnivalótoknak tűnik.

– Neked is tudnod kell erről – válaszolt Venkat. – Nem most rögtön fogunk dönteni. Gyors belső kutatásokat kell végeznünk a részletekkel kapcsolatban, és ha valami kiszivárog, neked készen kell állnod, hogy körbe tudd táncolni a kérdéseket.

– Mennyi időnk van a döntésre? – kérdezte Teddy.

– A manővert legkésőbb harminckilenc óra múlva el kell kezdeni.

– Oké – mondta Teddy. – Emberek, erről kizárólag személyesen vagy telefonon fogunk beszélni, e-mailben soha. És az ittenieken kívül senkinek se szóljatok róla. Az utolsó, amire szükségünk van, az, hogy a közvélemény egy kockázatos, és talán kivitelezhetetlen cowboy-mentőakciót követeljen.

■■■

Beck:

Hé, öreg, mi újság?

Most, hogy ilyen „irtózatos helyzetben” vagyok, már nem kell követnem a szociális érintkezés szabályait. Mindenkivel őszinte lehetek.

Ezt észben tartva, azt kell mondanom . . . haver . . . el kell mondanod Johanssennek, hogy érzel iránta. Ha nem teszed, örökké bánni fogod.

Nem fogok hazudni: lehet, hogy rossz vége lesz. Fogalmam sincs, mit gondol rólad. Vagy bármiről. Fura csaj.

De várj, amíg vége a küldetésnek. Még két hónapig egy hajón leszel vele. Egyébként is, ha belekezdenétek valamibe, amíg tart a küldetés, Lewis kinyírna titeket.

■■■

VENKAT, MITCH, Annie, Bruce és Teddy két nap alatt már másodszor találkoztak. Az „Elrond Projekt” egy titkokba burkolózó, sötét kifejezéssé vált az Űrközpontban. Sokan ismerték a nevet, de senki sem tudta, mit takar.

Futótűzként terjedtek a spekulációk. Néhányan azt hitték, egy egészen új program készül, míg mások amiatt aggódtak, hogy törölni fogják az Ares 4-et és 5-öt. De a legtöbben úgy gondolták, hogy az Ares 6-ról van szó.

– Nem volt könnyű döntés – jelentette be Teddy az összegyűlt elitnek. – De végül az Iris 2 mellett határoztam. Nem lesz Rich Purnellmanőver.

Mitch rá vágott az asztalra.

– Mindent megteszünk, hogy sikeres legyen – mondta Bruce.

– Ha meg lehet kérdezni – kezdte Venkat –, mi alapján döntöttél így?

Teddy felsóhajtott.

– Az egész kockázat kérdése. Az Iris 2 csak egy életet tesz kockára, a Rich Purnell viszont hatot. Tudom, hogy a Rich Purnell nagyobb eséllyel válna be, de nem hiszem, hogy hatszor akkorával.

– Te gyáva – fakadt ki Mitch.

– Mitch . . . – csitította Venkat.

– Te rohadt gyáva – folytatta Mitch, figyelmen kívül hagyva Venkatot. – Csak le akarod írni a veszteségeket, válságkezelést végzel. Le se szarod Watney életét.

– Dehogyisnem – felelte Teddy. – És elegem van az infantilis attitűdödből. Annyit toporzékolsz, amennyit csak akarsz, de nekünk, többieknek felnőttként kell viselkednünk. Ez nem egy tévésorozat, itt nem mindig a legkockázatosabb megoldás a legjobb.

– Az űr veszélyes – fakadt ki Mitch. – Ez a veszély a munkánk. Ha biztonsági játékokat akarsz játszani, menj el egy biztosítótársasághoz. És egyébként is, nem a te életedről van szó. A legénység el tudja dönteni, hogy mit akar.

– Nem, nem tudják – vágott vissza Teddy. – Túlságosan érintettek emocionálisan, ahogy nyilvánvalóan te is. Nem kockáztatok még öt életet, hogy egyet megmentsünk, főleg, ha van rá esély, hogy anélkül is megtegyük.

– Lószart! – üvöltött vissza Mitch, ahogy felállt a székéből. – Csak bemagyarázod magadnak, hogy a zuhanólandolás sikeres lesz, hogy ne kelljen kockázatot vállalnod. Odaveted Watney-t a keselyűknek, te beszarj faszfej!

Kiviharzott a szobából, és bevágta maga mögött az ajtót.

Pár másodperc után Venkat utánaindult.

– Megyek, lenyugtatom.

Bruce a székébe süllyedt. – Úúúúh – mondta idegesen. – A francba is, tudósok vagyunk, az isten szerelmére, nem?

Annie csendben összeszedte a cuccait, és bepakolta azokat az aktatáskájába.

Teddy ránézett.

– Bocs, Annie. Mit mondhatnék? A férfiakon néha úrrá lesz a tesztoszteron, és...

– Reméltem, hogy szétrúgja a segged – szakította félbe a nő.

– Mi?

– Tudom, hogy törődsz az asztronautákkal, de igaza van. Tényleg kibaszott gyáva vagy. Ha lennének tökeid, akkor talán megmenthetnénk Watney-t.

■■■

Lewis:

Hé, parancsnok.

A kiképzés és a marsi utunk között két éven át dolgoztam veled, és azt hiszem, elég jól ismerlek. Szóval gondolom, még mindig magadat hibáztatod a helyzetemért, a korábbi e-mailjeim ellenére, amikben arra kértelek, hogy ne tedd.

Lehetetlen szituációval találtad szembe magad, és meghoztál egy kemény döntést. Ez a parancsnokok dolga. És a döntésed helyes volt, mert ha tovább vársz, az MFE felborul.

Biztos vagyok benne, hogy végigfuttattál a fejedben minden lehetséges végkimenetelt, úgyhogy tudod, hogy nincs semmi, amit másképp tehet él volna (hacsak nem vagy médium). Valószínűleg úgy gondolod, hogy a legénység egy tagjának elvesztése a legrosszabb, ami történhet, de tévedsz. A teljes legénység elvesztése a legrosszabb. És ezt megakadályoztad.

De van valami fontosabb, amit meg kell beszélnünk: mi ez a te diszkóőrületed? A ’70-es évek tévésorozatait még meg tudom érteni, mindenki szereti a hatalmas gallérokat viselő szőrös férfiakat. Na de diszkó?

Diszkó!?

■■■

VOGEL ÖSSZEVETETTE a Hermes pozícióját és irányát a tervezett úttal. Szokás szerint stimmelt. Amellett, hogy ő volt a küldetés kémikusa, tehetséges asztrofizikus is volt, bár navigációs feladatai nevetségesen könnyűnek bizonyultak.

A számítógép tudta az irányt, tudta, mikor döntse meg a hajót, hogy az ionhajtóművek jól álljanak, és mindig tudta a hajó pontos helyzetét (könnyedén kiszámolta a Nap és a Föld pozíciójából, és a fedélzeti atomóra által mutatott pontos időből).

Hacsak nem robban le teljesen a számítógép, vagy nem történik valami más katasztrófa, Vogel masszív asztrodinamikai tudására sosem lesz szükség.

Miután befejezte az ellenőrzést, lefuttatott egy diagnosztikát a hajtóműveken. Csúcskapacitással működtek. Mindezt a szálláshelyéről végezte el, mert a fedélzeten lévő összes számítógéppel szabályozni lehetett a hajó minden funkcióját. Elmúltak azok a napok, amikor ténylegesen el kellett látogatni a hajtóművekhez, az állapotuk ellenőrzése érdekében.

Miután elvégezte napi teendőit, végre volt ideje e-maileket olvasni.

Átfutotta a NASA által feltöltésre érdemesnek ítélt üzeneteket, elolvasta a legérdekesebbeket, és ha kellett, reagált rájuk.

Válaszai elraktározódtak, és majd Johanssen következő adásával indulnak meg a Föld felé.

A figyelmét egy feleségétől érkezett üzenet ragadta meg, aminek a címe „unsere kinder” („a gyermekeink”) volt, és csupán egyetlen képcsatolmányt tartalmazott. Értetlenül felvonta a szemöldökét. Több okból is kilógott a lóláb. Először is, a „kinder”-nek nagybetűvel kellett volna kezdődnie, és eléggé valószínűtlen, hogy a brémai iskolában nyelvtant tanító Helena efféle hibát követett volna el. Emellett egymás között ők szeretetteljesen csak úgy hívták a gyerekeiket, hogy die Affen.

Amikor megpróbálta megnyitni a képet, a szoftver jelentette, hogy a fájl olvashatatlan.

Végigsétált a szűk folyosón. A legénységi szállások a folyamatosan forgó hajó külső burkolatánál voltak elhelyezve, hogy maximalizálják bennük a szimulált gravitációt. Johanssen ajtaja szokás szerint nyitva állt.

– Johanssen, jó estét – üdvözölte a nőt Vogel. A legénység minden tagja egyazon ciklus szerint aludt, és most már közeljártak a lefekvési időhöz.

– Ó, helló – nézett fel Johanssen a monitoráról.

– Van egy kis számítógépes problémám – magyarázta Vogel. – Tudnál segíteni?

– Persze.

– Ez a szabadidőd. Jobb lenne holnap, amikor szolgálatban leszel?

– Most is jó – biztosította őt Johanssen. – Mi a gond?

– Egy fájl. Egy kép, amit a számítógépem nem tud megnyitni.

– Hol van? – kérdezte a billentyűzeten gépelve.

– A megosztott mappámban, „kinder.jpg” néven.

– Lássuk.

Ablakok nyíltak meg és záródtak be a monitoron, ahogy Johanssen ujjai a klaviatúrán száguldoztak.

– Tuti, hogy téves a jpg fájlcímke. Valószínűleg megrongálódott a letöltéskor. Ránézek egy hex szerkesztővel, hogy maradt-e belőle valami egyáltalán . . . – Néhány pillanat után így szólt. – Ez nem jpeg, hanem egy szimpla ASCII szövegfájl. Úgy tűnik . . . Nem, nem tudom, mi ez. Egy rakás matematikai formulának tűnik. – A monitorra mutatott. – Te értesz belőle valamit?

Vogel odahajolt, hogy megnézze a szöveget.

– Ja – mondta. – Ez egy iránymanőver a Hermesnek. A neve Rich Purnell-manőver.

– Az mi? – kérdezte Johanssen.

– Még sosem hallottam róla. – A táblázatokat nézte. – Bonyolult . . . nagyon bonyolult . . . – Megmerevedett. – 548. sol!? – kiáltott fel. – Mein Gott!

■■■

A HERMES LEGÉNYSÉGE a Pihinek nevezett területen élvezte szűkös szabadidejét. A helyiség egy asztalból és hat fő számára alig elegendő ülőhelyből állt, és alacsonyan helyezkedett el a gravitációs prioritási listán. Pozíciója a hajó közepén mindössze 0,2 g-t biztosított neki.

De ez is elég volt, hogy mindnyájan ülve maradhassanak, miközben azon tűnődtek, amit Vogel mondott nekik.

– ...és a küldetés a Földre érkezéssel érne véget kétszáztizenegy nappal később – fejezte be.

– Köszönjük, Vogel – mondta Lewis. Ő már hallotta a magyarázatot, amikor Vogel megkereste, de Johanssen, Martinez és Beck csak most ismerkedtek meg vele. Hagyott nekik egy kis időt, hogy megemésszék a dolgot.

– És ez tényleg működne? – kérdezte Martinez.

– Ja – bólintott Vogel. – Lefuttattam a számokat, mind rendben vannak. Briliáns pálya. Fantasztikus.

– Hogy jutna le Mark a Marsról? – tette fel Martinez a következő kérdést.

Lewis előrehajolt.

– Az üzenetben még más is volt – kezdte. – Fel kellene vennünk egy ellátmánycsomagot a Föld közelében, neki pedig el kellene mennie az Ares 4 MFE-jéhez.

– Miért a nagy sumákolás? – kérdezte Beck.

– Az üzenet szerint a NASA elvetette az ötletet – magyarázta Lewis. – Inkább vállalnak nagyobb kockázatot Watney-vel, mint kisebbet mindnyájunkkal. Bárki csempészte is az üzenetet Vogel e-mailjébe, nyilván nem értett egyet.

– Tehát – mondta Martinez – arról beszélünk, hogy direkt szembemegyünk a NASA döntésével?

– Igen – erősítette meg Lewis. – Pontosan erről beszélünk. Ha végrehajtjuk a manővert, el kell küldeniük nekünk az ellátmányhajót, máskülönben meghalunk. Lehetőségünk van rá, hogy belekényszerítsük őket a dologba.

– Meg fogjuk tenni? – kérdezte Johanssen.

Mindenki Lewisra nézett.

– Nem fogok hazudni – kezdte. – Én baromira meg akarom. De ez nem egy normál döntés, ez olyasvalami, amire a NASA nemet mondott. Lázadásról beszélünk, és ez nem egy olyan szó, amivel könnyen dobálózom.

Felállt, és körbesétált az asztal körül. – Csak akkor tesszük meg, ha mindenki egyetért. És mielőtt válaszoltok, gondoljátok végig a következményeket. Ha elrontjuk az ellátmányrandevút, meghalunk. Ha elrontjuk a földi gravitációs pályát, meghalunk.

– Ha minden tökéletesen sikerül, ötszázharminchárom nappal hosszabbítjuk meg a küldetésünket. Ötszázharminchárom nap be nem tervezett űrutazás, ami alatt bármi rosszul sülhet el. A karbantartás problémás lesz. Elromolhat valami, amit nem tudunk megjavítani, és ha az kritikus a létfenntartáshoz, akkor meghalunk.

– Engem felírhatsz! – vigyorgott Martinez.

– Lassan a testtel, cowboy – mondta Lewis. – Te és én a hadsereghez tartozunk. Jó eséllyel hadbíróság elé állítanak minket, ha hazajutunk. Ami a többieket illeti, garantálom, hogy soha többé nem küldenek fel titeket az űrbe.

Martinez karba font kézzel, félmosollyal dőlt neki a falnak. A többiek csendben átgondolták a parancsnokuk szavait.

– Ha megtesszük – kezdte Vogel –, az több mint ezer űrben eltöltött napot jelent. Az egy életre elég. Nem kell visszajönnöm többet.

– Úgy tűnik, Vogel benne van – vigyorgott Martinez. – Nyilvánvaló, hogy én is.

– Csináljuk – mondta Beck.

– Ha azt mondod, működni fog – fordult Johanssen Lewishoz –, én bízom benned.

– Oké – bólintott Lewis. – Ha megtesszük, hogyan járunk el?

Vogel vállat vont.

– Megtervezem a pályát, és végrehajtom. Egyéb?

– A távolsági felülírás – mondta Johanssen. – Arra tervezték, hogy visszavigye a hajót, ha mondjuk mind meghalunk. Átvehetik a Hermes vezérlését az irányítóközpontból.

– De mi itt vagyunk – mondta Lewis. – Bármit leállíthatunk, amivel próbálkoznak, ugye?

– Nem igazán – válaszolt Johanssen. – A távolsági felülírás prioritást élvez minden fedélzeti irányítórendszerrel szemben. Feltételezi, hogy katasztrófa történt, és a hajó vezérlőpaneljei nem megbízhatóak.

– Ki tudod kapcsolni? – kérdezte Lewis.

– Hmm . . . – tűnődött Johanssen. – A Hermesnek négy redundáns repülési számítógépe van, mindegyik három redundáns kommrendszerhez csatlakozik. Ha bármelyik számítógép jelet kap bármelyik kommrendszertől, az irányítóközpont át tudja venni a vezérlést. A kommunikációt nem kapcsolhatjuk ki, mert elveszítenénk a telemetriát és az irányítást. A számítógépeket sem lőhetjük le, mert azokkal vezetjük a hajót. Vagyis az összes rendszeren le kell tiltanom a távolsági felülírást . . . ami része az OS-nek; meg kell kerülnöm a kódot . . . Igen. Meg tudom csinálni.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Lewis. – Ki tudod kapcsolni?

– Nem lehet nehéz – válaszolta Johanssen. – Ez egy vészhelyzeti protokoll, nem egy biztonsági rendszer, nincsen védve az ártalmas kódok ellen.

– Ártalmas kód? – vigyorgott Beck. – Szóval . . . hacker leszel?

– Aha – vigyorgott vissza Johanssen. – Azt hiszem, az leszek.

– Oké – mondta Lewis. – Úgy látszik, meg tudjuk csinálni. De nem akarom, hogy bárkit a csoportnyomás kényszerítsen bele, úgyhogy várunk huszonnégy órát. Ez idő alatt bárki meggondolhatja magát. Csak szóljon nekem, vagy küldjön egy e-mailt. Lefújom a dolgot, és sosem mondom el senkinek, hogy ki volt.

Lewis ott maradt, miután a többiek kisorjáztak. Nézte, ahogy távoztak, és látta, hogy mosolyognak. Mind a négyen. Először voltak újra önmaguk azóta, hogy eljöttek a Marsról. Rögtön tudta, hogy senki nem fogja meggondolni magát.

Mennek vissza a Marsra.

■■■

MINDENKI TUDTA, hogy Brendan Hutch nemsokára küldetéseket fog irányítani.

Olyan gyorsan mászta a NASA ranglétráját, amennyire csak a nagy, nehézkes szervezetben ez lehetséges volt. Szorgalmasan dolgozott, képességei és vezetői kvalitásai pedig minden beosztottja számára egyértelműek voltak.

Minden éjjel egy órától kilenc óráig Brendan vezette az irányítóközpontot, és folyamatos, kiváló munkája biztosan előléptetéshez vezet majd. Azt máris bejelentették, hogy ő lesz az Ares 4 helyettes repülésirányítója, és jó esélye volt rá, hogy az Ares 5-höz megkapja a top pozíciót.

– Repülés, itt a CAPCOM – szólalt meg egy hang a fejhallgatójában.

– Mondd, CAPCOM – felelte Brendan. Bár ugyanabban a helyiségben voltak, a rádióprotokollok betartását állandóan figyelték.

– Terven kívüli státuszjelentés a Hermestől.

Mivel a Hermes kilencven fénymásodperc távolságban repült, az oda-vissza kommunikáció értelmetlen volt. A médiakapcsolatokat leszámítva ezért szöveges üzenetekkel fog kommunikálni, amíg sokkal közelebb nem ér.

– Vettem – mondta Brendan. – Olvasd be.

– Ezt . . . ezt nem értem, Repülés – érkezett a zavart válasz. – Nem tényleges státusz, csak egyetlen mondat.

– Hogy hangzik?

– Az üzenet: „Houston, figyelem: Rich Purnell egy ábrándos szemű rakétaember.”

– Mi? – kérdezte Brendan. – Ki a franc az a Rich Purnell?

– Repülés, itt a Telemetria – szólalt meg egy másik hang.

– Mondd, Telemetria – válaszolt Brendan.

– A Hermes letért az irányáról.

– CAPCOM, értesítsd a Hermest, hogy sodródnak. Telemetria, készíts elő egy korrekciós vektort...

– Negatív, Repülés – szakította félbe a Telemetria. – Nem sodródnak, irányt változtattak. A műszerekkel való kapcsolat szándékos 27,812 fokos fordulást mutat.

– Mi a franc van? – fakadt ki Brendan. – CAPCOM, kérdezd meg tőlük, mi a franc van.

– Vettem, Repülés . . . üzenet elküldve. Minimum válaszidő három perc, négy másodperc.

– Telemetria, van rá esély, hogy ez csak műszerhiba?

– Negatív, Repülés. Követjük őket a SatConnal, pozíciójuk konzisztens az irányváltással.

– CAPCOM, nézd át a naplóidat, hogy mi történt az előző műszakban. Hátha valaki elrendelt egy nagy irányváltoztatást, és elfelejtettek szólni nekünk.

– Vettem, Repülés.

– Irányítás, itt Repülés – mondta Brendan.

– Mondd, Repülés – jött a válasz az irányítástól.

– Számold ki, meddig maradhatnak ezen a pályán, mielőtt visszafordíthatatlanná válik. Mikor jön el az a pont, ahonnan képtelenek lesznek visszatérni a Földre?

– Már dolgozom rajta, Repülés.

– És valaki árulja el, ki a franc az a Rich Purnell!

■■■

MITCH LEHUPPANT a kanapéra Teddy irodájában, feltette a lábát a dohányzóasztalra, és Teddyre vigyorgott.

– Látni akartál?

– Miért csináltad, Mitch? – szegezte neki a kérdést Teddy.

– Micsodát?

– Pontosan tudod, hogy miről beszélek.

– Ja, a Hermes lázadására gondolsz? – kérdezte Mitch ártatlanul. – Tudod, ebből remek filmcím lenne. A Hermes lázadása. Jó a csengése.

– Tudjuk, hogy te tetted – mondta Teddy zordan. – Azt nem tudjuk, hogyan, de tudjuk, hogy elküldted nekik a manővert.

– Szóval nincs bizonyítékod.

Teddy ridegen nézte.

– Nincs. Még nincs, de dolgozunk rajta.

– Tényleg? Tényleg ez most a legfontosabb? Mármint meg kell terveznünk egy Föld-közeli ellátmányozást, valamint arra is ki kell találnunk valamit, hogyan jut el Watney a Schiaparallibe. Bőven van dolgunk.

– De még mennyire, hogy bőven van dolgunk! – tört ki dühösen Teddy. – A kis mutatványod után mindenképpen végig kell csinálnunk a manővert.

– Állítólagos mutatványom – emelte fel egy ujját helyesbítőén Mitch.

– Ha jól sejtem, Annie tudatja a médiával, hogy úgy döntöttünk, megkockáztatjuk a manővert? És kihagyja a lázadás részét?

– Hát, persze – mondta Teddy. – Máskülönben idiótáknak tűnnénk.

– Hiszen akkor mindenki megnyugodhat – mosolygott Mitch. – Nem lehet kirúgni valakit, amiért betartja a NASA irányelveit. Még Lewis is rendben lesz. Miféle lázadás? És talán Watney is életben marad. Happy end mindenkinek!

– Lehet, hogy megölted az egész legénységet – vetette ellen Teddy.

– Ebbe belegondoltál?

– Bárki küldte is el nekik a manővert – mondta Mitch –, csak információt továbbított. Lewis döntött úgy, hogy aszerint cselekszik. Ha hagyta, hogy az érzései befolyásolják a döntését, az azt jelentené, hogy pocsék parancsnok. Márpedig nem az.

– Ha valaha be tudom bizonyítani, hogy te voltál, megtalálom a módját, hogy kirúgjalak érte – figyelmeztette Teddy.

– Persze – vont vállat Mitch. – De ha nem lennék hajlandó kockázatot vállalni, hogy életeket mentsek . . . – Egy pillanatra elgondolkodott.

– Hát, azt hiszem, akkor olyan lennék, mint te.

17. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 192. SOL

Azt a kurva!

Visszajönnek értem!

Azt sem tudom, mit mondjak. Teljesen elérzékenyültem!

És egy rakás dolgom van, mielőtt felszállok a hazavezető buszra.

Nem tudnak bolygó körüli pályára állni, úgyhogy ha nem leszek az űrben, amikor tovarepülnek, csak integetni tudok majd nekik.

El kell jutnom az Ares 4 MFE-jéhez. Még a NASA is így gondolja. És ha a NASA dadusai egy 3200 kilométeres földutat javasolnak, tudod, hogy bajban vagy.

Jövök már, Schiaparelli!

Persze . . . nem most rögtön. Még el kell végeznem az említett nagy rakás munkát.

A Pahtfinder visszaszerzése egy gyors kirándulás volt ahhoz az eposzi utazáshoz képest, aminek most nézek elébe. Akkor megúsztam félmegoldásokkal, mert csak tizennyolc solt kellett túlélnem, de ezúttal más a helyzet.

A Pathfinder-úton átlag 80 kilométert haladtam egy sol alatt. Ha a Schiaparelli felé is ilyen jól teljesítek, az út negyven solig tart majd. A biztonság kedvéért számoljunk ötvennel.

De nem csak az utazásról van szó. Ha megérkezem, tábort kell vernem, és el kell végeznem egy csomó módosítást az MFE-n. A NASA szerint ezek nagyjából harminc solt vesznek majd igénybe, de a biztonság kedvéért számoljunk negyvenöttel. Az összesen száz sol, mert a kilencvenöt üvölt a felkerekítésért.

Tehát száz solt kell túlélnem a Lakon kívül.

– És mi van az MFE-vel? – hallom a kérdésedet (lázas képzeletemben). – Lesznek benne készletek, nem? Legalább levegő és víz.

Nem. Lószar se lesz benne.

Vannak levegőtartályai, viszont azok üresek. Egy Ares-küldetésnek amúgy is rengeteg O_2-re és N_2-re van szüksége, mi értelme lenne az MFE-vel küldeni őket? Egyszerűbb, ha a legénység a Lakról tölti fel az MFE-t. Szerencsére a küldetéstervnek megfelelően Martinez ezt már az 1. solon megtette.

Az elrepülés az 549. solon lesz, tehát legkésőbb a 449.-en el kell indulnom. Ez azt jelenti, hogy 257 solom van, hogy összekapjam magam.

Hosszú időnek tűnik, mi?

Ezalatt kell módosítanom a marsjárót, hogy el tudja szállítani a „Nagy Hármast”: a légkörszabályozót, az oxigenátort és a vízvisszanyerőt. Mindegyiknek a nyomás alatti térben kell lennie, de a marsjáró nem elég nagy hozzá. Mindháromnak folyamatosan működnie kell, de a marsjáró akkuiban ehhez nincs elég nafta.

A marsjárónak ezenkívül el kell raktároznia az összes élelmemet valamint vizemet, a napelemeket, az extra akkukat, a szerszámaimat, a pótalkatrészeket és a Pathfindert. Mint a NASA-val való egyetlen kommunikációs eszközöm, a Pathfinder a tetőn fog utazni, mint Clampett nagyi.

Sok probléma vár megoldásra, de sok okos ember áll hozzá a rendelkezésemre. Lényegében az egész Föld bolygó.

A NASA még dolgozik a részleteken, de az ötlet lényege az, hogy mindkét marsjárót használjuk. Az egyikben utazni fogok, a másik a teherszállító utánfutóm lesz.

Az utánfutón strukturális változtatásokat kell eszközölnöm, és a „strukturális változtatás” alatt azt értem, hogy „nagy lyukat kell vágnom a burkolatába”. Utána már el tudom helyezni benne a Nagy Hármast, a lyukat pedig többé-kevésbé lezárom a Lak ponyvájával. Felfúvódik majd, ha nyomás alá helyezem a marsjárót, de ki fog tartani. Hogyan fogok kivágni egy nagy darabot a marsjáró burkolatából? Ezt bájos asszisztensem, Venkat Kapoor fejti ki:

[14:38] JPL: Biztosan töröd rajta a fejed, hogy tudsz lyukat vágni a marsjáróba.

A kísérleteink szerint a sziklamintafúró a fej minimális elhasználódásával áthatol a burkolaton (a sziklák keményebbek, mint a karbon kompozit). Egy sorba fúrod a lyukakat, a köztük lévő részeket pedig kivésed.

Remélem, szeretsz fúrni. A fúrófej egy cm széles, a lyukak közt 0,5 cm lesz, a teljes vágás hossza pedig 11,4 m. Az 760 lyukat jelent, és mindegyiket 160 másodpercbe telik kifúrni.

A probléma: a fúrókat nem szerelési munkálatokra tervezték, hanem gyors mintavételekre, ezért az akku csak 240 másodpercig bírja. Két fúród van, de még így is csak 3 lyukkal tudsz végezni, mielőtt újra kellene töltened ezeket, és az 41 percig tart.

Ez összesen 173 órányi munka, ami napi 8 órára limitált EVA-val 21 napnyi fúrás. Túl sok. És minden más ötletünk a vágás sikerén múlik, ha az nem jön össze, új ötletekkel kell előállnunk.

Ezért a fúrót közvetlenül rá kell kötnöd a Lak áramellátására.

A fúró 28,8 V-ról megy, és 9 ampert fogyaszt, ezt pedig csak a marsjáró újratöltő vezetékei bírják el. Azok megbirkóznak 36 V-tal és legfeljebb 10 amperrel, és mivel ket ő van belőlük, elviseljük, ha az egyiket átalakítod.

Küldünk majd instrukciókat arról, hogyan csökkentsd a feszültséget, és hogyan illessz egy megszakítót a vezetékbe, de biztos vagyok benne, hogy egyébként is tudod.

Holnap magasfeszültségű árammal fogok játszadozni. Kizárt, hogy rosszul süljön el!

NAPLÓBEJEGYZÉS: 193. SOL

Ma annak ellenére sikerült nem megölnöm magam, hogy magasfeszültségű árammal dolgoztam. Jó, ennyire nem volt izgalmas a dolog. Először is leválasztottam a vezetéket.

A marsjáró újratöltő kábeléből az instrukcióknak megfelelően áramforrást csináltam a fúróhoz. A helyes feszültség beállítása csak ellenállások szimpla hozzáadásán múlt, amiből pedig bőven van az elektronikai készletemben.

El kellett készítenem a saját kilencamperes megszakítómat, amihez párhuzamosan összekötöttem három darab háromamperes megszakítót. Kizárt, hogy kilenc amper átjusson ezen anélkül, hogy egymás után mindhármat kioldja.

Ezután újra kellett drótoznom a fúrót. Nagyjából ugyanazt csináltam, mint a Pahtfinderrel, vagyis kivettem belőle az akkut, és helyettesítettem egy vezetékkel a Lakból. Csak most sokkal könnyebben ment.

A Pathfinder túl nagy volt ahhoz, hogy bevigyem a légzsilipen, ezért az egész újradrótozást kint kellett megoldanom. Végeztél már elektronikai munkát szkafanderben? Szar meló. Még egy munkaállomást is össze kellett tákolnom az MLE landoló állványaiból, emlékszel?

Akárhogy is, a fúró könnyedén átfért a légzsilipen, elvégre csak egy méter magas, és légkalapács formájú. Állva végeztük vele a mintagyűjtést, mint az Apollo asztronautái.

És ellentétben a Pathfinderes barbár munkámmal, ezúttal rendelkezésemre állt a fúró teljes tervrajza. Eltávolítottam az akkut, bekötöttem a helyére a hálózati feszültséget, majd kivittem az egészet, rácsatlakoztattam a marsjáró újratöltőjére, és beindítottam.

Remekül bevált! A fúrófej önfeledt boldogsággal pörgött. Valahogy sikerült elsőre jól csinálnom, pedig mélyen legbelül biztos voltam benne, hogy az egészet rövidre zárom.

És még dél sem volt, hát gondoltam, miért ne kezdjek azonnal fúrni?

[10:07] WATNEY: Hálózati feszültség módosítása kész. Bekötöttem az egyik fúróba, remekül működik. Még messze van a naplemente. Küldj leírást a lyukról, amit vágnom kell.

[10:25] JPL: Örömmel hallom. A vágás megkezdése is jó hír. Csak hogy tisztázzuk, a módosításokat az 1-es marsjáróhoz küldjük, amit mi „utánfutónak” neveztünk el. A 2-es marsjáró (amit a Pathfinderes úthoz módosítottál) egyelőre maradjon, ahogy van.

A tetőből kell kivenned egy darabot, a légzsilip előtt, a jármű végénél. A lyuknak legalább 2,5 m hosszúnak kell lennie, a nyomótartály teljes, 2 m-es szélességében.

Mielőtt hozzálátsz, rajzold rá a vágás helyét az utánfutóra, és pozicionáld úgy a járművet, hogy lássa a Pathfinder kamerája. Szólunk, ha jó a beállítás.

[10:43] WATNEY: Vettem. Csináljatok egy képet ll:30-kor, ha addig nem hallotok felőlem.

A marsjárókat összeköthetőre tervezték, hogy el tudják vontatni egymást. Így megmentheted a társaidat, ha elszabadul a pokol, és ugyanezen okból a levegőjük is megosztható egy közéjük illesztett tömlővel. Ezzel közössé tehetem a két jármű atmoszféráját.

Az utánfutóból már rég kiloptam az akkut, úgyhogy nem képes a saját erejéből mozogni. Rárögzítettem a csodálatosan átalakított marsjárómra, és a Pathfinder közelébe vontattam.

Venkat azt mondta, rajzoljam rá a vágás helyét, de elmulasztotta közölni, hogy mivel. Nem mintha lenne egy felszínen is működő filctollam. Szóval szétszedtem Martinez hálóhelyét.

Ezek lényegében függőágyak, pihekönnyű anyagból lazán kényelmesre font alvóalkalmatosságok. Ha a Marsra küldesz valamit, minden gramm számít.

Kibogoztam Martinez ágyát, és kivittem magammal a fonalat, majd ráragasztottam az utánfutó azon részére, ahol vágni akartam. Igen, naná, hogy a ragasztószalag szinte teljes vákuumban is működik. A ragasztószalag bárhol működik. A ragasztószalag mágia, amit bálványozni kellene.

Tudom, mi jár a NASA fejében. Az utánfutó hátulján van egy légzsilip, amivel nem fogunk szórakozni. A lyuk pont előtte lesz, és bőven jut benne hely a Nagy Hármasnak.

Fogalmam sincs, miként tervezi a NASA áram alatt tartani a Nagy Hármast napi huszonnégy és fél órán át, úgy, hogy még a haladásra is maradjon energia. Lefogadom, hogy még ők sem tudják. De van eszük, ki fognak találni valamit.

[11:49] JPL: Amennyit látunk a tervezet lyukból, aszerint minden oké. Feltételezzük, hogy a másik oldal ugyanolyan. Kezdhetsz fúrni.

[12:07] WATNEY: Durván, ahogy a csajok szeretik.

[12:25] JPL: Ne már, Mark.

Kezdetnek kieresztettem a nyomást az utánfutóból. Hívj őrültnek, de nem akartam, hogy a fúró belerobbanjon az arcomba.

Aztán el kellett döntenem, hogy hol kezdjek fúrni. Gondoltam, az én oldalamon lesz a legkönnyebb. Tévedtem.

Jobb lett volna a tetőn kezdeni. Az oldalán problémás volt dolgozni, mert a fúrót a talajjal párhuzamosan kellett tartanom, és most nem a faterod Black Deckeréről beszélünk. Ez a cucc egy méter hosszú, és csak a nyelénél lehet biztonságosan megfogni.

Bajos volt rávenni, hogy belemarjon az anyagba. Hiába nyomtam neki a burkolatnak, amikor bekapcsoltam, a fej mindenfelé elvándorolt. Ezért fogtam az én megbízható kalapácsomat és csavarhúzómat, és néhány ütéssel csináltam egy kis horpadást a karbon kompoziton.

Ebbe már bele tudott ülni a fúrófej, úgyhogy végre tudtam haladni vele. Ahogy a NASA megjósolta, nagyjából két és fél percbe telt egy lyuk teljes kifúrása.

Megismételtem a folyamatot a második lyukkal, és most már sokkal simábban ment. A harmadik után felvillant a fúró túlmelegedést jelző lámpája.

Szegény jószágot nem arra tervezték, hogy huzamosabb ideig folyamatosan működjön. Szerencsére érzékelte a túlmelegedést, és figyelmeztetett, úgyhogy pár percre nekitámasztottam a munkaállomásnak, hogy lehűljön. Egyvalamit meg kell adni a Marsnak: rohadtul hideg. A ritka atmoszféra nem vezeti valami jól a hőt, viszont idővel mindent lehűt.

A fúró burkolatát már eltávolítottam korábban (a vezetéknek be kellett jutnia valahol), ennek pedig az volt a kellemes mellékhatása, hogy a fúró még gyorsabban hűlt. Másrészt viszont alaposan ki kell tisztítanom néhány óránként, ahogy a homok összegyűlik rajta.

17:00-ig, amikor a Nap nyugszik, hetvenöt lyukat fúrtam. Kezdetnek nem rossz, de még rengeteg van hátra. Előbb-utóbb (valószínűleg már holnap) olyan helyeken kell majd lyukakat fúrnom, amiket a talajon állva nem érek el, úgyhogy szükségem lesz valamire, amire felléphetek.

Nem használhatom a „munkaállomásomat”, mert a Pathfinder van rajta, és az az utolsó, amivel vacakolni akarok. Viszont van még három landoló lábam az MFE-ből, biztos tudok csinálni belőlük egy rámpát vagy valamit.

Mára ennyi volt. Ma este egy egész adag vacsorát eszem.

Óóóó, igen. Bizony. Vagy megmentenek az 549. solon, vagy meghalok. Ez azt jelenti, hogy van harmincöt napnyi extra élelmem. Megengedhetek magamnak egy kis kényeztetést.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 194. SOL

Átlag 3,5 percenként fúrok ki egy lyukat, és ebben benne vannak a szerszám lehűléséhez szükséges időnkénti szünetek is.

Ezt egy egész napi fúrás után kalkuláltam ki. Nyolcórányi unalmas, fizikálisan megerőltető munkát követően 137 lyukat tudtam felmutatni.

Kiderült, hogy könnyen meg tudom oldani az el nem érhető helyek problémáját is. Nem kellett módosítanom hozzá egy landolóállványt, elég volt ráállnom valamire. Egy geológiai mintatárolót (más néven: „dobozt”) használtam.

Ha nem állnék kapcsolatban a NASA-val, többet dolgoznék napi nyolc óránál. Akár tíz órát is kint tölthetnék, mielőtt egyáltalán elkezdeném fogyasztani a „vészhelyzeti” levegőt. De a NASA tele van aggodalmaskodó nagymamákkal, akik nem akarják, hogy az engedélyezettnél tovább maradjak.

A mai munkám után a teljes vágás negyedével vagyok meg. Legalábbis a fúrás részének az egynegyedével. Ha azzal végeztem, még ki kell feszegetnem 759 kis burkolatdarabot, és még nem tudom, mit fog szólni ehhez a karbon kompozit. De a NASA-nál addigra ezerszer kipróbálják a műveletet, és majd megmondják, hogy lehet a legjobban elvégezni.

A lényeg, hogy ilyen iramban még négy solnyi döglesztően unalmas munkámba kerül a fúrás befejezése.

Közben megnéztem Lewis összes vacak hetvenes évekbeli tévésorozatát, és elolvastam Johanssen összes krimijét.

Már a többiek cuccain is végigmentem szórakozási formákat keresve, de Vogel dolgai németül voltak, Beck csak orvosi magazinokat pakolt be, Martinez meg egyáltalán nem hozott semmit.

Annyira unatkoztam, hogy úgy döntöttem, választok magamnak egy főcímzenét.

Valami szituációhoz illőt, aminek persze Lewis istenverte hetvenesévek-gyűjteményéből kell jönnie, máskülönben egyszerűen nem volna helyes.

Van egy csomó nagyszerű jelöltem: „Life on Mars?” David Bowietól, „Rocket Man” Elton Johntól, „Alone Again (Naturally)” Gilbert O’Sullivantől.

De végül a Bee Gees „Stayin Alive”-ja mellett döntöttem.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 195. SOL

Újabb nap, újabb lyukak: ezúttal 145 (egyre jobb vagyok). Megvan a fele, és már veszettül unom.

Viszont legalább Venkat küld nekem bátorító üzeneteket, hogy felvidítson!

[17:12] WATNEY: Ma 145 lyukkal végeztem. Összesen 357-nél tartok.

[17:31] JPL: Azt hittük, mostanra többel kész leszel.

Pöcs.

Na mindegy, éjjel továbbra is unatkozom. Gondolom, ez jó. A Lakkal minden rendben, van terv a megmentésemre, a fizikai munkától pedig csodálatosan alszom.

Hiányzik a burgonyák gondozása. A Lak nem ugyanaz nélkülük.

Még mindig föld hever mindenfelé, mert semmi értelme kihordani. Mivel nem volt más dolgom, futtattam rajta pár tesztet, és hihetetlen, de a baktériumok egy része életben maradt. A populáció erős és gyarapodik. Azért ez lenyűgöző, ha belegondolsz, hogy több mint huszonnégy órán át csaknem teljes vákuumnak és sarkkör alatti hőmérsékletnek voltak kitéve.

Úgy képzelem, hogy a baktériumok egy része körül jégzsákok képződtek, amiknek köszönhetően maradt nekik egy buboréknyi túlélhető nyomás, a hideg pedig nem volt elég, hogy mindannyiukat kinyírja. Több száz millió baktériumról van szó, és egynek a túlélése elég, hogy meggátolja a kihalást.

Az élet rendkívül szívós. Ok sem akarnak jobban meghalni, mint én.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 196. SOL

Elbasztam.

Csúnyán elbasztam. Olyan hibát követtem el, amibe belehalhatok.

Mint mindig, 08:45 körül kezdtem az EVA-met. Fogtam a kalapácsomat meg a csavarhúzómat, és elkezdtem behorpasztgatni az utánfutó burkolatát. Frusztráló minden fúrás előtt a horpasztással foglalkozni, ezért inkább egyszerre csinálom meg mindet.

Miután végeztem 150-nel (hé, optimista alkat vagyok), munkához láttam.

Ugyanúgy, mint tegnap vagy tegnapelőtt. Átfúrás, következő lyuk. Átfúrás, következő lyuk. A harmadik átfúrás után letenni a fúrót, hogy hűljön egy kicsit, és ezt ismételgetni újra és újra ebédig.

12:00-kor szünetet tartottam. Ettem egy jót a Lakban, és sakkoztam kicsit a számítógéppel (szétrúgta a seggem). Aztán újra kimentem, hogy elvégezzem a nap második EVA-jét.

Pusztulásom 13:31-kor következett be, ezt akkor még nem tudtam.

Az élet legrosszabb pillanatait apró észrevételek jelzik előre. A kis dudor az oldaladon, ami korábban nem volt ott. Hazaérsz a feleségedhez, és két borospoharat találsz a mosogatóban. Amikor azt hallod, hogy „Adásunkat megszakítjuk.

Számomra az volt a jel, hogy nem indult el a fúró.

Három perccel korábban még gond nélkül működött. Miután befejezi em egy lyukat, félretettem hűlni, mint mindig.

De amikor folytatni akartam a munkát, láttam, hogy a gép halott. Még a bekapcsolást jelző lámpa sem gyulladt fel.

Nem aggódtam. Legrosszabb esetben van egy másik fúróm, amit ugyan órákig tartana beüzemelni, de ez aligha jelent problémát.

Mivel a lámpa sem gyulladt fel, valószínűleg a hálózati feszültséggel volt baj. Ránéztem a légzsilip ablakára, és láttam, hogy a Lakban égnek a fények, vagyis nem rendszerszintű hibáról volt szó. Ellenőriztem a megszakítókat, és valóban, mindhárom ki volt oldva.

Biztos túl sok amper jutott a fúróba. Nem nagy ügy. Ujraállítottam a megszakítókat, és visszatértem a munkához. Beindult a fúró, gyártottam a lyukakat.

Nem tűnik nagy dolognak, ugye? Nekem sem nem tűnt annak.

17:00-kor, 131 lyukkal fejeztem be aznapi munkát. Kevesebbel, mint tegnap, de elment egy kis idő az üzemzavar miatt.

Jelentettem a helyzetemet.

117:08] WATNEY: Ma 131 lyukkal végeztem. Összesen 488-nál tartok. Volt egy kis fúlóprobléma, kioldódtak a megszakítók. Valami kontakt hiba lehet, valószínűleg a hálózati feszültség csatlakozásánál. Lehet, hogy újra kell kábeleznem.

A Föld és a Mars már csak tizennyolc fénypercre vannak egymástól, és a NASA általában 25 percen belül válaszol. A kommunikáció ugyebár a 2-es marsjárón keresztül történik, az továbbít mindent a Pathfindernek. Nem henyélhetek csak úgy a Lakban a válaszra várva, ott kell maradnom a járműben, amíg az üzenetemet nyugtázzák.

[17:38] WATNEY: Nem kaptam választ. Utolsó üzenetet 30 perce küldtem. Nyugtázást kérek.

Vártam még harminc percet, de nem érkezett válasz. Kezdett eluralkodni rajtam a félelem.

Amikor a JPL Kocka Brigádja meghackelte a marsjárót és a Pathfindert, hogy a szegény ember IM-kliensévé alakítsák őket, küldtek nekem egy hibaelhárító puskát. Elvégeztem az első instrukciót:

[18:09] WATNEY: system_command: STÁTUSZ

[18:09] RENDSZER: Utolsó üzenet küldése: 00ó31p ezelőtt. Utolsó üzenet fogadása: 26hl7p ezelőtt. Utolsó ping válasz fogadása a szondától 04ó24p ezelőtt. FIGYELEM: 52 megválaszolatlan ping.

A Pathfinder már nem kommunikált a marsjáróval. Négy órája és huszonnégy perce nem reagált a pingekre. Gyors fejszámolással belőttem, hogy az ma 13:30 körül volt.

Ugyanakkor, amikor a fúró leállt.

Próbáltam nem pánikba esni. A hibaelhárító listán fel van sorolva, mivel lehet próbálkozni, ha a kommunikáció megszakad. Ezek (sorrendben):

1. Ellenőrizze a Pathfinder áramellátását.

2. Rebootolja a marsjárót.

3. Rebootolja a Pathfindert az áramellátás ki-és bekapcsolásával.

4. Installálja a marsjáró kommunikációs szoftverét a másik marsjáróra, próbálja meg onnan.

5. Ha egyik marsjáróval sem működik, valószínűleg a Pathfinderrel van a probléma. Alaposan vizsgálja meg a csatlakozásokat. Tisztítsa meg a Pathfindert a marsi homoktól.

6. Üzenjen kövekből kirakott Morse-kóddal, betűzze le, mikkel próbálkozott. A probléma megoldható lehet a Pathfinder távoli frissítésével.

Csak az első lépésig jutottam. Megnéztem a Pathfinder csatlakozásait, és a negatív vezeték kijárt.

Teljesen feldobódtam! Micsoda megkönnyebbülés! Mosolyogva vettem elő az elektronikai készletemet, hogy visszakössem a vezetéket. Kihúztam a szondából, hogy jól megtisztíthassam (már amennyire az űrruha kesztyűivel lehetett), és valami furcsára lettem figyelmes. A szigetelés megolvadt.

Ezen elgondolkodtam. A megolvadt szigetelés általában rövidzárlatra utal. Nagyobb áram haladt át a vezetéken, mint amennyivel az meg tudott birkózni. De a drót csupasz része nem volt fekete, sőt, nem volt még csak megpörkölődve sem, a pozitív vezeték szigetelése pedig egyáltalán nem olvadt meg.

Aztán leesett nekem, hogy ez a mocskos Marson teljesen másként működik. Persze hogy nem pörkölődött meg a vezeték, mert az az oxidáció miatt történik, márpedig itt nincs oxigén a levegőben. Tehát jó eséllyel mégis rövidzárlatról van szó. Azonban mivel a pozitív vezetéket nem érintette, az áramnak valahonnan máshonnan kellett jönnie...

És a fúró megszakítója nagyjából ugyanakkor oldódott ki...

Ó . . . a picsába...

A Pathfinder belső elektronikájának része egy Lakba vezető földelt kábel is, ami megakadályozza a marsi időjárásban képződő elektromos kisüléseket (sem víz, sem állandó homokfúvás nem vezethet komoly kisüléshez).

A burkolat az A panelen ült, a tetraéder négy oldalának egyikén, ami a Pathfindert a Marsra hozta. A másik három oldala az Ares Vallisben volt, ahol hagytam.

Az A panel és a munkaállomás közt a Myler ballonok voltak, amikkel a Pathfinder végrehajtotta a bukfencezve landolást. Sokuk szétszakadt a szállítás során, de még így is sok anyag maradt belőlük, elég, hogy körbeérjenek az A panel körül, és kapcsolatban legyenek a Lakkal. Meg kellene említenem, hogy a Mylar jó vezető.

13:30-kor a fúrót nekitámasztottam a munkaállomásnak. A fúró burkolata el volt távolítva, hogy be tudjon hozzá csatlakozni a hálózati feszültség. A munkaállomás fémből van, úgyhogy ha a fúró pont megfelelően dől hozzá, kapcsolat jöhet létre fém és fém között.

És pontosan ez történt.

Az áram a fúró pozitív vezetékéből áthaladt a munkaállomásba, onnan a Mylarba, onnan a Pathfinder burkolatába, át egy csomó rendkívül érzékeny, pótolhatatlan elektronikus berendezésen, és végül kifutott a Pathfinder áramellátásának negatív vezetékén.

A Pathfinder 50 milliamperen üzemel. Most 9000 milliampert kapott, ami végigszántotta a kifinomult elektronikát, és mindent megsütött. A megszakítók kioldottak, de akkor már túl késő volt.

A Pathfindernek vége. Nem tudok kapcsolatba lépni a Földdel.

Magamra maradtam.

18. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 197. SOL

Hajjaj…

Csak egyszer működne valami a tervek szerint, érted?

A Mars még mindig meg akar ölni.

Illetve . . . Nem a Mars sütötte meg a Pathfindert, úgyhogy helyesbítek:

A Mars és az ostobaságom még mindig meg akarnak ölni.

Na jó, elég az önsajnálatból. Ebbe nem fogok belehalni, csak a tervezettnél nehezebben mennek majd a dolgok. Mindenem megvan, ami a túléléshez kell, és a Hermes még mindig úton van hozzám.

Kiraktam egy Morse-kódos üzenetet kövekből: „PF-T MEGSÜTÖTTE 9 AMPER. VÉGLEG HALOTT. TERV VÁLTOZATLAN. MEGYEK MFE-ÉRT.”

Ha el tudok jutni az Ares 4 MFE-jéhez, minden rendben lesz, de mivel elvesztettem a kapcsolatot a NASA-val, magamnak kell megterveznem a Nagy Marsi Lakóbuszt, amire szükségem lesz hozzá.

Egyelőre beszüntettem rajta a munkát, mert nem akarok terv nélkül dolgozni. A NASA-nak biztos mindenféle ötlete volt rá, de nekem most a sajátommal kell előállnom.

Mint említettem, a Nagy Hármas (légkörszabályozó, oxigenátor, vízvisszanyerő) létfontosságú a küldetés szempontjából. A Pathfinder visszaszerzésekor még megkerültem a használatukat: CO_2-szűrővel szabályoztam az atmoszférát, és az egész útra elengedő oxigént és vizet vittem magammal. Ezúttal ez nem fog menni, szükségem van a Nagy Hármasra.

A baj csak az, hogy rengeteg áramot zabálnak, és folyamatosan működniük kell. A marsjáró akkuinak 18 kilowattórás naftájuk van, és csak az oxigenátor fogyasztása 44,1 kilowattóra per sol. Érted a problémámat?

Tudod mit? A „kilowattóra per sol” macerás kifejezés, úgyhogy most kitalálok neki egy új tudományos egységnevet. Egy kilovattóra per sol . . . bármi lehet . . . hm . . . nem megy ez nekem. „Kalóz-ninjának” fogom nevezni.

A Nagy Hármasnak összesen 69,2 kalóz-ninja kell, ennek a nagy része az oxigenátorba és a légkörszabályozóba megy. (A vízvisszanyerő 3,6-tal is elboldogul.)

Megszorítások lesznek.

A legkönnyebb megszorítás a vízvisszanyerőt érinti. Van 620 liter vizem (sokkal több is volt, mielőtt a Lak felrobbant), és csak három literre van szükségem solonként, úgyhogy a készletem kitart 206 solig. Csak 100 sol van a távozásom és a megmentésem (vagy a megmentési kísérlet alatti halálom) közt.

Konklúzió: egyáltalán nincs szükségem a vízvisszanyerőre. Iszom, amennyit kell, a salakanyagot pedig kintre ürítem. Bizony, Mars. Rád fogok szarni és pisálni, ezt kapod, amiért folyton meg akarsz ölni.

Tessék, megspóroltam magamnak 3,6 kalóz-ninját.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 198. SOL

Áttörést értem el az oxigenátorral!

A nap nagy részében a leírásait böngésztem. Úgy működik, hogy 900 °C-ra melegíti a CO_2-t, aztán továbbítja a cirkónium elektrolízis cellába, ami leválasztja róla az atomokat. A legtöbb energiát a gáz felmelegítése fogyasztja. Hogy ez miért fontos? Mert egyedül vagyok, viszont az oxigenátort hat főre tervezték. Egyhatod CO_2-mennyiség pedig azt jelenti, hogy az energiának is csak az egyhatodára van szükség.

A leírások szerint a gép 44,1 kalóz-ninját fogyaszt, de végig csak 7,35öt használt el a csökkentett igénybevétel miatt. Végre tartunk valahová!

Aztán ott van a légkörszabályozó, ami mintát vesz a levegőből, kitalálja, mi vele a probléma, és megoldja azt. Túl sok CO_2? Elszívni. Nem elég O_2? Kipótolni. Az oxigenátor használhatatlan nélküle, hisz a CO_2-t először ki kell szűrni, hogy aztán feldolgozható legyen.

A szabályozó spektroszkóppal analizálja a levegőt, és túlhűtéssel válogatja szét a gázokat. Különböző elemek különböző hőmérsékleten válnak cseppfolyóssá. A Földön ennyi levegő túlhűtéséhez röhejesen sok energia kellene, de (amint annak intenzíven tudatában vagyok) ez nem a Föld.

A Marson a túlhűtés a levegőnek egy Lakon kívüli komponensbe való pumpálásával folyik. A levegő a -150 °C-tól 0 °C-ig terjedő külső hőmérséklet hatására gyorsan lehűl. Melegebb idő esetén a berendezés rásegít a hűtésre, de a hidegebb napokon a levegő ingyen cseppfolyósodik. Az energia nagyja arra megy el, hogy újra felmelegítse, mert ha anélkül térne vissza a Lakba, halálra fagynék.

– Várjunk csak! – kapod fel a fejed. – Ha a Mars atmoszférája nem cseppfolyós, miért kondenzálódik a Lak levegője?

A Lak atmoszférája több mint százszor sűrűbb, ezért sokkal magasabb hőmérsékleten cseppfolyósodik. A szabályozónak mindkét világból a legjobb jut. Szó szerint. Mellesleg: a Mars atmoszférája igenis cseppfolyósodik a sarkkörökön. Ami azt illeti, jéggé szilárdul.

A probléma: a szabályozó 21,5 kalóz-ninját használ. Még ha hozzá is adnék valamennyit a Lak energiacelláiból, azokkal együtt is alig lenne elég nafta a gép működtetéséhez, nem még ahhoz, hogy haladni is tudjak mellette.

Ezen még törnöm kell a fejem.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 199. SOL

Megvan, rájöttem, hogyan láthatom el árammal az oxigenátort és a légkörszabályozót.

A kisnyomású tartályok problémája a CO_2-mérgezés. Hiába áll rendelkezésedre a világ összes oxigénje, ha egyszer a CO_2 szintje 1 százalék fölé emelkedik, elálmosodsz. 2 százaléknál már olyan, mintha részeg lennél, 5 százaléknál alig tudsz eszméletednél maradni, 8 százaléknál pedig meghalsz. Az életben maradás nem az oxigén függvénye, hanem a CO_2-től való megszabadulásé.

Ez azt jelenti, hogy bár a szabályozóra szükségem van, az oxigenátort csak néha kell használnom. Csak ki kell szívnom a levegőből a CO_2-t, és pótolnom kell oxigénnel. A Lak két 25 literes tartályában 50 liter folyékony oxigénem van, ami gázneműen összesen 50 000 liter lesz. Az elég 85 napra. Nem elég a megmentésemig, de baromi sok.

A szabályozó leválasztja a CO_2-t, eltárolja egy tartályban, majd szükség szerint oxigént ad a levegőmhöz a tartályokból. Ha az oxigénszint túl alacsonnyá válik, egy napot táborozással töltök odakint, és az összes áramot arra használom, hogy az oxigenátor megdolgozza az elraktározott CO_2-t. Az oxigenátor energiafogyasztása így nem zabálja fel a haladáshoz szükséges naftát.

Vagyis a szabályozót folyamatosan működtetem, az oxigenátort viszont csak a neki kijelölt napokon.

Lássuk a következő problémát. Miután az oxigenátor megfagyasztja a CO_2-t, az oxigén és a nitrogén még mindig gáz halmazállapotú, viszont -75 °C-os. Ha a szabályozó melegítés nélkül juttatja vissza a levegőbe, órákon belül jégkrém lesz belőlem. A szabályozó energiájának nagy része a levegőfűtésre megy el, ami ezt megakadályozza.

Csakhogy nekem van egy jobb módszerem a fűtésre, valami, amire a NASA a legmániákusabb napján sem gondolna.

Az RTG!

Igen, az RTG. Talán emlékszel még rá a Pathfinder-utamból. Egy szeretetreméltó plutóniumrög, ami olyan radioaktív, hogy 1500 watt hő árad belőle, és abból 100 watt elektromosságot termel. Hogy mi történik a maradék 1400 wattal? Hőként kisugárzik belőle.

A Pathfinder visszaszerzésekor szigetelést kellett eltávolítanom a marsjáróból, hogy a pokoli szerkezetből áradó plusz hő kiszivárogjon belőle. Azt a szigetelést most visszarakom majd, mert szükség lesz rá, hogy kellően felmelegedjen a szabályozóból kijövő levegő.

Lefuttattam a számokat. A szabályozó 790 wattot használ a levegő folyamatos fűtésére. Az RTG 1400 wattja bőven ellátja ezt a feladatot, és még a marsjárót is kellően melegen tartja.

A teszteléshez lekapcsoltam a szabályozó fűtőtestjeit, és feljegyeztem az áramfogyasztást, majd pár perccel később visszakapcsoltam őket. Jézus Krisztus, az a visszaengedett levegő tényleg hideg volt. De a lényeg, hogy megkaptam az adatokat, amik kellettek.

A fűtéssel a szabályozó 21,5 kalóz-ninját fogyaszt, anélkül pedig . . . (dobpergés) 1 kalóz-ninját. Bizony, szinte az összes energiát a melegítésre használja.

Mint az élet legtöbb problémája, ez is megoldható egy doboznyi nyers sugárzással.

A nap hátralévő részét a számításaim újraellenőrzésével és még több teszt futtatásával töltöttem. Minden klappol. Meg tudom csinálni.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 200. SOL

Ma köveket szállítottam.

Tudnom kellett, milyen energiahatékonysággal lesz képes dolgozni a marsjáró/utánfutó. A Pathfinder-úton 18 kilowattóra 80 kilométerre volt elég, de most sokkal nehezebb lesz a rakományom, mert magam után fogom húzni az utánfutót meg az összes többi szart.

A marsjáróval az utánfutóhoz tolattam, és rákapcsoltam a vontatókábeleket. Pofonegyszerű.

Az utánfutóból már egy ideje kieresztettem a nyomást (végül is van az oldalán pár száz apró lyuk), úgyhogy mindkét légzsilipet kinyitottam, hogy jól hozzáférjek a belsejéhez. Aztán beledobáltam egy rakás követ.

Meg kellett tippelnem a súlyt. A legnehezebb rakomány, amit magammal hozok, a 620 kilogrammnyi víz lesz. A fagyasztva szárított burgonyáim további 200 kilogrammot jelentenek, plusz valószínűleg több napelemet viszek, mint korábban, és talán még egy akkut is a Lakból. És persze ott van még a légkörszabályozó és az oxigenátor. Ahelyett, hogy mindent lemértem volna, tippeltem, és azt mondtam, legyen 1200 kilogramm.

Fél köbméter bazalt nagyjából annyit nyom (többé-kevésbé). Két óra kőkemény, sok nyafogással teli munka után mindet be is pakoltam.

Aztán addig vezettem körbe a Lak körül a teljesen feltöltött akkumulátorokkal, amíg le nem merültek.

Nem mondhatnám, hogy akciódús kaszkadőrmutatvány volt a jármű szédületes 25 km/h-s csúcssebességével, de lenyűgözött, hogy azt a sebességet ennyi extra súllyal is tudta tartani. A marsjárónak van nyomatéka rendesen.

De a fizika törvényei makacs kis szarrágók, és csak bosszút álltak a pluszsúlyért. Mindössze 57 kilométert tudtam megtenni, mielőtt kifogytam az áramból.

És ezt az 57 kilométert sima talajon vezettem le, anélkül, hogy bekapcsoltam volna a légkörszabályozót (ami mondjuk a fűtés nélkül nem fog sok energiát fogyasztani). A biztonság kedvéért számoljunk napi 50 kilométerrel, ami azt jelenti, hogy 64 nap alatt érek oda a Shciaparellihez.

És ez csak az utazási idő.

Néha meg kell majd állnom egy-egy napra, hogy az oxigenátor az összes energiát felhasználhassa. Hogy milyen gyakran? Hosszas számításokkal megállapítottam, hogy a 18 kalóz-ninjás büdzsém 2,5 solnyi O_2 -termelést tud kicsikarni az oxigenátorból, vagyis két-három sol után meg kellene állnom oxigént termelni. A hatvannégy napos utam ezzel kilencvenkét napossá vált!

Túl sok. Le fogom tépni a saját fejemet, ha ennyi ideig a marsjáróban kell maradnom.

Mindegy, teljesen kivagyok a kövek emelgetésétől és a kőemelgetés miatti nyavalygástól. Azt hiszem, meghúztam valamit a hátamban. A nap további részét pihenéssel töltöm.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 201. SOL

Igen, egész biztosan meghúztam valamit a hátamban. Kínok közt ébredtem.

Így aztán szünetet tartottam a marsjáró tervezésében, és inkább azzal töltöttem a napot, hogy gyógyszert fogyasztottam, és sugárzással játszadoztam.

Először is, a hátamra való tekintettel felpumpáltam magam Vicodinnal. Éljen a Beck gyógyszertár!

Aztán elmentem az RTG-ért. Ott volt, ahol hagytam, egy lyukban, négy kilométerre. Csak egy idióta tartaná a Lak közelében. Szóval a lényeg, hogy visszahoztam magammal a Lakba.

Vagy megöl, vagy nem. Sok munkát fektettek abba, hogy biztosan ne törjön el, és kiben bízhatnék, ha nem a NASA-ban? (Most felejtsük el, hogy a NASA azt mondta, temessük el jó messzire.)

A visszaúthoz a tetőre raktam. Durván ontja magából a hőt a kicsike.

Van néhány rugalmas műanyagcsövem, amelyek a vízvisszanyerő kisebb javításaira szolgálnak. Miután behoztam az RTG-t a Lakba, nagyon óvatosan körberagasztottam velük a hűtőbordázatokat. Egy papírból készített tölcsér segítségével vizet eresztettem át a csöveken, bele egy mintatárolóba.

És bizony hogy felmelegedett a víz. Nem meglepő, de azért öröm látni, hogy a termodinamika jól viselkedik.

Csak egy baj van: a légkörszabályozó nem folyamatosan működik. A fagyasztás-elválasztás sebességét a kinti időjárás szabályozza, úgyhogy a hideg levegő visszaáramoltatása nem állandó, az RTG pedig konstans, kiszámítható hőmennyiséget termel. Nem tudja „fokozni” a hőkibocsátását.

Ezért az RTG-vel vizet fogok melegíteni, hogy legyen egy hőtartalékom, amin keresztül a visszatérő levegőt átengedem. Így nem kell aggódnom az időzítés miatt, és hirtelen hőmérséklet-ingadozásokkal sem kell számolnom a marsjáróban.

Amikor a Vicodin hatása elmúlt, a hátam még jobban fájt, mint azelőtt. Kicsit vissza kell vennem a tempóból, mert nem szedhetek örökké pirulákat. Pár napig most hanyagolom a kemény fizikai munkát. Ehhez pedig kitaláltam magamnak valamit...

Kivágtam az ágyat Johanssen hálóhelyéből, amit aztán kitapétáztam a Lak tartalék ponyvájával. Ezzel a hálóhelyet egy nagy teknővé alakítottam, extra ponyvával a szélein. Miután ezeket nehezékként használt kövekkel rögzítettem, készen állt a vízálló fürdőkádam!

Elég sekély volt, csak száz liter víz kellett a megtöltéséhez.

Aztán elloptam a pumpát a vízvisszanyerőből (elég sokáig megvagyok a működése nélkül), csatlakoztattam az RTG vízmelegítőmhöz, és mind az input, mind az output csöveket a kádba vezettem.

Igen, tudom, hogy nevetséges az egész, de nem fürödtem kádban, mióta eljöttem a Földről, és fáj a hátam. Egyébként is, 100 solt fogok eltölteni az RTG-vel, az a kis extra idő már igazán nem számít. Ez az én ostoba racionalizációm, és kitartok mellette.

Két órába telt 37 °C-ra melegíteni a vizet. Akkor leállítottam a pumpát, és beszálltam a kádba. Ó, öregem! Csak annyit tudok mondani, hogy „Ahhhhh”.

Mi a francért nem jutott ez korábban eszembe?

NAPLÓBEJEGYZÉS: 207. SOL

Az elmúlt hetet a hátfájásból való felépüléssel töltöttem. Nem volt elviselhetetlen a kín, de a Marson nincsenek csontkovácsok, így inkább nem kockáztattam.

Naponta kétszer forró fürdőt vettem, sokat feküdtem a hálóhelyemben, és sok szar hetvenes évekbeli tévésorozatot néztem. Már láttam Lewis teljes kollekcióját, de nem sok mást tehettem. Kénytelen voltam ráfanyalodni az ismétlésekre.

Sokat gondolkodtam.

Minden egyszerűbb lenne, ha több napelemmel utaznék. A Pathfinderhez vitt tizennégy elem 18 kilowattórát tudott eltárolni. Utazás közben a tetőn tartottam őket. Az utánfutó most további hét napelemnek biztosít helyet (a tető fele hiányozni fog a belevágott lyuk miatt).

Az energiaszükségletet az oxigenátor fogja meghatározni. Minden attól függ, hogy mennyi áramot tudok megetetni a kapzsi kis rohadékkal egyetlen sol alatt. Minimalizálni akarom azon napoknak a számát, amikor nem tudok majd haladni. Minél több naftával látom el az oxigenátort, annál több oxigént fog felszabadítani, és annál hosszabban tudok majd utazni a „levegősolok” között.

Legyünk mohók. Tegyük fel, hogy találok rá módot, hogy tizennégy további napelemet tároljak el, és ne csak hetet. Nem tudom, hogyan, de tegyük fel. Akkor harmincöt kalóz-ninjával tudnék dolgozni, ami egy levegősolonként öt solnyi utazást jelentene. Öt solonként csak egyszer kellene megállnom. Ez már sokkal elfogadhatóbb.

És ha az akkunak is találok helyet, akkor az extra energiával egy sol alatt 100 kilométert is megtehetnék! Persze könnyű mondani. Az a plusz 18 kilowattóra kemény dió lesz. A Lak két 9 kilowattórás üzemanyagcelláját kell bepakolnom a marsjáróba vagy az utánfutóba, márpedig ezek nem olyanok, mint a marsjárók akkui, nem kicsik és hordozhatók. Viszonylag könnyűek, viszont jó nagyok. Lehet, hogy a külső burkolathoz kell csatlakoztatnom őket, az pedig elvenné a helyet a napelemek elől.

A 100 kilométer/sol meglehetősen optimista elképzelés, de mondjuk, hogy össze tudok hozni 90-et, és csak minden ötödik solon állok meg oxigént termelni. Akkor negyvenöt sol alatt odaérnék. Remek lenne!

Egyéb híreink: közben felmerült bennem, hogy a NASA mostanra alighanem téglákat szarik. Figyelnek engem, és már hat napja nem láttak kijönni a Lakból. Most, hogy helyrejött a hátam, ideje írnom nekik egy sort.

Kimentem egy EVA-re. Ezúttal nagyon óvatosan hordtam össze a köveket, és kiraktam velük a következő Morse-üzenetet: „HÁTFÁJÁS. MÁR JOBB. FOLYTATOM A MARSJÁRÓ MÓDOSÍTÁSÁT.”

Ennyi fizikai munka elegendő is volt mára, nem akarom túlterhelni magam.

Azt hiszem, veszek egy fürdőt.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 208. SOL

Ma a napelemekkel való kísérleteknek jött el az idejük.

Először is csökkentett üzemmódra állítottam a Lak áramellátását: lekapcsoltam a belső fényeket, a nem létfontosságú rendszereket és minden belső fűtést. A nap nagy részében úgyis odakint leszek.

Aztán leválasztottam huszonnyolc elemet a napfarmról, és elvonszoltam azokat a marsjáróhoz.

Órákat töltöttem a felpakolásuk variálásával. Szerencsétlen marsjáró úgy nézett ki, mint a kocsi a Beverly Hill-diliben. Bármit csináltam, sehogy se volt jó.

Csak felpúpozva tudtam volna mind a huszonnyolcat elhelyezni a tetőn, akkor viszont az első kanyarban leesnek. Ha összekötöm őket, csak együtt zuhannak le, ha meg a marsjáróhoz erősítem az egészet, akkor maga a marsjáró borul fel. Még csak le sem teszteltem, mert ránézésre nyilvánvaló volt, és egyébként sem akartam eltörni semmit.

Még nem távolítottam el a burkolatdarabot az utánfutóból. A lyukak felét már kifúrtam, de még nem döntöttem el, mi legyen. Ha hagyom, ahogy van, fel tudok pakolni rá négyszer hét napelemből álló rakást. Jó lenne, ez két marsjáróra arányosan ugyanaz a mennyiség, mint amit a Pathfinder visszaszerzésekor vittem.

Csakhogy kell az a lyuk. A szabályozónak nyomás alatti területen kell lennie, és túl nagy ahhoz, hogy beférjen a marsjábóba annak eredeti állapotában. És az oxigenátornak is nyomás alatti terület kell, amikor működik, és bár erre csak minden ötödik solon kerül majd sor, azokon a solokon mit kezdenék a lyuk nélkül? Nem, mindenképpen szükség van rá.

Ott tartunk, hogy huszonegy napelemet tudok eltárolni, vagyis otthont kell találnom még hétnek. Csak egy helyre mehetnek: a marsjáró és az utánfutó oldalaira.

Az egyik korai alkotásom a marsjáróról lelógatott nyeregtáska volt. Az egyik oldala tartotta az extra akkut (kilopva a mostani utánfutóból), a másik pedig kövekkel telepakolt ellensúlyként működött.

Most nem lesz szükségem a táskára. Visszavihetem a második akkut az utánfutóba, ahonnan származik, és ez ráadásul megspórolja nekem a vesződést a napközbeni EVA-kel a kábelcserékhez. Ha a marsjárók össze lesznek kötve, megosztják egymással a forrásaikat, köztük az elektromosságot is.

Fogtam magam, és újrainstalláltam az utánfutó akkuját. Két órámba került, de megvan. Eltávolítottam, és félretettem a nyeregtáskát – később még jól jöhet. Ha egyvalamit megtanultam a Mars Klubban való tartózkodásom alatt, akkor az az, hogy bármi jó jöhet.

Felszabadítottam a marsjáró és az utánfutó oldalait, és miután egy darabig elnéztem őket, ráleltem a megoldásra.

L alakú párkányokat csinálok, amelyek majd felfelé néző kampóval nyúlnak ki az alváz alól. Oldalanként két párkány egy polcot fog képezni, ezekre ráhelyezhetem a napelemeket. A marsjárónak döntöm, és házi készítésű kötéllel a burkolathoz erősítem őket.

Összesen négy polcom lesz, kettő a marsjárón, és kettő az utánfutón. Ha a párkányok eléggé kilógnának, hogy két sor napelem is elférjen rajtuk, további nyolcat tudnék magammal vinni. Az eggyel több elemet jelentene, mint amennyit terveztem.

Holnap elkészítem és felszerelem a párkányokat. Ma is megcsinálhattam volna, de besötétedett, én meg ellustultam.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 209. SOL

Hideg volt tegnap éjjel. A napelemek még mindig le voltak választva a farmról, ezért a Lakot csökkentett üzemmódban kellett hagynom. A fűtést visszakapcsoltam (nem őrültem meg), de az energiatakarékosság érdekében 1 °C-ra állítottam a belső hőmérsékletet. Meglepően nosztalgikus élmény volt rideg időre ébredni, elvégre Chicagóban nőttem fel.

De a nosztalgia nem tart örökké. Megfogadtam, hogy még ma befejezem a párkányokat, hogy visszavihessem a farmra az elemeket, és újra feltekerhessem azt a rohadt fűtést.

Kimentem az MFE landoló állványzatához, hogy fémdarabokat szerezzek belőle a polcaimhoz. Az MFE nagy része kompozitból készült, de az állványoknak el kell nyelniük a landolás erejét, ezért azokat fémből csinálják.

Behoztam egy állványt a Lakba, hogy ne kelljen EVA-ruhában dolgoznom vele. Egy fémcsíkokból álló, háromszög alakú rács volt, amit csavarok tartottak össze. Szétszedtem.

A párkányok megmunkálásához kellett egy kalapács és . . . hát, igazából ennyi. Egy L alak formázása nem egy precíziós feladat.

Szükségem volt lyukakra is, amiken majd átmennek a csavarok. Szerencsére a Pathfinder-gyilkos fúróm ezt könnyen elintézte nekem.

Aggódtam, hogy nehéz lesz ráerősíteni a párkányokat a marsjáró alvázára, de végül könnyen ment. Leszedtem az alvázat, némi fúrással és csavarozással rászereltem a párkányokat, aztán visszaraktam az egészet a marsjáróra, és ugyanezt megismételtem az utánfutóval is. Fontos megjegyzés: az alváz nem része a nyomótartálynak, a lyukakon, amiket fúrtam, nem fog kiszökni a levegő.

A párkányokat azzal teszteltem, hogy köveket vágtam hozzájuk. Az efféle kifinomultságról vagyunk híresek mi, bolygóközi tudósok.

Miután meggyőztem magam, hogy a párkányok nem fognak eltörni az első használat jelére, kipróbáltam az új tárolókapacitást. Két, egyenként hét napelemből álló rakás a tetőn, egy az utánfutón, és két-két napelem polconként. Mind elfértek.

Miután a helyükre kötöztem az elemeket, elindultam egy próbavezetésre. Végrehajtottam normál gyorsításokat és lassításokat, csináltam egyre élesebb kanyarokat, és még egy fékbetaposást is. Az elemek a helyükön maradtak.

Huszonnyolc napelem, bébi! És van hely egy bonusznak is!

Néhány jól megérdemelt levegőbe öklözés után lepakoltam, és visszavittem az elemeket a farmhoz. Holnap nem fogok chicagói reggelre ébredni.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 211. SOL

Marha nagy vigyor ül az arcomon. Egy olyan ember vigyora, aki az autójával baszakodott, és nem rontotta el.

A mai napot a marsjáróban és az utánfutóban lévő szükségtelen vackok eltávolításával töltöttem, és elég agresszíven csináltam. A nyomótartályokban lévő szabad hely kincset ér. Minél több szart dobálok ki a marsjáróból, annál több hely jut nekem. Minél több szart dobálok ki az utánfutóból, annál több készletet tudok eltárolni benne, és annál kevesebbet kell a marsjáróba pakolnom.

Először is: mindkettőben volt egy pad az utasoknak. Viszlát!

Aztán: semmi értelme, hogy az utánfutóban legyen létfenntartás. Az oxigéntartályok, a nitrogéntartályok, a CO_2-szűrők . . . mind felesleges. A levegőn osztozni fog a marsjáróval (amiben megvannak ezek a berendezések), és a szabályozót meg az oxigenátort fogja szállítani. A Lak tartozékaival és a marsjáróval két redundáns létfenntartó rendszerem lesz. Bőven elég.

Ezután kihajítottam az utánfutóból a sofőrülést és a vezérlőpanelt. A kapcsolat a marsjáróval fizikai, szóval az utánfutó nem fog csinálni semmit, azon kívül, hogy hagyja magát levegővel ellátni és vontatni. Nem kell bele irányítás és agy. A számítógép már más lapra tartozik. Kicsi és könnyű, úgyhogy magammal viszem, és ha útközben valami baj történik a marsjáró számítógépével, lesz kéznél egy tartalékom.

Most már sokkal több hely nyílt az utánfutóban. Ideje volt kísérletezni egy kicsit.

A Lakban tizenkét 9 kilowattórás akkumulátor van, ezek nagyok és nehezen kezelhetők. Több mint két méter magasak, fél méter szélesek, és kétharmad méter vastagok. Minél nagyobbak, annál kisebb súly szükséges egy kilowattóra tárolásához. Ja, ez elég ösztönellenes, de amint a NASA rájött, hogy a méret növelésével csökkenthetik a tömeget, mindent beleadtak – a tömeg az, ami sokba kerül, ha az ember el akar küldeni valamit a Marsra.

Leválasztottam két akkut. Ha a nap vége előtt visszahozom őket, nem lesz gond, mert a Lak főleg éjjel dolgozik velük.

Kinyitottam az utánfutó mindkét légzsilipjét, és bepakoltam az első akkut, majd egy kis valóvilágbeli tetrisezés után sikerült úgy eltennem az útból, hogy berakhassam utána a másodikat is. Együtt elfoglalták az utánfutó teljes első felét. Ha korábban nem szabadulok meg a sok felesleges szartól, sosem tudom mindkettőt elhelyezni.

Az utánfutó akkuja az alvázban van, de a fő hálózati feszültség a nyomótartályon vezet át, úgyhogy közvetlenül rá tudtam csatlakoztatni a Lak akkuit (nem kis teljesítmény ebben a rohadt EVA-ruhában).

Végeztem egy rendszerellenőrzést a marsjáróban, és bebizonyosodott, hogy mindent jól csináltam.

Mindez apróságnak tűnhet, de akkor is fantasztikus, mert azt jelenti, hogy el tudok tárolni huszonkilenc napelemet, és 36 kilowattórát. Mégis meglesz az a napi 100 kilométer.

Legalábbis öt napból négyszer.

A naptáram szerint két nap múlva lövik fel Kínából a Hermes ellátmányszondáját (már amennyiben nem volt csúszás). Ha valami rosszul sül el, az egész legénység nyakig ül majd a szarban, és ettől idegesebb vagyok, mint bármi mástól.

Hónapok óta állandóan halálos veszélyben forgok, nagyjából hozzászoktam már. De most megint idegeskedem. Szar lenne, ha meghalnék, de ha a csapattársaim halnának meg, az még szarabb lenne. És még csak nem is fogom tudni, hogy ment a kilövés, amíg el nem jutok a Schiaparellibe.

Sok szerencsét, srácok.

19. FEJEZET

– Helló, Melissa . . . – köszönt be Róbert. – Veszed az adást? Mondd, látsz engem?

– Tisztán és érthetően, bébi – válaszolt Lewis parancsnok. – A videólink stabil.

– Azt mondják, öt percem van – mondta Róbert.

– Jobb, mint a semmi. – Kabinjában lebegve Lewis finoman megérintette a választófalat, hogy ne sodródjon tovább. – Jó végre valóidőben látni téged a változatosság kedvéért.

– Ja – mosolygott Róbert. – Alig venni észre a késését. Meg kell hogy mondjam, azt kívánom, bárcsak hazajönnél.

Lewis felsóhajtott.

– Én is, bébi.

– Ne érts félre – tette hozzá gyorsan Róbert. – Megértem, miért csinálod ezt, de a magam önző szempontjából hiányolom a feleségemet. Hé, te lebegsz?

– Hm? Ja, igen – válaszolt Lewis. – A hajó most nem forog, nincs centripetális gravitáció.

– Miért?

– Mert pár nap múlva dokkolunk a Taiyang Shennel, és dokkolás közben nem foroghatunk.

– Értem – mondta Róbert. – Szóval hogy mennek a dolgok a hajón? Nem szemétkedik veled senki?

– Nem – rázta meg a fejét Lewis. – Ez egy jó legénység, szerencsés vagyok velük.

– Ó, hé – mondta Róbert. – Találtam egy új ékkövet a gyűjteményünkbe!

– Na, mit szereztél?

– Egy eredeti, nyolcszámos Abba’s Greatest Hitst, originál csomagolásban.

Lewis szeme tágra nyílt.

– Komolyan? 1976-os vagy egy utánnyomás?

– Totálisan 1976-os.

– Azta! Szép fogás!

– Ugye?

■■■

A REPÜLŐ egy utolsó rázkódással megállt a kapunál.

– Istenem – fakadt ki Venkatból, ahogy a nyakát masszírozta. – Életemben nem repültem még ennyit.

– Mhm – válaszolta Teddy a szemét dörzsölve.

– Legalább csak holnap kell Csiucsüanba mennünk – ásított Venkat. – Tizennégy és fél órás repülés elég egy napra.

– Ne helyezd magad kényelembe – mondta Teddy. – Még át kell jutnunk a vámon, és mivel az amerikai kormány tisztviselői vagyunk, valószínűleg ki kell töltenünk egy csomó nyomtatványt . . . Még órákig nem fogunk tudni aludni.

– Bassssszki.

Fogták a kézipoggyászukat, és a többi kimerült utassal együtt lekászálódtak a gépről.

A Pekingi nemzetközi repülőtér 3-as terminálja az efféle hatalmas helyiségek szokásos kakofóniájától visszhangzott. Venkat és Teddy a hosszú bevándorlósorban haladtak előre, miközben a járat kínai állampolgárai kiváltak közülük egy egyszerűbb belépőkapu felé.

Venkat beállt a sorba, Teddy pedig elfoglalta a helyét mögötte, és tekintetével egy büfét keresett a terminálban. Bármilyen koffeint szívesen vett volna.

– Elnézést, uraim – szólalt meg egy hang mögöttük.

Megfordultak, és egy farmert meg egy ingpólót viselő fiatal kínait pillantottak meg.

– Su Bin Bao vagyok – mondta tökéletes angolsággal. – A Kínai Nemzeti Űrügynökség alkalmazottja vagyok, én leszek a kalauzuk és a tolmácsuk, amíg a Kínai Népköztársaságban tartózkodnak. Előzetes engedélyt kaptak a vámvizsgálat mellőzésére. Azonnal elvihetem Önöket a hoteljükbe.

– Szeretem magát – mondta Venkat.

– Mondja meg a Kínai Népköztársaságnak, hogy köszönjük – tette hozzá Teddy.

– Továbbítani fogom – mosolygott Su Bin.

■■■

– HELENA, SZERELMEM – szólította meg Vogel a feleségét. – Remélem, hogy jól vagy!

– Igen. Jól vagyok, de hiányzol.

– Sajnálom.

– Ez van – vont vállat a nő.

– Hogy vannak a majmaink?

– A gyerekek jól vannak – mosolygott a nő. – Eliza belezúgott egy új fiúba az osztályában, Victort pedig kapusnak választották a középiskolai csapatba.

– Nagyszerű! – lelkendezett Vogel. – Úgy hallom, az irányító központban vagy. A NASA nem tudta Brémába továbbítani a jelet?

– Megoldhatták volna – válaszolta a nő. – De egyszerűbb volt nekik elhozni engem Houstonba. Ingyen vakáció az Egyesült Államokba. Hogy is mondhattam volna nemet?

– Ügyes. És hogy van anyád?

– Ahogy a körülményektől elvárható – mondta Helena. – Vannak jó napjai, és vannak rossz napjai. Amikor utoljára meglátogattam, nem ismert fel. Bizonyos szempontból ez egy áldás. Nem kell úgy aggódnia miattad, ahogy nekem.

– Nem rosszabbodott az állapota?

– Nem, nagyjából ugyanolyan, mint amikor elmentél. Az orvosok biztosak benne, hogy akkor is itt lesz még, amikor visszajössz.

– Helyes – bólintott Vogel. – Aggódtam, hogy talán nem látom többé.

– Alex, biztonságban leszel? – kérdezte Helena.

– Amennyire csak lehetséges. A hajó tökéletes állapotban van, és miután befogjuk a Taiyang Shent, meglesz minden szükséges ellátmányunk az utunk végéig.

– Légy óvatos.

– Az leszek, szerelmem – ígérte Vogel.

■■■

– ISTEN HOZTA Önöket Csiucsüanban – mondta Guo Ming. – Bízom benne, hogy sima útjuk volt.

Su Bin lefordította Guo Ming szavait, miközben Teddy elfoglalta a megfigyelőszoba második legjobb helyét. Az ablakon át kinézett a csiucsüani küldetésirányító központra. Figyelemreméltó volt, hogy mennyire hasonlított a houstonihoz, bár Teddy a nagy kijelzők kínai szövegeinek egyikét sem tudta elolvasni.

– Igen, köszönjük – felelte Teddy. – Az emberei vendégszeretete fantasztikus, és a magángép, amivel idehozott, nagy figyelmesség volt.

– Az embereim élvezték a közös munkát az Önök előzetes csapatával mondta Guo Ming. – Az elmúlt egy hónap nagyon érdekes volt. Egy amerikai szondát szereltünk rá egy kínai gyorsítóra. Azt hiszem, ilyet még senki sem csinált előttünk.

– Ez is csak azt mutatja – reagált Teddy –, hogy a tudomány szeretete kultúráktól függetlenül univerzális.

Guo Ming bólintott.

– Az embereim különösen kiemelték az egyik alkalmazottja, Mitch Henderson munkamorálját. Nagyon elhivatott.

– És az agyamra megy – tette hozzá Teddy.

Su Bin habozott egy kicsit, de aztán folytatta a fordítást.

Guo Ming elnevette magát.

– Ezt Ön mondhatja. Én nem.

■■■

– MAGYARÁZD EL nekem még egyszer – követelte Beck nővére, Amy.

– Miért kell EVA-t végezned?

– Valószínű nem kell – magyarázta Beck. – Csak készen kell rá állnom.

– Miért?

– Arra az esetre, ha a szonda nem tudna dokkolni velünk. Ha valami rosszul sül el, az én dolgom lesz, hogy kimenjek, és behozzam.

– Nem tudod odavinni hozzá a Hermest, és bedokkolni vele?

– Kizárt – válaszolta Beck. – A Hermes óriási. Nem finommanőverezésre tervezték.

– Miért pont neked kell menned?

– Mert én vagyok az EVA-specialista.

– De azt hittem, te az orvos vagy.

– Az vagyok – mondta Beck. – Mindenkinek több szerepe van. Én vagyok az orvos, a biológus és az EVA-specialista. Lewis parancsnok a geológusunk, Johanssen a rendszergazda és a reaktortechnikus és így tovább.

– És az a jóképű fickó . . . Martinez? – kérdezte Amy. – Neki mi a dolga?

– Ő vezeti az MLE-t és az MFE-t – válaszolta Beck. – Amellett pedig családapa, te züllött férjfaló.

– Hát, ennyit erről. És Watney? Ő mit csinált?

– Ő a botanikusunk és a mérnökünk. És ne múlt időben beszélj róla.

– Mérnök? Mint Scotty?

– Kábé – mondta Beck. – Megjavít dolgokat.

– Lefogadom, hogy az most jól jön neki.

– Ja, nem mondod.

■■■

A KÍNAIAK kialakítottak az amerikaiaknak egy kis munkaterületet egy konferenciateremből. A szűkös hely csiucsüani mércével luxusnak számított. Venkat éppen költségvetési táblázatokon dolgozott, amikor Mitch bejött, úgyhogy hálás volt a zavarásért.

– Fura alakok ezek a kínai kockák – állapította meg Mitch, ahogy belezuhant egy székbe. – De nagyszerű gyorsítót építenek.

– Helyes – mondta Venkat. – Milyen az összeköttetés közte és a szondánk között?

– Minden rendben van – válaszolt Mitch. – A JPL tökéletesen követte a specifikációkat, passzolnak egymáshoz, mint kesztyű a kézhez.

– Aggodalmak, fenntartások? – kérdezte Venkat.

– Aha. Aggódom amiatt, amit tegnap este ettem, azt hiszem, volt benne egy szemgolyó.

– Biztos nem volt benne szemgolyó.

– Direkt nekem készítették az itteni mérnökök.

– Lehet, hogy mégis volt benne szemgolyó – korrigálta magát Venkat. – Utálnak téged.

– Miért?

– Mert egy pöcs vagy, Mitch – mondta Venkat. – Egy abszolút pöcs. Mindenkivel.

– Jogos. De amíg a szonda eljut a Hermeshez, tőlem aztán a képmásomat is elégethetik.

■■■

– INTEGESS APUNAK! – mondta Marissa, és meglóbálta David kezét a kamera felé. – Integess apunak!

– Túl kicsi még, fogalma sincs róla, hogy mi történik – jegyezte meg Martinez.

– Csak képzeld el, micsoda hírneve lesz majd a játszótéren. „Az én apukám elment a Marsra. A tiéd mit csinált?”

– Ja, elég menő vagyok – értett egyet Martinez.

Marissa továbbra is a kamera felé lóbálta David kezét, a fiúcska viszont inkább a másik kezével volt elfoglalva, amivel az orrát turkálta.

– Szóval – mondta Martinez. – Dühös vagy.

– Látszik? – kérdezte Marissa. – Próbáltam elrejteni.

– Tizenöt éves korunk óta vagyunk együtt, észreveszem, hogyha dühös vagy.

– Önként jelentkeztél, hogy ötszázharminchárom nappal meghosszabbítsd a küldetésed – emlékeztette Marissa. – Te seggfej.

– Ja – bólintott Martinez. – Sejtettem, hogy emiatt lehet.

– A fiad már óvodába fog járni, mire visszajössz, és semmilyen emléke nem lesz rólad.

– Tudom.

– Nekem meg egész idő alatt aggódnom kell érted – szólt Marissa.

– Ja – ismerte el a férfi. – Sajnálom.

A nő felsóhajtott.

– Majd túl leszünk rajta.

– Majd túl leszünk rajta – értett egyet Martinez.

■■■

– ÜDVÖZLÖM ÖNÖKET a CNN Mark Watney Riportjában. Ma a Marsi műveletek igazgatójával, Venkat Kapoorral beszélgetünk, aki élő műholdas kapcsolaton keresztül szól hozzánk Kínából. Köszönjük, hogy csatlakozott hozzánk, dr. Kapoor.

– Örömmel tettem – mondta Venkat.

– Dr. Kapoor, meséljen nekünk a Taiyang Shenről. Miért Kínából lövik fel a szondát, miért nem az államokból?

– A Hermes nem áll Föld körüli pályára – magyarázta Venkat. – Csak elmegy mellettünk, úton a Mars felé, méghozzá óriási sebességgel. Olyan gyorsítóra van szükségünk, ami nemcsak elhagyja a Föld gravitációját, de a Hermes jelenlegi sebességét is el tudja érni, és erre csak a Taiyang Shen képes.

– Meséljen nekünk magáról a szondáról.

– Kutyafuttában készült el – mondta Venkat. – A JPL-nek csak harminc napja volt rá, ennyi idő alatt kellett a lehető legbiztonságosabb és leghatékonyabb munkát végezniük. Lényegében az egész egy burok, tele élelemmel és egyéb készletekkel. Vannak standard műholdas fúvókái a manőverezéshez, de ez minden.

– És ez elég lesz, hogy eljusson a Hermeshez?

– A Taiyang Shen fogja eljuttatni a Hermeshez, a fúvókák csak finommanőverezésre és dokkolásra szolgálnak. És mivel a JPL-nek nem volt ideje beleépíteni egy irányítórendszert, egy pilóta fogja vezérelni távirányítással.

– Ki lesz az a pilóta? – kérdezte Cathy.

– Az Ares 3 pilótája, Rick Martinez. Ahogy a szonda megközelíti a Hermest, átveszi fölötte az irányítást, és elvezeti a dokkolóállomáshoz.

– És ha probléma merül fel?

– A Hermes EVA-specialistája, dr. Chris Beck, végig beöltözve, ugrásra készen fog várakozni, és ha szükségessé válik, szó szerint megfogja a szondát a kezével, és beviszi a dokkolóállomásra.

– Elég tudománytalanul hangzik – nevetett Cathy.

– Tudománytalanságot akar hallani? – mosolygott Venkat. – Ha a szonda valamiért nem tud csatlakozni a dokkolóállomáshoz, Beck felnyitja, és becipeli a tartalmát a légzsilipbe.

– Mintha bevásárlásból jönne haza? – kérdezte Cathy.

– Pontosan úgy – mondta Venkat. – És becsléseink szerint ez négy oda-vissza útba fog kerülni. De ez szélsőséges eset lenne, nem számítunk semmilyen problémára a dokkolás során.

– Úgy tűnik, minden eshetőséget figyelembe vettek – mosolygott Cathy.

– Muszáj volt – bólintott Venkat. – Ha nem jutnak hozzá azokhoz a készletekhez . . . Nos, maradjunk annyiban, hogy kellenek nekik azok a készletek.

– Köszönjük, hogy szakított időt a kérdéseinkre.

– Mindig örömmel teszem, Cathy.

■■■

JOHANSSEN APJA a székében fészkelődött, nem tudta, mit is mondhatna. Aztán előhúzott egy zsebkendőt, és letörölte az izzadságot kopaszodó fejéről.

– Mi lesz, ha a szonda nem jut el hozzátok? – kérdezte.

– Próbálj nem gondolni erre – válaszolta Johanssen.

– Anyád annyira aggódik, hogy el se tudott jönni.

– Sajnálom – motyogta lehajtott fejjel Johanssen.

– Nem eszik, nem alszik, állandóan rosszul érzi magát. Én se vagyok sokkal jobban. Hogy kényszeríthetnek téged erre?

– Nem „kényszerítenek” semmire, apa. Önként jelentkeztem.

– Miért teszed ezt anyáddal? – követelt választ a férfi.

– Sajnálom – motyogta Johanssen. – Watney a csapattársam, nem hagyhatom meghalni.

Az apja felsóhajtott.

– Bárcsak önzőbbnek neveltünk volna.

Johanssen halkan kuncogott.

– Hogy kerültem én ebbe a helyzetbe? Egy szalvétagyár területi képviselője vagyok, mit keres a lányom az űrben?

Johanssen megvonta a vállát.

– Mindig volt fejed a tudományhoz – folytatta az apja. – Nagyszerű voltál! Színötös tanuló, egy rakás stréber fickó közt, akik túlságosan féltek tőled, hogy bármivel próbálkozzanak. Semmiféle vad oldalad nem volt. Te voltál minden apa álomlánya.

– Köszi, apu, én...

– De aztán felszálltál egy gigantikus bombára, ami szó szerint kilőtt téged a Marsra.

– Igazából a gyorsító csak Föld körüli pályára vitt – helyesbített Johanssen. – A Marsra az atomenergiájú ionhajtómű juttatott.

– Ó, hát az sokkal jobb!

– Apa, nem lesz semmi baj. Mondd meg anyunak, hogy rendben leszek.

– Az meg mire lenne jó? – kérdezte az apja. – Úgyis csupa görcs lesz, amíg haza nem jössz.

– Tudom – motyogta Johanssen. – De...

– De? De mi?

– Nem fogok meghalni. Tényleg nem. Még akkor sem, ha minden rosszul sül el.

– Hogy érted?

Johanssen a homlokát ráncolta.

– Csak mondd meg anyunak, hogy nem fogok meghalni.

– De hogy? Nem értem.

– Nem akarok ebbe belemenni.

– Nézd – hajolt az apja a kamerához. – Mindig tiszteletben tartottam a magánéleted és a függetlenséged. Soha nem próbáltam beleütni az orrom az életedbe, soha nem próbáltalak kontrollálni. Elég jól csináltam, nem?

– De igen.

– Szóval cserébe azért, hogy egy életen át a magam dolgával törődtem, ebbe az egybe most hadd üssem bele az orrom. Mit titkolsz előlem?

Hosszú másodpercekig csend volt, mielőtt Johanssen megszólalt.

– Van egy tervük.

– Kiknek?

– Mindig van egy tervük – jegyezte meg a nő. – Mindent előre kidolgoznak.

– Milyen terv?

– Engem választottak, hogy életben maradjak. Én vagyok a legfiatalabb, és megvannak a képességeim, hogy élve hazajussak. És én vagyok a legkisebb, nekem kell a legkevesebb élelem.

– Mi lesz, ha a szonda kudarcot vall, Beth? – kérdezte az apja.

– Mindenki meghal, csak én nem – válaszolt a nő. – Mind pirulákat vesznek be, és meghalnak, rögtön a kudarc után, hogy ne használjanak fel élelmet. Lewis parancsnok választott ki engem túlélőnek, tegnap mondta el nekem. Szerintem a NASA sem tudja.

– És a készletek kitartanak, amíg visszatérsz a Földre?

– Nem – mondta Johanssen. – Hat embernek egy hónapra elegendő élelme maradt. Ha egyedül rólam lenne szó, kitartana hat hónapig, egy kis plusz diétával akár kilencig is. De a visszatérésemre csak tizenhét hónap után kerül sor.

– De akkor hogy maradnál életben?

– Nem a készletek lesznek az egyetlen ehető dolgok a hajón – válaszolta Johanssen.

Az apja szeme tágra nyíltak. – Ó . . . ó, Istenem...

– Csak mondd anyának azt, hogy a készletek kitartanak, jó?

■■■

Az AMERIKAI és a kínai mérnökök együtt ünnepeltek a csiucsüani irányítóközpontban.

A főkijelzőn a Taiyang Shen kondenzcsíkja volt látható, ahogy a Góbi hideg egén sodródott. A puszta szemmel már nem látható hajó a Föld körüli pálya felé száguldott, fülsiketítő robaja egy távoli mennydörgés hangjává csitult.

– Tökéletes kilövés – könnyebbült meg Venkat.

– Hát persze – mondta Zhu Tao.

– Tényleg beváltották az ígéretüket – örült Venkat. – És hálásak vagyunk érte.

– Természetesen.

– És hé, kapnak egy helyet az Ares 5-ön. Mindenki nyer.

– Mhm.

Venkat Zhu Taóra sandított.

– Nem tűnik túl boldognak.

– Négy évig dolgoztam a Taiyang Shenen – magyarázta az. – Akárcsak számtalan egyéb kutató, tudós és mérnök. Mindenki a szívét-lelkét fektette a megépítésébe, míg én folyamatosan politikai csatározásokat folytattam, hogy biztosítsam a finanszírozását.

– Végül építettünk egy gyönyörű szondát, a legnagyobb, legszívósabb ember nélkülit a történelemben. És most egy raktárban ül, és sosem fog repülni. Az Államtanács nem fog finanszírozni még egy ilyen gyorsítót.

Venkathoz fordult.

– A tudományos kutatás egy örök, nagy eredménye lehetett volna belőle, most pedig házhoz szállítást végez. Eljuttatunk ugyan egy kínai asztronautát a Mars bolygóra, de mégis milyen tudományos eredményeket fog visszahozni, amiket más asztronauta nem tudott volna? Ez a művelet sajnos komoly veszteség az emberi tudomány számára.

– De – szólalt meg óvatosan Venkat – komoly nyereség Mark Watney számára.

– Mhm – mondta Zhu Tao.

■■■

– TÁVOLSÁG 61 méter, sebesség 2,3 méter per szekundum – jelentette Johanssen.

– Semmi gond – mondta Martinez a képernyőket bámulva. Az egyik az A dokkolóállomás kamerafeedjét mutatta, a másik a szonda telemetriájának folyamatos képét.

Lewis Johanssen és Martinez munkaállomásai mögött lebegett.

Beck hangja szólalt meg a rádióból:

– Látom a célt. – A 3-as légzsilipben állt (mágneses csizmákkal), teljesen beöltözve, nyitott külső ajtónál. A hátán lógó súlyos SAFER egységnek köszönhetően szabadon tud majd manőverezni az űrben, ha szükségessé válna. A hozzáerősített kötél egy falon lévő csévébe vezetett.

– Vogel – szólt bele Lewis a fejhallgatóba. – Pozícióban vagy?

Vogel a még nyomás alatt lévő 2-es légzsilipben állt, a sisakot leszámítva beöltözve.

– Ja, pozícióban és készen – válaszolt. Ő volt a vészhelyzeti EVA, ha Beck segítségre szorulna.

– Rendben, Martinez – mondta Lewis. – Hozd be.

– Igenis, parancsnok.

– Távolság 43 méter, sebesség 2,3 méter per szekundum – szólalt meg Johanssen.

– Minden érték határon belüli – jelentette Martinez.

– Enyhe forgás a szondában – mondta Johanssen. – Relatív forgósebesség 0,05 per szekundum.

– 0,3 alatt nincs baj – mondta Martinez. – A befogórendszer megbirkózik vele.

– A szonda bőven manuális kapcsolati távolságon belül van – jelentette Beck.

– Vettem – nyugtázta Lewis.

– Távolság 22 méter, sebesség 2,3 méter per szekundum – mondta Johanssen. – A szög jó.

– Kicsit lelassítom. – Martinez utasításokat küldött a szondának.

– Sebesség 1,8 . . . 1,3 . . . – jelentette Johanssen. – 0,9 . . . 0,9 méter per szekundumon stabilizálódott.

– Távolság? – kérdezte Martinez.

– Tizenkét méter – válaszolt Johanssen. – Sebesség továbbra is 0,9 méter per szekundum.

– Szög?

– A szög jó.

– Akkor jöhet az autobefogás – jelentette ki Martinez. – Gyere a papához.

A szonda finoman a dokkolóállomáshoz sodródott, majd a befogózára, egy hosszú fémháromszög belépett annak tölcsérébe, kissé megkarcolva a szélét. Amint elérte az állomás vontatómechanizmusát, az automata rendszer megragadta a befogózárat, és behúzta, automatikusan igazítva és irányítva a szondát. Egy sor hangos kattanás visszhangzott a hajóban, majd a számítógép végül sikert jelentett.

– Dokkolás kész – mondta Martinez.

– A zár szoros – tette hozzá Johanssen.

– Beck – szólalt meg Lewis –, nem lesz szükség a szolgálataidra.

– Vettem, parancsnok – reagált Beck. – Zárom a légzsilipet.

– Vogel, vissza a hajó belsejébe – adta ki a parancsot Johanssen.

– Vettem, parancsnok – nyugtázta Vogel.

– Légzsilip nyomása 100 százalék – jelentette Beck. – Visszatérek a hajóra . . . bent vagyok.

– Én is bent vagyok – mondta Vogel.

Lewis lenyomott egy gombot a fejhallgatóján.

– Houston – áh . . . Csiucsüan, a szonda dokkolása kész. Nem voltak komplikációk.

Mitch hangja szólalt meg a kommból.

– Örömmel halljuk, Hermes. Ha fedélzetre hoztátok, és átvizsgáltátok a készleteket, jelentsétek az állapotukat.

– Vettem, Csiucsüan – nyugtázta Lewis.

Ahogy levette a fejhallgatóját, Martinezhez és Johanssenhez fordult.

– Pakoljátok ki a szondát, és tároljátok el a készletet. Én segítek Becknek és Vogelnek a ruhákkal.

Martinez meg Johanssen ellebegtek a folyosón az A dokkolóállomás felé.

– Na, kit ettél volna meg először? – kérdezte Martinez.

A nő mereven rábámult.

– Mert szerintem én lennék a legízletesebb – folytatta a karjait befeszítve. – Ezt nézd. Finom, masszív izmok.

– Nem vagy vicces.

– Szabadtartású vagyok ám. Kukoricán táplált. Johanssen a fejét csóválva gyorsított a folyosón.

– Ugyan már! Azt hittem, szereted a mexikói kaját!

– Nem figyelek – szólt vissza Johanssen.

20. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 376. SOL

Végre kész vagyok a marsjáró módosításaival!

A trükkös részt a létfenntartás biztosítása jelentette. Minden más csak munka volt. Sok munka.

Nem nagyon sikerült naprakészen tartani a naplómat, úgyhogy itt egy összefoglaló:

Először be kellett fejeznem a lyukakat a Pathfinder-gyilkos fúrómmal, aztán meg ki kellett feszegetnem a köztük lévő milliárdnyi burkolatdarabot. Jó, igazából 759 volt, de milliárdnak tűnt.

Aztán lett egy nagy lyuk a marsjáróban. Lereszeltem a széleit, hogy ne legyenek túl élesek.

Emlékszel a pop sátrakra? Az egyiknek levágtam az alját, a maradék része pedig pont megfelelő méretű és formájú volt. Zárócsíkokkal hozzárögzítettem az utánfutó belsejéhez, és miután nyomás alá helyeztem, és lezártam a lékeket, ahogy felfedték magukat, kaptam egy szép nagy, az utánfutóból kidudorodó ballont. A nyomás alatti terület elég nagy, hogy elférjen benne az oxigenátor és a légkörszabályozó.

Egy bökkenő van csak: az LSZKK-t kívülre kell tennem. A fantáziadúsan elnevezett „légkörszabályozó külső komponensével” végzi a berendezés a fagyasztás-elválasztást. Minek egy csomó energiát a fagyasztásra vesztegetni, ha odakint úgyis rendkívül hideg van?

A szabályozó az LSZKK-ba pumpálja a levegőt, és hagyja, hogy a Mars megfagyassza azt. A levegő egy csőben közlekedik, ami a Lak falában lévő szelepen fut át, és visszafelé is egy ugyanilyen csövön jut be.

A csövek átvezetése a ballon anyagán nem volt túl nehéz, van egy csomó tartalék foltozó szelepem. Ezek lényegében tízszer tíz centiméteres Lak-ponyvák egy szeleppel a közepükön. Hogy miért van belőlük ennyi? Gondolj bele, mi történne egy átlagos küldetésen, ha a szabályozó szelepe elromlana. Az egész küldetést törölni kéne. Egyszerűbb tartalékokat vinni.

Az LSZKK elég kicsi. Csináltam neki egy polcot a napelemet tárolók alá, és most már minden készen áll rá, hogy majd beköltöztessem a szabályozót és az LSZKK-t.

De még mindig sok munkám van.

Nem siettem, szép nyugodtan dolgoztam. Napi négy órát töltöttem EVA-val, egyébként a Lakban pihentem. Ezenkívül néha kivettem egy-egy napot, főleg, ha fájni kezdett a hátam. Nem engedhetem meg magamnak, hogy most lesérüljek.

Próbálom majd gyakrabban frissíteni a naplót. Most, hogy talán tényleg megmentenek, valószínűleg lesznek, akik elolvassák. Szorgalmasabb leszek, és mindennap foglalkozom majd vele.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 380. SOL

Befejeztem a hőtárolót.

Emlékszel a kísérleteimre az RTG-vel meg a forró fürdőmre? Ugyanaz a módszer, csak előálltam hozzá egy fejlesztéssel: elsüllyesztem az RTG-t. Nincs többé elpazarolt hő.

Fogtam egy nagy, szilárd mintatárolót (akik nem a NASA-nál dolgoznak, ezt műanyagdoboznak nevezik), bedugtam egy csövet a nyitott tetején, és levezettem a belső fala mentén. Aztán az alján megtekertem a csövet, hogy spirál legyen belőle, odaragasztottam, és lezártam a végét, majd a legkisebb fúrófejemmel több tucatnyi apró lyukat fúrtam bele. A terv az, hogy a szabályozóból visszatérő hideg levegő buborékok formájában haladjon át a vízen. A megnövelt felületi terület jobban közvetíti a hőt a levegőbe.

Aztán fogtam egy közepes, rugalmas mintatárolót („simítózáras tasak”), és megpróbáltam belezárni az RTG-t. Csakhogy az RTG-nek szabálytalan alakja van, ezért nem tudtam az összes levegőt kipréselni a tasakból. Levegő márpedig nem maradhat benne, mert a hő egy része nem a vizet melegítené, hanem a levegőben tárolódna el, ami túlhevüléshez és a tasak elolvadásához vezethet.

Sokszor megpróbáltam kipréselni az összes levegőt, de valamennyi mindig maradt benne. Eléggé frusztrált a dolog, amíg eszembe nem jutott, hogy van egy légzsilipem.

Beöltöztem, beléptem a kettes légzsilipbe, és teljes vákuumot csináltam benne. Belepottyantottam az RTG-t a zsákba, amit aztán lezártam. Tökéletes vákuum.

Aztán jött a tesztelés. A betasakozott RTG-t a tároló aljára tettem, és feltöltöttem vízzel. Az űrtartalma 20 liter, és az RTG gyorsan felmelegítette mindet. Percenként egy fokkal lett melegebb. Hagytam felkúszni a hőmérsékletet 40 °C-ig, aztán a szabályozó visszatérő levegőt továbbító csövét bevezettem a készülékembe, és figyeltem az eredményeket.

Remekül működött! A levegő nemcsak végigbugyogott benne, mint reméltem, de ráadásul a buborékok felkavarták a vizet, így egyenletesen oszlott el benne a hő.

Egy óráig így hagytam, aztán kezdett hideg lenni a Lakban. Az RTG nem tud lépést tartani a Lak teljes felületének hőveszteségével. Nem baj, azt már látom, hogy a marsjáró melegen tartásához bőven elég lesz.

Újra bekötöttem a visszatérő levegőt elvezető csövet a szabályozóba, és a dolgok visszaálltak a normál kerékvágásba.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 381. SOL

A marsi törvényeken gondolkodtam.

Ja, tudom, hülyeség, hogy ilyeneken jár az agyam, de hát sok a szabadidőm.

Egy nemzetközi egyezmény szerint egyetlen ország sem tarthat igényt semmire, ami nem a Földön van. Egy másik egyezmény szerint, ha nem egy adott ország területén tartózkodsz, akkor a tengeri törvények érvényesek rád.

Tehát a Mars „nemzetközi vizeknek” minősül.

A NASA egy nem militáns, amerikai szervezet, a Lak pedig az ő tulajdonukat képezi, ergo, amíg abban tartózkodom, az amerikai törvények vonatkoznak rám, de ha kilépek belőle, akkor már nemzetközi vizeken vagyok. Aztán ha beszállok a marsjáróba, ismét az amerikai törvényeknél tartunk.

És itt jön a vagányság a dologban: idővel elhajtok majd a Schiaparellibe, ahol irányítani fogom az Ares 4 landolóját. Erre senki sem adott nekem konkrét engedélyt, és nem is fognak tudni, amíg nem vagyok az Ares 4 fedélzetén, és nem hozom működésbe a kommrendszerét. Amikor majd felszállok az Ares 4-re azelőtt, hogy beszélnék erről a NASAval, egy nemzetközi vizeken lévő járművet fogok eltulajdonítani.

Tehát űrkalóz leszek!

Űrkalóz!

NAPLÓBEJEGYZÉS: 383. SOL

Talán felmerült benned, hogy mi mással töltöm még a szabadidőmet. Egy nagy részében csak ülök a lusta seggemen, és tévézek. De te is, úgyhogy ne ítélkezz.

És persze tervezem az utazásomat.

A Pathfinder díszmenet volt. Végig lapos, sima talajon haladtam, csak a navigáció jelentett némi problémát. A Schiaparellihez vezető úton viszont komoly magaslati változások lesznek.

Van egy durva műholdtérképem az egész bolygóról. Nem túl részletes, de szerencsém, hogy egyáltalán létezik. A NASA nem számított rá, hogy a Laktól 3200 kilométerre fogok vándorolni.

Az Acidalia Planitia (ahol most vagyok) relatíve alacsonyan fekszik, ahogy a Schiaparelli is. De kettejük közt 10 kilométeres szintkülönbségek vannak. Sok helyen veszélyes lesz a vezetés.

Amíg az Acidalián leszek, addig sima utam lesz, de az csak az első 650 kilométer, utána pedig az Arabia Terra kráterekkel tépázott területe következik.

Egy pozitívum azért van benne, és esküszöm, hogy ez egy isteni ajándék. Valamiféle geológiai okokból kifolyólag van egy Mawrth Valis nevű völgy, ami egyszerűen tökéletes helyen van.

Több millió évvel ezelőtt egy folyó volt, most viszont egy völgy, ami majdnem egyenesen a Schiaparelli felé vág bele az Arabia brutális terepébe. Sokkal finomabb talajt biztosít, mint az Arabia Terra többi része, a túlsó végén pedig úgy tűnik, szép simán kiemelkedik a völgyből.

Az Acidalia és a Mawrth Vallis között 1350 kilométer relatíve könnyű terep vár rám.

De a maradék 1850 kilométer . . . hát az nem lesz ilyen egyszerű. Különösen, ha majd le kell ereszkednem magába a Schiaparellibe. Fúj. Na, mindegy. Mawrth Vallis. Fantasztikus.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 385. SOL

A Pathfinder-út legrosszabb része az volt, hogy be voltam zárva a marsjáróba. Egy szeméttel teli, testszagtól bűzlő, szűk térben kellett élnem. Mint a kollégiumi éveimben.

Dobpergés!

Komolyan, nagyon gáz volt. Huszonkét solnyi sötét nyomorúság.

100 sollal a megmentésem (vagy a halálom) előtt tervezek elindulni a Schiaparellibe, és Istenre esküszöm, hogy letépem az arcom, ha azt az időt mind a marsjáróban kell töltenem.

Kell egy hely, amiben ellehetek, ahol fel tudok állni, és tenni pár lépést anélkül, hogy valaminek nekimennék. És nem, a felszín, amin egy rohadt EVA-ruhát kell viselnem, nem számít annak. Személyes térre van szükségem, nem 50 kilónyi ruházatra.

Ezért ma készíteni kezdtem egy sátrat, amiben lazíthatok, amíg az akkuk újratöltődnek, és ahol kényelmesen lefeküdhetek aludni.

Nemrég feláldoztam az egyik pop sátramat az utánfutó ballonjához, de a másik tökéletes állapotban van, ráadásul rákapcsolható a marsjáró légzsilipére. A burgonyafarmom előtti időkben a marsjáró mentőcsónak-funkcióját látta el.

Bármelyik jármű légzsilipére rákapcsolhatnám, de a marsjárót fogom választani, mert abban van a számítógép és a vezérlés. Így, ha információra lesz szükségem (mondjuk a létfenntartásról, vagy arról, hol tart az akku töltése), hozzá tudok majd férni EVA nélkül is, szimplán azzal, hogy átsétálok.

Utazás közben a marsjáróban tarthatom az összehajtott sátrat, és vészhelyzet esetén ott lesz kéznél.

A pop sátor nem az egész „hálószobám”, hanem annak csupán az alapja, hiszen nem valami nagy; nincs benne sokkal több hely, mint a marsjáróban. Viszont csatlakoztatható a légzsiliphez, úgyhogy kezdetnek egyáltalán nem rossz. A tervem az, hogy megduplázom a padlófelületét, valamint a magasságát, és azzal már szép nagy teret nyerek magamnak.

A padlóhoz a pop sátrak eredeti padlóanyagát kell használnom, máskülönben a hálószobám egy nagy hörcsöglabda lesz. A Lak ugyanis rugalmas, és ha feltöltöd nyomással, akkor gömbbé kerekedik ki. Az meg nem egy hasznos forma.

Ennek elkerülésére a Lak és a pop sátrak padlója speciális anyagból készült. Sok kis szegmensként bomlik szét, amelyek nem nyílnak ki 180 foknál jobban, így az egész lapos marad.

A pop sátornak egy hatszög az alapja. Egy másik ilyen alapom megmaradt abból, ami most az utánfutó ballonja. Ha kész leszek vele, a hálószobám két szomszédos hatszögből áll majd, körülöttük falakkal, és egy durva plafonnal.

Jó sok ragasztóra lesz szükségem hozzá.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 387. SOL

A pop sátor 1,2 méter magas. Nem kényelemre tervezték, hanem arra, hogy az asztronauták összekuporodjanak benne, amíg a társaik megmentik őket. Nekem két méter kell. Azt akarom, hogy fel tudjak benne állni! Nem hiszem, hogy ez olyan nagy kérés lenne.

Papíron ez nem egy bonyolult dolog. Csak megfelelő formákra kell vágnom a ponyvát, össze kell ragasztanom azokat, majd az egészet hozzá kell toldanom a már létező ponyvához és padlóhoz.

Csakhogy elég sok ponyváról beszélünk. A küldetést hat négyzetméterrel kezdtem, aminek nagyját már felhasználtam, főleg a rés lezárására, miután a Lak felrobbant.

Rohadt 1-es légzsilip.

Na, mindegy, a lényeg, hogy a hálószobámhoz 30 négyzetméternyi anyagra van szükségem, sokkal többre, mint amennyi maradt. De szerencsére van egy alternatív lakponyva-forrásom: a Lak.

A baj csak az (próbálj lépést tartani, ez elég komplikált tudomány), hogy ha lyukat vágok a Lakba, nem marad meg benne a levegő.

Ki kell eresztenem a nyomást a Lakból, ki kell vágnom belőle a tervezett darabokat, majd aztán újra össze kell raknom (kisebbre). A mai napot a szükséges ponyvadarabok pontos méreteinek kikalkulálásával töltöttem. Jobb, hogyha ezt nem cseszem el, úgyhogy háromszor ellenőriztem a számításaimat, és még egy papírmodellt is csináltam róluk.

A Lak egy kupola. Ha a padló mellől vágok ki belőle, a maradék ponyvát lehúzhatom a helyére, és lezárhatom. A Lak aszimmetrikussá válik majd, de ennek nincs jelentősége, amíg a nyomást megtartja. Csak hatvankét solig kell kitartania.

Egy filctollal felrajzoltam a falra a formákat, majd hosszú időn át újra lemértem őket, és újra meg újra megbizonyosodtam róla, hogy rendben vannak.

Ez volt a mai munkám. Nem tűnhet soknak, de a számításokkal és a tervezésekkel elment az egész nap. Most már ideje vacsoráznom.

Hetek óta burgonyát eszem. A háromnegyed adagos terv szerint még mindig ételcsomagokkal kellene táplálkoznom, de a háromnegyed adagos terveket nehéz kivitelezni. Ezért most burgonyát eszem.

Van elég, hogy kitartson a kilövésig, úgyhogy éhezni nem fogok. Viszont rohadtul elegem van belőle. Ráadásul sok rostot tartalmaznak, szóval . . . maradjunk annyiban, hogy jó, hogy én vagyok az egyetlen ember a bolygón.

Öt ételcsomagot eltettem különleges alkalmakra. Mindre ráírtam a nevét. A „Távozás”-t akkor eszem meg, amikor elindulok a Schiaparellihez, a „Félúton”-t akkor, ha megtettem 1600 kilométert, az „Érkezés”-t pedig akkor, ha célba jutottam.

A negyediknek az a neve, hogy „Túléltem valamit, aminek meg kellett volna ölnie’ , mert kurva biztos, hogy történni fog valami útközben. Lerobban a marsjáró, végzetes aranyeret kapok, ellenséges marslakókba futok, vagy valami más faszság. Ha így lesz (és túlélem), ez az ételcsomag lesz a jutalmam.

Az ötödiket a kilövés napjára tartogatom. A címkéjén az áll: „Utolsó vacsora”.

Lehet, hogy nem a legjobb név.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 388. SOL

A krumplival kezdtem a napot, aztán leöblítettem egy kis marsi kávéval. Így nevezem a „forró vízben feloldott koffeinpirulát”. Az igazi kávéból hónapokkal ezelőtt kifutottam.

Az első dolgom a Lak alapos leltározása volt. Ki kellett vinnem mindent, aminek baja származhat az atmoszféra elvesztéséből. Persze a Lak teljes felszerelése megtanult már repülni a pár hónappal ezelőtti nyomáscsökkenéskor, de ez a mostani kontrollált esemény lesz, és akkor akár már jól is csinálhatom.

A legfontosabb a víz. Amikor a Lak felrobbant, 300 liter víz szublimálódott. Ez most nem fog megtörténni. Leszívtam a vízvisszanyerőt, és lezártam az összes tartályt.

Ezután már csak összegyűjtöttem a sok szirszart, és bedobáltam őket a 3-as légzsilipbe. Mindent, ami esetleg nem viselné jól a vákuumközeli állapotokat. A tollakat, a vitamindobozokat (valószínűleg szükségtelen, de nem kockáztatok), az orvosi készleteket stb.

Aztán tervszerűen lekapcsoltam a Lak rendszereit. A kritikus alkotóelemeket úgy tervezték, hogy túléljék a vákuumot. A Lak dekompressziója egyike volt a sok forgatókönyvnek, amiket a NASA számításba vett. Egyik rendszert kapcsoltam le gondosan a másik után, a végére hagyva magát a főszámítógépet.

Beöltöztem, és csökkentem a Lak nyomását. Legutóbb a ponyva összeomlott, és mindent szétbarmolt, de ilyesminek nem kellene megtörténnie. A kupolát főleg a légnyomás tartja meg, de vannak benne rugalmas tartórudak is, amelyek a ponyvát kitámasztják. Így lett összeállítva.

Figyeltem, ahogy a ponyva lágyan rárogy a rudakra. Hogy biztos legyek a dekompresszióban, a 2-es légzsilip mindkét ajtaját kinyitottam. A 3-as légzsilipet hagytam, ahogy volt, az tartotta nyomás alatt a belehányt vackaimat.

Aztán felvagdostam a rohadékot!

Nem anyagmérnök vagyok, a hálószobatervem sem valami elegáns. Csak egy hatméteres terület egy plafonnal. Nem, nem lesznek benne pontos szögek és sarkok (a nyomótartályok nem szeretik az olyanokat), hanem felfújódik majd egy nagyjából kerek formára.

Ez mindenesetre azt jelenti, hogy csak két bazinagy ponyvadarabot kell kivágnom, egyet a falaknak, és egyet a tetőnek.

A Lak megcsonkítása után lehúztam a padlóra a maradék ponyvát, és ráragasztottam. Állítottál már fel kempingsátrat? Belülről? Páncélruhában? Marha frusztráló volt.

Megnöveltem a nyomást egyhuszad atmoszférára, hogy lássam, meg tudja-e tartani.

Ha-ha-ha! Hát persze hogy nem tudta! Lékek mindenfelé. Ideje megkeresni őket.

A Földön az apró részecskék hozzácsapódnak a vízhez, vagy elkopnak, a Marson viszont csak úgy elvannak. A homok felső rétege olyan, mint a hintőpor. Kimentem egy tasakkal, és megkapargattam vele a felszínt. Kaptam normál homokot, de kaptam bőven port is.

A Lakban megtartottam az egyhuszad atmoszférát, a rendszer folyamatosan utántöltötte a szivárgó levegőt. Megnyomkodtam a tasakot, hogy a legkisebb részecskék kilebegjenek belőle, és ezeket szívni kezdték maguk felé a lékek. Ahogy megtaláltam, gyantával lezártam őket.

Órákba telt, de végül sikerült mindet befoltozni. Komolyan mondom, elég szedett-vedetten néz ki a Lak. Az egyik oldala alacsonyabb, mint a többi, össze kell majd görnyednem alatta.

Megemeltem a nyomást egy teljes atmoszférára, és vártam egy órát. Nem volt szivárgás.

Hosszú, fizikailag megterhelő nap volt. Nem vagyok teljesen kimerülve, mégsem tudok aludni. Minden hangtól összeszarom magam. Mi az, kilyukadt a Lak? Nem? Oké . . . Mi volt ez!? Ja, semmi? Oké...

Borzalmas érzés, hogy az életem a saját trehány kézimunkámtól függ.

Ideje felhasználnom egy altatót az orvosi készletből.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 389. SOL

Mi a fenéből vannak azok az altatópirulák!? Dél van.

Két csésze marsi kávé után kicsit felébredtem. Nem fogok többet bevenni azokból a pirulákból. Nem mintha munkába kellene mennem reggelente.

Mindenesetre, mint ahogy már rájöhettél abból, hogy nem vagyok halott, a Lak légmentes zárása kitartott az éjjel. A ragasztások alaposak. Baromi rondák, de alaposak.

A mai feladatom a hálószoba volt.

Sokkal könnyebbnek bizonyult az összeillesztése, mint a Lak befoltozása, mert ehhez nem kellett EVA-ruhát viselnem. Az egész munkát a Lak belsejében végeztem el. Miért ne? Hiszen ez csak ponyva, ha kész vagyok vele, feltekerem, és kiviszem a légzsilipen.

Először végeztem egy kis műtétet a megmaradt pop sátron. A marsjáró-légzsilip csatlakozást és a körülötte lévő ponyvát megtartom, de a többinek mennie kell. Hogy miért szabdalom szét a ponyvát csak azért, hogy aztán még több ponyvával helyettesítsem? A szegések miatt.

A NASA jó a dolgok elkészítésében, én viszont nem. A hálószoba nem a ponyva, hanem a szegések miatt lesz veszélyes, és kevesebb szegéshosszal kell számolnom, ha nem a már létező popsátor-ponyvát használom.

Miután szétvágtam a megmaradt sátrat, zárócsíkkal összeillesztettem a két sátorpadlót, majd a helyükre ragasztottam az új ponyvadarabokat.

Mennyivel könnyebb volt mindez az EVA-ruha nélkül! Sokkal könnyebb!

Ezután tesztelnem kellett, és erre ismét a Lakban került sor. Behoztam egy EVA-ruhát a sátorba, és bezártam a mini-légzsilip ajtaját. Beizzítottam a szkafandert – a sisakot nem tettem fel rá –, és beállítottam, hogy csináljon 1,2 atmoszférás nyomást.

Ez beletelt egy kis időbe, és ki kellett kapcsolnom rajta néhány vészjelzőt. („Hé, mintha nem lenne felhelyezve a sisak!”) Elhasználta az N_2-palack nagy részét, de végül sikerült elérnie a kellő nyomásszintet.

Aztán üldögéltem, és vártam. Lélegeztem; az űrruha szabályozta a levegőt. Minden rendben volt. Figyeltem a szkafander kijelzőit, hogy lássam, ha „elveszett” levegőt kell pótolnia, de egyórányi eseménytelen várakozás után sikeresnek könyveltem el a tesztet.

Feltekertem a hálószobát (igazából összegyúrtam), és kivittem a marsjáróhoz.

Tudod, elég sokszor kell beöltöznöm mostanában. Lefogadom, hogy ez is egy rekord. Az átlag marsi asztronauta hány EVA-t végezhet, negyvenet? Én már több százon túl vagyok.

Miután behoztam a cuccot a marsjáróba, belülről a légzsiliphez illesztettem, majd meghúztam a kioldót. Továbbra is viseltem az EVAruhámat, mert nem vagyok idióta.

A hálószoba kilőtt, három másodperc alatt megtelt levegővel. A nyitott légzsilip közvetlenül belevezetett, és úgy tűnt, tartja a nyomást.

Akárcsak korábban, úgy hagytam egy óráig, és remekül működött. A Lak betapasztásával ellentétben ez elsőre sikerült, leginkább azért, mert nem abban a rohadt EVA-ruhában kellett dolgoznom.

Eredetileg úgy terveztem, hogy egész éjjel úgy hagyom a hálószobámat, és majd reggel ellenőrzőm az állapotát, csakhogy belefutottam egy problémába: ez esetben nem tudok kimenni. A marsjárónak egyetlen légzsilipje van, és ahhoz most a hálószoba volt csatlakoztatva. Csak úgy tudok kijutni, ha leválasztom, ami után nem tudom újracsatlakoztatni és nyomás alá helyezni, mert azt meg csak a marsjárón belülről lehet.

Egy kicsit ijesztő. Amikor először alávetem majd a szobát egy egész éjszakás tesztnek, én is benne leszek. De ez majd később jön. Mára eleget dolgoztam.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 390. SOL

Szembe kell néznem a tényekkel. Kész vagyok a marsjáróval. Nem „érzem” úgy, mintha kész lennék, pedig így van:

Élelem: 1692 burgonya. Vitaminpirulák.

Víz:620 liter. Menedék: Marsjáró, utánfutó, hálószoba.

Levegő: A marsjáró és az utánfutó együttes tárolt mennyisége: 14 liter folyékony O_2, 14 liter folyékony N_2.

Létfenntartás: Oxigenátor és légkör szabályozó. 418 órányi egyszer használatos CO_2-szűrők vészhelyzetek esetére.

Áram: 36 kilowattóra tárolva. Szállítókapacitás 29 napelemhez.

Fűtés: 1400 watt RTG. Házi készítésű hőtároló a szabályozó visszatérő levegőjének melegítésére. Tartalék elektromos fűtőberendezés a marsjáróban.

Diszkó: Egy életre elegendő mennyiség.

A 44. solon indulok, tehát még ötvenkilenc solom van rá, hogy mindent leteszteljek, és megjavítsam, ami nem működik. Aztán el kell döntenem, mit viszek magammal, és mit hagyok itt, meg kell terveznem az utamat a Schiaparellihez egy szemcsés műholdtérképpel, és törnöm kell a fejemet, hogy eszembe jusson bármi fontos, amit elfelejthettem.

A 6. sol óta mást sem akartam, mint elhúzni innen a fenébe, de a Lak elhagyásának gondolata most kurvára ijesztő. Bátorításra van szükségem. Meg kell kérdeznem magamtól: mit tenne egy Apolló-asztronauta?

Ledöntene három whisky sourt, elhajtana a Corvette-jével a kilövőállomáshoz, aztán elrepülne a Holdra egy parancsnoki modulban, ami kisebb, mint a marsjáróm. Öregem, azok a fickók aztán vagányak voltak.

21. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 431. SOL

A pakolást tervezgetem, és ez nehezebb, mint amilyennek hangzik.

Két nyomótartályom van: a marsjáró és az utánfutó. Csövek kötik össze őket, ugyanakkor nem hülyék: ha az egyik nyomást veszít, a másik azonnal lezárja a közös vezetékeket.

Van ennek egy komor logikája: ha a marsjáró kilyukad, halott vagyok. Ezt nem lehet megkerülni. De ha az utánfutó lyukad ki, nem lesz bajom, és ez azt is jelenti, hogy minden fontosat a marsjáróba kell tennem.

Mindennek, ami az utánfutóba megy, el kell tudnia viselnie a vákuumközeli állapotokat és a jéghideget. Nem mintha számítanék ilyesmire, de érted: készülj a legrosszabbra.

A Pathfinder-útra készített nyeregtáskák most jól jönnek majd ételtárolóknak. Nem pakolhatom csak úgy be a burgonyákat az utánfutóba, mert megrohadnának a meleg, nyomásalatti környezetben. Párat berakok, hogy könnyen hozzájuk férhessek, de a többi odakint lesz, a gigantikus bolygóhűtőben. Az utánfutó eléggé tele lesz. Vinnie kell két nagy akkut a Lakból, a légkörszabályozót, az oxigenátort és a házi készítésű hőtárolómat. Utóbbit kényelmesebb lenne a marsjáróban tartani, de muszáj a szabályozó visszatérő levegőjének közelében lennie.

És a marsjáró is eléggé meg lesz pakolva. Vezetés közben a hálószoba be lesz hajtogatva a légzsilip mellé, hogy használni tudjam vészhelyzeti kijáratként. Itt lesz velem két működőképes EVA-ruha is, és minden, amire a vészhelyzeti javításokhoz szükségem lehet: szerszámkészletek, alkatrészek, a már majdnem kimerült tömítőanyag-készletem, a másik marsjáró főszámítógépe (biztos, ami biztos!), és a csodálatos, 620 liternyi víz.

Meg egy műanyagdoboz, ami vécéként funkcionál, és jó fedele van.

■■■

– Mi ÚJSÁG Watney-vel? – kérdezte Venkat.

Mindy riadtan pillantott fel a számítógépéből.

– Dr. Kapoor?

– Hallom, elkapott róla egy képet EVA közben?

– Öh, igen – gépelt Mindy a billentyűzeten. – Feltűnt, hogy mindig helyi idő szerint reggel 9-kor van változás. Az emberek általában ragaszkodnak egy rutinhoz, szóval gondoltam, akörül kezd el dolgozni. Végeztem néhány kisebb módosítást, hogy kapjunk tizenhét képet 9 és 9:10 között. Az egyiken felbukkant.

– Jó ötlet volt. Láthatom?

– Persze. – Felhozott egy képet a monitorára.

Venkat a homályos fotót vizsgálta.

– Ez a legtöbb, amit ki tudunk hozni belőle?

– Hát, ez egy bolygó körüli pályáról készített kép – magyarázta Mindy. – Az NSA a létező legjobb szoftverével javította fel a fotót.

– Hogy micsoda? – hebegett Venkat. – Az NSA?

– Aha, felhívtak, és segítséget ajánlottak. Ugyanazt a szoftvert használják, amivel a kémműholdak képein is dolgoznak.

Venkat megvonta a vállát.

– Hihetetlen, mennyi bürokrácia tűnik el, ha mindenki ugyanannak az embernek a túléléséért szorít. – A monitorra mutatott.

– Mit csinál Watney?

– Azt hiszem, bepakol valamit a marsjáróba.

– Mikor dolgozott utoljára az utánfutón? – kérdezte Venkat.

– Már jó ideje. Miért nem üzen nekünk gyakrabban?

Venkat vállat vont.

– Mert elfoglalt. A nappal nagy részében dolgozik, márpedig kövekkel üzenetet lebetűzni időbe és energiába kerül.

– Szóval . . . – kezdte Mindy. – Miért jött ide személyesen? Ezt e-mailben is lerendezhettük volna.

– Ami azt illeti, azért jöttem, hogy beszéljek magával – felelte Venkat. – Változások lesznek a felelősségeiben. A Mars körüli műholdak irányítása helyett mostantól Mark Watney megfigyelése lesz az egyetlen feladata.

– Hogyan? – mondta Mindy. – Mi lesz a pályamódosításokkal és hangolásokkal?

– Azokat másokra bízzuk. Magát pedig kárpótoljuk érte. A helyzet az, hogy hónapok óta ezt csinálja, és szakértő az Ares 3 elemeinek műholdképek alapján történő azonosításában. Senki más nincs, aki ilyen jó benne.

– Miért lett ez ilyen fontos hirtelen?

– Mert kifutunk az időből – felelte Venkat. – Nem tudjuk, hol tart Watney a marsjáró módosításaiban, de tudjuk, hogy már csak tizenhat solja van a befejezésükre. Pontosan tudnunk kell, hogy mit csinál. Folyamatosan hírmédiumok és szenátorok kérdeznek a helyzetéről, még az elnök is felhívott párszor.

– De az nem segít, ha tisztában vagyunk a helyzetével – mondta Mindy. – Nem tehetünk semmit, ha lemarad a munkálatokkal. Ez az egész feladat értelmetlen.

– Mióta is dolgozik maga a kormánynak? – sóhajtott fel Venkat.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 434. SOL

Eljött az ideje, hogy leteszteljem a kicsikét.

És ez problémához vezet. Ellentétben a Pathfinder-úttal, ha igazi próbavezetést akarok tartani, nélkülözhetetlen létfenntartó berendezéseket kell kivennem a Lakból. Márpedig ha eltávolítod belőle a légkörszabályozót és az oxigenátort, akkor csak . . . egy sátor marad utána. Egy nagy, kerek sátor, ami nem képes az élet fenntartására.

Nem olyan kockázatos ez, mint amilyennek tűnik. Mint mindig, a létfenntartás veszélyes része a szén-dioxid kezelése, ha ugyanis az a levegőben eléri az 1 százalékos szintet, elkezded a CO_2-mérgezés tüneteit produkálni. Tehát gondoskodnom kell róla, hogy alatta maradjon.

A Lak űrtartalma nagyjából 120 000 liter. Normál légzéssel több mint két napomba telne, hogy a CO_2-szint elérje az 1 százalékot (és az O_2-szintet ezzel még nem is befolyásolnám), úgyhogy egy időre biztonságosan eltávolíthatom belőle a szabályozót és az oxigenátort.

Mindkettő túl nagy ahhoz, hogy átférjen az utánfutó légzsilipjén, de szerencsére „összeszerelés szükséges” állapotban jöttek a Marsra. Ahhoz is túl nagyok voltak, hogy egészben küldjék fel őket, ezért aztán könnyen szétszerelhetők.

Többször kellett fordulnom, hogy a darabjaikat bepakoljam az utánfutóba, mert mindegyiket egyenként kellett átvinnem a légzsilipjén. És elárulom neked, hogy baromi frusztráló volt bent újra összeszerelni őket. Eleve épphogy elfér a mindenféle szar az utánfutóban, így a mi vakmerő hősünknek már nem sok hely jutott.

Aztán jött az LSZKK. Odakint volt a Lakon kívül, akár egy légkondi a Földön – bizonyos értelemben az is. Elcipeltem az utánfutóhoz, és felraktam a neki kialakított polcra, majd rácsatlakoztattam a vezetékekre, amelyek a „ballonon” keresztül futnak az utánfutó nyomótartályának belsejébe.

A szabályozónak levegőt kell küldenie az LSZKK-ba, a visszatérő levegőnek pedig át kell bugyognia a hőtárolón. A szabályozónak egy nyomástartó tartály is kell, amiben el tudja raktározni a levegőből kivont CO_2-t.

Amikor kibeleztem az utánfutót, hogy helyet csináljak, egy tartályt benne hagytam erre a célra. Igaz, az oxigéntárolásra szánták, de a tartály az tartály. Hála az égnek a küldetés összes vezetéke és szelepe ugyanaz a szabvány, és ez nem véletlen. Szándékos tervezési döntés volt, hogy megkönnyítsék a javításokat.

Amikor az LSZKK a helyén volt, az oxigenátort és a szabályozót rácsatlakoztattam az utánfutó áramellátására, és figyeltem, ahogy bekapcsolódnak. Mindkettőn teljes diagnosztikát végeztem, hogy biztos lehessek benne, megfelelően működnek, aztán lelőttem az oxigenátort. Ugye emlékszel, hogy öt solonként csak egyszer kell használnom?

Átmentem a marsjáróba, ami egy idegesítő, tízperces EVA-t jelentett. Onnan tartottam figyelemmel a létfenntartást. Meg kell említeni, hogy a tényleges létfenntartó berendezéseket nem tudom a marsjáróból figyelni (mert mind az utánfutóban vannak), viszont a levegőről így is mindent tudok. Oxigén, CO_2, hőmérséklet, páratartalom stb. Ügy tűnt, minden rendben.

Visszavettem az EVA-ruhát, és kieresztettem a marsjáró levegőjébe egy tartály CO_2-t. Láttam, ahogy a számítógép összeszarja magát a halálos CO_2-szinttől, de idővel normalizálódott a helyzet – a szabályozó végezte a dolgát. Jó fiú!

Visszamentem a Lakba, de a berendezéseket bekapcsolva hagytam. Futni fognak egész éjjel, és majd reggel ellenőrzöm az állapotukat. Ez persze nem egy igazi teszt, hiszen nem vagyok ott, hogy belélegezzem az oxigént, és CO_2-t termeljek, de mindent a maga idejében.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 435. SOL

Fura volt a tegnap éjjel. Tudtam, hogy logikusan semmi rossz nem történhet egyetlen éjszaka alatt, mégis kicsit nyugtalanítónak bizonyult, hogy a fűtést leszámítva nem volt létfenntartó rendszerem. Az életem néhány korábban elvégzett számításon múlt. Ha elhagytam egy jelet, vagy két számot rosszul adtam össze, talán sosem ébredek fel.

De felébredtem, és a főszámítógép pont azt a kis COz-növekedést jelezte, amire számítottam. Úgy látszik, túlélek még egy solt.

Túlélni még egy solt. Remek cím lenne egy James Bond-filmnek.

Ellenőriztem a marsjárót, és ott is minden rendben volt. Ha nem vezetem, az akkuk egyetlen töltéssel több mint egy hónapig tudják működtetni a szabályozót (kikapcsolt fűtés mellett). Ez egy elég jó biztonsági határ. Ha az úton elszabadul a pokol, lesz időm javításokat végezni. Inkább az oxigénhasználat fog korlátozni, mint a CO_2-elszívás, márpedig oxigénből van bőven.

Úgy döntöttem, ideje tesztelnem a hálószobát.

Beszálltam a marsjáróba, és belülről felcsatoltam a légzsilip külső ajtajára. Mint korábban említettem, ez az egy mód van rá. Ezután rászabadítottam a hálószobát a gyanútlan Marsra.

A nyomás kirobbantotta a marsjáróból a ponyvát, és felfújta, ahogy kell. Aztán kitört a káosz. A hirtelen nyomás úgy durrantotta ki a hálószobát, akár egy lufit. Leeresztett, és mind abból, mind a marsjáróból kiszökött a levegő. Természetesen rajtam volt az EVA-ruhám, mert nem vagyok egy kibaszott idióta. Szóval sikerült...

Túlélni még egy solt! (Főszerepben Mark Watney, mint . . . valószínűleg Q. Nem vagyok én James Bond.)

Behúztam a kidurrant hálószobát a Lakba, és alaposan keresztülmentem rajta. A szegés mentén szakadt ki, ahol a fal találkozott a plafonnal. Érthető. Ideális szög egy nyomótartályban. A fizika gyűlöli az ilyesmit.

Először beragasztottam a lyukat, majd tartalék ponyvából vágott csíkokat helyeztem rá. Így már dupla olyan vastag, és dupla gyantamennyiség zárja le. Talán ez elég lesz. Ezt igazából csak megtippelni tudom, mert fantasztikus botanikatudásomnak itt nem sok hasznát veszem.

Holnap újra letesztelem.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 436. SOL

Kifogytam a koffeinpirulákból. Ennyit a marsi kávéról.

Így aztán ma reggel egy kicsit tovább tartott az ébredés, és gyorsan rám jött egy hasogató fejfájás is. A több milliárd dolláros marsi kastélyban való élet egy pozitívuma: hozzáférés tiszta oxigénhez. A nagy koncentrátumú O_2 valamiért kinyírja a legtöbb fejfájást. Nem tudom, miért, nem is érdekel. A lényeg, hogy nem kell szenvednem.

Ismét leteszteltem a hálószobát. Beöltöztem a marsjáróban, és meghúztam a kioldót, akárcsak tegnap. De ezúttal nem durrant ki. Ez nagyszerű, de miután láttam a kézimunkám törékeny természetét, jó hosszú tesztnek akartam alávetni a nyomásmegtartást.

Miután pár percig csak úgy álldogáltam az EVA-ruhámban, úgy döntöttem, produktívabban használom fel az időmet. Lehet, hogy a marsjáró/hálószoba univerzumot nem hagyhatom el, amíg a ponyva csatlakoztatva van a légzsiliphez, de bent maradhatok a járműben, és becsukhatom az ajtaját.

Miután ezt megtettem, levettem a kényelmetlen szkafandert is. A hálószoba a légzsilip másik oldalán volt, továbbra is teljes nyomás alatt, vagyis a tesztem jelenleg is folytatódik, de már nem kell az EVAruhát viselnem közben.

Önkényesen nyolc órában határoztam meg a teszt futamidejét, szóval addig a marsjáró csapdájában voltam.

Az időt az utazásom tervezésével töltöttem, bár sokat nem tehettem hozzá ahhoz, amit már tudtam. Légvonalban megyek az Acidalia Planitiából a Mawrth Vallisba, és onnan a végéig követem a völgyet. Az út cikcakkosan vezet bele az Arabia Terrába, utána pedig eldurvulnak a dolgok.

Az Acidalia Planitiával ellentétben az Arabia Terra tele van kráterekkel, és mindegyikük két brutális szintkülönbséget jelent. Először le, aztán fel. Mindent megtettem, hogy megtaláljam körülöttük a lehető legjobb utat, amit viszont biztos módosítanom kell majd a tényleges vezetés során. Egyetlen terv sem éli túl a találkozást az ellenséggel.

■■■

MITCH ELFOGLALTA a helyét a konferenciateremben. A szokásos banda volt jelen: Teddy, Venkat, Mitch és Annie. De ezúttal ott volt Mindy Park is, és egy férfi, akit Mitch még sosem látott korábban.

– Mi újság, Venk? – kérdezte Mitch. – Mi a hirtelen gyűlés oka?

– Fejlemények vannak – válaszolta Venkat. – Mindy, felvilágosítanád a többieket?

– Öh, persze – mondta Mindy. – Úgy tűnik, Watney befejezte a ballon csatlakoztatását az utánfutóhoz. Többnyire az általunk küldött tervet használta.

– Van elképzelésünk róla, hogy mennyire stabil? – kérdezte Teddy.

– Elég stabil – bólintott a nő. – Napokig volt felfújva minden gond nélkül. Ezenkívül Watney épített egyfajta . . . szobát.

– Szobát? – kérdezte Teddy.

– Azt hiszem, hogy a Lak ponyvájából csinálta – magyarázta Mindy. – A marsjáró légzsilipéhez csatlakozik. Szerintem a Lakból vágott ki darabokat hozzá, de azt nem tudom, mi célt szolgál.

Teddy Venkathoz fordult.

– Miért csinálhatta?

– Úgy gondoljuk, ez egy műhely – mondta Venkat. – Sok munkája lesz az MFE-vel, miután megérkezik a Schiaparellihez. Könnyebb az EVA-ruha nélkül dolgozni, úgyhogy amit lehet, azt valószínűleg abban a szobában tervezi elvégezni.

– Okos – jegyezte meg Teddy.

– Watney okos fickó – mondta Mitch. – Mi a helyzet odabent a létfenntartással?

– Szerintem megoldotta – válaszolt Mindy. – Bevitte az LSZKK-t.

– Bocsánat – szólt közbe Annie. – De mi az az LSZKK?

– A légkörszabályozó egy külső komponense – magyarázta Mindy. – A Lakon kívül van, úgyhogy észrevettem, amikor eltűnt onnan. Valószínűleg ráerősítette a marsjáróra. Más értelme nincs az elmozgatásának, szóval az a tippem, hogy beüzemelte a létfenntartást.

– Állati – mondta Mitch. – Alakulnak a dolgok.

– Még ne ünnepelj, Mitch – intette óva Venkat, és az újonnan jövőre mutatott. – Ez itt Randall Carter, az egyik marsi meteorológusunk. Randall, mondd el nekik, amit nekem.

Randall bólintott.

– Köszönöm, dr. Kapoor. – Megfordította a laptopját, hogy mindenki lássa a Mars térképét. – Az elmúlt pár napban egy porvihar kezdett kialakulni az Arabia Terrában. Erejét tekintve nem egy nagy szám, egyáltalán nem fogja befolyásolni az útját.

– Akkor mi a probléma? – kérdezte Annie.

– Ez egy alacsony sebességű porvihar – magyarázta Randall. – A szelek lassúak, de ahhoz elég gyorsak, hogy felkapjanak a felszínről apró részecskéket, és sűrű felhőkké alakítsák azokat. Évente öt vagy hat van belőlük. A helyzet az, hogy hónapokig tartanak, a bolygó nagy területeire kiterjednek, és porral sűrítik be az atmoszférát.

– Még mindig nem értem, mi probléma – közölte Annie.

– A fény – mondta Randall. – A vihar területén csak nagyon kevés napfény éri el a felszínt, jelenleg csak a normálisnak a húsz százaléka. És Watney marsjáróját napelemek működtetik.

– Picsába – dörzsölte a szemét Mitch. – És szólni sem tudunk neki.

– Szóval kevesebb energiája lesz – mondta Annie. – Csak tovább kell újratöltenie, nem?

– Az újratöltés már a mostani terv szerint is egy teljes napot vesz igénybe – magyarázta Venkat. – A normál napfény húsz százalékával ötször annyi időbe telik majd ugyanannak az energiának a begyűjtése. A negyvenöt solos útjából kétszázhuszonöt solos út lesz. Lekési a Hermes elrepülését.

– Nem tudja a Hermes megvárni őt? – kérdezte Annie.

– Ez egy elrepülés – válaszolta Venkat. – A Hermes nem áll marsi pályára, mert ha úgy tenne, nem tudna visszajönni. Meg kell tartania a sebességét a hazaúthoz.

Némi csend után Teddy szólalt meg.

– Bíznunk kell benne, hogy valamiképp megoldja dolgot. Nyomon követjük a haladását, és...

– Nem tudjuk – szakította félbe Mindy.

– Nem? – kérdezte Teddy.

A nő megrázta a fejét.

– A műholdak nem lesznek képesek átlátni a poron. Ha egyszer belép a vihar területére, semmit sem fogunk látni, amíg ki nem jön a másik végén.

– Ó . . . – mondta Teddy. – Picsába.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 439. SOL

Mielőtt az életemet kockáztatom ezzel a szerkezettel, le kell tesztelnem.

És nem olyan kis tesztekre gondolok, mint amiket korábban csináltam. Persze, leteszteltem az áramellátást, a létfenntartást, az utánfutóballont és a hálószobát is. De mindezeket együtt is le kell tesztelnem.

Bepakolok mindent, ami a hosszú útra kell majd, és elkezdek körözni. Sosem megyek 500 méternél messzebbre a Laktól, úgyhogy nem leszek bajban, ha valami bekrepál.

A mai napot annak szenteltem, hogy mindent berakodjak ehhez a teszthez a marsjáróba és az utánfutóba. Azt akarom, hogy a súly passzoljon azzal, amit majd a tényleges úton kell vinnem, és azt is jobb előre tudni, ha a rakomány csúszkálni és törni fog.

Egy engedményt azért tettem a józan észnek: a legtöbb vizet a Lakban hagytam. A teszthez szükséges 20 litert pakoltam csak be, a többit nem. Ez az általam kreált kis mechanikai kombináció sokféleképpen nyomást veszíthet, és nem szeretném, ha a bekövetkeztekor elpárologna az összes vizem.

Az igazi útra 620 liter vizet viszek, ezért a súlykülönbséget 600 kilogrammnyi kő felpakolásával kompenzálom.

A Földön egyetemek és kormányok milliókat fizetnek azért, hogy marsi köveket szerezzenek. Én ballasztnak használom ezeket.

Egy kis teszt jut ma éjjelre is. Ellenőriztem, hogy az akkuk tele vannak, aztán leválasztottam a marsjárót és az utánfutót a Lak áramellátásáról. A Lakban fogok aludni, de bekapcsolva hagyom a marsjáró létfenntartását is. Egész éjjel gondoskodni fog a levegőről, holnap pedig megnézem, mennyi energiát zabált fel hozzá. Már megfigyeltem az áramfogyasztását, amikor rá volt kapcsolva a Lakra, és bár nem értek meglepetések, azért ez lesz az igazi bizonyíték. Úgy hívom, hogy a „kikapcs teszt”.

Lehet, hogy nem egy jó névválasztás.

■■■

A HERMES legénysége összegyűlt a Pihiben.

– Gyorsan essünk túl a státuszokon – mondta Lewis. – Mind le vagyunk maradva a tudományos feladatainkban. Vogel, kezdd te.

– Megjavítottam a VASIMR 4 rossz kábelét – jelentette Vogel. – Ez volt az utolsó vastag kábelünk. Ha még egy ilyen probléma felmerül, kisebbeket kell összefonnunk, hogy vezetni tudják az áramot. Közben a reaktor energiatermelése csökken.

– Johanssen – fordult a nőhöz Lewis –, mi van a reaktorral?

– Lejjebb kellett kapcsolnom – mondta Johanssen. – A hűtőszárnyak nem sugároznak annyi hőt, mint korábban. Piszkolódnak.

– Az meg hogy lehet? – kérdezte Lewis. – A hajón kívül vannak, semmivel sem lépnek reakcióba.

– Szerintem port kaptak, vagy a Hermese n kis lékek keletkeztek, amelyek hatással vannak rá. Akárhogy is, a lényeg, hogy piszkolódnak. A piszok eltömíti a mikrorácsokat, így csökken a felszíni terület. Kevesebb felszíni terület kevesebb hőleadást jelent, ezért lejjebb kapcsoltam a reaktort, hogy ne melegedjünk túl.

– Meg lehet javítani a hűtőszárnyakat?

– Mikroszkopikus méretűek – magyarázta Johanssen. – Egy labor kellene hozzá. A szárnyakat általában minden küldetés után lecserélik.

– Fenn tudjuk tartani a hajtómű energiaszintjét a küldetés hátralévő részében?

– Igen, ha a szárnyak nem piszkolódnak tovább.

– Oké, figyelj rájuk. Beck, mi a helyzet a létfenntartással?

– Akadozik – válaszolt Beck. – Sokkal több ideje vagyunk az űrben, mint amennyire tervezték. Normál esetben egy csomó szűrőt lecserélnének a küldetések között. Megoldottam a tisztításukat egy kémiai kádban, amit a laborban készítettem, de ez a módszer meg magukat a szűrőket koptatja. Egyelőre nincs gond, de ki tudja, mi romlik el legközelebb?

– Tudtuk, hogy ilyesmivel számolnunk kell – mondta Lewis. – A tervek szerint a Hermes minden küldetés után átesne egy generáljavításon, de mi 396 napról 898 napra növeltük az Ares 3-at. Óhatatlanul lesznek berendezések, amik elromlanák, viszont az egész NASA a segítségünkre van. Csak gondoskodnunk kell a karbantartásról. Martinez, mi a helyzet a kabinoddal?

Martinez fintorgott.

– Még mindig meg akar sütni. A klímavezérlés képtelen lépést tartani. A falban lévő hűtőcsövek miatt lehet. Nem férek hozzájuk, mert be vannak építve a burkolatba. Hőmérsékletre érzéketlen rakományt tárolhatunk a helyiségben, de ez minden.

– Akkor beköltöztél Mark szobájába?

– Az rögtön az enyém mellett van, és ugyanaz a baja.

– Hol aludtál?

– A kettes légzsilipben. Az az egyetlen hely, ahol nem botlanak belém a többiek.

– Nem jó – rázta fejét Lewis. – Ha csak egyetlen tömítés felmondja a szolgálatot, meghalsz.

– Nem tudom, hol máshol aludhatnék – mondta Martinez. – A hajó szűk, és ha egy folyosón fekszem le, útban leszek.

– Oké, mostantól Beck szobájában alszol, ő pedig Johanssennél.

Johanssen elpirult, és kínjában a padlót bámulta.

– Akkor . . . – szólalt meg Beck. – Tudsz róla?

– Meg vagy lepve? – kérdezte Lewis. – Ez egy kis hajó.

– Nem vagy dühös?

– Ha ez egy normál küldetés volna, az lennék – felelte Lewis. – De azon már rég túl vagyunk. Csak ne hagyjátok, hogy akadályozzon a feladataitokban, és egy szót sem szólok.

– Űrhajós szex – mondta Martinez. – Dögös!

Johanssen még jobban elpirult, és a kezébe temette az arcát.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 444. SOL

Kezdek belejönni a dologba. Esetleg lehetne belőlem hivatásos marsjárótesztelő is, ha ennek vége.

Minden jól alakult. Öt solt töltöttem körbe-körbevezetéssel, és solonként átlag 93 kilométert tettem meg. Ez egy kicsit jobb, mint amire számítottam. Az itteni terep lapos és egyenletes, szóval ez az eredmény a legjobb, ami elérhető. Ha majd dombokról megyek le-föl, és sziklákat kerülgetek, nem leszek ennek a közelében sem.

A hálószoba fantasztikus. Nagy, tágas és kényelmes, bár az első éjszakán belefutottam egy kis fűtési problémába. Jelesül kurva hideg volt. A marsjáró és az utánfutó szépen szabályozzák a saját hőmérsékletüket, de a hálószobából hiányzott a „tűz”.

Életem története.

A marsjárónak elektromos fűtése van, ami a levegőt egy kis ventilátorból eregeti. Magát a fűtőtestet egyáltalán nem használom, mert az RTG minden szükséges hővel ellát engem, úgyhogy leszereltem a ventilátort, és egy légzsilip közelében lévő vezetékhez csatlakoztattam. Amint kapott áramot, már csak rá kellett irányítanom a hálószobára.

Elég barkács megoldás, de bevált. Az RTG-nek köszönhetően bőven van hő, már csak egyenletesen kell elosztani. Az entrópia most az egyszer nekem dolgozott.

Rá kellett jönnöm, hogy a nyers burgonyák undorítóak. Amikor a Lakban voltam, egy kis mikróval melegítettem meg őket, de a marsjáróban nincs semmi ilyesmi. Könnyen elhozhatnám a Lak mikróját, és beköthetném a marsjáróba, de a tíz krumpli megfőzéséhez szükséges energia csökkentené a napi utazási távolságomat.

Gyorsan berendezkedtem egy rutinra, ami ráadásul kísértetiesen ismerős volt, mert ugyanezt csináltam a Pathfinder-út nyomorúságos huszonkét solja alatt. Csakhogy ezúttal ott volt a hálószobám, és ez nagy különbség. Egy saját, kicsi Lak a marsjáróban való összekuporodás helyett.

Ébredés után krumplit reggeliztem, majd belülről leeresztettem a hálószobát. Utóbbi kicsit trükkös volt, de rájöttem a nyitjára.

Először is felveszem az EVA-ruhámat, aztán bezárom a légzsilip belső ajtaját, úgy, hogy a külsőt (amihez a hálószoba csatlakozik) nyitva hagyom. Ezzel elkülönítem a marsjárótól a hálószobát, és benne magamat. Utána csökkentem a nyomást a légzsilipben, ami azt hiszi, hogy csak kipumpálja a levegőt egy kis területre, de valójában az egész hálószobát ereszti le.

Amikor a nyomás megszűnt, behúzom és összehajtogatom a ponyvát, majd pedig leválasztom a külső ajtóról, amit bezárok. Ez a legszűkösebb rész: a teljes, felhajtott hálószobával kell álldogálnom a légzsilipben, amíg újratermelődik benne a nyomás. Ha az megvan, kinyitom a belső ajtót, és lényegében bezuhanok a marsjáróba. Aztán elpakolom a hálószobát, és visszatérek a légzsilipbe, hogy kimenjek a Marsra.

Komplikált folyamat, de a segítségével leválaszthatom a hálószobát a marsjáró kabinjának dekompressziója nélkül. Mert ugye a marsjáróban van minden olyan cuccom, ami nem érzi magát jól a vákuumban.

A következő lépés az előző nap felállított napelemek összegyűjtése, és eltárolásuk a marsjárón és az utánfutón. Aztán végzek egy gyors ellenőrzést az utóbbin. Bemegyek a légzsilipen, és végignézek a berendezéseken. Nem veszem le az EVA-ruhát sem, csak biztos akarok lenni benne, hogy nincs semmi nyilvánvaló probléma.

Aztán vissza a marsjáróhoz. Bent leveszem a szkafandert, elindítom a járművet, és négy órát vezetek, mielőtt elfogy az energia.

Leparkolás, vissza az EVA-ruhával, újra ki a felszínre. Kiterítem a napelemeket, hogy feltöltődjenek az akkuk.

Ezután jön a fürdőszoba felállítása, ami lényegében az elraktározás folyamatának a fordítottja. A légzsilip fújja fel, tehát bizonyos értelemben annak a meghosszabbítása.

Habár lehetséges lenne, nem gyorsfújással állítom fel a hálószobát. Azzal teszteltem, ugyanis látni akartam, hogy hol vannak rajta lékek, de alapvetően nem egy jó ötlet, mert komoly erőt és nyomást gyakorol az anyagra. Előbb-utóbb elszakadna. Nem élveztem azt a pillanatot, amikor a Lak ágyúgolyóként lőtt ki, úgyhogy nem sietek megismételni.

A hálószoba felállítása után végre levehetem az EVA-ruhámat, és pihenhetek. Többnyire pocsék hetvenes évekbeli tévésorozatokat nézek. A nap legnagyobb részében megkülönböztethetetlen vagyok egy munkanélkülitől.

Miután négy solig követtem ezt a procedúrát, ideje volt egy „levegőnapnak”.

A „levegőnap” nagyjából ugyanolyan, mint minden más nap, csak hiányzik belőle a négyórás vezetés. Felállítottam a napelemeket, majd beüzemeltem az oxigenátort, ami végigment a szabályozó által elraktározott CO_2-tartalékon.

Az összes CO_2-t oxigénné alakította, és ehhez felhasználta a nap teljes energiakészletét.

A teszt sikeres volt. Időben kész leszek.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 449. SOL

Ma van a nagy nap. Indulok a Schiaparellihez.

A rakomány nagy része már a tesztfutam óta a marsjárón és az utánfutón van, de most a vizet is a fedélzetre hoztam.

Az elmúlt néhány napban az összes krumplit megfőztem a Lak mikrójával. Nem kis időbe telt, mert egyszerre csak négy darab fért bele. A főzést követően újra kivittem őket a felszínre, majd miután megfagytak, visszapakoltam őket a marsjáró nyeregtáskájába. Lehet, hogy ez időpazarlásnak tűnik, de nagyon is fontos, mert nyers krumplik helyett így előfőzött (hideg) krumplikat ehetek majd az úton. Ezek először is sokkal finomabbak, de ami még fontosabb, főttek. Ha pedig megfőzöl valamit, a proteinek lebomlanak, és az étel emészthetőbbé válik. Így több kalóriát nyerek ki belőlük, márpedig minden hozzáférhető kalóriára szükségem van.

Az elmúlt napokat azzal töltöttem, hogy minden berendezésen teljes diagnosztikákat futtattam le. A szabályozón, az oxigenátoron, az RTG-n, az LSZKK-n, az akkukon, a marsjáró létfenntartásán (ha tartalékra lenne szükségem), a napelemeken, a marsjáró számítógépén, a légzsilipeken, és mindenen, amiben van mozgó alkatrész vagy elektronikus komponens. Még a motorokat is ellenőriztem. Összesen nyolc van, egy-egy minden kerékhez, négy a marsjáróban, négy az utánfutón. Utóbbi motorjai nem lesznek áram alatt, de nem árt, ha van tartalék.

Minden menetkész. Nincs semmilyen látható probléma.

A Lak csak árnyéka egykori önmagának. Kiraboltam belőle minden kritikus alkatrészt, és egy rakás nagy ponyvadarabot. Teljesen megfosztottam szegényt mindenétől, és cserébe másfél évig életben tartott. Olyan, mint Az adakozó fa.

Ma hajtottam végre a teljes leállítást. Fűtést, világítást, főszámítógépet stb. Minden berendezését, amit nem loptam el a Schiaparelli-úthoz.

Hagyhattam volna őket bekapcsolva is, nem mintha bárkit érdekelne. De a 31. solra (ami a felszíni küldetés utolsó napja lett volna) előírt procedúra szerint a Lakot teljesen le kellett kapcsolnunk, és le kellett eresztenünk, mert a NASA nem akarta, hogy egy nagy, gyúlékony oxigénnel teli sátor legyen az MFE mellett annak felszállásakor.

Azt hiszem, részemről a lekapcsolás egyfajta tiszteladás volt az előtt, ami az Ares 3 küldetés lehetett volna. Egy kis darab a 31. solból, ami sosem lehetett az enyém.

Miután mindent kikapcsoltam, a Lak belseje hátborzongatóan elcsendesült. 449 solt töltöttem a fűtőberendezések, a szellőzők és a ventilátorok hallgatásával. Volt már, hogy magam mögött hagytam a Lak zörejeit, de mindig egy marsjáró vagy egy EVA-ruha kedvéért, és azoknak megvannak a maguk zajos berendezései.

Most viszont semmit sem hallottam. Sosem tudatosult bennem, milyen totálisan csendes a Mars. Egy sivatagi világ az egész, lényegében hangot továbbító atmoszféra nélkül. Hallottam a saját szívverésemet.

Na, mindegy, elég a filozófiarohamból.

Most a marsjáróban vagyok. (Aminek nyilvánvalónak kell lennie, hiszen a Lak főszámítógépe örökre kikapcsolt.) Van két teljes akkum, minden rendszer készen áll, és negyvenöt solnyi vezetés vár rám.

Schiaparelli vagy halál!

22. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 458. SOL

Mawrth Vallis! Végre itt vagyok!

Ez igazából nem egy nagy teljesítmény, még csak tíz sol óta utazom. De jó lélektani mérföldkő.

A marsjáró és a szedett-vedett létfenntartásom egyelőre nagyszerűen működik. Már ahhoz képest, ami a tervezettnél tízszer tovább használt berendezésektől elvárható.

Ma van a második levegőnapom (az első öt sollal ezelőtt volt). Amikor kiötlöttem ezt az egészet, azt hittem, a levegőnapok döglesztően unalmasak lesznek, de most már alig várom őket. Ezek a szabadnapjaim.

Egy normál napon felkelek, összehajtogatom a hálószobát, felpakolom a napelemeket, órákig vezetek, kipakolom a napelemeket, kihajtogatom a hálószobát, ellenőrzőm a berendezéseket (főleg a marsjáró alvázát és kerekeit), aztán, ha találok elég követ a közelben, leadok a NASA-nak egy Morse-kódos helyzetjelentést.

Egy levegőnapon felébredek, és bekapcsolom az oxigenátort. A napelemek már egy napja ki vannak pakolva. Minden működésre kész, és csak lazítok a hálószobában vagy a marsjáróban. Enyém az egész nap. A hálószobának köszönhetően elég helyem van, hogy ne érezzem magam bezárva, a számítógép pedig bőven ellát pocsék tévésorozatokkal.

Igazából már tegnap megérkeztem a Mawrth Vallisba, de addig nem tudtam, amíg rá nem néztem a térképre. A völgy bejárata olyan széles, hogy egyik oldalon sem láttam a kanyon falait.

De most már egész biztosan egy kanyonban vagyok. A talaja kellemes és lapos, pont amilyennek reméltem. Fantasztikus, hogy a völgyet nem egy folyó vájta ki lassan, hanem egy hatalmas áradás egyetlen nap alatt. Nem semmi lett volna végignézni.

Különös gondolat: már nem az Acidalia Planitiában vagyok. 457 solt töltöttem ott, majdnem másfél évet, és sosem megyek vissza. Vajon érzek majd később az életemben nosztalgiát iránta?

Ha lesz „később az életemben”, örömmel elviselek majd benne egy kis nosztalgiát. De most csak haza akarok jutni.

■■■

– ISMÉT KÖSZÖNTJÜK Önöket a Mark Watney Riportban – mondta Cathy a kamerába. – Rendszeres vendégünkkel, dr. Venkat Kapoorral beszélgetünk. Dr. Kapoor, azt hiszem, az emberek azt akarják tudni, hogy halálra van-e ítélve Mark Watney.

– Reméljük, nem – válaszolt Venkat. – De tény, hogy komoly kihívás előtt áll.

– A legutóbbi műholdadatok szerint az Arabia Terrában dúló porvihar egyáltalán nem enyhül, és a napfény nyolcvan százalékát blokkolni fogja, így van?

– Így van.

– És Watney egyetlen energiaforrását a napelemek jelentik, ugye?

– Igen.

– Képes lesz a megbütykölt marsjárója húsz százalékos energiával működni?

– Nem, erre nem találtunk módot. Már csak a létfenntartó berendezései is több áramot fogyasztanak annál.

– Mennyi ideje van a viharig?

– Most hajtott be a Mawrth Vallisba. A jelenlegi tempójával a 471. solon éri el a vihar szélét, vagyis tizenkét nap múlva.

– Nyilván észre fogja venni, hogy baj van – mondta Cathy. – Olyan rossz látási viszonyoknál hamar rájön majd, hogy problémák lesznek a napelemekkel. Nem lehet, hogy egyszerűen visszafordul majd?

– Sajnos minden ellene dolgozik – magyarázta Venkat. – A vihar széle nem valami mágikus határ, hanem egy olyan terület, ahol a por egy kicsit sűrűbbé válik. Később, ahogy utazik tovább, egyre sűrűbb és sűrűbb lesz, de ezek enyhe változások: mindennap egy kicsit sötétebb lesz, mint az előző, de nem annyira, hogy feltűnjön.

Venkat felsóhajtott.

– Több száz kilométert fog megtenni úgy, hogy azon töri a fejét, miért csökken a napelemei hatékonysága, mielőtt bármilyen problémát észlel a látási viszonyokban. A vihar pedig nyugatra tart, miközben ő keletre. Túl mélyen lesz benne, hogy kijusson.

– Egy tragédia végignézése vár ránk? – kérdezte Cathy.

– Mindig van remény – mondta Venkat. – Talán hamarabb rájön, mint gondoljuk, és időben visszafordul. Talán a vihar váratlanul eloszlik. Talán kifundál valamit, hogy a létfenntartó berendezése kevesebb energiával üzemeljen, mint az lehetségesnek gondoltuk. Mark Watney mostanra a marsi túlélés szakértője. Ha bárki képes túljutni ezen, akkor az ő.

– Tizenkét nap – fordult Cathy a kamera felé. – Figyel az egész Föld, de segíteni képtelen.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 462. SOL

Újabb eseménytelen sol. Holnap levegőnap, úgyhogy ez kb. az én péntek estém.

Nagyjából félúton vagyok a Mawrth Vallisban. Ahogy reméltem, könnyű utam volt, nagy szintkülönbségek és különösebb akadályok nélkül. Csak sima homok és félméteresnél kisebb sziklák.

Azon gondolkodsz, hogyan navigálok? Amikor a Pathfinderhez mentem, a Phobos égi útját figyelve kalkuláltam ki a kelet-nyugati tengelyt. De a Pathfinder-út ehhez képest könnyű volt, és bőven akadtak közben tereptárgyak, amelyek alapján navigálhattam.

Ezúttal nem úszom meg ennyivel. A „térképem” (már amennyire annak lehet nevezni) használhatatlanul kis felbontású műholdképekből áll, és csak az olyan nagy terepjellegzetességeket látom rajta, mint az 50 kilométer széles kráterek. Egyszerűen sosem számítottak rá, hogy ilyen messzire kell utaznom. A Pathfinder környezetéről is csak a landolás miatt vannak magas felbontású képeim – arra az esetre, ha Martineznek a célponttól jóval messzebb kellett volna leszállnia.

Ezért most megbízható tájékozódási módszerre van szükségem.

Szélesség és hosszúság, ez a kulcsa mindennek. Az első könnyű, az ősi Föld hajósai is gyorsan rájöttek. A Föld 23,5 fokos tengelye a Polárisra mutat. A Mars dőlése kicsit 25 fok feletti, így az meg a Denebre.

Egy szextánst nem nehéz elkészíteni, csak egy cső kell hozzá, egy zsinór, egy súly és valami, amin fokjelek vannak. Egy órán belül megvoltam a magaméval.

Szóval minden éjjel kimegyek a házi készítésű szextánsommal, és befogom a Denebet. Kicsit hülye helyzet, ha belegondolsz. A szkafanderemben vagyok a Marson, és tizenhatodik századi eszközökkel navigálok. De hé, működnek.

A hosszúság már más lapra tartozik. Megállapításának legkorábbi Földi módjához szükség volt a pontos időre, amit aztán összevetettek a Nap pozíciójával az égen. A legnehezebb számukra egy olyan óra feltalálása volt, ami hajón is működik (az ingák nem működnek hajón), az akkori legnagyobb tudóselmék pedig mind ezen a problémán dolgoztak.

Nekem szerencsére vannak pontos óráim. Négy számítógép itt, közvetlenül a szemem előtt. Plusz a Phobos.

Mivel a Phobos röhejesen közel van a Marshoz, kevesebb mint egy marsi nap alatt megkerüli a bolygót. Nyugatról keletre utazik (a Nappal és a Deimosszal ellentétben), és tizenegy óránként nyugszik le. És persze abszolút kiszámítható minta szerint mozog.

Minden solon tizenhárom órát ücsörgők, amíg a napelemek feltöltik az akkukat, és ez idő alatt a Phobos legalább egyszer lenyugszik. Ennek idejét mindig feljegyzem, aztán betáplálom egy általam kiokoskodott formulába, és kész, megvan a hosszúságom.

Tehát a hosszúság belövéséhez a Phobosnak le kell nyugodnia, a szélességéhez pedig éjszakának kell lennie, hogy lássam a Denebet. Nem egy gyors rendszer, de naponta csak egyszer van rá szükségem. Akkor állapítom meg a helyzetemet, amikor parkolok, és a következő napi útra azt veszem alapul. Ez egy afféle folyamatos becslés, de azt hiszem, egyelőre működik. Persze ki tudja? Szinte látom magam előtt: kezemben a térképpel vakarom a fejem, és próbálom kibogarászni, hogy kerültem a Vénuszra.

■■■

MINDY PARK gyakorlott szemmel zoomolt rá a legutóbbi műholdképre. Watney tábora a közepén látszott, a napelemek szokás szerint köralakban terültek el.

A műhely fel volt fújva. Mindy ellenőrizte a kép időbélyegét, és látta, hogy helyi idő szerint délben készült. Gyorsan megkereste a helyzetjelentést: Watney mindig a marsjáró közelében, attól kicsit északra rakta ki, ha bőven volt kő.

Hogy időt spóroljon, Mindy megtanulta a Morse-kódot, így nem kellett kikeresnie minden egyes betűt minden reggel. Megnyitott egy e-mait, és megcímezte a Watney helyzetjelentését kérő emberek folyamatosan növekvő listájának.

IDŐBEN A 494. SOLOS ÉRKEZÉSHEZ

Mindy a homlokát ráncolta, és hozzátette: „Jegyzet: öt sol a vihar eléréséig.”

NAPLÓBEJEGYZÉS: 466 SOL

Jó is volt az a Mawrth Vallis, amíg tartott. Most már az Arabia Terrában vagyok.

Most hajtottam át a határán, ha a hosszúsági és szélességi kalkulációim helyesek. De még a számítások nélkül is nyilvánvaló, hogy változik a terep.

Az utóbbi két solon szinte a teljes időmet egy emelkedőn töltöttem, felfelé mászva a Mawrth Vallis hátsó falán. Enyhe, de folyamatos emelkedő volt, és most már sokkal magasabban vagyok. Az Acidalia Planitia (ahol a magányos Lak kókadozik) 3000 méterrel van a zérószint alatt, míg az Arabia Terra csak 500 méterrel. Vagyis két és fél kilométeres emelkedést tettem meg.

Akarod tudni, mit jelent a zérószint? A Földön ez a tengerszint, aminek persze a Marson nincs értelme. Ezért összeült néhány laborköpenyes stréber, és úgy döntöttek, hogy a Mars zérószintje az, ahol a légnyomás 610,5 pascal. Az most nagyjából 500 méterrel felettem van.

Most jön a neheze. Ha az Acidalia Planitiában letértem az útról, némi új adat visszaállított a helyes irányba. Később, a Mawrth Vallisban képtelenség volt elkúrni, elvégre csak követnem kellett a kanyont.

Most zűrösebb környéken vagyok. Olyan környéken, ahol zárva tartod a marsjáród ajtóit, és sosem állsz meg teljesen a kereszteződéseknél. Na jó, nem igazán, de itt tényleg rossz ötlet letérni az útról.

Az Arabia Terrának nagy, brutális kráterei vannak, amiket meg kell kerülnöm, és ha rosszul navigálok, egyszer csak az egyiknek a szélén lyukadok ki. És nem vezethetek csak úgy le az oldalán, és fel a másikon, mert az emelkedő megmászása tonnányi energiát emészt fel. Lapos terepen meg tudok tenni napi 90 kilométert, de egy meredek úton a 40-nel is szerencsém lenne. És emelkedőn vezetni amúgy is veszélyes. Egyetlen hiba, és felborul a marsjáró. Ebbe még csak belegondolni sem akarok.

Igen, végül le kell majd vezetnem a Schiaparellibe, ez elkerülhetetlen. Nagyon óvatosan kell majd csinálnom.

Mindenesetre, ha egy kráter szélénél kötök ki, vissza kell követnem az utamat, hogy valami használható pontra érkezzek. És kész kráterlabirintus van odakint. Folyton vigyáznom és koncentrálnom kell, és nemcsak a hosszúságot és a szélességet, hanem a terepjellegzetességeket is használnom kell a navigációhoz.

Az első kihívás a Rutherford és a Trouvelot kráterek közti elhaladás lesz. Nem lehet túl nehéz, elvégre 100 kilométerre vannak egymástól. Ezt még én sem baszhatom el, ugye?

Ugye?

NAPLÓBEJEGYZÉS: 468. SOL

Sikerült eltáncolnom a Rutherford és a Trouvelot közti kötélen. Igaz, ez a kötél 100 kilométer széles, na de akkor is.

Most éppen az utam negyedik levegőnapját élvezem. Húsz sollal ezelőtt indultam el, egyelőre terv szerint haladok. A térképeim alapján 1440 kilométert utaztam, vagyis még nem vagyok teljesen félúton, de már majdnem.

Minden helyről, ahol táboroztam, gyűjtöttem talaj-és sziklamintákat, ahogy a Pathfinder-küldetés idején is. De ezúttal tudom, hogy szemmel tart a NASA, úgyhogy minden mintát az adott solnak megfelelően címkézek fel. Sokkal pontosabban fogják tudni a helyzetemet, mint én magam, és később majd összevethetik a mintákat a lelőhelyeikkel.

Lehet, hogy mindez felesleges erőfeszítés, mert az MFE-re nem sok plusz súly fog felférni. Ahhoz, hogy befogja a Hermest, el kell érnie a szökési sebességet, holott csak bolygó körüli pályára tervezték. Csak úgy repülhet elég gyorsan, ha sok súlytól megszabadul.

Szerencsére ezt a barbár munkát már a NASA-nak kell kidolgoznia, nem nekem. Amint eljutok az MFE-hez, ismét kapcsolatban leszek velük, és megmondják majd, hogy milyen módosításokat kell elvégeznem.

Valószínűleg azt mondják majd, hogy „Kösz a minták összegyűjtését, de hagyd ott őket. És az egyik karodat is. Azt, amelyiket kevésbé szereted.” De azért gyűjtöm a mintákat arra a valószínűtlen esetre, ha mégis magammal tudnám vinni azokat.

A következő néhány napon elvileg könnyű utam lesz. A legközelebbi nagy akadály a Marth kráter, ami pont a Schiaparellibe vezető nyílegyenes szakaszon van. Úgy száz kilométeres kitérőbe fog kerülni, de nincs mit tenni. Megpróbálom majd a déli szélét megcélozni. Minél közelebb kerülök a peremhez, annál kevesebb időt pazarolok a megkerülésére.

■■■

– LÁTTAD A mai frissítéseket? – kérdezte Lewis, ahogy kivette a kajáját a mikróból.

– Aha – szürcsölte Martinez a kávéját.

Lewis leült vele szemben a Pihi asztalához, és óvatosan kibontotta a párolt ételcsomagot. Úgy döntött, hagyja kicsit hűlni, mielőtt megeszi.

– Mark tegnap elérte a porvihart.

– Ja, láttam – mondta Martinez.

– Szembe kell néznünk annak lehetőségével, hogy nem jut el a Schiaparellihez – folytatta Lewis. – Ha így lesz, fenn kell tartanunk a lelki egyensúlyt. Még mindig hosszú út áll előttünk hazáig.

– Mark már volt halott – jelentette ki a férfi. – Megszenvedte a lelki egyensúlyunk, de azért tettük a dolgunkat. És különben sem fog meghalni.

– Elég reménytelen a helyzet, Rick – ellenkezett Lewis. – Máris ötven kilométerre van a viharon belül, és solonként még kilencvenet fog megtenni. Nemsokára túl mélyen lesz, hogy kikeveredjen belőle.

Martinez a fejét rázta.

– Megoldja, parancsnok. Legyen hited.

A nő letörten mosolygott.

– Rick, tudod, hogy nem vagyok vallásos.

– Tudom – mondta Martinez. – Nem az Istenben való hitről beszélek, hanem a Mark Watney-ben való hitről. Nézd csak meg, mennyi szart öntött a nyakába a Mars, és még mindig él. Ezt is túléli. Nem tudom, hogyan, de túléli. Okos egy szarházi.

Lewis a kajájába harapott.

– Remélem, igazad van.

– Fogadjunk egy százasban? – kérdezte mosolyogva Martinez.

– Persze hogy nem – válaszolt Lewis.

– Naná – vigyorgott a férfi.

– Sosem fogadnék egy legénységi tag halálára – mondta Lewis. – De ez nem jelenti azt, hogy szerintem Mark...

– Bla, bla, bla – szakította félbe Martinez. – Mélyen legbelül tudod, hogy megcsinálja.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 473. SOL

Ez az ötödik levegőnapom, és jól mennek a dolgok. Holnap már a Marth krátertől délre kell suhannom, és onnan könnyebb utam lesz.

Egy háromszöget formáló krátersokaság kellős közepén vagyok. A Watney Háromszögnek hívom, mert mindazok után, amiken átmentem, megérdemlem, hogy a Mars a nevemet viselje.

Trouvelot, Becquerel és Marth formálják a háromszög csúcsait, az oldalak mentén pedig további öt nagy kráter terül el. Normál esetben ez egyáltalán nem jelentene problémát, de a pokolian elnagyolt navigációmnak köszönhetően könnyen az egyik szélénél köthetek ki, hogy aztán fordulhassak vissza.

A Marth után kijutok a Watney Háromszögből (bizony, egyre jobban tetszik ez a név), és egyenesen a Schiaparelli felé vehetem az utam. Még mindig bőven lesznek kráterek, de már relatíve kisebbek, és nem fog olyan sok időbe telni a megkerülésük.

Nagyszerűen haladtam. Az Arabia Terra valóban sziklásabb, mint az Acidalia Planitia, de közel sem annyira, mint amire számítottam. A legtöbb sziklán át tudtam hajtani, a nagyobbakat pedig megkerültem. 1435 kilométerre vagyok a céltól.

Végeztem egy kis kutatást a Schiaparelliről, és jó hírekre bukkantam. A legjobb bevezetőút egyenesen előttem van, egyáltalán nem kell majd a kerület mentén vezetnem. És még akkor is könnyű megtalálni azt a bevezetőutat, ha pocsékul navigálsz. Az északnyugati peremen van egy kisebb kráter, egy észrevehető terepjellegzetesség, attól délnyugatra pedig egy enyhe lejtő, ami egyenesen a Schiaparelli-medencébe vezet.

Ennek a kis kráternek a nálam lévő térképek szerint nincsen neve, úgyhogy elneveztem Bejárati Kráternek. Mert megtehetem.

Egyéb híreinkben: a berendezéseim kezdik az öregedés jeleit mutatni, ami, figyelembe véve, hogy bőven túl vannak a lejárati dátumaikon, nem meglepő. Az elmúlt két solon több időbe telt az akkuk feltöltése, mert a napelemek már nem termelnek annyi wattértéket, mint korábban. Nem nagy ügy, csak egy kicsit tovább kell töltenem.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 474. SOL

Na, elszúrtam.

Előbb-utóbb meg kellett történnie. Rosszul navigáltam, és a Marth kráter gerincénél kötöttem ki. Mivel a kráter 100 kilométer széles, nem látom be az egészet, és nem tudom, a kör melyik részén vagyok.

A gerinc merőlegesen fut az úttal, amin haladnom kell, úgyhogy fogalmam sincs, merre induljak, és nem akarom a hosszabb távot megtenni, ha nem muszáj. Eredetileg dél felé akartam megkerülni, de most, hogy letértem az útról, ugyanolyan eséllyel lehet jó az északi irány is.

Meg kell várnom a Phobost, hogy belőhessem a hosszúságot, és meg kell várnom az éjszakát, hogy a Deneb segítségével meghatározzam a szélességet. Mára ennyi volt a vezetés. Szerencsére a szokásos napi 90 kilométerből már megtettem 70-et, úgyhogy nem túl nagy a távveszteség.

A Marth nem kifejezetten meredek, szóval valószínűleg lehajthatnék az egyik oldalán, és fel a másikon. Elég nagy hozzá, hogy egy éjszakára tábort kelljen vernem benne. De nem akarok szükségtelen kockázatokat vállalni. A lejtők problémásak és kerülendők. Elég sok plusz idővel rendelkezem, ezért inkább biztosra fogok menni.

Korán befejezem a mai utat, és megkezdem az újratöltést. Valószínűleg amúgy is jó ötlet most, hogy szemétkednek a napelemek – több idejük lesz energiát gyűjteni. Tegnap éjjel megint alulteljesítettek. Ellenőriztem az összes kapcsolatot, és megbizonyosodtam róla, hogy nem lepte be őket a por, de akkor sem 100 százalékon működnek.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 475. SOL

Bajban vagyok.

Tegnap megfigyeltem a Phobos útját, éjjel pedig kiszúrtam a Denebet, és miután a lehető legpontosabban meghatároztam a helyzetemet, nem azt az eredményt kaptam, amit szerettem volna. Amennyire meg tudom mondani, egyenesen beleszaladtam a Marth kráterbe.

Baaaaazmeg.

Mehetek északnak vagy délnek. Az egyik valószínűleg jobb választás, mert rövidebb úton kerüli meg a krátert.

Gondoltam, legalább némi erőfeszítést tennem kell, hogy kifundáljam, melyik a legjobb irány, úgyhogy ma reggel sétáltam egyet – kicsit több mint egy kilométert a gerinc csúcsára. A Földön az ember gondolkodás nélkül legyalogol egy ilyen távot, de az EVA-ruhában ez kínszenvedés.

Alig várom, hogy unokáim legyenek. „Amikor fiatal voltam, fel kellett másznom egy kráter peremére. Egy EVA-ruhában! A Marson, te kis szaros, érted? A Marson!”

Na, mindegy, szóval feljutottam a peremre, és basszus, gyönyörű a kilátás. Ebből a magassági pontból lélegzetelállító panoráma tárult elém. Gondoltam, talán megpillanthatom a Marth másik oldalát, és tudni fogom, melyik irányba kerüljem meg.

De nem láttam el a túlsó végéig. Nem szokatlan ez, elvégre a Marsnak megvan a maga időjárása a szelekkel és a porral, de ez homályosabbnak tűnt, mint amilyennek lennie kéne. Én a korábbi síksági otthonom, az Acidalia Planitia széles, nyílt terepeihez vagyok szokva.

Aztán csak furcsább lett a dolog. Megfordultam, és visszanéztem a marsjáró és az utánfutó felé. Minden ott volt, ahol hagytam (a Marson nincs sok autótolvaj), de kicsit tisztábbnak tűnt a kilátás.

Megint keletre néztem, át a Marth-on. Aztán a nyugati horizontra. Aztán keletre, aztán nyugatra. Minden alkalommal fordulnom kellett az egész testemmel, mert az EVA-ruhák már csak ilyenek.

Tegnap elhagytam egy krátert, ami innen nagyjából 50 kilométerre nyugatra van. Épphogy látható a horizonton, kelet felé viszont közel annyi távolságra sem látok el. A Marth kráter 110 kilométer széles, vagyis egy 50 kilométeres látótávolsággal legalább a perem hozzávetőleges ívét látnom kellene. De nem látom.

Először nem tudtam, mire véljem a dolgot, de zavart a szimmetria hiánya, és már megtanultam, hogy mindenre gyanakodjak. Ekkor kezdett összeállni bennem a kép:

1. Az aszimmetrikus láthatóság egyetlen magyarázata egy porvihar.

2. A porviharok csökkentik a napelemek hatékonyságát.

3. A napelemeim már több sol óta veszítenek hatékonyságukból.

Mindebből ezekre a következtetésekre jutottam:

1. Már több sol óta egy porviharban vagyok.

2. Picsába.

Nemcsak hogy egy porviharban vagyok, de az ráadásul egyre sűrűbb lesz, ahogy közeledek a Schiaparellihez. Pár órája még amiatt aggódtam, hogy meg kell kerülnöm a Marth krátert, most viszont valami sokkal nagyobbat kell majd megkerülnöm.

És sietnem kell, mert a porviharok mozognak, és ha egy helyben ücsörgők, rám szakad az egész. De merre menjek? Ez már nem a hatékonyságról szól. Ha most rossz irányba indulok el, port zabálok, és meghalok.

Nincs műholdképem, nem tudom kideríteni a vihar méretét, formáját vagy irányát. Öregem, mit nem adnék egy ötperces beszélgetésért a NASA-val. Most, hogy belegondolok, a NASA-ban már tuti összeszarták magukat, látva, hogy mi történik.

Nincs időm. Ki kell találnom, hogyan találjam ki, amit tudnom kell a viharról. Méghozzá most.

És e pillanatban semmi sem jut eszembe.

■■■

MINDY A számítógépéhez vánszorgott. A mai műszak délután 2:10-kor kezdődött. Az időbeosztása mindennap Watney-éhez igazodott, aludt, amikor aludt. Watney egyszerűen éjszaka aludt a Marson, Mindy pihenőideje pedig mindennap negyven percet tolódott előre, és már alufóliát kellett ragasztania az ablakaira, hogy ne zavarja a fény.

Behozta a legfrissebb műholdképeket, és felszaladt a szemöldöke. Watney még nem bontott tábort. Általában már korán reggel elindult, amint volt elég fény a navigációhoz, aztán kihasználta a déli napot az újratöltés maximalizálásához.

De ma nem mozdult, pedig már bőven elmúlt a reggel.

Körbenézett a marsjáró és a hálószoba körül, üzenetet keresve, és a szokásos helyen (északra a tábortól) meg is találta. Ahogy elolvasta a Morse-kódot, tágra nyílt a szeme.

„PORVIHAR. TERVET KÉSZÍTEK”

Fogta a mobilját, és ügyetlenkedve hívta Venkat magánszámát.

23. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 476. SOL

Azt hiszem, tudom, hogy ússzam meg.

Egy vihar legszélén vagyok. A méretét vagy az irányát nem tudom, de azt igen, hogy mozog, és ez is valami, amivel dolgozhatok. Nem kell bejárnom és felfedeznem a vihart, az jön majd hozzám.

A vihar lényegében csak por a levegőben. Nem veszélyes a marsjárókra, afféle „áramszázalék-veszteségként” gondolhatok rá. Ellenőriztem a tegnapi áramtermelést, és az optimálisnak a 97 százaléka volt. Szóval ez most egy 3 százalékos vihar.

Haladnom kell, és közben oxigént kell újratermelnem, ez a kettő a fő célkitűzésem. Az energiám 20 százalékát használom az oxigén visszanyerésére (amikor megállok a levegőnapon), úgyhogy ha a vihar egy 81 százalékos részén állok meg, akkor tényleg nagy bajban leszek. Még akkor is kifogyok az oxigénből, ha minden elérhető energiát az előállítására fordítok. Ez a végzetes forgatókönyv, bár igazából már jóval korábban is végzetessé válhat a helyzetem. Áramra van szükségem, hogy elinduljak, különben itt ragadok, amíg a vihar továbbáll vagy eloszlik, az pedig hónapokba telhet.

Minél több áramot generálok, annál többet tudok mozogni. Tiszta ég esetén az energia 80%-át mozgásra fordítom, és így 90 kilométert haladok solonként. Most, 3 százalékos veszteséggel 2,7 kilométerrel kevesebbet teszek meg, mint amennyit kellene.

Némi haladási távolság elvesztése solonként nem nagy ügy, mert bőven van időm. Viszont nem mehetek túl mélyre a viharban, mert soha többé nem fogok tudni kijönni belőle.

A minimum az, hogy gyorsabban kell mozognom a viharnál, akkor ugyanis el tudok manőverezni körülötte anélkül, hogy teljesen beborítana. Tehát tudnom kell, hogy milyen gyorsan mozog.

Ehhez elég, ha egy solt elüldögélek itt. A holnapi wattértékeket összehasonlítom majd a maiakkal, és csak arra kell vigyáznom, hogy ezt a napnak ugyanazon részeiben tegyem meg. Akkor tudni fogom a vihar sebességét, legalábbis az áramszázalék-veszteséghez viszonyítva.

De ismernem kell a vihar alakját is.

A porviharok nagyok. Akár több ezer kilométer átmérőjűek is lehetnek, úgyhogy amikor megkerülöm, tudnom kell, hogy melyik irányba induljak el. A vihar mozgásával merőlegesen kell haladnom, méghozzá abba az irányba, amerre a vihar enyhébb.

Íme, a tervem:

Most 86 kilométert tehetek meg (mert tegnap nem tudtam teljesen feltölteni az akkukat). Holnap itt hagyok egy napelemet, és 40 kilométert vezetek délnek, aztán leteszek még egy napelemet, és újabb 40 kilométert megyek dél felé. Így lesz három referenciapontom 80 kilométeren belül.

A következő nap visszamegyek, és összegyűjtöm az elemeket és az adatot. Mindhárom helyszín azonos napszakban összehasonlított wattértékeiből meglesz a vihar formája. Ha délre sűrűbb, akkor észak felé kerülöm meg, ha északon sűrűbb, akkor délnek megyek.

Remélem, hogy délnek kell mennem, mert a Schiaparelli tőlem délkeletnek van. Ha északnak indulok, azzal alaposan megnő majd az utazásom hossza.

Csak egyetlen apró probléma van: nem tudom „rögzíteni” az elhagyott napelemek wattértékét. A marsjáró számítógépével könnyű nyomon követni és naplózni, de kell valami, amit lepakolhatok, és itt hagyhatok. Nem olvashatom le csak úgy az értékeket akkor, amikor elhajtok a napelemek mellett. Különböző helyekről kellenek az adatok ugyanabban az időben.

Úgyhogy a mai napot őrült tudósként fogom tölteni. Csinálnom kell valamit, ami naplózza a wattértéket, és amit itt hagyhatok a napelemmel.

Mivel mára úgyis itt ragadtam, kint hagyom az elemeket. Legalább teljesen feltöltődnek az akkuk.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 477. SOL

Ráment az egész tegnapi és mai napom, de azt hiszem, készen állok a vihar lemérésére.

Meg kellett oldanom, hogy fel tudjam jegyezni a wattértéket és a hozzá tartozó időt minden napelemnél. Az egyik elem ugyan velem lesz, de a másik kettő messze, jóval magam mögött hagyva. És a megoldás a magammal hozott tartalék EVA-ruha volt.

A szkafandereken kamerák vannak, ezek rögzítenek mindent, amit látnak. Van egy a ruha jobb ujján (vagy a balon, ha az asztronauta balkezes), egy másik pedig az arclemez felett. A kép bal alsó részére rá van égetve egy időbélyeg, akárcsak a régi, remegő házi videóknál, amiket apa készített.

Az elektronikai készletemben van egy csomó árammérő, úgyhogy arra gondoltam, mi értelme saját naplózó rendszert csinálni? Egyszerűen csak egész nap lefilmezem az árammérőt.

És ezt is csináltam. Amikor bepakoltam az útra, direkt magammal hoztam az összes készletet és szerszámot, arra az esetre, ha meg kellene javítani a marsjárót.

Először leszedtem a kamerákat a tartalék EVA-ruháról. Óvatosnak kellett lennem, nem akartam tönkretenni a szkafandert. Ez az egyetlen tartalékom. Kihúztam a kamerákat és a memóriachipekbe vezető kábeleiket.

Az egyik árammérőt egy kis mintatárolóba tettem, majd a kamerát a fedél aljára ragasztottam. Amikor lezártam a tárolót, a kamera szépen rögzítette az árammérő kijelzőjét.

A teszteléshez a marsjáró energiáját használtam. Hogyan fog a naplózom áramhoz jutni, miután itt hagyom a felszínen? Úgy, hogy rá lesz kötve egy két négyzetméteres napelemre! Az elég árammal látja majd el, valamint még egy kis, újratölthető akkut is beteszek a tárolóba, hogy áthidaljam vele az éjszakát (ezt is a tartalék EVA-ruhából vettem).

A következő probléma a hő, pontosabban annak hiánya volt. Amint kiviszem ezt a cuccot a marsjáróbjól, baromi gyorsan hűlni kezd majd, és ha túlságosan lehűl, leáll az elektronikája.

Tehát kellett egy hőforrás, és a megoldást az elektronikus készletem szolgáltatta: ellenállások. Méghozzá jó sok. Az ellenállások felmelegednek, mert ez a dolguk. A kamerának és az árammérőnek a napelem termelte energia töredéke kell csak, úgyhogy a többi az ellenállásokba megy majd.

Elkészítettem és leteszteltem két „áramnaplózót”, és megbizonyosodtam róla, hogy a képeket szépen rögzíti a kamera.

Aztán jött egy EVA. Lepakoltam két napelemet, és rácsatlakoztattam őket az áramnaplózóra. Hagytam, hadd naplózzanak egy óráig, aztán visszavittem őket, és ellenőriztem az eredményeket. Remekül működtek.

Lassan sötétedik. Holnap reggel itt hagyok egy áramnaplózót, és elindulok délnek.

Amíg dolgoztam, az oxigenátort bekapcsolva hagytam (miért ne?), így most bőven el vagyok látva O_2-vel, és indulásra készen állok.

A mai napelem-hatékonyság 92,5 százalék volt a tegnapi 97-tel szemben. Ez azt bizonyítja, hogy a vihar keletről nyugatra halad, mert a sűrűbb része tegnap kelet felé volt.

Tehát ennek a területnek a napfény mennyisége solonként 4,5 százalékkal csökken. Ha még tizenhat solt itt maradnék, akkor már elég sötét lenne ahhoz, hogy belehaljak.

Még jó, hogy nem maradok itt.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 478. SOL

Ma minden a tervek szerint alakult, nem volt semmi fennakadás. Nem tudom megállapítani, hogy beljebb tartok a viharba, vagy kifelé belőle, mert nehéz megmondani, hogy a környező fény több vagy kevesebb, mint tegnap volt. Az emberi agy keményen dolgozik, hogy elvonatkoztasson ettől.

Amikor elindultam, hátrahagytam egy áramnaplózót, majd miután megtettem 40 kilométert dél felé, végeztem egy gyors EVA-t, és kiraktam a következőt. Mostanra levezettem mind a 80 kilométert, felállítottam a napelemeimet töltéshez, és naplózom a wattértékeket.

Holnap el kell indulnom visszafelé, hogy felszedjem az áramnaplózókat. Veszélyes lehet, elvégre egy ismert viharterületre fogok behajtani. De megéri a kockázatot.

Apropó, említettem már, hogy elegem van a krumpliból? Mert, istenemre mondom, elegem van a krumpliból. Ha visszajutok a Földre, veszek majd magamnak egy kis házat Nyugat-Ausztráliában. Mert Nyugat-Ausztrália pont a Föld másik felén van Idahóhoz képest.

Azért hoztam ezt fel, mert ma egy húscsomagot ettem. Öt ilyet tettem félre speciális alkalmakra. Az elsőt 29 sollal ezelőtt ettem meg, amikor elindultam a Schiaparellibe, de a másodikról teljesen elfeledkeztem, amikor pár sollal ezelőtt elérkeztem az utam feléhez. Úgyhogy most élvezem a félúti lakomámat.

Valószínűleg illőbb is, hogy ma eszem meg, mert ki tudja, mennyi időbe telik megkerülnöm a vihart? Ha pedig benne ragadok, és halálra leszek ítélve, befalom a többi felcímkézett kaját is.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 479. SOL

Fordultál már le rossz helyen az autópályán? Csak el kell vezetned a legközelebbi kijáratig, hogy visszafordulhass, mégis gyűlölöd az út minden centiméterét, mert távolodsz közben a célodtól.

Ma így éreztem magam. Visszatértem oda, ahol tegnap reggel voltam. Fúj.

Visszafelé felszedtem az áramnaplózót, amit félúton kitettem, és most hoztam be azt, amit tegnap itt hagytam.

Mindkettő a reményeimnek megfelelően működött. Letöltöttem a felvételeiket egy laptopra, előretekertem a képet délre, és végre megkaptam a napfény-hatékonysági adataimat három helyszínről egy 80 kilométeres vonalon, a nap ugyanazon időpontjából.

Tegnap délben a legészakibb naplózó 12,3 százalék hatékonyságvesztést mutatott, a középső 9,5-öt, a marsjáró pedig a legdélibb helyszínen 6,4-et. Elég világos a helyzet: a vihar tőlem északnak van, azt pedig már tudom, hogy nyugat felé tart.

Ez azt jelenti, hogy elkerülhetem, hogyha délnek megyek, és miután hagyom, hogy elvonuljon tőlem északra, ismét kelet felé veszem az irányt.

Végre valami jó hír! Pontosan délkeletben reménykedtem. Nem fogok sok időt veszíteni.

Hajjaj . . . Holnap harmadszor is meg kell tennem ugyanazt a rohadt utat.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 480. SOL

Azt hiszem, kezdem elhagyni a vihart.

Egész nap az 1-es Marsi Autópályán utaztam, és most ismét a tegnapi táborhelyemen vagyok. Holnap végre megint igazi haladást érek majd el. Délre abbahagytam a vezetést, és felállítottam a táboromat. Az itteni hatékonyságvesztés 15,6 százalék, ami a tegnapi tábor 17 százalékához képest azt jelenti, hogy amíg délnek tartok, le tudom előzni a vihart.

Remélhetőleg.

A vihar valószínűleg cirkuláris. Általában az. De az is lehet, hogy egy beugróba tartok, amely esetben egyszerűen kurvára halott vagyok, oké? Nekem is megvannak a határaim.

Hamarosan tudni fogom. Ha a vihar cirkuláris, napról napra nagyobb hatékonyságot kell elérnem, amíg újra vissza nem térek a 100 százalékhoz. Ha ez megtörténik, az azt jelenti, hogy teljesen délre vagyok a vihartól, és elkezdhetek keletnek haladni. Meglátjuk.

Ha nem lenne ez a vihar, egyenesen délkeletnek tartanék a cél felé. Mivel most csak dél felé megyek, közel sem haladok olyan gyorsan. Ugyan megteszem a szokásos napi 90 kilométert, de csak 37 kilométerrel érek közelebb a Schiaparellihez. Mert Pitagorász egy pöcs. Nem tudom, mikor jutok ki a viharból, és indulhatok meg újra egyenesen a Schiaparelli felé, de egyvalami biztos: a tervemnek, miszerint a 494. solon megérkezem, annyi.

Az 549. solon jönnek értem. Ha azt lekésem, itt élem le hátralévő, nagyon rövid életemet. És még az MFE-t is módosítanom kell.

Ajjaj.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 482. SOL

Levegőnap. A pihenés és spekuláció ideje.

Pihenésképp, Johanssen digitális könyvgyűjteményének hála elolvastam nyolcvan oldalt Agatha Christie Nyaraló gyilkosok című regényéből. Szerintem Linda Marshall a tettes.

Ami a spekulációt illeti, azon spekuláltam, hogy mikor jutok már ki végre ebből a rohadt viharból.

Még mindig dél felé megyek mindennap, és még mindig érezhető a hatékonyságvesztés (bár csökken). Minden tetves nap csak 37 kilométerrel jutok közelebb az MFE-hez 90 helyett, és ez bosszant.

Fontolgattam, hogy kihagyom a levegőnapot. Tudnék menni még néhány napot, mielőtt elfogy az oxigén, és elég fontos, hogy kikerüljek a viharból, végül mégis ellene döntöttem. Eléggé a vihar előtt járok már, hogy megengedhessek magamnak egy nap szünetet, és különben sem tudom, hogy néhány extra nap segítene-e. Ki tudja, milyen messzire nyúlik a vihar délre?

Hát, a NASA valószínűleg tudja. Nyilván a földi híradások is mutatják róla a képeket, és alighanem van valami weboldal is, mondjuk www.igy-hal-meg-mark-watney.com. Szóval van kábé százmillió ember, akik pontosan tudják, hogy mennyire nyúlik délre a vihar.

Csak én nem vagyok köztük.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 484. SOL

Végre!

VÉGRE kijutottam ebből a rohadt viharból! A mai energiatermelés 100 százalékos volt. Nincs több por a levegőben. A vihar párhuzamosan halad az útirányommal, ami azt jelenti, hogy délre vagyok a porfelhő legdélibb részétől. (Feltéve, hogy a vihar cirkuláris. Ha nem, bassza meg.)

Holnap egyenesen megindulhatok a Schiaparelli felé, ami jó, mert sok időt vesztettem. 540 kilométert mentem délnek, hogy elkerüljem a vihart. Katasztrofális pályaletérés.

De összességében nem volt olyan rossz. Bőven a Terra Meridiani belsejében vagyok, és kicsit könnyebb itt vezetni, mint az Arabia Terra rögös, rohadék terepén. A Schiaparelli majdnem keletnek van, és ha a szextánson és a Phoboson alapuló kalkulációim helyesek, még 1030 kilométer vár rám.

Solonkénti 90 kilométerrel számolva, és figyelembe véve a levegőnapokat, a 498. solon kell megérkeznem. Nem olyan rossz. A Majdnem Markölő vihar végül csak négy sollal késleltetett.

Még mindig lesz rá negyvennégy solom, hogy elvégezzem az MFE-n a NASA által kiötlött módosításokat.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 487. SOL

Van egy érdekes lehetőségem, és a lehetőséget szó szerint értem: az Opportunity.

Messze letértem az utamról, így most nem vagyok messze a marsi felfedező rovertől, az Opportunitytől. Nagyjából 300 kilométerre van, szóval négy sol alatt odaérhetnék.

A francba is, de csábító. Ha be tudnám üzemelni az Opportunity rádióját, újra kapcsolatba léphetnék az emberiséggel. A NASA folyamatosan el tudna látni a pontos helyzetemmel, a legjobb iránnyal, szólna, ha egy újabb vihar kerül az utamba, és úgy általában véve figyelemmel tartana.

De ha őszinte akarok lenni, nem ezért estem gondolkodóba; hanem mert elegem van belőle, hogy egyedül vagyok, a francba is! Miután bekapcsoltam a Pathfindert, hozzászoktam, hogy kommunikálni tudok a Földdel, de ennek annyi, mert a rossz asztalnak támasztottam neki egy fúrót, és most megint egyedül vagyok. És ennek mindössze négy sol alatt véget tudnék vetni.

De ez egy ostoba, irracionális gondolat, hiszen már csak tizenegy solra vagyok az MFE-től. Miért tennék kitérőt egy újabb szarrá ment roverből összetákolt rádió kedvéért, ha pár héten belül lesz egy vadonatúj, teljesen működőképes kommunikációs rendszerem?

Szóval bármilyen csábító is egy köpésre lenni egy újabb rovertől (öregem, rendesen teleszórtuk velük a bolygót, mi?), nem lenne okos húzás.

Különben is, egyelőre épp elég jövőbeli történelmi helyszínt gyaláztam meg.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 492. SOL

El kell gondolkodnom a hálószobán.

Jelenleg csak akkor tudom felállítani, ha a marsjáró belsejében vagyok, és mivel a légzsiliphez csatlakozik, nem tudom elhagyni a járművet, amíg ott van. Az utazás során ennek nincs jelentősége, mert úgyis mindennap fel kell tekernem, de onnantól kezdve, hogy megérkezem az MFE-hez, már nem kell vezetnem többet. A hálószoba minden dekompressziója és kompressziója terheli a szegéseket (ezt a leckét a saját káromon tanultam meg, amikor a Lak felrobbant), úgyhogy az lenne a legjobb, ha nem lenne rájuk szükség.

Beszarás. Most tudatosult bennem, hogy tényleg azt hiszem, hogy eljutok az MFE-hez. Figyelted? Teljesen természetesen beszéltem arról, hogy mit fogok csinálni, miután odaértem az MFE-hez. Nem nagy ügy. Csak átruccanok a Schiaparellibe, és lógok kicsit az MFE-vel.

Szép.

Mindenesetre nincs másik légzsilipem. Egy van a marsjárón, egy pedig az utánfutón, és ennyi, ezek pedig alaposan be vannak építve, szóval nem választhatom le valamelyiket csak úgy, hogy aztán a hálószobához csatlakoztassam.

Ellenben a hálószobát teljesen le tudom zárni, és ehhez még csak nem is kell barbár munkához folyamodnom. A légzsilip csatlakozóján van egy fedő, amit le tudok hajtani, hogy lezárja a nyílást. A csatlakozót ugyebár egy pop sátorból loptam, ami egy vészhelyzeti megoldás a marsjáró nyomásvesztesége esetére. Elég haszontalan lenne, ha nem tudná lezárni magát.

Sajnos azonban, vészhelyzeti eszköz lévén, nem újrafelhasználásra tervezték. Hanem arra, hogy az emberek elzárják magukat benne, amíg a legénység többi része oda nem ér hozzájuk a másik marsjáróval. Akkor aztán utóbbiak leválasztják a pop sátrat a lyukas járműről, csatlakoztatják a sajátjukhoz, és a maguk oldaláról átvágják a zárt, hogy kimentsék a társaikat.

Hogy ez mindig kivitelezhető legyen, a küldetés szabályai előírták, hogy három embernél sosem tartózkodhat egyszerre több egy marsjáróban, és hogy mindkét marsjárónak teljesen üzemképesnek kell lennie. Ha az egyik nem az, a másikat sem lehet használni.

És itt jön a briliáns tervem: miután megérkezem az MFE-hez, már nem hálószobaként használom majd a hálószobát, hanem az oxigenátor és a légkörszabályozó otthonaként. És az utánfutó lesz a hálószobám. Frankó, mi?

Az utánfutóban rengeteg hely van, bazi sokat dolgoztam érte, hogy legyen. A ballonnak köszönhetően jó nagy a belmagasság, még ha a padlóterület nem is túl terjedelmes.

Emellett a hálószoba ponyvájában – köszönhetően a gondosan tervezett Laknak, amiből loptam – bőven vannak szelepnyílások (triplaredundánsok, ami azt illeti), mert a NASA biztosítani akarta, hogy a Lak szükség esetén kívülről is újratölthető legyen.

A lényeg, hogy a hálószobám, benne az oxigenátorral és a légkörszabályozóval le lesz zárva, és tömlőkkel csatlakoztatva lesz az utánfutóhoz, hogy ugyanazon az atmoszférán osztozhassanak, az egyik tömlőn pedig átvezetem a hálózati feszültséget is. A marsjáróból raktár lesz (mert már nem kell majd hozzáférnem a vezérlőrendszeréhez), míg az utánfutó teljesen üresen fog állni – és így lesz egy állandó hálószobám. Még műhelyként is használhatom majd, amiben elvégezhetem a módosításokat az MFE-nek a légzsilipen beférő alkatrészein.

Persze, ha a légkörszabályozóval vagy az oxigenátorral baj lesz, át kell vágnom a hálószobát, hogy hozzájuk férjek. De már itt vagyok 492 sol óta, és egész idő alatt remekül működtek, úgyhogy ezt a kockázatot vállalni fogom.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 497. SOL

Holnap már a Schiaparelli bejáratánál leszek!

Már persze, ha semmi sem sül el rosszul, de hé, minden más simán ment ezen a küldetésen, nem? (Ez szarkazmus volt.)

Ma levegőnap van, és most az egyszer nem érdekel. Olyan közel vagyok a Schiaparellihez, hogy szinte érzem az ízét a számban. Leginkább persze homokot éreznék, de nem ez a lényeg.

Ez még persze nem az út vége lesz, hiszen a bejárattól további három solba telik majd eljutni az MFE-hez, de a francba is, már majdnem ott vagyok!

Talán már a Schiaparelli peremét is látom. Baromi messze van, és lehet, hogy csak a képzeletem játszik velem – 62 kilométerre van, szóval ha tényleg látom, akkor is csak épphogy.

Holnap, ha elérem a Bejárati Krátert, délnek fordulok, és a „Bejárati Rámpán” lépem át a Schiaparelli-medence határát. Végeztem pár gyors számítást, és a lejtő elég biztonságosnak tűnik. A perem és a meder közti szintkülönbség 1,5 kilométer, a rámpa pedig 45 kilométer hosszú, ami kétfokos lejtőt jelent. Nem gond.

Holnap éjjel új mélységekig süllyedek!

Újrafogalmazom...

Holnap éjjel elérem a mélypontot!

Nem, ez sem hangzik túl jól...

Holnap éjjel Giovanni Schiaparelli kedvenc lyukában leszek!

Jó, elismerem, most már csak hülyéskedek.

■■■

A KRÁTER pereme sok millió éven át volt kitéve a szél állandó támadásának, ami úgy erodálta a sziklás dombtetőt, ahogy egy folyó vág keresztül egy hegyláncon. Korszakok teltek el, de végül áttörte a kráter oldalát.

A szél által kreált magasnyomású zónának így már volt egy csatornája, amit tágíthatott. A törés minden múló évezreddel egyre szélesebbé vált, és közben a támadó szél által hurcolt por-és homokrészecskék megtelepedtek odalent, a mederben.

Végül létrejött egy egyensúlyi állapot. A homok olyan magasra halmozódott fel, hogy összefolyjon a kráteren kívül lévő földdel, és onnantól kezdve nem befelé, hanem kifelé terjedt. A lejtő addig hosszabbodott, míg létrejött egy újabb egyensúlyi állapot, amit számtalan apró részecske komplex interakciója és az általuk fenntartott szögletes forma határozott meg. Megszületett a Bejárati Rámpa.

Az időjárás dűnéket és sivatagi terepet kreált, a közeli becsapódások köveket és sziklákat hoztak, és a forma egyenetlenné vált.

A gravitáció végezte a dolgát. A rámpa idővel összenyomódott, de nem egyenletesen. Különböző sűrűségű részek különböző iramban süllyedtek, egyes részei kőkemények voltak, mások porszerűen puhák maradtak.

Noha biztosított egy kis, átlagos lejtőt a kráterbe, maga a rámpa rögös és keservesen egyenetlen volt.

A Bejárati Kráter elérésekor a Mars egyetlen lakója a Schiaparelli-medence felé fordította a járművét. A rámpa nehéz terepe ugyan váratlan volt, de nem tűnt rosszabbnak, mint azok az egyéb felszínek, amiken már rutinszerűen navigált.

A kisebb dűnéket megkerülte, a nagyobbakon pedig óvatosan áthajtott. Minden kanyarodásnál, minden lejtőnél és emelkedőnél, minden útakadálynál óvatosan járt el, átgondolt minden irányt, és megfontolt minden lehetőséget.

De ez sem volt elég.

Ahogy a marsjáró egy látszólag közönséges lejtőn haladt, lefutott egy láthatatlan peremről. A sűrű, szilárd talajt egyik pillanatról a másikra felváltotta a puha por, és mivel az egész felszínt legalább öt centiméternyi homok borította, semmilyen látható jel nem utalt a hirtelen változásra.

A marsjáró bal első kereke elsüllyedt, a hirtelen dőlés pedig teljesen felemelte a földről a jobb hátsót. Ezzel aztán több súly került a bal hátsó kerékre, ami ingatag helyzetéből szintén a porba süppedt.

Mielőtt a sofőr reagálhatott volna, a marsjáró az oldalára borult, a tetejére szépen felpakolt napelemek pedig úgy szálltak szét róla, mint egy elejtett pakli kártya.

A marsjáró a vontatókampóval hozzákötött utánfutót is magával rántotta. A kampó csavarodása úgy törte ketté az erős kompozitot, mint egy száraz gallyat, és elszakadtak a két járműt összekapcsoló tömlők is. Az utánfutó az elejével ugrott fejest a puha talajba, és átpördült a ballon tetejére, majd hirtelen, rázkódva megállt.

A marsjáró nem volt ilyen szerencsés. Tovább bukdácsolt lefelé a dombon, úgy dobálva magában a sofőrjét, mint mosógép a ruhákat. Húsz méter után a puha port szilárdabb homok váltotta fel, és a marsjáró is megállapodott.

Az oldalán nyugodva fejezte be a borulást. Az immár hiányzó tömlőkhöz vezető szelepek érzékelték a hirtelen nyomáscsökkenést, és bezárultak. A nyomás sehol sem szökött ki.

A sofőr egyelőre életben volt.

24. FEJEZET

A RÉSZLEGVEZETŐK a kivetítőn lévő műholdképeket bámulták.

– Jézusom – szörnyülködött Mitch. – Mi a franc történt?

– A marsjáró az oldalán fekszik – mutatott Mindy a kivetítőre. – Az utánfutó fejjel lefelé. Azok a szétszóródott téglalapok a napelemek.

Venkat a kezével megtámasztotta az állát.

– Tudunk valamit a marsjáró nyomótartályának állapotáról?

– Semmi egyértelműt – válaszolta Mindy.

– Van bármilyen jele annak, hogy Watney aktív volt a baleset után? Mondjuk egy EVA?

– Nem volt EVA – mondta Mindy. – Az idő tiszta, ha kijött volna, látnánk lábnyomokat.

– Ez a teljes baleseti helyszín? – kérdezte Bruce Ng.

– Azt hiszem – bólintott Mindy. – A kép tetején, vagyis északra, normál keréknyomok láthatók. Szerintem itt – mutatott egy nagy, zavaros területre a talajon – fordultak rosszra a dolgok. Az árok helyzetéből ítélve azt mondanám, hogy a marsjáró innen csúszott és borult le. Látni a nyomokat, amiket maga után hagyott. Az utánfutó előrebukfencezett a tetejére.

– Nem mondom, hogy minden oké – szólalt meg Bruce –, de nem hiszem, hogy olyan rossz a helyzet, mint amilyennek tűnik.

– Folytasd – mondta Venkat.

– A marsjáró úgy van tervezve, hogy kibírjon egy borulást – magyarázta Bruce. – Ha pedig nyomásveszteség lépett volna fel, csillagkitöréses minták lennének a homokban, és én semmi ilyesmit nem látok.

– Attól még Watney megsérülhetett – mondta Mitch. – Beverhette a fejét, eltörhette a karját vagy bármi ilyesmi.

– Persze – értett egyet Bruce. – Én csak azt mondom, hogy a marsjáró valószínűleg rendben van.

– Mikor készült a kép?

Mindy az órájára nézett.

– Tizenhét perccel ezelőtt jött. Kilenc perc múlva kapunk egy új képet, amikor az MGS4 a terület fölé ér.

– Watney első dolga egy EVA lesz, hogy felmérje a károkat – mondta Venkat. – Mindy, értesíts minket minden változásról.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 498. SOL

Áh.

Igen.

A leereszkedés a Schiaparelli-medencébe nem alakult túl jól. Hogy érzékeltessem, mennyire nem, elmondom, hogy ennek a bejegyzésnek a legépeléséhez fel kell nyúlnom a számítógépért. Az ugyanis még mindig a vezérlőpanelhez van erősítve, a marsjáró pedig az oldalán fekszik.

Alaposan körbepattogtam, de válságos helyzetben már olajozott gépezetként működöm. Amint a marsjáró borulni kezdett, összehúztam magam, és magzati pózt vettem fel. Ilyen akcióhős vagyok én.

És bevált, mert nem sérültem meg.

A nyomótartály is egyben van, ami pozitívum. Az utánfutóba vezető szelepek le vannak zárva, ami valószínűleg azt jelenti, hogy a tömlők leváltak, ami pedig azt jelenti, hogy az összeköttetés az utánfutóhoz elszakadt. Csodálatos.

Elnézve a marsjáró belsejét, azt hiszem, semmi sem tört el. A víztartályok továbbra is zártak, és a levegőtartályokon sincsenek látható lékek. A hálószoba szétnyílt, és mindent beborított, de az csak ponyva, úgyhogy nagy baja nem lehet.

A marsjáró vezérlője rendben, a navigációs számítógép pedig közölte, hogy a jármű „elfogadhatatlanul veszélyes dőlésben” van. Kösz, Nav!

Szóval felborultam. Ez még nem a világ vége. Élek, és a marsjáró is működik. Jobban aggódom a napelemek miatt, amiken valószínűleg átbukdácsoltam. És mivel az utánfutó levált, jó eséllyel azt is baszhatom. A ballonteteje nem kifejezetten strapabíró, és ha kidurrant, minden szar kirepült a járműből mindenfelé, nekem pedig meg kell majd keresnem őket. Azok alkotják a létfenntartó berendezésemet.

Ha már a létfenntartásról beszélünk, a marsjáró átkapcsolt a helyi tartályokra, amikor a szelepek lezárultak. Jól van, Marsjáró! Kapsz egy nyalókát.

Van húsz liter oxigénem (abból negyven napig ellélegzek), de a szabályozó nélkül (ami az utánfutóban van) csak kémiai CO_2-elszívás lehetséges. 312 órányi szűrőm maradt, az EVA-ruhában még további 171 órányi van, ami összesen 483 órát jelent, vagyis közel húsz solt. Bőven van időm mindent helyrehozni.

Már tényleg baromi közel vagyok az MFE-hez, nagyjából 220 kilométerre. Nem hagyom, hogy mindez meggátolja a célba érésemet, és egyébként sem kell már mindennek tökéletesen működnie. Csak az kell, hogy a marsjáró meg tudjon tenni még 220 kilométert, a létfenntartás pedig működjön még ötvenegy solt. És ennyi.

Ideje beöltözni, és megkeresni az utánfutót.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 498. SOL (2)

Megvolt az EVA-m, és nem olyan rossz a helyzet. Igaz, nem is jó.

Három napelemet tönkretettem: a marsjáró alatt vannak, teljesen összezúzva. Talán pár wattot még ki tudnak köpni, de nincsenek vérmes reményeim. Szerencsére egy extra napelemmel kezdtem az utat, mert ugye csak huszonnyolcra lett volna szükségem a napi üzemeléshez, és huszonkilenccel indultam (tizennéggyel a marsjáró, héttel az utánfutó tetején, és nyolccal a mindkét járműre szerelt, házi készítésű polcokon).

Próbáltam talpra állítani a marsjárót, de nem vagyok elég erős hozzá. Össze kell tákolnom valami emelőt, amivel alányúlhatok. Azt leszámítva, hogy az oldalán fekszik, úgy látom, nincs baja a járműnek.

Na, jó, ez nem igaz. A vontatóhorog helyrehozhatatlanul tönkrement, a fele egyszerűen leszakadt. Szerencsére az utánfutón is van egy ugyanilyen, így aztán rendelkezésemre áll egy tartalék.

Az utánfutó fura helyzetben van, fejjel lefelé ül a felfújt tetején. Nem tudom, melyik isten mosolygott rám, és akadályozta meg a ballon kipukkadását, de hálás vagyok neki. Első dolgom, hogy ezt helyreállítsam, mert minél tovább nehezedik súly a ballonra, annál valószínűbb, hogy kidurran.

Míg odakint voltam, összegyűjtöttem azt a huszonhat napelemet, amelyek nem a marsjáró alatt vannak, és felállítottam őket, hogy tölteni kezdjék az akkuimat. Miért ne, ha már így alakult?

Szóval most van pár megoldandó problémám: először is helyre kell hoznom az utánfutót, vagy legalábbis tehermentesítenem kell a ballont. Aztán a marsjárót kell talpra állítanom, és végül le kell cserélnem a marsjáró vontatóhorgát az utánfutóéra.

És le kell betűznöm egy üzenetet a NASA-nak is, mert valószínűleg aggódnak.

■■■

MINDY HANGOSAN felolvasta a Morse-kódot. „BORULTAM. JAVÍTÁSOKAT VÉGZEK.”

– Micsoda? Ennyi? – kérdezte Venkat a telefonban.

– Csak ennyit írt – jelentette Mindy a vállához szorított telefonnak, miközben e-mailt gépelt az illetékeseknek.

– Csak három szó? Semmi a fizikai állapotáról, a felszereléséről, a készleteiről?

– Most megfogott – mondta a nő. – Valójában részletes helyzetjelentést hagyott, de úgy döntöttem, minden ok nélkül letagadom.

– Vicces – reagált Venkat. – Okoskodjon csak valakivel, aki hét szinttel maga fölött áll a vállalat hierarchiájában, hátha jól jár.

– Jaj, ne – mondta Mindy. – Még a végén elveszítem az állásomat, mint bolygóközi kukkoló, és használhatom a diplomám valami másra.

– Emlékszem, amikor még félénk volt.

– De most már űrpaparazzi vagyok. Az attitűd a munkával jár.

– Ja, ja, ja – mondta Venkat. – Csak küldje az e-mailt.

– Már elküldtem.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 499. SOL

Sűrű napom volt, és sok mindent sikerült elvégeznem.

Elég nyűgösen ébredtem. A marsjáró oldalán kellett aludnom, mert a hálószoba nem működik, ha a légzsilip az ég felé néz. De azért csak tudtam használni a hálószobát: összehajtogattam, és az lett az ágyam.

A lényeg, hogy a marsjáró oldalát nem arra tervezték, hogy aludjanak rajta, de egy reggeli krumpli és egy Vicodin után már jobban éreztem magam.

Először úgy voltam vele, hogy az utánfutó az elsődleges prioritásom, de aztán meggondoltam magam. Miután jól megnéztem, láttam, hogy egymagam sosem tudom helyreállítani, kell hozzá a marsjáró.

Úgyhogy a mai nap célja a jármű talpra állítása volt.

Az összes szerszámot elhoztam magammal az útra, gondolván, hogy majd szükség lesz rájuk az MFE módosításaihoz. Hoztam velük kábelezést is. Ha tábort verek az MFE-nél, a napelemeknek és az akkuknak fix helyük lesz. Mivel nem akarom majd minden alkalommal arrébb vinni a marsjárót, amikor az MFE túloldalán kell fúrót használnom, annyi elektromos kábelt pakoltam be, amennyit csak tudtam.

Jól is tettem, mert egyben kötélként is használhatók.

Előkotortam a leghosszabb kábelt, ugyanazt, amit a Pathfindert elpusztító fúróhoz is használtam. A „szerencsekábelemnek” hívom.

Az egyik végét bekötöttem az akkuba, a másikat pedig a hírhedt mintafúróba, majd elindultam vele szilárd talajt keresni. Amikor találtam, még mindig mentem tovább, egészen addig, amíg a kábel elért. Belevezettem egy egyméteres fúrófejet egy sziklába, kihúztam a hálózati feszültséget, és körültekertem vele a fejet.

Aztán visszamentem a marsjáróhoz, és rákötöztem a zsinórt a tetőrács legmagasabban lévő részéhez, ezzel pedig volt egy hosszú, feszes kötelem, ami merőlegesen futott a marsjáróhoz.

Megfogtam a zsinórt a közepénél, majd elkezdtem húzni oldalra. A marsjáró emelőereje óriási volt, csak remélni tudtam, hogy nem töri el a fúrófejet, mielőtt a jármű a kerekeire huppan.

Hátráltam, egyre jobban és jobban húzva a kötelet. Valaminek engednie kellett, de semmiképpen nem nekem. Archimédesz nekem dolgozott, és a marsjáró végül megbillent.

A kerekeire esett, felrúgva egy nagy, lágy porfelhőt. Csendes reakció volt. Elég messze álltam, hogy a ritka atmoszférának esélye se legyen elvezetnie hozzám a hangot.

Kioldottam a hálózati feszültséget, kibányásztam a fúrófejet, és visszatértem a marsjáróhoz. Elvégeztem rajta egy teljes rendszerellenőrzést, ami baromi unalmas, viszont szükségszerű volt.

Minden rendszer és alrendszer normálisan működött. A JPL átkozottul jó munkát végzett ezekkel a marsjárókkal. Ha visszajutok a Földre, fizetek Bruce Ng-nek egy sört – bár azt hiszem, mindenkinek kéne, aki a JPL-nél van.

Egy sör rendel mindenkinek, ha hazajutok.

És most, hogy a marsjáró újra a kerekein állt, ideje volt nekilátnom az utánfutónak. Csakhogy közben elfogyott a napfény, mert ugye egy kráterben vagyok, ha még nem felejtetted el.

Már lejutottam a Rámpa nagyján, amikor a marsjáró felborult. Mivel a Rámpa a kráter nyugati szélénél van, számomra most elég korán van a napnyugta. A nyugati fal árnyékában vagyok, és ez bizony szopás.

A Mars nem olyan, mint a Föld. Nincs olyan sűrű atmoszférája, ami meghajlítja a fényt, és az azt tükröző részecskéket a kiszögelléseken túlra szállítja. Itt szinte vákuum van, szóval onnantól kezdve, hogy a Nap nem látható, sötétben vagyok. A Phobos szolgál ugyan némi holdfénnyel, de nem eléggel ahhoz, hogy dolgozzak, a Deimos pedig egy kis darab szar, aminek nincs semmi haszna.

Utálom, hogy még éjszakára a ballonon kell hagynom az utánfutót, de nincs mit tenni. Remélhetőleg elég stabil, ha már kihúzott így egy egész napot.

És hé, a marsjáró talpra állításával megint használhatom a hálószobát! Az élet apró örömei.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 500. SOL

Amikor reggel felébredtem, az utánfutó ballonja még egyben volt. Kezdetnek jó.

Az utánfutó nagyobb kihívást jelentett, mint a marsjáró. Utóbbit csak meg kellett billentenem, ezt viszont teljesen meg kell fordítanom. Sokkal nagyobb erőre lesz szükség, mint a tegnapi kis emelőhatásos trükközésnél.

Először a marsjárót az utánfutó közelébe vezettem. Aztán jött az ásás.

Ó, Istenem, az ásás.

Az utánfutó fejtetőre állt, az orra a dombról lefelé mutatott. Úgy döntöttem, az lesz a legjobb, ha kihasználom a lejtőt, és az orrán fordítom át a járművet, lényegében előrebukfenceztetem a kerekeire.

Meg tudom csinálni, ha a kábelt rákötöm az utánfutó hátára, és vontatni kezdem a marsjáróval, de ha nem ások előtte egy gödröt, akkor csak szépen elcsúszik a földön, ahelyett, hogy átfordulna. Kellett egy lyuk, amibe beleesik az orra.

Úgyhogy ástam egy egy méter hosszú, három méter széles és egy méter mély gödröt. Négy nyomorúságos, kemény órámba került, de megcsináltam.

Beugrottam a marsjáróba, és levezettem a dombon, magam után húzva az utánfutót. Ahogy reméltem, az orra beleállt a gödörbe, és egy nagy homokfelhő kíséretében átfordult a kerekeire.

Aztán csak ültem egy darabig, döbbenten, hogy a tervem ténylegesen bevált.

És most megint eltűnt a napfény. Alig várom, hogy kijussak ebből a kurva árnyékból. Csak egyetlen napnyi vezetés kell az MFE felé, hogy eltávolodjak a faltól, de addig is egy újabb korai éjszakának nézek elébe.

És ezt az éjszakát is az utánfutó létfenntartó berendezései nélkül fogom átvészelni, mert lehet, hogy a jármű talpon van, de fogalmam sincs, hogy minden működik-e benne. A marsjáróban még úgyis bőven vannak készletek.

A nap hátralevő részét egy krumpli elfogyasztásának élvezetével fogom tölteni. És az „élvezet” alatt azt értem, hogy „annyira utálom, hogy legszívesebben megölnék valakit”.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 501. SOL

A mai napot egy kis semmi teával indítottam. A semmi teát könnyű elkészíteni. Végy egy adag forró vizet, és ne tegyél bele semmit. Pár hete kísérleteztem burgonyahéj-teával, de erről minél kevesebb szó esik, annál jobb.

Ma bemerészkedtem az utánfutóba, ami nem volt könnyű. Elég szűk a hely odabent, kint is kellett hagynom az EVA-ruhámat a légzsilipben.

Először az tűnt fel, hogy nagyon meleg van. Kellett pár perc, hogy rájöjjek, miért.

A légkörszabályozó továbbra is tökéletesen üzemelt, csak nem volt semmi dolga, mert mióta megszakadt a kapcsolat a marsjáróval, nem kellett COz-t feldolgoznia. Az utánfutó atmoszférája tökéletes volt, miért is változtatott volna rajta?

Mivel nem volt szükség szabályozásra, a levegőt nem pumpálta ki az LSZKK-ba fagyasztás-elválasztásra, és így nem is tért vissza fűtésre szoruló folyadékként.

De emlékezz csak, az RTG állandóan hőt sugároz magából, ezt pedig nem lehet leállítani. Ezért a hőmérséklet folyamatosan növekedett, míg végül elért egy egyensúlyi pontot, ahol olyan gyorsan szivárgott át a burkolaton, amilyen gyorsan az RTG sugározta. Ha kíváncsi lennél, ez az egyensúlyi pont az izzasztó 41 °C volt.

A szabályozón valamint az oxigenátoron is lefuttattam egy teljes diagnosztikát, és örömmel jelentem, hogy mindkettő tökéletesen működik.

Az RTG víztárolója üres volt, ami nem meglepő. A teteje nyitott, nem kellene fejjel lefelé állnia. Az utánfutó padlója tocsogott a víztől, és időbe telt felmosnom a kezeslábasommal. A tárolót teletöltöttem vízzel az egyik zárt tartályból, amit korábban raktároztam el az utánfutóban. A vízre ugye szükségem van, hogy átbugyoghasson rajta a visszatérő levegő. Ez a fűtőrendszerem.

De mindent figyelembe véve, jól álltam. A kritikus komponensek mind működtek, és mindkét jármű visszakerült a kerekeire.

A marsjárót és az utánfutót összekapcsoló tömlőket jól tervezték, és anélkül szabadultak el, hogy eltörtek volna. Egyszerűen visszakapcsoltam őket a helyükre, és a járművek ismét osztoztak a létfenntartásban.

Az egyetlen, amit még helyre kellett hoznom, a vontatóhorog volt. Végleg tönkrement, teljesen elkapta a baleset szakítóereje. Viszont ahogy sejtettem, az utánfutó vontatóhorga sértetlen maradt, úgyhogy csak átvittem a marsjáróhoz, azután pedig összekötöttem vele a két járművet.

Végül ez a kis koccanás négy solomba került – de most már újra sínen vagyok!

Nagyjából.

Mi van, ha belefutok még egy porgödörbe? Most szerencsém volt, de legközelebb lehet, hogy nem úszom meg ilyen könnyen. Valahogy tudnom kell, hogy az előttem lévő út biztonságos-e, legalább addig, amíg lejutok a Rámpáról. Ha már a tényleges Schiaparelli-medencében leszek, újra számíthatok a normál homokos terepre, amihez rég hozzászoktam.

Ha bármit kérhetnék, akkor egy rádiót választanék, amin megkérdezhetném a NASA-t a biztonságos levezető útról. Illetve, ha bármit kérhetnék, akkor az az lenne, hogy egy zöldbőrű, mégis gyönyörű marsi királynő jöjjön a megmentésemre, aki többet szeretne tudni a Földön „szeretkezésnek” hívott tevékenységről.

Rég volt, hogy utoljára nőt láttam. Csak mondom.

Na, mindegy, a lényeg, hogy ha nem akarok még egy balesetet, akkor . . . De most komolyan . . . nem láttam nőt lassan évek óta. Nem kérek sokat. Hidd el, egy botanikus/gépészmérnök ajtaja előtt a Földön sem éppen állnak sorban a hölgyek. De hát akkor is.

Na, mindegy. Lassan fogok vezetni. Szinte . . . lépésben. Így elegendő időm lesz reagálni, ha az egyik kerék süllyedni kezd, az alacsony sebesség pedig nagyobb nyomatékot ad, szóval jobb lesz a jármű tapadása.

Eddig 25 km/h-val vezettem, de ezt most visszaveszem 5 km/h-ra. Még mindig a Rámpa tetejénél vagyok, de mindössze 45 kilométer az egész, úgyhogy nagyjából nyolc óra alatt az aljára érhetek.

Majd holnap, mert mára megint elfogyott a napfény. Egy újabb bonusz: ha leérek a rámpáról, egyenesen az MFE felé fordulhatok, és eltávolodhatok a kráterfaltól. Ismét egész napi fényben lesz részem a félnapi helyett.

Ha visszatérek a Földre, híres leszek, ugye? A rettenthetetlen asztronauta, aki minden akadályt legyőzött, ugye? Lefogadom, hogy a nők szeretik az ilyet.

Még több motiváció, hogy életben maradjak.

■■■

– ÚGY TŰNIK, mindent megjavított – magyarázta Mindy. – A mai üzenete az volt, hogy „MINDEN RENDBEN”, úgyhogy gondolom, működnek a berendezései.

A tárgyalóterem mosolygó arcait tanulmányozta.

– Fantasztikus – lelkendezett Mitch.

– Nagyszerű hírek. – Bruce hangja a hangosítóból szólt.

Venkat a telefonhoz hajolt.

– Bruce, hogy álltok az MFE módosítási terveivel? Lassan kész lesz velük a JPL?

– Éjjel-nappal dolgozunk rajta – biztosította Bruce. – A nagy akadályokon már túljutottunk, most a részleteket csiszoljuk.

– Helyes, helyes – mondta Venkat. – Bármi meglepetés, amiről tudnom kéne?

– Hát . . . – kezdte Bruce. – Van egypár, de lehet, hogy nem így kéne beszélnünk róla. Egy-két nap múlva Houstonban leszek a tervekkel, és akkor végigvehetjük őket.

– Baljósan hangzik – jegyezte meg Venkat. – De oké, később folytatjuk.

– Terjeszthetem a híreket? – kérdezte Annie. – Jó lenne, ha ma este már nem a baleseti helyszínt mutogatnák a hírekben.

– Mindenképpen – bólintott Venkat. – Elkel a jó hír a változatosság kedvéért. Mindy, mikor ér Watney az MFE-hez?

– A szokásos, 90 km per solos sebességével számolva az 504. solon válaszolt Mindy. – Az 505.-en, ha kényelmes tempóval halad. Mindig reggel kezd vezetni, és dél körül áll meg. – Ránézett egy applikációra a laptopján. – Az 504. sol délideje houstoni idő szerint szerda délelőtt ll:41-kor lesz, az 505.-é pedig csütörtök délután 12:21-kor.

– Mitch, kik kezelik az Ares 4 MFE-jének kommunikációját?

– Az Ares 3 irányító csapata – válaszolt Mitch. – A 2-es Vezérlőteremben lesznek.

– Gondolom, ott leszel.

– A nyakadat teheted rá, hogy ott leszek.

– Ahogy én is.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 502. SOL

A családom minden hálaadáskor megtesz egy nyolcórás utat Chicagóból Sanduskyba, ahol az anyukám nővére él. Mindig apa vezet, ő pedig a leglassabb, legóvatosabb sofőr, aki valaha volán mögé ült.

Komolyan. Úgy vezet, mint aki éppen vizsgázik. Sosem lépi túl a sebességhatárt, mindig tíz és két óránál tartja a kezét, minden indulás előtt megigazítja a tükröket, amit csak akarsz.

Dühítő dolog. Az autópályán jobbról és balról is elhúznak mellettünk, többen a dudájukat is nyomva, mert a sebességhatár betartása lényegében közveszélyes. Mindig ki akarok szállni, hogy megtoljam a kocsit.

Ma egész átkozott nap így éreztem magam. Az 5 km/h szó szerint sétatempó, és nyolc órán át ezt kellett tartanom.

De ez a lassú sebesség biztosította, hogy ne zuhanjak be még egy porgödörbe. Na persze nem is találkoztam még eggyel, úgyhogy akár padlógázzal is végigmehettem volna az úton minden gond nélkül. De jobb az óvatosság.

A jó hír az, hogy lejutottam a Rámpáról. Rögtön tábort vertem, ahogy a terep kiegyenesedett, mert addigra máris túlléptem a napi vezetési időmet. Mehettem volna tovább, mert még volt nagyjából 15 százalék akkutöltésem, de a lehető legtöbb fényt akartam begyűjteni a napelemekkel.

Végre a Schiaparelli-medencében vagyok, jó messze a kráterfaltól! Mostantól minden átkozott solon egy teljes adagnyi napfény a jussom.

Úgy döntöttem, ez egy speciális alkalom, és megettem a „Túléltem valamit, aminek meg kellett volna ölnie” ételcsomagot. Istenem, már el is felejtettem, milyen jó íze van az igazi kajának.

Kis szerencsével pár solon belül megehetem az „Érkezést” is.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 503. SOL

Tegnap nem sikerült annyi energiát újratöltenem, mint általában, mert tovább vezettem, és ezért csak 70 százalékig jutottam, mielőtt leszállt az est. Így ma rövidített távot tettem meg.

63 kilométert vezettem, mielőtt újra tábort kellett vernem, de nem bánom, mert már csak 148 kilométerre vagyok az MFE-től. A holnapi sol után megérkezem.

Basszus, tényleg oda fogok érni!

NAPLÓBEJEGYZÉS: 504. SOL

Atyaég, ez hihetetlen! Fasza! Fasza!

Oké, nyugi. Nyugi.

Ma 90 kilométert tettem meg, és becsléseim szerint 50 kilométerre vagyok az MFE-től. Valamikor holnap meg kell érkeznem. Már emiatt is izgatott vagyok, de attól ugrottam csak ki igazán a bőrömből, hogy befogtam egy jelet az MFE-től!

A NASA beállította az MFE-t, hogy az Ares 3 Lakjának jelét sugározza. Miért ne tennék? Teljesen logikus. Az MFE egy csillogó-villogó, tökéletesen funkcionáló gép, ami bármit megtesz, amire utasítják. És arra utasították, hogy csináljon úgy, mintha az Ares 3 Lakja lenne, hogy a marsjáróm észlelje a jelet, és bemérje a helyzetét.

Ez egy fantasztikusan jó ötlet! Nem kell majd mindenfelé keresgélnem az MFE-t, egyenesen oda tudok hajtani hozzá.

Csak egy pillanatra fogtam be a jelet, de majd javul az adás, ahogy közelebb kerülök. Különös belegondolni, hogy egy homokdűne megakadályozza az MFE-t, hogy kapcsolatba lépjen velem, miközben a Földdel gond nélkül képes kommunikálni. Az MFE-nek három egymástól független módszere van a Földdel való kapcsolattartásra, de azok mind rendkívül jól irányítottak, és látótengelyi kommunikációra vannak tervezve. Közte és a Föld között pedig nincsenek a diskurzus útjába álló homokdűnék.

Valahogy megpiszkálták a rendszereket, és rádiójelet csiholtak ki belőlük, bármily gyenge legyen is. És meghallottam!

A napi üzenetem az volt, hogy „BEFOGTAM A JELET”. Ha elég kövem lett volna, hozzáteszem, hogy „FANTASZTIKUS ÖTLET”, de a terület főleg homokos.

■■■

Az MFE a Schiaparelli délnyugati részén várakozott. Lenyűgöző, huszonhét méteres magasságig emelkedett, kúp alakú teste ragyogott a déli nap alatt.

A marsjáró megmászott egy közeli dűnét, nyomában az utánfutóval, majd pár pillanatra lelassított, mielőtt csúcssebességgel továbbindult volna a hajó felé. Tőle húsz méterre állt meg.

Ott maradt tíz percig, amíg az asztronauta odabent beöltözött.

Utána izgatottan kibukdácsolt a légzsilipből, a földre zuhant, majd feltápászkodott. Szinte hitetlenkedve, mindkét kezét kitárva csodálta az MFE látványát.

Magasba emelt karokkal, ökölbe szorított kézzel többször is felugrott, aztán fél térdre ereszkedett, és folyamatosan a levegőt bokszolta.

Az űrhajóhoz futott, és megölelte a B landoló állványt. Néhány pillanattal később elengedte, ugrálva ujjongott tovább.

Immár kimerülten, az asztronauta csípőre tett kézzel bámult fel az előtte magasodó mérnöki csoda kecses vonásaira.

Felmászott a landoló állvány létráján a felszálló szintig, és belépett a légzsilipen. Bezárta maga mögött az ajtót.

25. FEJEZET

NAPLÓBEJEGYZÉS: 505. SOL

Végre sikerült! Az MFE-ben vagyok!

Jó, most éppen visszajöttem a marsjáróba, de már voltam az MFE-ben egy rendszerellenőrzés és egy bootolás erejéig. Végig magamon kellett tartanom az EVA-ruhát, mert még nincs odabent létfenntartás.

A rendszer most önellenőrzést hajt végre, és a marsjáróból bevezetett tömlőkön keresztül irányítom bele az oxigént és a nitrogént. Ez mind része az MFE tervezésének. Nem hoz magával levegőt, miért is hozna? Csak felesleges súly lenne, ha egyszer ott van mellette a levegővel teli Lak.

Gondolom a NASA-ban éppen mindenki pezsgőt bont, és üzeneteket küld nekem. Mindjárt el is fogom olvasni azokat, csak először be kell üzemelnem az MFE létfenntartását. Utána már kényelmesen dolgozhatok benne.

Aztán lesz egy unalmas beszélgetésem a NASA-val. Mármint a beszélgetés tartalma érdekes lesz, de a Mars és a Föld közti tizennégy perces jelátviteli idő nem igazán.

■■■

[13:07] HOUSTON: Az egész Irányítóközpont gratulációját tolmácsolom! Szép munka! Mi a helyzet nálad?

[13:21] MFE: Kösz! Nincsenek egészségügyi és fizikai problémáim. A marsjáró és az utánfutó kezd elhasználódni, de még mindig működőképes. Az oxigenátor és a szabályozó is rendben üzemel. A vízvisszanyerőt nem hoztam, csak a vizet. Csomó burgonyám maradt. 549-ig jó vagyok.

[13:361 HOUSTON: Örömmel halljuk. A Hermes még mindig úton van az 549. solos elrepüléshez. Mint tudod, az MFE-nek meg kell szabadulnia némi súlytól, hogy el tudjon jutni a randevúhoz. Egy napon belül eljut atjuk hozzád a terveket. Mennyi vized van még? Mit csináltál a vizelet el?

[13:50] MFE: 550 liter vizem maradt. A vizelet ől útközben megszabadultam.

[14:051 HOUSTON: Tarts meg minden vizet. Ne szabadulj meg több vizelet ől, tárold el valahol. Kapcsold be a marsjáró rádióját, és hagyd úgy. Az MFE-n keresztül tudunk vele kommunikálni.

■■■

BRUCE BEVÁNSZORGOTT Venkat irodájába, teketóriázás nélkül lerogyott egy székbe, ledobta az aktatáskáját, és hagyta lelógni a karját.

– Jól utaztál? – kérdezte Venkat.

– Csak szórványos emlékeim vannak róla, hogy mi az az alvás – mondta Bruce.

– Szóval készen van?

– Igen, készen van. De nem fogsz örülni neki.

– Folytasd.

Bruce összeszedte magát, felállt, felkapta az aktatáskáját, és előhúzott belőle egy füzetet.

– Tartsd észben, hogy ez a legjobb JPL-alkalmazottak több ezer órányi munkájának, tesztelésének és agy trösztjének eredménye.

– Biztos vagyok benne, hogy nehéz volt lecsupaszítani egy olyan hajót, amit már eleve a lehető legkönnyebbre terveztek meg.

Bruce odacsúsztatta a füzetet Venkat asztalára.

– A gond a befogó sebességgel van. Az MFE-t arra terveztük, hogy alacsony marsi pályára álljon, amihez mindössze 4,1 km/s-ra van szükség. A Hermes viszont 5,8 km/s-mal fog elrepülni.

Venkat átpörgette a lapokat.

– Mi lenne, ha összefoglalnád?

– Először is plusz üzemanyagra lesz szükség. Az MFE megtermeli a magáét a Mars atmoszférájából, de ezt a folyamatot korlátozza a rendelkezésére álló hidrogén mennyisége. A terveknek megfelelően 19 397 liter üzemanyaghoz elegendőt vitt magával. Ha adunk neki több hidrogént, abból több üzemanyagot tud gyártani.

– Mennyivel többet?

– Minden kilogramm hidrogénből tizenhárom kilogramm üzemanyagot állíthat elő. Watney-nek ötszázötven liter vize van. Megmondjuk neki, hogy elektrolízissel csináljon belőle hatvan kilogramm oxigént. – Bruce átnyúlt az asztalon, belelapozott a füzetbe, és egy táblázatra mutatott. – Az üzemanyaggyártó azt hétszáznyolcvan kilogramm üzemanyaggá tudja átalakítani.

– Ha erre használja a vizet, mit fog inni?

– A fennmaradó időre csak ötven literre van szüksége, az emberi szervezet pedig csak kölcsönzi a vizet. Megmondjuk neki, hogy a vizeletét is elektrolizálja. Minden elérhető hidrogénre szükségünk van.

– Értem. És mit nyerünk hétszáznyolcvan kilogramm üzemanyaggal? – kérdezte Venkat.

– 300 kilogramm rakományt. Ez az egész az üzemanyag és a rakomány közt dől el. Az MFE kilövési súlya több mint 12 600 kilogramm, amit a plusz üzemanyag ellenére le kell faragnunk 7300 kilogrammra. A füzet maradéka arról szól, hogyan távolíthatunk el a hajóból 5000 kilogrammot.

Venkat hátradőlt.

– Vezess végig rajta.

Bruce előhúzott az aktatáskájából egy másik füzetet.

– Kezdettől fogva volt pár egyértelmű mínusz. A terv számol ötszáz kilogrammnyi marsi talaj-és kőzetmintával, de mi ezt nyilván nem használjuk ki. Plusz csak egy utas lesz hat helyett, ami a ruhákkal és a felszerelésekkel együtt ötszáz kilogrammot szabadít fel. És kidobhatjuk az öt gyorsulási széket, illetve minden felszerelést, ami nem nélkülözhetetlen: az orvosi készletet, a szerszámkészletet, a belső vezetékeket, a szíjakat, mindent, ami nincs leszögelve, és néhány dolgot, ami le van.

– Aztán – folytatta – megszabadulunk a teljes létfenntartástól, a tartályoktól, a pumpáktól, a fűtőtestektől, a légvezetékektől, a CO_2-elszívó rendszertől, még a burkolat belsején lévő szigeteléstől is. Nincs rá szükségünk, mert Watney egész úton viselni fogja a saját EVA-ruháját.

– Nem lesz nehéz neki abban vezetni az MFE-t? – kérdezte Venkat.

– Nem ő fogja vezetni – válaszolta Bruce –, hanem Martinez őrnagy a Hermesről. A távirányítás eleve megoldott benne, a landolása is így zajlott.

– Mi van, ha valami rosszul sül el? – kérdezte Venkat.

– Martinez a legjobban képzett pilótánk – mondta Bruce. – Ha vészhelyzet van, ezt a fickót akarod a hajó vezérlőrendszerénél tudni.

– Hmm – mondta Venkat óvatosan. – Még sosem irányítottunk távolról egy embert szállító hajót, de oké, folytasd.

– Mivel nem Watney fogja vezetni az MFE-t, nem lesz szüksége a vezérlőkre sem – folytatta Bruce. – Kidobjuk az irányítórendszert az összes hozzá kapcsolódó áram-és adatkábellel együtt.

– Ejha – mondta Venkat. – Alaposan kibelezzük.

– Még csak most kezdek belejönni – jegyezte meg Bruce. – Az energiaszükséglet a létfenntartó rendszer elhagyásával drasztikusan csökken, úgyhogy az öt akku közül háromtól megválunk, ahogy a tartalék áramrendszertől is. Az orbitális manőverezési rendszer három redundáns fúvókából áll, amiket szintén kidobunk. A másodlagos és a harmadlagos kommrendszerek is mehetnek.

– Hogy micsoda? – fakadt ki döbbenten Venkat. – Távirányítású emelkedést tervezel tartalék kommrendszerek nélkül?

– Nincs értelmük – mondta Bruce. – Ha a kommrendszer az emelkedés közben befuccsol, az újrakapcsolásig eltelő idő úgyis túl sokáig tart. A tartalékrendszerek nem segítenek.

– Bruce, ez már nagyon rizikós.

Bruce sóhajtott.

– Tudom, de nincs más lehetőségünk. És még csak most jönnek a húzósabb részek.

Venkat a homlokát dörzsölte.

– Gyerünk, ne kímélj.

– Eltávolítjuk az orrbeli légzsilipet, az ablakokat és a Tizenkilences Burkolatpanelt.

Venkat pislogott.

– Leveszitek a hajó elejét?

– Persze – bólintott Bruce. – Csak a légzsilip négyszáz kilogramm, az ablakok is elég nehezek, és mivel a Tizenkilences Burkolatpanelhez tartoznak, akár azt is dobhatjuk.

– Szóval úgy fog felszállni, hogy egy nagy lyuk lesz a hajó elején?

– Majd beteríti Lakponyvával.

– Lakponyvával? Egy orbitális pályára történő kilövéshez?

Bruce vállat vont.

– A burkolat leginkább azért van ott, hogy benntartsa a levegőt, áramvonalasságra a Mars ritka atmoszférája miatt nem nagyon van szükség. Mire a hajó elég gyorsan megy ahhoz, hogy a légellenállással számolni kelljen, olyan magasan lesz, ahol már atmoszféra sem nagyon van. Lefuttattuk a szimulációkat. Működnie kell.

– Egy ponyvával a feje fölött külditek fel az űrbe.

– Lényegében igen.

– Mint egy sebtében megrakodott kisteherautó.

– Ja. Folytathatom?

– Hogyne, alig várom.

– Eltávolíttatjuk vele a nyomótartály hátsó paneljét is. Az az egyetlen, amit a rendelkezésére álló szerszámokkal le tud szedni. Mennie kell a tartalék üzemanyagpumpának is, ami szomorú, de a hasznosságához képest túl sokat nyom. És kidobunk egy egyes fázisú hajtóművet is.

– Egy hajtóművet?

– Aha. Az egyes fázis gyorsítója jól elvan nélküle, és ezzel egy csomó súlytól megszabadulunk. Persze csak az egyes fázis alatt, de akkor is. Jó üzemanyag-spórolás.

Bruce elhallgatott.

– Ennyi? – kérdezte Venkat.

– Ja.

Venkat felsóhajtott. – Eltávolítottátok a biztonsági tartalékok többségét. Hogy alakul így a kudarc valószínűségi mutatója?

– Négy százalék körül van.

– Jézus Krisztus – fakadt ki Venkat. – Soha még csak fel sem merült ekkora kockázat korábban.

– Ez a legjobb, amit tehetünk – mondta Bruce. – Mindent leteszteltünk, és egy csomó szimulációt futtattunk. Ha minden rendeltetésszerűen működik, nem lehet baj.

– Ja. Nagyszerű – mondta Venkat.

■■■

[08:41] MFE: Most szopattok engem?

[08:55] HOUSTON: Tény, hogy ezek igen jelentős módosítások, de muszáj elvégezni őket. Az átküldöt dokumentum minden egyes lépés tervét tartalmazza, a rendelkezésedre álló szerszámokkal számolva. Továbbá el kell kezdened a víz elektrolízisét, hogy hidrogént nyerj az üzemanyaggyártóba. Nemsokára ahhoz is küldjük a terveket.

[09:09]: MFE: Egy nyitot tetejű kocsiban küldtök az űrbe.

[09:24] HOUSTON: A lyukakat Lakponyva fogja borítani, ami elég aerodinamikát biztosít a marsi atmoszférához.

[09:38] MFE: Szóval ponyvatető. Sokkal jobb.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 506. SOL

Az idevezető úton, bőséges szabadidőmben, terveztem egy „műhelyt”. Gondoltam, szükségem lesz egy helyre, amiben EVA-ruha nélkül dolgozhatok majd, ezért kidolgoztam egy briliáns tervet, amiben a mostani hálószoba a szabályozó és az oxigenátor otthonaként funkcionál, az immár üres utánfutó pedig műhellyé válik.

Ostoba ötlet, nem is fogom használni.

Bármilyen nyomás alatti terület megfelel a célra, de valahogy meggyőztem magam, hogy a hálószoba nem lesz jó, mert problémás behurcolni a cuccokat. Valójában nem ennyire rossz a helyzet.

A hálószoba a marsjáró légzsilipjéhez csatlakozik, úgyhogy macerás lesz, persze: bevinni a cuccot a marsjáróba, belülről a légzsiliphez illeszteni a hálószobát, felfújni, behozni a cuccot a hálószobába, amit mindig fel kell hajtogatni, valahányszor ki kell mennem egy EVA-ra, ehhez pedig előtte össze kell szednem belőle a szerszámokat és a felszereléseket.

Szóval, ja, macerás lesz, de kizárólag időbe kerül majd, azzal pedig egészen jól állok. Negyvenhárom solom van a Hermes elrepülése előtt, és elnézve a NASA által küldött módosítási terveket, még magát az MFE-t is használhatom majd munkaterületként.

A NASA őrültjeinek köszönhetően mindenféle erőszakot kell elkövetnem az MFE-n, de a burkolatát csak a végén kell majd felnyitnom. Ezért az első dolgom az lesz, hogy kitakarítsam belőle a felesleget, vagyis a székeket, a vezérlőpaneleket és az efféléket. Utána bőven lesz helyem benne dolgozni.

De ma még semmit sem csináltam a hamarosan-csonka MFE-vel, hanem csak rendszerellenőrzéseket futtattam. Most, hogy újra kapcsolatban vagyok a NASA-val, visszatértem a „biztonság a legfontosabb” fázisba. A NASA-nak furcsamód nincs totális bizalma az összetákolt marsjárómban vagy a berendezések utánfutóba való egymásra hányásában, ezért minden egyes komponensen teljes rendszerellenőrzést végeztettek velem.

Minden rendben működik, bár kezd elhasználódni. A szabályozó és az oxigenátor már nem csúcshatékonysággal üzemelnek (finoman fogalmazva), az utánfutóból pedig mindennap szökik a levegő. Nem annyi, hogy problémát okozzon, de tény, hogy nem tökéletes a levegőzár. A NASA-nak nem tetszik a dolog, de nem tudunk mit kezdeni vele.

Aztán az MFE-n is lefuttattattak velem egy teljes diagnosztikát. Na, az sokkal jobb formában van. Minden csillog-villog, eredeti és tökéletesen működik. Már szinte el is felejtettem, hogy néz ki egyáltalán egy új hardver.

Milyen kár, hogy szét kell tépnem.

■■■

– MEGÖLTED WATNEY-T – mondta Lewis.

– Ja. – Martinez savanyú ábrázattal méregette a monitort, amelyen vádlón villogtak az „Ütközés tereppel” szavak.

– Jól kicsesztem vele – közölte Johanssen. – Kapott tőlem egy hibás magasságjelzést, és elintéztem, hogy túl korán kapcsoljon le a hármas hajtómű. Végzetes kombináció.

– Mégsem kellett volna küldetéskudarccal végződnie – mondta Martinez. – Észre kellett volna vennem, hogy a kijelző hibás. Egyértelmű volt.

– Ne izgulj – nyugtatta Lewis. – Ezért gyakorlatozunk.

– Igenis, parancsnok – mondta Martinez, és összeráncolt homlokkal fintorgott a képernyőre.

Lewis várta, hogy összeszedje magát, de hiába, ezért a vállára tette a kezét.

– Ne ostorozd magad – mondta. – Csak egy kétnapos képzést kaptál távirányítású kilövésből, mert csak akkor került volna sor rá, ha már landolás előtt meg kell szakítanunk a küldetést egy veszteségminimalizáló forgatókönyvben, amiben a fellőtt MFE műholdként üzemelt volna. Most, hogy Mark élete függ a manővertől, van rá három heted, hogy begyakorold, és biztos vagyok abban, hogy meg tudod csinálni.

– Igenis, parancsnok – mondta Martinez, kissé jobb hangulatban.

– Újraindítom a szimulációt – közölte Johanssen. – Van valami specifikus, amit ki akarsz próbálni?

– Lepj meg – válaszolta Martinez.

Lewis kiment a vezérlőből, és a reaktor felé indult. Ahogy „felfelé” mászott a létrán a hajó közepe felé, a centripetális erő zéróra csökkent. Vogel felnézett rá a számítógépkonzolról.

– Parancsnok?

– Hogy állnak a hajtóművek? – kérdezte, miközben megragadott egy falhoz erősített kapaszkodót, hogy a lassan forgó helyiséghez tapadjon.

– Hibahatáron belül működnek – válaszolta Vogel. – Most végzek egy diagnosztikát a reaktoron. Gondolom, Johanssen elfoglalt a kilövési képzéssel, úgyhogy talán megcsinálhatom helyette.

– Jó ötlet – nyugtázta Lewis. – És az irányunk?

– Minden rendben – mondta Vogel. – Nincs szükség igazításra. Még mindig négy méterrel a tervezett pályagörbén belül vagyunk.

– Értesíts, ha bármi megváltozik.

– Ja, parancsnok.

Lewis ellebegett a mag túlsó oldalára, ahol kivette a másik létrát, és ahogy ment „lefelé”, visszatért a gravitáció. A 2-es légzsilip készenléti szobájába tartott.

Beck egy tekercs fémszalagot tartott az egyik kezében, és egy pár munkakesztyűt a másikban.

– Hé, parancsnok. Mi újság?

– Tudni szeretném a terved Mark begyűjtésére.

– Ha az elfogás jól sül el, egyszerű lesz – mondta Beck. – Most fejeztem be az összes kötél egyetlen, hosszú vezetékké kapcsolását. Kétszáznegyven méteres lett. Viselni fogom az MME (Manuális Manőverező Egység) modult, szóval könnyű lesz mozognom. Nagyjából tíz méter per szekundumos sebességig mehetek fel, azon túl kockáztatom a kötél elszakítását, ha nem tudok időben megállni.

– Ha odaérsz Markhoz, milyen magas relatív gyorsulással tudsz megbirkózni?

– Öt méter per szekundumnál még könnyen elkaphatom az MFE-t, tíznél már olyan, mintha mozgó vonatra ugranék fel, azon felül pedig esélyes, hogy elhibázom a célt.

– Tehát, beleszámolva az MME biztonsági sebességét, a hajót húsz méter per szekundumon belül kell tartanunk az ő sebességéhez viszonyítva.

– És kétszáznegyven méteren belül kell történnie az elfogásnak tette hozzá Beck. – Elég alacsony hibahatár.

– Lesz időnk felkészülni rá – mondta Lewis. – A kilövés az elfogás előtt ötvenkét perccel történik, és tizenkét percig tart. Amint Mark kettes fázisú hajtóműve leáll, ismerni fogjuk az elfogási pontunkat és a sebességünket, és ha nem tetszik, lesz negyven percünk a korrigálásra. Lehet, hogy a hajtóművünk két milliméter per szekunduma nem hangzik soknak, de negyven perc alatt az 5,7 kilométert jelent.

– Helyes – mondta Beck. – És a kétszáznegyven méter végül is nem egy fix határ.

– De az – helyesbített Lewis.

– Dehogy. Tudom, hogy nem lenne szabad kötél nélkül dolgoznom, de a póráz híján eljuthatok egészen...

– Kizárt dolog – szakította félbe Lewis.

– De így meg tudnánk duplázni, vagy akár triplázni a biztonságos elfogási távolságot...

– Erről nem nyitunk vitát – mondta Lewis élesen.

– Igenis, parancsnok.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 526. SOL

Nem sokan mondhatják el magukról, hogy szétbarmoltak egy hárommilliárd dolláros űrjárműt, de én igen.

Mindenhonnan lényeges hardvereket tépek ki az MFE-ből. Jó tudni, hogy az orbitális pályára lövésemet semmilyen irritáló tartalékrendszer nem nehezíti majd.

Először a kis cuccokat távolítottam el, majd jöttek az olyan berendezések, amiket szét tudtam szedni, mint a legénységi székek, a tartalékrendszerek és a vezérlőpanelek.

Semmit sem improvizálok, a NASA által küldött forgatókönyvet követem, amit úgy állítottak össze, hogy a lehető legkönnyebb dolgom legyen. Néha hiányoznak azok a napok, amikor én hoztam meg minden döntést, de aztán rájövök, hogy elmondhatatlanul jobb, ha egy rakás zseni dönti el, hogy mit csináljak, mintha csak úgy menet közben találnám ki a dolgokat.

Időről időre beöltözök, és bemászok a légzsilipbe annyi vacakkal, amennyivel csak tudok, és az egésztől megszabadulok odakint. Az MFE környéke úgy néz ki, mint a Sanford és fia forgatási helyszíne.

A Sanford és fiát Lewis gyűjteményéből ismertem meg. Komolyan, annak a nőnek professzionális segítségre van szüksége a hetvenesévek-mániája miatt.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 529. SOL

Vízből csinálok rakéta-üzemanyagot.

Könnyebb, mint gondolnád.

A hidrogén és az oxigén elválasztásához csak néhány elektródára és áramra van szükség. A gond a hidrogén begyűjtése, ugyanis nincs semmim, amivel kivonhatnám a levegőből. A légkörszabályozó azt se tudja, hogyan fogjon hozzá. Amikor legutóbb hidrogént használtam fel a levegőből (amikor a Lakból bombát csináltam), elégettem, hogy vizet nyerjek belőle. Ez most nyilván nemkívánatos lenne.

De a NASA mindent átgondolt, és előáll egy módszerrel. Először lekapcsoltam az utánfutót a marsjáróról, majd egy EVA-ruhában kiengedtem a nyomást az előbbiből, és visszatöltöttem egynegyed atmoszférányi tiszta oxigénnel. Aztán kinyitottam egy vízzel teli műanyagdobozt, amibe beletettem egy pár elektródát. Ehhez kellett a légkör: nélküle a víz azonnal felforrna, és ott állnék egy gőzölgő atmoszférában.

Az elektrolízis elválasztotta egymástól a hidrogént és az oxigént, így az utánfutóban most még több oxigén volt, és némi hidrogén is. Ez egyébként elég veszélyes.

Ezután beizzítottam a légkörszabályozót. Tudom, az előbb mondtam, hogy fel sem ismeri a hidrogént, de azt tudja, hogyan vonjon ki oxigént a levegőből. Kinyírtam benne minden biztonsági protokollt, és beállítottam, hogy szívja el az oxigén 100 százalékát. Mire végzett, már csak hidrogén volt az utánfutóban. Ezért kezdtem a műveletet tiszta oxigénből álló atmoszférával: hogy a szabályozó később ki tudja vonni a levegőből.

Aztán nyitott belső ajtó mellett frissítettem a marsjáró légzsilipjét, ami így azt hitte, hogy csak saját magát üríti ki, miközben valójában az egész utánfutót kiürítette. A levegő a légzsilip egy tartályába került, és meg is volt az eltárolt tiszta hidrogénem.

Kivittem az MFE-hez, és áttöltöttem az ottani hidrogéntartályokba. Már sokszor mondtam, de: éljenek a szabvány szeleprendszerek!

Végül beüzemeltem az üzemanyaggyártót, ami hozzálátott a szükséges plusz nafta elkészítéséhez.

A kilövési dátum közeledtével még sokszor el kell majd végeznem ezt a munkafolyamatot, még a vizeletemet is elektrolízisnek vetem majd alá. Kellemes szag lesz tőle az utánfutóban.

Ha túlélem ezt az egészet, azt mondom majd az embereknek, hogy rakéta-üzemanyagot pisáltam.

■■■

[19:22] JOHANSSEN: Helló, Mark.

[19:23] MFE: Johanssen!? Azt a kurva! Végre engedik, hogy közvetlen kapcsolatban legyünk?

[19:24] JOHANSSEN: Igen, a NASA egy órája hagyta jóvá a direkt kommunikációt. Csak 35 fénymásodpercre vagyunk, szóval majdnem valós időben tudunk beszélni. Beüzemelem és letesztelem a rendszert.

[19:241 MFE: Miért tartot ilyen sokáig, hogy megadják az engedélyt?

[19:25] JOHANSSEN: A pszichiátriai csapat aggódot a személyes konfliktusok miatt.

[19:25] MFE: Miért? Csak mert egyedül hagytatok egy isten háta mögöt i bolygón a túlélés minden esélye nélkül?

[19:26) JOHANSSEN: Vicces. Lewisnál ne süsd el ezt a poént.

[19:27] MFE: Vet em. Szóval.. kösz, hogy visszajöt etek értem.

[19:27] JOHANSSEN: Ez a legkevesebb, amit tehet ünk. Hogy állsz az MFE átalakításával?

[19:28] MFE: Egyelőre jól. Működik a terv, a NASA alaposan átgondolta. De ez nem jelenti azt, hogy könnyű kivitelezni. Az elmúlt 3 napot a 19-es Burkolatpanel és az ablakok eltávolításával töltöt em. Ezek még a marsi g-ben is kurvára nehezek.

[19:29] JOHANSSEN: Miután felvet ünk, vadul és szenvedélyesen fogok szeretkezni veled. Készítsd fel a tested.

[19:29] JOHANSSEN: Ezt nem én írtam! Martinez volt! Vagy 10 másodpercre hagytam ot a konzolt!

[19:29] MFE: Nagyon hiányoztatok, srácok.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 543. SOL

És . . . ennyi?

Azt hiszem, ennyi.

Mindent megcsináltam a listáról. Az MFE felszállásra kész. És remélhetőleg hat sol múlva tényleg fel is száll majd.

Lehet, hogy egyáltalán nem fog működni, elvégre eltávolítottam belőle egy hajtóművet, és közben egy csomó mindent elcseszhettem. És az emelkedő fázist nem lehet tesztelni. Ha egyszer begyújtod, akkor be van gyújtva.

Ellenben mostantól a kilövésig letesztelünk minden mást. Van, amit én, van, amit távirányítással a NASA. Nem árulják el a kudarcszázalékot, de a tippem az, hogy a legmagasabb a történelemben. Jurij Gagarinnak sokkal megbízhatóbb és biztonságosabb hajója volt, mint nekem.

Márpedig a szovjet hajók halálcsapdák voltak.

■■■

– OKÉ – mondta Lewis. – Holnap van a nagy nap.

A legénység a Pihiben lebegett. A közelgő műveletre való felkészülésként leállították a hajó forgását.

– Én készen állok – jelentette Martinez. – Johanssen minden szart a nyakamba borított, amit tudott, és én minden esetben eljutottam orbitális pályára.

– Mindent, leszámítva a katasztrofális hibákat – korrigálta őt Johanssen.

– Na ja – hagyta jóvá Martinez. – Elég értelmetlen egy emelkedési robbanást szimulálni. Az esetben semmit sem tehetünk.

– Az irányunk, Vogel? – kérdezte Lewis.

– Tökéletes – válaszolt az. – A tervezett út egyméteres, és a tervezett sebesség két centiméter per szekundumos hibahatárán belül vagyunk.

– Helyes – mondta Lewis. – Beck, nálad mi a helyzet?

– Minden rendben van, parancsnok – jelentette Beck. – A kötelek összefűzve, és felcsévézve a 2-es légzsilipben. A szkafanderem és az MME használatra készek.

– Oké, a csataterv elég egyértelmű – mondta Lewis. Megragadott egy kapaszkodót a falban, hogy beszüntesse lassú sodródását. – Martinez vezeti az MFE-t, Johanssen felügyeli az emelkedési rendszereket. Beck és Vogel, legyetek a 2-es légzsilipben nyitott külső ajtónál, még azelőtt, hogy az MFE egyáltalán elindul. Várnotok kell majd ötvenkét percet, de nem akarok megkockáztatni egy technikai meghibásodást a légzsilipben vagy a szkafanderetekben. Amikor elérjük a randevút, Beck dolga lesz, hogy behozza Watney-t.

– Lehet, hogy rossz formában lesz – mondta Beck. – A lecsupaszított MFE tizenkét g-vel fog emelkedni, van esély eszméletvesztésre, és még belső vérzésre is.

– Még jó, hogy te vagy az orvosunk – jegyezte meg Lewis. – Vogel, ha minden terv szerint megy, behúzod Becket és Watney-t a kötéllel. Ha valami rosszul sül el, te vagy Beck biztosítéka.

– Ja – nyugtázta Vogel.

– Bárcsak még többet tudnánk tenni – mondta Lewis. – De már csak az maradt, hogy várjunk. A munkabeosztásaitokat töröltem, minden tudományos kísérletet felfüggesztettem. Aludjatok, ha tudtok, futtassatok diagnosztikákat a felszereléseiteken, ha nem.

– Visszahozzuk, parancsnok – ígérte Maritnez, ahogy a többiek kilebegtek. – 24 óra múlva Mark Watney itt lesz velünk ebben a szobában.

– Reméljük, hadnagy – mondta Lewis.

■■■

– A MŰSZAK UTOLSÓ ellenőrzései készek – mondta Mitch a headsetbe.

– Munkafelügyelő.

– Mondd, Repülés.

– Idő az MFE kilövéséig?

– Tizenhat óra, kilenc perc, negyven másodperc . . . most.

– Vettem. Minden állomásnak: repülésvezetői műszakváltás. – Levette a fejhallgatóját, és megdörzsölte a szemét.

Brendan Hutch fogta a fejhallgatót, és feltette magának.

– Minden állomásnak: a repülésvezető mostantól Brendan Hutch.

– Hívj, ha történik valami – utasította Mitch. – Ha nem, holnap találkozunk.

– Próbálj aludni, főnök – javasolta Brendan.

Venkat a megfigyelőfülkéből nézte az eseményeket.

– Miért kérdezgeti a munkafelügyelőt? – motyogta. – Ott az idő az óriási küldetésórán a kijelző közepén.

– Mert ideges – válaszolta Annie. – Nem sűrűn látni, de ilyen, amikor Mitch Henderson ideges. Mindent duplán és triplán ellenőriz.

– Jogos – mondta Venkat.

– Egyébként kint táboroznak a füvön – közölte Annie. – Riporterek a világ minden részéről. A sajtószobáinkban nincs elég hely.

– A média imádja a drámát – sóhajtott Venkat. – Holnap vége lesz, akár így, akár úgy.

– Mi ebben a mi szerepünk? – kérdezte Annie. – Ha valami rosszul sül el, mit tud tenni az irányítóközpont?

– Semmit – válaszolta Venkat. – Nagy büdös semmit.

– Semmit?

– Mindez tizenkét fénypercre innen történik, ami azt jelenti, hogy huszonnégy perc alatt kaphatnak választ tőlünk bármilyen kérdésükre. Az egész kilövés tizenkét percig tart. Magukra vannak utalva.

– Szóval teljesen tehetetlenek vagyunk?

– Igen – mondta Venkat. – Szar ügy, mi?

NAPLÓBEJEGYZÉS: 549. SOL

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem szartam össze magam. Négy óra múlva egy nagy robbanást fogok meglovagolni orbitális pályára. Csináltam már ilyet párszor, de nem egy házilag tákolt szerencsétlenséggel.

Most éppen az MFE-ben ülök. Beöltöztem, mert egy nagy lyuk tátong a hajó elején, ahol korábban az ablak és a burkolat egy része volt. „Várakozás kilövési parancsra”. Tényleg, csak várok a kilövésre. Nekem ebben semmi szerepem. Csak ülök majd a gyorsulási székben, és remélem a legjobbakat.

Tegnap éjjel megettem az utolsó ételcsomagomat. Hetek óta ez volt az első normális kajám. Negyvenegy krumplit hagyok itt, ennyire közel kerültem az éhezéshez.

Az utazásom alatt gondosan összegyűjtöttem egy csomó mintát, amiket nem vihetek magammal, úgyhogy elhelyeztem azokat egy tárolóba pár száz méterre innen. Talán egy nap elküldenek értük egy szondát, és ez esetben nem árt, ha könnyen elérhetőek lesznek.

Most dől el minden. Ezután nincs semmi, még egy megszakítási procedúra sem. Miért lenne? Nem lehet elhalasztani a kilövést, elvégre a Hermes nem tud megállni és várni. Bármi történik is, a tervezett időben elindulok.

Azzal a nagyon reális lehetőséggel nézek szembe, hogy ma meghalok. Nem mondhatnám, hogy élvezem.

Ha az MFE felrobbanna, az nem lenne olyan rossz, azt sem tudnám, mi történt. Ha viszont elhibázom a randevút, addig sodródom majd az űrben, amíg el nem fogy a levegőm. Van erre egy vésztervem. Az oxigénszintet zéróra csökkentem, és addig lélegzek be nitrogént, amíg megfulladok. Nem lesz rossz érzés, mert a tüdő nem képes érzékelni az oxigén hiányát. Csak elfáradok, elalszom, és aztán meghalok.

Még mindig alig tudom elhinni. Tényleg elmegyek. Ez a rideg sivatag másfél évig az otthonom volt. Megtanultam benne túlélni, legalábbis egy ideig, és hozzászoktam a dolgok állásához. Az életben maradásért vívott rettenetes harcom valahogy rutinná vált. Reggel felkeltem, megreggeliztem, gondoskodtam a termésemről, ha valami elromlott, megjavítottam, megebédeltem, e-mailekre válaszoltam, tévét néztem, megvacsoráztam, és lefeküdtem aludni. Egy modern farmer élete.

Aztán kamionsofőr voltam, aki egy nagy rakományt vontatott keresztül a világon. És végül egy építőmunkás, aki úgy alakított át egy hajót, ahogy előtte még soha senki. Egy kicsit mindent csináltam itt, mert nem volt senki más, aki megcsinálta volna helyettem.

És most mindennek vége. Nincs több elvégzendő munka, nincs több legyőzendő természet. Megettem az utolsó marsi krumplimat. Utoljára aludtam a marsjáróban. Utolsó lábnyomaimat hagytam ott a poros, vörös homokban. Így vagy úgy, de ma elhagyom a Marsot.

Kurvára ideje.

26. FEJEZET

ÖSSZEGYŰLTEK.

Mindenhol a Földön, összegyűltek.

A Trafalgar Square-en, a Tiananmen Square-en és a Times Squareen az óriási kivetítőket nézték. Az irodákban számítógép-monitorok köré kuporodtak, a bárokban csendesen bámulták a sarokban lévő tévét, az otthonokban lélegzet-visszafojtva ültek a kanapékon, szemük az előttük lejátszódó drámára tapadt.

Chicagóban egy középkorú pár egymás kezét fogva figyelte az eseményeket. A férfi gyengéden tartotta feleségét, ahogy az rettegve hintázott előre-hátra. A NASA képviselője tudta, hogy jobb, ha nem zavarja őket, de készen állt, hogy válaszoljon bármilyen kérdésre, amit feltennének neki.

– Üzemanyagnyomás zöld – hallatszott Johanssen hangja egymilliárd tévéből. – A hajtóműcsoport tökéletes. Kommunikáció tiszta és világos. Készen állunk a repülés előtti ellenőrzésre, parancsnok.

– Vettem – jött Lewis hangja. – CAPCOM.

– Mehet – reagált Johanssen.

– Irányítás.

– Mehet – ismét Johanssen.

– Távirányítás.

– Mehet – nyugtázta Martinez.

– Pilóta.

– Mehet – mondta Watney az MFE-ből.

Világszerte enyhe éljenzés futott át a tömegeken.

■■■

MITCH AZ irányítóközpontbeli állomásánál ült. Az irányítók mindent figyelemmel tartottak, és készek voltak segíteni bármiben, amiben tudnak, de a kommunikáció késése a Hermes és a Föld között tehetetlenné tette őket.

– Telemetria – hallatszott Lewis hangja a hangszórókból.

– Mehet – válaszolta Johanssen.

– Visszaszerzés – folytatta Lewis.

– Mehet – reagált Beck a légzsilipből.

– Másodlagos visszaszerzés.

– Mehet – szólt Vogel Beck mellől.

– Irányítóközpont, itt a Hermes – jelentette Lewis. – Készen állunk a kilövésre, és terv szerint végrehajtjuk. Kilövésig T mínusz négy perc, tíz másodperc . . . most.

– Hallottad, munkafelügyelő? – kérdezte Mitch.

– Megerősítve, Repülés – jött a válasz. – Az óráink szinkronizálva vannak az ő órájukkal.

– Nem mintha bármit tehetnék – motyogta Mitch –, de legalább tudni fogjuk, épp minek kellene történnie.

■■■

– NAGYJÁBÓL NÉGY percünk van. Mark – mondta Lewis a mikrofonjába. – Hogy érzed magad odalent?

– Alig várom, hogy odafent legyek, parancsnok – válaszolta Watney.

– Gondoskodunk róla, hogy úgy legyen – mondta Lewis. – Tartsd észben, hogy elég komoly g-k fognak rád nehezedni. Nem baj, ha elájulsz, Martinez kezében vagy.

– Mondd meg annak a seggfejnek, hogy ne orsózzon.

– Vettem, MFE – nyugtázta Lewis.

– Még négy perc – jelentette Martinez az ujjait ropogtatva. – Készen állsz egy kis repülésre, Beth?

– Bizony – válaszolta Johanssen. – Furcsa lesz rendszerfelügyeletet végezni egy kilövésen, és közben végig zéró-g-ben maradni.

– Erre még nem gondoltam, de ja – mondta Martinez. – Nem fogok belepréselődni a székem támlájába. Fura.

■■■

BECK A LÉGZSILIPBEN lebegett, kötele egy falba szerelt csévéhez csatlakozott. Vogel mellette állt, csizmája a padlóra tapadt. Mindketten a lenti vörös bolygót bámulták a nyitott külső ajtón keresztül.

– Nem hittem volna, hogy újra itt leszek – szólalt meg Beck.

– Igen – mondta Vogel. – Mi vagyunk az elsők.

– Az elsők?

– Az elsők, akik kétszer látogatják meg a Marsot.

– Ja, igen. Ezt még Watney sem mondhatja el magáról.

– De nem ám.

Egy darabig csendben nézték a Marsot.

– Vogel – szólalt meg Beck.

– Ja.

– Ha nem érem el Markot, le kell választanod a kötelemet.

– Dr. Beck – mondta Vogel. – A parancsnok megtiltotta.

– Tudom, mit mondott a parancsnok, de ha kell még pár méter, azt akarom, vágj le a kötélről. Van MME-m, vissza tudok jönni nélküle is.

– Nem fogom megtenni, dr. Beck.

– Az én életem forog kockán, és én azt mondom, csináld.

– Nem te vagy a parancsnok.

Beck dühösen Vogelre meredt, de a leeresztett, tükröződő sisakrostélyok miatt a gesztus hatástalan maradt.

– Oké – mondta Beck. – Lefogadom, hogy úgyis meggondolod magad, ha ezen fog múlni.

Vogel nem válaszolt.

■■■

– T MÍNUSZ TÍZ – kezdett számolni Johanssen, – kilenc . . . nyolc...

– Főhajtóművek indítása – mondta Martinez.

– ...hét . . . hat . . . öt . . . horgonykapcsok leválasztva...

– Nagyjából öt másodperc, Watney – jelentette Lewis a fejhallgatójába. – Kapaszkodj.

– Mindjárt találkozunk, parancsnok – rádiózott vissza Watney.

– ...négy . . . három . . . kettő...

■■■

WATNEY A GYORSULÁSI székben feküdt, ahogy az MFE a felemelkedésre várva morajlott alatta.

– Hmm – motyogta maga elé. – Vajon még mennyi idő, amíg...

Az MFE hihetetlen erővel lőtt ki, nagyobbal, mint bármilyen embert szállító hajó az űrutazás történetében. Watney úgy belepréselődött a székébe, hogy még nyögni sem tudott.

Számított erre, ezért betett egy összehajtogatott pólót a sisakjába, a feje alá. Ahogy a feje egyre mélyebbre süllyedt az amatőr párnába, látóterének szélei elhomályosultak, nem tudott sem lélegezni, sem mozogni.

Közvetlenül előtte a Lak ponyvája brutálisan csapkodott, miközben a hajó sebessége exponenciálisan növekedett. A koncentráció nehéz volt, de valami az elméje hátsó részében azt mondta, hogy ez a csapkodás nem jelent jót.

■■■

– SEBESSÉG HÉTSZÁZNEGYVENEGY méter per szekundum – jelentette Johanssen. – Magasság ezerháromszázötven méter.

– Vettem – nyugtázta Martinez.

– Az alacsony – mondta Lewis. – Túl alacsony.

– Tudom – reagált Martinez. – Az MFE lomha; ellenáll nekem. Mi a faszom van?

– Sebesség nyolcszázötven, magasság ezernyolcszáznegyven-három – jelentette Johanssen.

– Nincs meg a szükséges energiám! – mondta Martinez.

– Hajtómű energia száz százalékon – reagált Johanssen.

– Én mondom, hogy lomha – erősködött Martinez.

– Watney – szólt bele Lewis a fejhallgatóba. – Watney, hallasz engem? Tudsz jelenteni?

■■■

WATNEY A távolból hallotta Lewis hangját. Olyan volt, mintha valaki egy hosszú alagúton át beszélne hozzá. Bizonytalanul merengett rajta, hogy vajon mit akarhat. Figyelmét kis időre az előtte lobogó ponyva vonta magára. Megjelent rajta egy szakadás, és gyorsan tágulni kezdett.

De aztán elterelte a figyelmét az egyik választófalban lévő csavar, aminek csak öt oldala volt. Nem értette, miért döntött úgy a NASA, hogy hat helyett csak öt oldala legyen a csavarnak. Így egy speciális villáskulcs kell hozzá.

A ponyva még tovább szakadt, a cafatos anyag vadul lobogott. A nyíláson keresztül Watney végtelenbe nyúló vörös égboltot látott. „Milyen szép”, gondolta.

Ahogy az MFE magasabbra ért, az atmoszféra elvékonyodott, a lobogó ponyva lenyugodva Mark felé hajlott. Az ég vörösről feketére váltott.

„Ez is szép”, gondolta Mark.

Ahogy öntudatlanságba merült, azon gondolkodott, hol szerezhetne olyan menő ötoldalú csavart.

■■■

– MOST MÁR jobb reakciót kapok – jelentette Martinez.

– Teljes gyorsulással megyünk – tette hozzá Johanssen. – Valami visszahúzhatta az MFE-t, de most már kint van az atmoszférából.

– Olyan volt, mintha egy tehénnel repültem volna – morgott Martinez, kezei a kapcsolókon cikáztak.

– Fel tudjátok hozni? – kérdezte Lewis.

– Meglesz az orbitális pálya – válaszolta Johanssen. – De az elfogó pályával gondok lehetnek.

– Először hozzátok fel – mondta Lewis. – Az elfogásért majd aggódunk utána.

– Vettem. Főhajtómű leállítása tizenöt másodperc múlva.

– Teljesen simán jön – jelentette Martinez. – Már nem érzek semmilyen ellenállást.

– Jóval a célmagasság alatt van – mondta Johanssen. – A sebesség rendben.

– Mennyivel alatta? – kérdezte Lewis.

– Nem tudom biztosan – válaszolta Johanssen. – Csak a gyorsulásmérő adataira támaszkodhatok. Szakaszonkénti radarpingelések kellenek, hogy be tudjuk lőni a tényleges, végső pályáját.

– Visszatérés automatavezérléshez – jelentette Martinez.

– Főleállás – mondta Johanssen. – Négy . . . három . . . kettő . . . egy . . . Leállás.

– Leállás megerősítve – mondta Martinez.

– Watney, ott vagy? – szólt a rádióba Lewis. – Watney? Watney, hallasz engem?

– Valószínűleg elájult, parancsnok – mondta Beck. – Tizenkét g-t kapott felemelkedés közben, adj neki pár percet.

– Vettem – nyugtázta Lewis. – Johanssen, megvan már a pályája?

– Megvannak a szakaszos pingelések. Dolgozom az elfogó távolságon és sebességen...

Martinez és Lewis Johanssent figyelték, ahogy megnyitotta az elfogást kalkuláló szoftvert. Normál esetben a pályákat Vogel számolná ki, de neki most más dolga volt, és ilyenkor Johanssen helyettesítette.

– Az elfogási sebesség tizenegy méter per szekundum lesz . . . – kezdte.

– Azzal megbirkózom – szólt be a rádión Beck.

– A távolság az elfogásnál . . . – Johanssen megakadt a mondat közepén, majd remegő hanggal folytatta – ...hatvannyolc kilométer lesz. – Arcát a kezeibe temette.

– Azt mondta, hatvannyolc kilométer? – kérdezte Beck. – Kilométer!?

– Összpontosítsatok – mondta Lewis. – Oldjuk meg. Martinez, van még nafta az MFE-ben?

– Negatív, parancsnok – válaszolt Martinez. – Kidobták az OMR rendszert, hogy könnyítsék a kilövési súlyt.

– Akkor érte kell mennünk. Johanssen, elfogási idő?

– Harminckilenc perc, tizenkét másodperc – jelentette Johanssen, és próbált tisztán beszélni.

– Vogel – folytatta Lewis. – Milyen messze tudunk letérni az ion hajtóművekkel harminckilenc perc alatt?

– Talán öt kilométerre – érkezett a válasz.

– Nem elég – mondta Lewis. – Martinez, mi lenne, ha ugyanabba az irányba állítanánk a helyzeti fúvókákat is?

– Attól függ, mennyi üzemanyagot akarunk megtartani a hazaút helyzetváltoztatásaihoz.

– Mennyire lesz szükség?

– A jelenleginek úgy a húsz százalékával elboldogulnék.

– Oké, akkor, ha felhasználnád a maradék nyolcvan százalékot...

– Nézem – mondta Martinez, a konzolján futtatva a számokat. – Harmincegy méter per szekundumos delta-v.

– Johanssen – mondta Lewis. – Számolj.

– Harminckilenc perc alatt eltérnénk . . . – Johanssen sebesen gépelt – ...hetvenkét kilométert!

– Na, tessék – bólintott Lewis. – Mennyi üzemanyag...

– Használjuk a maradék helyzet változtató üzemanyag hetvenöt egész öt százalékát – mondta Johanssen. – Az nullára csökkenti az elfogási távolságot.

– Csináljátok – adta ki a parancsot Lewis.

– Igenis, parancsnok – nyugtázta Martinez.

– Várjatok – szólt közbe Johanssen. – Az elfogási távolság nulla, viszont az elfogási sebesség negyvenkét méter per szekundum lesz.

– Akkor van harminckilenc percünk, hogy kitaláljuk, hogyan lassítsunk le – mondta Lewis. – Martinez, indítsd a rakétákat.

– Igenis – nyugtázta Martinez.

■■■

– HŰHA – fordult Annie Venkathoz. – Egy csomó dolog történt kurva gyorsan. Magyarázatot.

Venkat próbált a VIP megfigyelőszoba morajlása közepette az audiofeedre figyelni. Az üvegen keresztül látta, ahogy Mitch frusztráltan a levegőbe dobja a karját.

– A kilövés csúnyán irányt tévesztett – mondta Venkat, a Mitch mögött lévő kijelzőket nézve. – Az elfogási távolság túl nagy lett volna, ezért most helyzetváltoztatókkal fogják behozni az eltérést.

– Mire valók a helyzetváltoztatók normál esetben?

– A hajót forgatják, nem irányváltoztatásra vannak. A Hermesnek nincsenek gyorsreagálású hajtóművei, csupán lassú, stabil ionhajtóművei.

– Szóval . . . probléma megoldva? – kérdezte reménykedve Annie.

– Nem – válaszolta Venkat. – Odaérnek hozzá, de negyvenkét méter per szekundummal fognak haladni.

– Az milyen gyors? – kérdezte Annie.

– Nagyjából kilencven mérföld per óra – mondta Venkat. – Kizárt, hogy Beck meg tudja fogni Watney-t ilyen sebesség mellett.

– Használhatják a helyzetváltoztatókat lassításra?

– Nagy sebességre volt szükségük, hogy időben behozzák a távolságot, és ehhez a gyorsuláshoz minden lehetséges üzemanyagot felhasználtak. Nem maradt nekik elég a lassításra – grimaszolt Venkat.

– Akkor mit tehetnek?

– Nem tudom. És még ha tudnám, sem mondhatnám meg nekik időben.

– Hát, a picsába – mondta Annie.

– Ja – értett egyet Venkat.

■■■

– WATNEY – mondta Lewis. – Hallasz engem? . . . Watney? – ismételte.

– Parancsnok – szólalt meg a rádióból Beck. – Felszíni EVA-ruhát visel, ugye?

– Igen.

– Lennie kell rajta biomonitornak – mondta Beck. – Annak pedig sugároznia kell. Nem egy erős jel, csak pár száz méterig, a marsjáróig vagy a Lakig hivatott elérni, de talán be tudjuk fogni.

– Johanssen – mondta Lewis.

– Rajta vagyok – reagált Johanssen. – Meg kell keresnem a frekvenciákat a technikai leírásokban. Adjatok egy percet.

– Martinez – folytatta Lewis. – Van ötleted a lassításra?

Az megrázta a fejét.

– Semmi, parancsnok. Túl gyorsan megyünk, a francba is.

– Vogel?

– Az ionhajtómű egyszerűen nem elég erős – válaszolta Vogel.

– Valaminek lennie kell – mondta Lewis. – Valaminek, amit tehetünk. Bárminek.

– Megvannak a biomonitor adatai – jelentette Johanssen. – Pulzus ötvenegy, vérnyomás kilencvennyolc per hatvanegy.

– Az nem rossz – mondta Beck. – Alacsonyabb, mint szeretném, de tizennyolc hónapot marsi gravitációban töltött, úgyhogy ez várható volt.

– Idő az elfogásig? – kérdezte Lewis.

– Harminckét perc – válaszolta Johanssen.

■■■

Az ÁLDOTT eszméletlenség ködös tudatossággá vált, amiből aztán fájdalmas realitás lett. Watney kinyitotta a szemét, és összerezzent a mellkasában lüktető kíntól.

A ponyvából alig maradt valami, cafatok lógtak az egykor betakart lyuk szélein. Watney-nek így akadálytalan kilátás jutott a Marsra a bolygó körüli pályájáról. A vörös planéta kráterektől tépázott felszíne látszólag a végtelenségig nyúlt, ritka atmoszférája enyhe homályként derengett a széleken. Az egész történelem során csak tizennyolc embernek volt személyesen szerencséje ehhez a kilátáshoz.

– Baszd meg – mondta az alatta elterülő bolygónak.

Összerezzent, ahogy a karján lévő vezérlőkhöz nyúlt, aztán megpróbálta lassabban, és aktiválta a rádióját. – MFE a Hermesnek.

– Watney? – érkezett a válasz.

– Megerősítve. Te vagy az, parancsnok? – kérdezte Watney.

– Megerősítve. Mi a helyzeted?

– Egy vezérlőpanel nélküli hajón vagyok – mondta. – Nagyjából ez minden, amivel szolgálhatok.

– Hogy érzed magad?

– Fáj a mellkasom. Azt hiszem, eltört egy bordám. Ti hogy vagytok?

– Azon vagyunk, hogy téged visszahozzunk – felelte Lewis. – Volt egy kis komplikáció a kilövésnél.

– Aha – nézett ki Watney a hajón tátongó lyukon. – A ponyvával volt baj. Szerintem már az emelkedés elején szétszakadt.

– Ez egybevág azzal, amit a kilövés alatt láttunk.

– Mennyire rossz a helyzet, parancsnok? – kérdezte Watney.

– A Hermes helyzetváltoztatóival sikerült korrigálnunk az elfogási távolságot, de van egy kis problémánk az elfogási sebességgel.

– Mekkora probléma?

– Negyvenkét méter per szekundum.

– Hát, a picsába.

■■■

– HÉ, LEGALÁBB egyelőre jól van – mondta Martinez.

– Beck – szólt Lewis. – Kezdek hajlani az ötleted felé. Mekkora sebességre tudsz szert tenni, ha leválasztunk a kötélről?

– Bocs, parancsnok – válaszolta Beck. – Már lefuttattam a számokat, és legjobb esetben is csak huszonöt méter per szekundumra vagyok képes. De még ha el is tudnám érni a negyvenkettőt, visszatéréskor újabb negyvenkettőre lenne szükségem, hogy szinkronban legyek a Hermesszel.

– Vettem – nyugtázta Lewis.

– Hé – szólalt meg a rádióból Watney hangja. – Van egy ötletem.

– Hát persze hogy van – mondta Lewis. – Halljuk.

– Kereshetnék valami éleset, hogy lyukat szúrjak az EVA-ruhám kesztyűjébe. A kiszökő levegőt használhatnám tolóerőként, hogy odarepüljek hozzátok, és mivel a levegő a kezemből távozna, könnyen irányíthatnám.

– Hogy jut eszébe ez a sok szar? – szólt közbe Martinez.

– Hmm – merengett Lewis. – Szert tudnál így tenni negyvenkét méter per szekundumra?

– Fogalmam sincs – válaszolta Watney.

– Nem hiszem, hogy tudnád magad irányítani, ha sikerülne – mondta Lewis. – Szemmel navigálnál a elfogáshoz egy olyan tolóvektorral, amit alig tudsz kontrollálni.

– Elismerem, hogy életveszélyes – értett egyet Watney. – De gondolj bele ebbe: úgy repülnék, mint Vasember.

– Tovább dolgozunk a problémán – mondta Lewis.

– Vasember, parancsnok. Vasember.

– Várj – mondta Lewis.

A homlokát ráncolta.

– Hmm . . . talán nem olyan rossz ötlet...

– Most viccelsz, parancsnok? – kérdezte Martinez. – Szörnyű ötlet. Kilőné magát az űrbe...

– Nem az egész ötlet, de egy része – helyesbített Lewis. – Az atmoszféra tolóerőként való használata. Martinez, üzemeld be Vogel állomását.

– Oké. – Martinez már gépelt is a billentyűzetén. A kijelző átváltott Vogel munkaállomására, és Martinez gyorsan megváltoztatta rajta a nyelvet németről angolra. – Kész van. Mire van szükséged?

– Vogelnek van olyan szoftvere, ami burkolathasadás esetén kikalkulálja a pályaeltérést, ugye?

– Igen – mondta Martinez. – Megbecsüli a pályamódosítást abban az esetben, ha...

– Ja, ja, ja – szakította félbe Lewis. – Üzemeld be. Tudni akarom, mi történik, ha kirobbantjuk a JL-t.

Johanssen és Martinez egymásra néztek.

– Áh. Igenis, parancsnok – mondta Martinez.

– A jármű-légzsilipet? – kérdezte Johanssen. – Ki . . . ki akarod nyitni?

– Van levegőnk bőven – bólintott Lewis. – Jól meglökne minket.

– Oo-ké – mondta Martinez, ahogy elindította a szoftvert. – És közben esetleg lerobbantaná a hajó orrát.

– És az összes levegő kiszökne. – Johanssen úgy érezte, ezt hozzá kell tennie.

– Lezárjuk a hidat és a reaktorszobát. Minden mást elvákuumosíthatunk, de itt és a reaktor közelében nem akarunk robbanásszerű dekompressziót.

Martinez bevitte az adatokat a szoftverbe.

– Azt hiszem, hogy ugyanaz lenne a problémánk, mint Watneynek, csak sokkal nagyobb mértékben. Ilyen tolóerőt nem tudunk irányítani.

– Nem is kell – mondta Lewis. – A JL az orrban van. A kiszökő levegő a tömegközépponton keresztül határozná meg a tolóvektort. Csak pont ellentétes irányba kell fordítanunk a hajót ahhoz, ahová menni akarunk.

– Oké, megvannak a számok – jelentette Martinez. – A JL kilyukadása a híd és a reaktorszoba lezárásával huszonkilenc méter per szekundumos gyorsulást eredményezne.

– Utána tizenhárom méter per szekundumos relatív sebességünk lenne – tette hozzá Johanssen.

– Beck – szólt be a rádióba Lewis. – Hallottad ezt?

– Hallottam, parancsnok – válaszolta Beck.

– Menni fog tizenhárom méter per szekundummal?

– Kockázatos lesz – mondta Beck. – Tizenhárom, hogy szinkronba kerüljek az MFE-vel, aztán újabb tizenhárom, hogy szinkronba kerüljek a Herpesszel. De az holtbiztos, hogy sokkal jobb, mint a negyvenkettő.

– Johanssen, idő az elfogásig? – kérdezte Lewis.

– Tizennyolc perc, parancsnok.

– Mekkora lökést fogunk érezni a JL kinyitásakor? – kérdezte Lewis Martineztől.

– A levegő négy másodperc alatt fog elszökni – érkezett a válasz. – Egy kicsivel kevesebb mint egy g-t fogunk érezni.

– Watney – szólt Lewis a fejhallgatójába. – Van egy tervünk.

– Hurrá! Egy terv! – reagált Watney.

■■■

– HOUSTON. – Lewis hangja az egész Irányítóközpontban zengett. – Szólunk, hogy direkt kilyukasztjuk a JL-t, hogy tolóerőre tegyünk szert.

– Mi? – fakadt ki Mitch. – Mi!?

– Ó . . . te jó ég – mondta Venkat a megfigyelőszobában.

– Hogy basznának meg – állt fel Annie. – Jobb lesz, ha bemegyek a sajtószobába. Valami búcsúinfó?

– Ki fogják lyukasztani a hajót. – Venkat még mindig le volt döbbenve. – Szándékosan ki fogják lyukasztani a hajót. Ó, te jó ég...

– Világos – mondta Annie, és az ajtóhoz kocogott.

■■■

– HOGY NYITJUK ki a légzsilip ajtaját? – kérdezte Martinez. – Távirányítással nem megy, és ha valaki ott van a kirobbanásnál...

– Jogos – mondta Lewis. – Egy ajtót kinyithatunk, míg a másik zárva van, de hogy nyitjuk ki utána azt a másikat? – Egy kicsit elgondolkodott. – Vogel – szólt a rádióba. – Vissza kell jönnöd, csinálj egy bombát!

– Ah. Megismételnéd, parancsnok? – jött Vogel válasza.

– Egy bombát – erősítette meg Lewis. – Kémikus vagy, össze tudsz rakni egy bombát a fedélzeten lévő cuccokból?

– Ja – válaszolta Vogel. – Van gyúlékony anyagunk és oxigénünk is.

– Jól hangzik – mondta Lewis.

– Persze veszélyes dolog működésbe hozni egy robbanószerkezetet egy űrjárművön – mutatott rá Vogel.

– Akkor csináld kicsire – reagált Lewis. – Csak a belső légzsilip ajtajában kell lyukat ütnie. Bármilyen lyukat. Ha letépi az ajtót, remek. Ha nem, a levegő lassabban szökik ki, tovább tart a tolóhatás. A lendületváltozás ugyanakkora, úgyhogy mindkét esetben megkapjuk a szükséges gyorsulást.

– Nyomás alá helyezem a 2-es légzsilipet – jelentette Vogel. – Hogy fogjuk aktiválni a bombát?

– Johanssen? – kérdezte Lewis.

– Hát . . . – mondta Johanssen. Gyorsan feltette a fejhallgatóját. – Vogel, rá tudsz kötni vezetékeket?

– Ja – válaszolta Vogel. – Egy dugaszt használok majd, egy kis lyukkal a vezetékeknek. Alig fogja befolyásolni a lezárást.

– A vezetéket elfuttathatjuk a 41-es világítópanelhez – javasolta Johansson. – A légzsilip mellett van, és innen is tudom ki-és bekapcsolni.

– És ezzel megvan a távvezérlésünk – mondta Lewis. – Johanssen, menj, és készítsd elő a világítópanelt. Vogel, gyere be, és csináld meg a bombát. Martinez, menj, és zárd le a reaktorszoba ajtóit.

– Igenis, Parancsnok. – Johanssen kirúgott a székéből a folyosó felé.

– Parancsnok – állt meg Martinez a kijáratnál. – Visszahozzak néhány űrruhát?

– Nincs értelme – válaszolta Lewis. – Ha a híd feltörik, közel hangsebességgel szippant majd ki minket a vákuum. Kocsonyák leszünk, szkafanderrel vagy anélkül.

– Hé, Martinez – szólt be a rádión Beck. – Elvinnéd valami biztonságos helyre a kísérleti egereimet? A biolaborban vannak, egyetlen ketrecben.

– Vettem, Beck – nyugtázta Martinez. – Átviszem őket a reaktorszobába.

– Bent vagy már, Vogel? – kérdezte Lewis.

– Most lépek be a zsilipen, parancsnok.

– Beck – mondta a fejhallgatóba Lewis. – Te is gyere vissza, de ne vedd le az űrruhád.

– Oké – nyugtázta Beck. – De miért?

– Szó szerint fel kell robbantanunk az egyik ajtót – magyarázta Lewis. – Jobb szeretném, ha az a belső lenne, mert ha a külső sértetlen marad, azzal megtartjuk a szép, levegőfékező alakunkat.

– Világos – reagált Beck, ahogy visszalebegett a hajóba.

– Csak egy gond van – mondta Lewis. – Azt akarom, hogy a külső ajtó zárolva legyen a teljesen nyitott pozíciójában, a mechanikus fékkel a helyén, hogy ne tegye tönkre a dekompresszió.

– Ahhoz pedig valakinek a légzsilipben kell lennie – értette meg Beck. – És nem nyithatod ki a belső ajtót, ha a külső nyitott pozícióba van zárolva.

– Úgy van – mondta Lewis. – Szóval gyere be, végezd el a légnyomáscsökkentést a JL-ben, zárold le a külső ajtót nyitott pozícióba, aztán a burkolaton mássz vissza a kettes légzsilipbe.

– Vettem, parancsnok – nyugtázta Beck. – A burkolaton végig vannak kapaszkodók. Viszem magammal a kötelet, hegymászóstílusban.

– Csináld – mondta Lewis. – Vogel, te pedig siess. Meg kell csinálnod a bombát, el kell helyezned, vissza kell menned a kettes légzsilipbe, be kell öltöznöd, és ki kell engedned a nyomást, hogy Beck vissza tudjon jönni, amikor végzett.

– Most veszi le a szkafandert, ezért nem tud válaszolni – jelentette Beck. – De hallotta a parancsot.

– Watney, hogy vagy? – szólalt meg a fülében Lewis hangja.

– Egyelőre jól, parancsnok – válaszolta Watney. – Mintha egy tervet említettél volna.

– Úgy van – mondta a nő. – Atmoszférát fogunk kiereszteni, hogy tolóerőt nyerjünk.

– Hogyan?

– Lyukat robbantunk a JL-be.

– Micsoda!? – kiáltott Watney. – Hogyan?

– Vogel épít egy bombát.

– Tudtam, hogy az a fickó egy őrült tudós! – mondta Watney. – Szerintem a Vasember-ötletemet kéne használnunk.

– Tudod jól, hogy az túl kockázatos – válaszolt Lewis.

– A helyzet az – magyarázta Watney –, hogy elég önző vagyok. Azt akarom, hogy az otthoni emlékmű csak rólam szóljon, nem akarom, hogy ti, lúzerek is rajta legyetek. Nem engedhetem, hogy felrobbantsátok a JL-t.

– Ó – mondta Lewis. – Hát, ha nem engeded, akkor . . . Várj . . . várj egy percet . . . Most látom a válljelzésemet, és úgy látszik, én vagyok a parancsnok. Csak üldögélj. Megyünk érted.

– Nagyokos.

■■■

VOGEL KÉMIKUS volt, tudta, hogy kell bombát csinálni. Ami azt illeti, a képzése egy jelentős része arra összpontosított, nehogy puszta véletlenségből rakjon össze egyet.

A hajón kevés gyúlékony anyag volt a végzetes tűzveszély miatt, de az étel, természetéből adódóan, tartalmazott éghető szénhidrogéneket. Nem volt ideje leülni és számolgatni, úgyhogy Vogel becslések alapján dolgozott.

A cukorban kilogrammonként 4000 ételkalória van, egy ételkalóriában pedig 4184 joule. Zéró-g-ben a cukor lebeg, a szemcsék elválnak, és maximalizálják a felületi területet. Egy csak oxigént tartalmazó környezetben minden egy kilogramm cukor 16,7 millió joule-t szabadít fel, ami nyolc rúd dinamit robbanóerejének felel meg. Ilyen az égés természete a tiszta oxigénben.

Vogel óvatosan lemérte a cukrot, és beleöntötte a legerősebb tárolóba, amit talált, egy vastag mérőpohárba. A tároló ereje épp olyan fontos, mint a robbanóanyagé. Egy gyenge tároló egy egyszerű tűzlabdát eredményez, különösebb robbanóerő nélkül, míg egy erős tároló addig fogja vissza a nyomást, amíg az el nem éri igazi, pusztító potenciálját.

Gyorsan fúrt egy lyukat a mérőpohár dugójába, majd lecsupaszított egy szakasz drótot, és belevezette a lyukba.

– Sehr gefährlich[4] – motyogta, ahogy folyékony oxigént öntött ki a hajó készletéből a tárolóba, és gyorsan rácsavarta a dugót. Pár perc alatt csinált egy kezdetleges csőbombát.

– Sehr, sehr gefährlich.

Kilebegett a laborból, és a hajó orra felé indult.

■■■

JOHANSSEN A VILÁGÍTÓPANELEN dolgozott, amikor Beck ellebegett mellette a JL felé.

Megragadta a férfi karját.

– Légy óvatos a burkolaton.

Beck hozzáfordult.

– Légy óvatos a bomba elhelyezésével.

A nő megcsókolta Beck arclemezét, és pironkodva elfordult.

– Ez hülyeség volt, ne mondd el senkinek.

– Te se mondd el senkinek, hogy élveztem – vigyorgott Beck.

Belépett a légzsilipbe, és bezárta a belső ajtót. Dekompresszió után kinyitotta a külső ajtót, és lezárta abban a pozíciójában, majd megragadva egy kapaszkodót a burkolaton, kihúzta magát a zsilipből.

Johanssen követte a tekintetével, amíg látta őt, majd visszatért a világítópanelhez, amit korábban már deaktivált a munkaállomásáról. Miután kihúzta belőle a kábelt, és lecsupaszította a végződéseit, egy elektromos szalaggal babrált, amíg Vogel megérkezett.

Egy perc múlva bukkant fel, óvatosan lebegve a folyosón, mindkét kezében tartva a bombát.

– Egyetlen drótot használtam a begyújtásra – magyarázta. – Nem akartam megkockáztatni, hogy két drót összeszikrázzon. Veszélyes lenne, ha elektrosztatikusság alakulna ki, miközben dolgozunk vele.

– Hogy robbantjuk fel? – kérdezte Johanssen.

– A drótnak magas hőmérsékletet kell elérnie. Ha rövidre zárod benne az áramot, annak működnie kell.

– Át kell szúrnom a megszakítót, de meglesz – mondta Johanssen.

A bombához csavarta, és leragasztotta a világítóvezetékeket.

– Elnézést – szabadkozott Vogel. – Vissza kell térnem a 2-es légzsiliphez, hogy beengedjem dr. Becket.

– Mhm – mondta Johanssen.

■■■

MARTINEZ VISSZALEBEGETT a hídra.

– Volt pár percem, úgyhogy átfutottam a reaktorszoba levegőfékes lezárási listáján. Minden készen áll a gyorsulásra, a terület el van szigetelve.

– Jó ötlet volt – helyeselt Lewis. – Készülj a helyzetkorrekcióra.

– Vettem – nyugtázta Matinez, és az állomásához lebegett.

– A JL nyitva áll – jött Beck hangja a kommból. – Megkezdtem a visszatérést a burkolaton.

– Vettem – mondta Levvis.

– A kalkuláció trükkös lesz – jegyezte meg Martinez. – Mindent visszafelé kell kigondolnom. A JL elöl van, vagyis a tolóerőnk forrása pont a hajtóműveinkkel ellentétes helyen lesz. A szoftverünk nem számított rá, hogy oda is kerül egy hajtómű, be kell adnom neki, hogy Markkal ellentétes irányba akarunk lökődni.

– Csak nyugodtan, a lényeg, hogy sikerüljön – mondta Lewis. – És ne hajtsd végre a manővert, amíg nem adok rá utasítást. Nem pörgethetjük meg a hajót, amíg Beck odakint van a burkolaton.

– Vettem – nyugtázta Martinez, majd egy pillanattal később hozzátette. – Oké, az irányváltoztatás végrehajtható.

– Állj készenlétben – mondta Lewis.

■■■

VOGEL, ÚJRA szkafanderben, kiengedte a nyomást a kettes légzsilipből, és kinyitotta a külső ajtót.

– Ideje volt – mászott be Beck.

– Bocsánat a késésért – szabadkozott Vogel. – Csinálnom kellett egy bombát.

– Ez egy elég fura nap volt – mondta Beck. – Parancsnok, Vogel és én pozícióban vagyunk.

– Vettem – jött Lewis válasza. – Támaszkodjatok meg a légzsilip elülső falánál. Négy másodpercig nagyjából egy g lesz, legyetek mindketten bekötve.

– Vettem – mondta Beck, ahogy felcsatolta a kötelét. Mindkét férfi a falhoz préselte magát.

■■■

– OKÉ, MARTINEZ – mondta Lewis. – Állíts minket irányba.

– Vettem – nyugtázta Martinez, és végrehajtotta a helyzetmódosítást.

Johanssen ekkor lebegett be a hídra. A helyiség megfordult körülötte, ahogy egy kapaszkodó felé nyúlt.

– A bomba készen áll, a megszakító tönkretéve – jelentette. – Fel tudom robbantani távirányítással, a 41-es világítópanel felkapcsolásával.

– Zárd le a hidat, és menj az állomásodhoz – utasította Lewis.

– Vettem – nyugtázta Johanssen. Kioldotta a vészhelyzeti zárat, és eltorlaszolta a bejáratot a hídra. Néhányszor elfordította a kart, és már kész is volt. Visszatért az állomására, és lefuttatott pár gyorstesztet. – Híd nyomásának emelése 1,03 atmoszférára . . . a nyomás egyenletes. A lezárás teljes.

– Vettem – nyugtázta Lewis. – Idő az elfogásig?

– Huszonnyolc másodperc – jelentette Johanssen.

– Ejha – mondta Martinez. – Ezt kicentiztük.

– Készen állsz, Johanssen? – kérdezte Lewis.

– Igen – válaszolt Johanssen. – Csak entert kell nyomnom.

– Martinez, milyen szögben állunk?

– Tökéletesben, parancsnok – jelentette Martinez.

– Kössétek be magatokat – adta ki a parancsot Lewis.

Mindhárman megszorították a székeik hevedereit.

– Húsz másodperc – mondta Johanssen.

■■■

TEDDY LEÜLT a székére a VIP szobában.

– Mi a státuszunk?

– Tizenöt perc múlva kirobbantják a JL-t – válaszolta Venkat. – Hol voltál?

– Az elnökkel beszéltem telefonon – mondta Teddy. – Szerinted működni fog?

– Fogalmam sincs – így Venkat. – Soha életemben nem éreztem magam ennyire tehetetlennek.

– Ha ez megnyugtat – mondta Teddy –, nagyjából mindenki így érzi most magát a világon.

Az ablak másik oldalán Mitch előre-hátra járkált.

■■■

– ...ÖT . . . négy . . . három . . . – számolt vissza Johanssen.

– Gyorsulásra felkészülni – mondta Lewis.

– ...kettő . . . egy . . . – folytatta Johanssen. – 41-es világítópanel aktiválása.

Lenyomta az entert.

Vogel bombájában a hajó belső világítási rendszerének teljes áramenergiája futott át egy vékony, lecsupaszított kábelen, és gyorsan elérte a cukor égési hőmérsékletét. Ami a Föld atmoszférájában egy apró sistergés lett volna, a tárolón belüli tiszta oxigénkörnyezetben kontrollálhatatlan tűzvésszé vált. A masszív robbanónyomás száz milliszekundum alatt törte át a tárolót, az ezt követő detonáció pedig szilánkokra tépte a légzsilip ajtaját.

A Hermes belső levegője kirobbant a nyitott JL-en, és az ellentétes irányba lökte a hajót.

Vogel és Beck a 2-es légzsilip falához nyomódott. Lewis, Martinez és Johanssen a székeikben vészelték át a gyorsulást. Nem volt ez egy veszélyes erő, sőt, kisebb volt a Föld felszíni gravitációjának erejénél. Viszont rendszertelen és egyenetlen volt.

Négy másodperc múltán a rázkódás lecsillapodott, és a hajó visszatért a súlytalanság állapotába.

– A reaktorszoba továbbra is nyomás alatt van – jelentette Martinez.

– A híd lezárása is kitart – tette hozzá Johanssen. – Nyilván.

– Károk? – kérdezte Martinez.

– Még nem tudom – válaszolt Johanssen. – A 4-es külső kamera az orra irányul, és nem látok semmilyen problémát a burkolaton a JL közelében.

– Ezzel foglalkozzunk később – mondta Lewis. – Mi a relatív sebességünk és távolságunk az MFE-hez?

Johanssen villámgyorsan gépelt.

– Huszonkét méterre fogjuk megközelíteni, tizenkét méter per szekundumos sebességgel. Ténylegesen jobb lökést kaptunk, mint vártuk.

– Watney – szólt a rádióba Lewis. – Bevált a terv, Beck úton van.

– Pontszerzés! – reagált Watney.

– Beck, te jössz – mondta Lewis. – Tizenkét méter per szekundum.

– Nem rossz – szólt vissza Beck.

■■■

– Ki FOGOK ugrani – közölte Beck. – Azzal nyerhetek még két vagy három méter per szekundumot.

– Értettem – nyugtázta Vogel, lazán tartva Beck kötelét. – Sok szerencsét, dr. Beck.

Beck a hátsó falnak támasztotta a lábát, és elrugaszkodott, ki a légzsilipből.

Odakint betájolta a helyzetét, és egy gyors pillantás jobbra felfedte előtte azt, amit odabentről nem láthatott.

– Látom! – kiáltotta Beck. – Látom az MFE-t!

Az MFE alig emlékeztetett űrjárműre, ahogy Beck ismerte azokat. Egykori áramvonalas formáit hiányzó burkolatelemek kuszasága és nélkülözhető komponensek csupasz illesztései helyettesítették.

– Jézusom, Mark, mit tettél ezzel a géppel?

– Látnod kéne a marsjárót – válaszolta Watney.

Beck elfogási pályán haladt a fúvókákkal. Számtalanszor begyakorolta már ezt, és bár ezen gyakorlatok forgatókönyve szerint egy olyan társát mentette meg, akinek elszakadt a kötele, a lényeg ugyanaz volt.

– Johanssen, látsz a radaron? – kérdezte.

– Megerősítve – felelte a nő.

– Úgy két másodpercenként mondd be a relatív sebességemet Markhoz képest.

– Vettem. Öt egész két méter per szekundum.

– Hé, Beck – szólalt meg Watney. – A hajó eleje nyitott. Felmegyek oda, hogy majd érted tudjak nyúlni.

– Negatív – szakította félbe Lewis. – Semmi kötél nélküli mozgás. Maradj a székedbe csatolva, amíg hozzá nem leszel kötve Beckhez.

– Vettem – nyugtázta Watney.

– Három egész egy méter per szekundum – jelentette Johanssen.

– Kicsit siklani fogok – mondta Beck. – Közelebb kell érnem, mielőtt lassítok. – Megfordult, hogy felkészüljön a következő égetésre.

– Tizenegy méter a célig – jelentette Johanssen.

– Vettem.

– Hat méter.

– Ééééss ellenégetés – mondta Beck, ahogy ismét begyújtotta az MME fúvókáit. Az MFE előtte derengett. – Sebesség? – kérdezte.

– Egy egész egy méter per szekundum – válaszolt Johanssen.

– Nem rossz – mondta Beck, és a hajó után nyúlt. – Felé sodródom. Szerintem bele tudok kapni a tépett ponyvába...

A szakadt burkolóanyag nyújtotta az egyetlen kapaszkodót az egyébként sima hajón. Beck a lehető legjobban kinyúlt felé, és sikerült is megragadnia.

– Kapcsolat! – kiáltott. Erősített a szorításán, odahúzta magát, és kinyúlt a kezével, hogy másik kapaszkodót találjon a ponyván. – Határozott kapcsolat!

– Dr. Beck – szólalt meg Vogel. – Elhagytuk a legjobb megközelítési pontot, és most már távolodsz tőlünk. Százhatvankilenc méternyi köteled maradt, ami tizennégy másodpercre elég.

– Vettem – nyugtázta Beck.

Felhúzta magát a nyílásig, és benézett a kabinba, ahol meglátta a székébe szíjazott Watney-t.

– Látom Watney-t! – jelentette.

– Látom Becket! – jelentette Watney.

– Hogy vagy, öreg? – kérdezte Beck, ahogy behúzta magát a hajóba.

– Hát . . . csak . . . – mondta Watney. – Adj egy percet. Te vagy az első ember, akit az utóbbi tizennyolc hónapban láttam.

– Nincs egy percünk – mondta Beck, és elrugaszkodott a faltól. – Tizenegy másodpercünk van, mielőtt kifutunk a kötélből.

Beck pályája a székhez vezette, ahol ügyetlenül Watney-be ütközött. Megragadták egymást, nehogy Beck tovapattanjon. – Kapcsolat Watney-vel! – jelentette Beck.

– Nyolc másodperc, dr. Beck – szólt be a rádión Vogel.

– Vettem – mondta Beck, ahogy kötélkapcsokkal gyorsan hozzácsatlakoztatta a szkafandere elejét Watney-éhez. – Összekapcsolódtunk – mondta.

Watney kioldotta magát a székből.

– Szíjak eltávolítva.

– Na, húzzunk innen – mondta Beck, és elrugaszkodott a széktől a nyílás felé.

A két férfi végiglebegett az MFE kabinján, majd Beck kinyúlt a kezével, és ellökte magát a nyílás szélétől, ahogy áthaladtak rajta.

– Kint vagyunk – jelentette Beck.

– Öt másodperc – mondta Vogel.

– Relatív sebesség a Hermeshez képest: tizenkét méter per szekundum – jelentette Johanssen.

– Égetés – mondta Beck, és aktiválta az MME-t.

Pár másodpercig gyorsulva haladtak a Hermes felé, majd az MME vezérlői vörösre váltottak Beck sisakkijelzőjén.

– Ennyi volt az üzemanyag – mondta Beck. – Sebesség?

– Öt méter per szekundum – válaszolt Johanssen.

– Várjatok – mondta Vogel, aki az egész művelet közben adagolta ki a kötelet a légzsilipen. Most két kézzel fogta meg az egyre fogyatkozó maradékot, de nem szorított rá, mert akkor a kötél kihúzza őt a légzsilipből. Csak rázárta a kezét a kötélre, hogy súrlódást képezzen.

Mostanra a Hermes húzta maga után Becket és Watney-t, miközben Vogel rázkódáselnyelőnek használta a kötelet. Ha túl nagy erővel csinálja, annak hatása kiszakítja a kötelet Beck szkafanderéből, ha pedig túl kicsivel, elfogy a kötél, mielőtt szinkronizálnák a sebességüket, és egy kemény rándulással szűnik meg a mozgásuk, ami ugyanahhoz az eredményhez vezet.

Vogelnek sikerült egyensúlyt találnia, és pár másodpercnyi feszült, ösztönös fizika után érezte, ahogy a kötélre nehezedő erő alábbhagy.

– Sebesség nulla! – kiáltotta Johanssen izgatottan.

– Tekerd be őket, Vogel – adta ki a parancsot Lewis.

– Vettem – nyugtázta Vogel, és mindkét kezét használva, lassan a légzsilip felé húzta társait. Pár másodperc után már nem fejtett ki tényleges erőt, csak a kötelet gyűjtötte be, ahogy Beck és Watney sodródtak felé.

Belebegtek a légzsilipbe, és Vogel elkapta őket. Beck és Watney mindketten megkapaszkodtak a falban, Vogel pedig megkerülte őket, és bezárta a külső ajtót.

– Fedélzeten vagyunk! – jelentette Beck.

– 2-es légzsilip ajtaja zárva – mondta Vogel.

– Igen! – kiáltott fel Martinez.

– Vettem – nyugtázta Lewis.

■■■

LEWIS HANGJA az egész világon visszhangzott.

– Houston, itt a Hermes. Hat fő biztonságban a fedélzeten.

Az Irányítóközpontban üdvrivalgás robbant, az irányítók felugráltak a székükből, ujjongtak, ölelkeztek és sírtak. Ugyanez a jelenet játszódott le mindenhol a világon, parkokban, bárokban, közigazgatási épületekben, hálószobákban, osztálytermekben és irodákban.

A chicagói pár teljes megkönnyebbülésben ragadta meg egymást, majd behúzták a NASA képviselőjét egy csoportos ölelésbe.

Mitch lassan levette a fejhallgatóját, és a VIP szoba felé fordult. Az üveg túloldalán mindenféle jól öltözött férfiak és nők ünnepeltek vadul. Venkatra nézett, és kieresztett egy hosszú, súlyos, megkönnyebbült sóhajt.

Venkat a kezébe temette az arcát, és azt suttogta:

– Hála az isteneknek.

Teddy kihúzott az aktatáskájából egy kék dossziét, és felállt.

– Annie vár rám a sajtószobában.

– Ma nem lesz szükséged a vörös dossziéra – mondta Venkat.

– Őszintén szólva nem is hoztam olyat. – Ahogy kisétált, hozzátette: – Szép munka, Venk. És most hozd haza őket.

NAPLÓBEJEGYZÉS: 687. KÜLDETÉSNAP

Ez a „687” meglepett egy kicsit. A Hermesen küldetésnapok szerint jegyezzük az időt. Lehet, hogy a Marson ez az 549. sol, idefönt viszont a 687. küldetésnap. És tudod, mit? Nem számít, mi van a Marson, mert nem vagyok ott!

Ó, Istenem. Tényleg nem a Marson vagyok. Tudom, mert nincs gravitáció, és emberek vannak körülöttem. Még mindig alkalmazkodom.

Ha ez egy film lenne, mindenki ott várt volna a légzsilipben, és pacsikat osztogattunk volna egymásnak. De nem így történt.

Az MFE emelkedése során eltört két bordám. Végig érzékenyek voltak, de amikor Vogel elkezdett behúzni minket a légzsilipbe a kötéllel, már iszonyúan fájtak. Nem akartam elvonni az életemet megmentő emberek figyelmét, ezért elnémítottam a mikrofont, és sikoltottam, mint egy kislány.

Mert tényleg igaz: az űrben elvész a kislányos sikolyod.

Miután behoztak a 2-es légzsilipbe, kinyitották a belső ajtót, és végre ismét a fedélzeten voltam. A Hermesen még mindig vákuum volt, úgyhogy nem kellett kiegyenlítenünk a légzsilipet.

Beck azt mondta, lazítsam el magam, és végigtolt a folyosón a szállása felé (ami szükség esetén a hajó gyengélkedőjeként szolgált).

Vogel az ellenkező irányba tartott, hogy bezárja a JL külső ajtaját.

Amikor Beckkel megérkeztünk a szállására, vártunk, amíg a hajó újra nyomás alá került. A Hermesnek elég tartalék levegője volt, hogy akár még kétszer megtöltsük vele a hajót. Elég pocsék hosszú távú űrjármű lenne, ha nem tudna helyreállni egy dekompresszió után.

Miután Johanssen leadta nekünk a zöld jelzést, dr. Zsarnok-Beck utasítása szerint várnom kellett, amíg kibújt a szkafanderéből, és csak aztán vette le rólam az enyémet. Miután eltávolította a sisakomat, megrökönyödött. Azt hittem, valami súlyos fejsérülésem van, vagy ilyesmi, de mint kiderült, a szag okozta a reakcióját.

Jó ideje nem mostam meg . . . semmimet.

Aztán jöttek a röntgenek és a mellkasi kötések, míg a legénység többi tagja a hajó kárelemzését végezte.

És csak aztán került sor a (fájdalmas) pacsikra, azok után pedig mindenki olyan távol állt a bűzömtől, amennyire csak tudott. Pár percig örülhettünk egymásnak, mielőtt Beck mindenkit kiterelt. Fájdalomcsillapítókat adott, és azt mondta, zuhanyozzak le, amint mozgatni tudom a karomat. Úgyhogy most várom, hogy a drog hatni kezdjen.

Azon gondolkodom, milyen döbbenetesen sok ember dolgozott össze, csak hogy megmentsék az én szaros seggemet, és szinte képtelen vagyok felérni ésszel. A csapattársaim egy évet áldoztak fel az életükből, hogy visszajöjjenek értem. A NASA számtalan alkalmazottja éjjel-nappal dolgozott a marsjáró és az MFE módosításain. Az egész JPL összevissza törte magát, hogy összerakjon egy szondát, ami megsemmisült a kilövéskor. Aztán, ahelyett, hogy feladták volna, csináltak egy másik szondát, hogy ellátmányt vigyenek vele a Hermesre. A Kínai Nemzeti Űrügynökség félbehagyott egy többéves projektet, hogy meglegyen hozzá a gyorsító.

A túlélésem több száz millió dollárba kerülhetett. Mindezt egy hangyás botanikusért. Minek strapálták magukat?

Na, jó. Tudom én a választ. Részben azért, amit képviselek: a fejlődés, a tudomány és az a bolygóközi jövő, amiről évszázadok óta álmodozunk. De igazából azért, mert minden emberben ott lapul egy alapvető ösztön, hogy segítsen a másikon. Lehet, hogy néha nem így tűnik, de attól még igaz.

Ha egy hegymászó eltűnik, az emberek keresést szerveznek. Ha egy vonat kisiklik, az emberek sorban állnak, hogy vért adjanak. Ha egy földrengés romba dönt egy várost, az emberek a világ minden részéről vészhelyzeti ellátmányt küldenek. Ez annyira alapvetően emberi, hogy kivétel nélkül megtalálható minden kultúrában. Persze vannak seggfejek, akikben nincs törődés, de sokkal-sokkal magasabb azoknak a száma, akikben van. Így aztán több milliárd embert tudhattam az oldalamon.

Elég menő, mi?

Akárhogy is, a bordáim pokolian fájnak, a látásom még mindig homályos a gyorsulási betegségtől, nagyon éhes vagyok, még 211 napig nem látom a Földet, és nyilvánvalóan úgy bűzlök, mint egy pár izzadt zokni, amire rászart egy görény.

Ez életem legboldogabb napja.

[4] Nagyon veszélyes