Audrey Niffenegger

AZ IDŐUTAZÓ FELESÉGE ATHENAEUM

Audrey Niffenegger: The Time Traveller's Wife

(MacAdam/Cage Publishing, San Francisco, CA)

Copyright © Audrey Niffenegger, 2003

Hungarian translation © Gálvölgyi Judit, 2004

Borítókép: Shane Kato – StylePix

ELIZABETH HILLMAN TAMANDLNAK

1915. május 20.–1986. december 18.

és

NORBERT CHARLES TAMANDLNAK

1915. február 11.–1957. május 23.

„Clare, újra el akarom mondani neked, hogy szeretlek. A szerelmünk volt a fonal a labirintusban, a háló a kötéltáncos alatt, az egyetlen valódi ebben az én különös életemben, amiben bízhattam. Ma este úgy érzem, hogy a szerelmemnek ebben a világban nagyobb a sűrűsége, mint jó magamnak: mintha itt maradhatna utánam is, és körülvehetne, megtarthatna, ölelhetne. Tudom, hogy egész életedben vártál rám, és sosem tudhattad, egy-egy várakozás mennyi ideig tart…

Kérlek, Clare, miután meghaltam, ne várj többé, légy szabad. Rejts mélyen önmagádba, aztán lépj ki a világba és élj. Szeresd a világot és benne önmagad…”

Az óramutató a bankárunk, az adószedőnk,

a rendőrfelügyelőnk;

a belső idő a feleségünk.

(J. B. Priestley: Ember és idő)

Derek Walcott

SZERELEM SZERELEM UTÁN

Eljön az idő,

amikor majd ujjongva

ünnepled érkező önmagad

saját ajtódnál, saját tükrödben,

s mindkettőtök egymásra mosolyog,

s azt mondja, ülj ide. Egyél.

Újra megszereted az idegent, aki magad voltál.

Adj bort. Adj kenyeret. Add vissza szívedet

önmagának, az idegennek, aki szeretett

egész életedben, akire fütyültél

egy másikért, aki kívülről ismer.

Vedd le polcodról a szerelmes leveleket,

a fényképeket, a csüggedt cédulákat,

hámozd ki önnön képed a tükörből.

Ülj le. Gyönyörködj életedben.

ELŐHANG

CLARE: Nehéz, amikor az ember itt marad. Várok Henryre, és nem tudom, hol van, nem tudom, hogy van. Nehéz annak, aki marad.

Elfoglalom magam. Úgy gyorsabban telik az idő.

Egyedül fekszem le, egyedül ébredek. Sétálok. Addig dolgozom, amíg elfáradok. Nézem, hogyan játszik a szél a szeméttel, amely egész télen a hó alatt lapult. Minden egyszerűnek látszik, amíg az ember el nem tűnődik rajta. Miért fokozza a szerelmet a távollét?

Réges-régen a férfiak tengerre szálltak, és az asszonyok vártak rájuk, a víz partján álltak, lestek a parányi hajót a láthatáron. Most én várok Henryre. Nem a maga akaratából tűnik el, és minden előzetes figyelmeztetés nélkül. Várok rá. A várakozás minden perce egy évnek, egy örökkévalóságnak tetszik. Minden perc olyan lassú és áttetsző, mint az üveg. Minden percben megannyi végtelen mozdulat várakozik. Miért ment oda, ahová nem követhetem?

HENRY: Milyen érzés? Milyen érzés?

Néha olyan, mintha az ember figyelme csak egy pillanatra kalandozott volna el. Aztán az ember összerezzen, és rájön, hogy a kezében tartott könyv, a piros kockás, fehér gombos pamuting, a kedvenc fekete farmerja meg a sarkán már majdnem lyukas barna zokni, a nappali, az éppen fütyülni készülő teáskanna a konyhában: mindez eltűnt. Az ember ott áll meztelenül, bokáig a jeges vízben, egy árokban, holmi ismeretlen vidéki út mellett. Az ember vár egy percig, hátha mégis visszaugrik a könyvéhez, a lakásába et cetera. Mintegy ötpercnyi káromkodás, vacogás után, reménykedve, hogy hamarosan eltűnik innen, az ember elindul valamilyen irányba, és idővel elér egy tanyaházhoz, ahol vagy lop, vagy magyarázkodik. A lopásnak néha sitt a vége, ám a magyarázkodás hosszadalmasabb, sok időt vesz fel, és mindenképpen hazudni kell, és néha annak is csak az a vége, hogy az embert börtönbe hurcolják, hát minek.

Néha az ember úgy érzi, mintha túlságosan gyorsan állt volna fel, még akkor is, ha ágyban fekszik, félálomban. Vér tolul a fejébe, szédül, úgy érzi, mintha zuhanna. Keze-lába remeg, aztán már nem is érzi őket. És megint máshol találja magát. Csak egy pillanat az egész, az embernek annyi ideje van csak, hogy megpróbáljon megkapaszkodni vagy csapkodni (miközben kárt tesz magában vagy valami értékes tárgyban), és máris ott siklik az Ohio állambeli Athens Motel 6 szállójának erdőzöld szőnyeggel borított előcsarnokában, 1981. augusztus 6-án hajnali 4.16-kor, és beveri a fejét valakinek az ajtajába, mire az illető, bizonyos Ms. Tina Schulman Philadelphiából ajtót nyit, és sikoltozni kezd, mert egy meztelen, az utazástól szinte füstölgő hátú férfi fekszik eszméletlenül a lába előtt. Agyrázkódással tér magához a megyei kórházban, ahol rendőr ül az ajtaja előtt, és egy recsegő táskarádión a philadelphiai focicsapat meccsét hallgatja. Szerencsére ismét elveszti az eszméletét, és csak jó pár óra múlva ébred újra fel a saját ágyában, amint a felesége igen-igen aggódva hajol fölé.

Az ember néha elragadtatott örömet érez. Minden nagyszerű, minden ragyog, aztán egyszerre csak hányinger fogja el, és már ott sincs. Lehány valami kertvárosi muskátlit vagy az apja teniszcipőjét vagy a saját fürdőszobája kövét három nappal korábban vagy a fajárdát az Illinois állambeli Oak Parkban úgy 1903 táján vagy egy teniszpályát egy szép őszi napon az 1950-es években vagy a tulajdon meztelen lábát a legkülönbözőbb időpontokban és helyeken. Milyen érzés?

Pontosan olyan, mint azokban az álmokban, amikor az ember egyszerre csak rájön, hogy vizsgáznia kell valamiből, amiből nem készült, ráadásul teljesen meztelen. És a tárcáját is otthon hagyta.

Amikor ott kinn vagyok, az időben, kifordulok magamból, önmagam elszánt változata vagyok. Tolvajjá válok, csavargóvá, menekülő, bujkáló állattá. Öregasszonyokat rémisztgetek, gyerekeket ejtek ámulatba. Trükk vagyok, elsőrendű illúzió, teljesen hihetetlen, hogy létezem.

Milyen logikája lehet mindennek a jövés-menésnek, ennek a diszlokációnak? Van-e mód rá, hogy egy helyben maradjak, hogy a jelenben létezzem minden sejtemmel? Nem tudom. Vannak jelzések; mint minden betegségnél, vannak sémák, lehetőségek. Kimerültség, hangos zaj, stressz, hirtelen felállás, felvillanó fény – mindezek előidézhetnek egy rohamot. De: megesik, hogy a vasárnapi Timest olvasom, a kezemben kávé, Clare mellettem szunyókál az ágyon, és egyszerre csak 1976-ban vagyok, és nézem tizenhárom éves önmagamat, amint a nagyszüleimnél füvet nyírok. Némelyik roham csak percekig tart; mintha olyan autórádiót hallgatna az ember, amelyik nehezen marad meg egy-egy állomáson. Tömegben találom magam, valamiféle hallgatóság vagy csürhe közepén. De éppen ilyen gyakran vagyok egyedül, egy mezőn, házban, autóban, tengerparton, egy általános iskolában az éjszaka közepén. Attól félek, hogy egyszer egy börtöncellában találom magam, vagy emberekkel teli felvonóban, vagy egy autópálya közepén. A semmiből bukkanok elő, meztelenül. Hogyan magyarázzam meg? Sosem voltam képes magammal vinni semmit. Se ruhanemű, se pénz, se igazolvány. Az idő nagy részében ruhaneműt próbálok szerezni, és bujkálok. Szerencsére nem vagyok szemüveges.

Eléggé ironikus ez az egész. Minden, amit szeretek, az otthon örömei közé tartozik: a karosszék nyugalma, az otthonülő életmód egyszerű izgalmai. Csupa szerény örömre vágyom. Egy krimi este az ágyban, Clare hosszú, vörösarany hajának illata, amikor még vizes mosás után, egy levelezőlap egy vakációzó baráttól, a kávéban feloldódó tejszín, a bőr lágysága Clare keble alatt, a kipakolásra váró fűszeres zacskók szimmetriája a konyhai pulton. Szeretek bóklászni a polcok között a könyvtárban, miután a vendégek hazamentek, megérinteni a kötetek gerincét. Az ezek utáni vágy hasít belém, amikor elszakít tőlük az Idő szeszélye.

És Clare, mindig Clare. Clare reggel, álmosan, gyűrött arccal. Clare, amint belemerül a karja a papírkészítő dézsába, kiemeli a mintát és rázogatja, hogy a rostok egybeálljanak. Clare, amikor olvas, haja a szék támlája mögött, Clare, amikor krémet masszíroz érdes kezébe lefekvés előtt. Clare halk hangja a fülemben.

Utálok ott lenni, ahol ő nincs, amikor ő nincs. Mégis mindig elmegyek, és ő nem képes utánam jönni.

I.

AZ IDŐN KÍVÜLI EMBER

Ó nem azért, mert van boldogság,

Hisz az mint közeli veszteség elsietett előnye.

Hanem mert ittlétünk oly sokat jelent,

s mert a múló világnak s minden létezőnek

szüksége van ránk, ránk, kik a múlónál mulandóbbak vagyunk.

...jaj, mit vihetünk át

magunkkal abba a másik világba;

látást s belátást, mit oly soká tanultunk,

nem lehet, és semmi olyat, ami történt. Semmit.

A fájdalmat – igen – s súlyosságát a létnek,

lassan tanult szerelmet, s a sok kimondhatatlant.

Részlet Rainer Maria Rilke: A kilencedik duinói elégia című művéből

ELSŐ TALÁLKOZÁS, EGY

1991. október 26., szombat

(Henry 28, Clare 20 éves)

CLARE: A könyvtár hűvös és szőnyegtisztító-szagú, bár én mindenütt csak márványt látok. Aláírom a látogatók könyvét: Clare Abshire, 11.15 91.10.26. Különleges gyűjtemények. Még sosem jártam a Newberry Könyvtárban, és most, hogy túljutottam a sötét, fenyegető bejáraton, izgatott vagyok. A könyvtár olyan érzésekkel tölt el, mintha karácsony délelőttje lenne, s engem egy gyönyörű könyvekkel teli nagy láda várna. A felvonó félhomályos, szinte hangtalan. Megállok a harmadikon, kitöltőm az olvasójegyet igénylő lapot, aztán felmegyek a Különleges gyűjteményekhez. A csizmám sarka kopog a fapadlón. A terem csendes és zsúfolt, tele van nehéz, vaskos, könyvekkel megrakott asztalokkal, körülöttük olvasók. Chicagói őszi délelőtti fény árad be a magas ablakokon. Odamegyek a pulthoz, elveszek néhány könyvigénylő cédulát. Dolgozatot írok a művészettörténeti szemináriumra. A kutatási témám a Kelmscott Press Chaucer-kiadása. Megkeresem a könyvet, aztán kitöltőm az igénylőlapot. De a Kelmscottnál alkalmazott papírgyártási módszerekről is szeretnék olvasni. A katalógus zavaros. Visszamegyek a pulthoz segítségért. Amint az ott álló nőnek magyarázom, hogy mit keresek, ő a vállam fölött rápillant valakire, aki épp mögöttem megy el.

– Talán Mr. DeTamble tud segíteni önnek – mondja. Megfordulok, felkészülve, hogy ismét belekezdjek, és szemközt találom magam Henryvel.

Nem tudok megszólalni. Ez itt Henry, nyugodt, fel van öltözve, fiatalabb, mint amilyennek valaha is láttam. Henry a Newberry Könyvtárban dolgozik, és itt áll előttem, a jelenben. Itt és most. Ujjongok magamban. Henry türelmesen néz rám, bizonytalanul, de udvariasan.

– Tudok segíteni valamiben? – kérdezi.

– Henry! – alig tudom megállni, hogy a nyakába ugorjak. Nyilvánvaló, hogy soha életében nem látott még.

– Találkoztunk már? Sajnálom, de én nem… – Henry körülnéz, attól tart, hogy az olvasók, a munkatársak észrevesznek minket, kutat az emlékezetében, és rájön, hogy valamelyik jövőbeli énje találkozott ezzel a sugárzóan boldog lánnyal, aki itt áll előtte. Amikor utoljára láttam Henryt, a lábujjamat szopogatta a Réten.

Magyarázkodni próbálok.

– Clare Abshire vagyok. Ismertelek kislánykoromban… – Zavarban vagyok. Mert szerelmes vagyok az előttem álló férfiba, aki egyáltalán nem emlékszik rám. Számára minden a jövőben van. A legszívesebben nevetnék, annyira bizarr ez az egész. Elárasztanak a Henryvel töltött évek emlékei, miközben ő zavartan és félősen néz rám. Henry az apám régi halásznadrágjában, amint türelmesen gyakorolja velem a szorzótáblát, a francia igéket, a fővárosokat; Henry, amint nevet a különös kaján, amelyet hétéves énem vitt ki a Rétre; Henry szmokingban, amint remegő kézzel gombolja ki az inggombjait a tizennyolcadik születésnapomon. Itt! Most! – Gyere, igyunk meg egy kávét, vagy vacsorázzunk együtt, mit tudom én… – Igent kell mondania, ennek a Henrynek, aki szeret engem a múltban meg a jövőben, most is szeretnie kell engem egy másik idő halvány visszhangjaként. Nagy megkönnyebbülésemre igent mond. Megbeszéljük, hogy este találkozunk egy közeli thai étteremben, közben a pult mögött a nő elképedve bámul ránk, én pedig távozom, feledve Kelmscottot és Chaucert, szinte libegve futok le a lépcsőn, át az előcsarnokon, ki az októberi chicagói napsütésbe, futok a parkon át, kiskutyákat és mókusokat késztetve menekülésre, örvendezve és ujjongva.

HENRY: Közönséges októberi nap, napfényes, kissé csípős. Apró, ablaktalan, szabályozott páratartalmú szobácskában ülök a munkahelyem, a Newberry negyedik emeletén, egy a közelmúltban adományozott márványpapír-gyűjteményt katalogizálok. A papírok gyönyörűek, ám a katalogizálás egyhangú, unom, és sajnálom magamat. Öregnek érzem magam, amilyennek egy huszonnyolc éves férfi érezheti magát, miután fél éjjel fenn volt, méregdrága vodkát iszogatott, és sikertelenül próbálta visszahízelegni magát Ingrid Carmichel kegyeibe. Egész este veszekedtünk, de most már arra sem tudok visszaemlékezni, hogy min. Lüktet a fejem. Kávéra van szükségem. A márványpapírokat az ellenőrzött káosz állapotában hagyva, átvágok az irodán, elhaladok a recepciós pult előtt az olvasóteremben. Isabelle hangja állít meg: „Talán Mr. DeTamble tud segíteni önnek”, amit úgy ért, hogy „Henry, te csalafinta, hová próbálsz meglógni?” És ez a döbbenetesen gyönyörű, borostyánhajú, magas, karcsú lány megfordul, és úgy néz rám, mintha én lennék a mindene. A gyomrom összeszorul. Szemlátomást ismer engem, és én nem ismerem őt. Isten tudja csak, mit mondtam, tettem vagy ígértem ennek a ragyogó teremtésnek, ezért kénytelen vagyok előszedni legelőzékenyebb stílusomat.

– Segíthetek valamiben?

Annyira magabiztosan ejti ki a „Henry”-t, hogy teljesen meggyőz arról, hogy az idő valamely pontján valami csodálatos dolognak kellett történnie kettőnk között. Ez csak még elviselhetetlenebbé teszi azt, hogy nem tudok róla semmit, még a nevét sem.

– Találkoztunk már? – kérdezem, Isabelle tekintete pedig azt mondja, Te seggfej.

De a lány azt mondja:

– Clare Abshire vagyok. Ismertelek kislánykoromban – és meghív vacsorázni. Döbbenten igent mondok. Sugárzó mosollyal néz rám, pedig borostás vagyok, másnapos, egyszóval nem a legjobb formámban. Még ma este találkozunk a Beau Thai vendéglőben, és miután estére bebiztosított magának, Clare kilibben az olvasóteremből. Amint kábultan állok a liftben, rájövök, hogy a jövőm lottófőnyereménye rám talált itt a jelenben, és nevetni kezdek. Átvágok az előcsarnokon, és amint leszaladok a lépcsőn az utcára, látom Clare-t átfutni a Washington Square-en, ugrándozva és ujjongva, és majdnem elsírom magam, nem tudom, miért.

Aznap este:

HENRY: Délután 6-kor hazarohanok, megkísérlem vonzóvá varázsolni magam. Mostanában egy parányi, de eszelősen drága stúdiólakásban lakom a North Dearbornon; állandóan beverem valamelyik testrészemet az összevissza falakba, fogasokba és bútorokba. Első lépés: kinyitni tizenhét zárat a lakásajtón, berontani a nappali-és-egyben-hálószobámba és levetkőzni. Második lépés: zuhanyozás és borotválkozás. Harmadik lépés: reménytelenül a szekrényem mélyére meredni, és megállapítani, hogy egyetlen tiszta ruhadarabom sincs. Felfedezek egy fehér inget még száraz mosózsákjában. Elhatározom, hogy a fekete öltönyt veszem fel szárnyas orrú cipővel, világoskék nyakkendővel. Negyedik lépés: mindezek után rájövök, hogy úgy festek, mint valami FBI-ügynök. Ötödik lépés: körülnézek, és megállapítom, hogy a lakás kész disznóól. Elhatározom, hogy Clare-t nem hozom fel ma este a lakásomra, amennyiben ez lehetséges. Hatodik lépés: megnézem magam a földig érő fürdőszobatükörben, és egy szögletes, rémült tekintetű, 185 centi magas, tízéves Egon Schiele-hasonmást látok, tiszta ingben, temetésrendező-öltönyben. Töprengeni kezdek, vajon milyen öltözékekben látott engem ez a lány, hiszen nyilvánvaló, hogy nem a saját ruháimban érkeztem a jövőmből a múltjába. Azt mondta, kislány volt? Megválaszolhatatlan dolgok serege fut át a fejemen. Abbahagyom, és egy percig mélyeket lélegzem. Oké. Felkapom a tárcámat meg a kulcsaimat, és már ott sem vagyok: bezárom a harminchét zárat, lemegyek a rozoga kis liften, rózsát veszek Clare-nek az előcsarnokban lévő boltban, rekordidő alatt teszem meg a kétsaroknyi utat az étteremig, mégis kések öt percet. Clare már ott ül az egyik bokszban, és szemlátomást megkönnyebbül, amikor megpillant. Úgy integet nekem, mint egy vezérszurkoló.

– Hello – mondom. Clare borszínű bársonyruhát és gyöngyöket visel. Olyan, mint egy John Graham-féle Botticelli: nagy, szürke szem, hosszú orr, parányi, finom száj, akár egy gésáé. Hosszú, vörös haja beborítja a vállát, a háta közepéig ér. Olyan fehér a bőre, hogy viasznak tetszik a gyertyafényben. A kezébe nyomom a rózsát. – Tessék.

– Köszönöm – mondja meglepő örömmel. Rám néz, és látja, hogy a reakciója zavarba hozott. – Még sosem hoztál nekem virágot.

Beülök vele szemben a bokszba. Izgatott vagyok. Ez a lány ismer engem; nem jövendőbeli ámokfutásaim holmi múló ismeretsége. Jön a pincérnő, étlapokkal.

– Mesélj – kérem.

– Miről?

– Mindenről. Úgy értem, nem tudom, miért nem ismerlek. Rettenetesen sajnálom, de…

– Jaj, nem kell. Vagyis, én tudom… miért van ez így. – Clare lehalkítja a hangját. – Mert számodra mindebből nem történt meg még semmi, de számomra, nos, én már régóta ismerlek.

– Milyen régóta?

– Vagy tizennégy éve. Először hatéves koromban láttalak.

– Jézusom. Gyakran találkoztál velem? Vagy csak néhányszor?

– Amikor utoljára találkoztunk, azt mondtad, hozzam ezt magammal a vacsorára, amikor a legközelebb találkozunk – Clare világoskék gyermeknaplót mutat –, hát tessék – átadja nekem –, a tiéd lehet. – Kinyitom a naplót ott, ahol egy darabka újságpapír van beletéve. Azon az oldalon, amelynek jobb felső sarkában két cockerspániel-kölyök hancúrozik, dátumok sorakoznak. 1977. szeptember 23-ával kezdődik, és tizenhat kis kék, kölyökkutyás oldallal később, 1989. május 24-ével ér véget. Számolok. 152 dátum van bejegyezve egy hatéves gyermek nagybetűs írásával, golyóstollal.

– Te állítottad össze ezt a listát? Pontos?

– Tulajdonképpen te diktáltad le nekem. Azt mondtad pár évvel ezelőtt, hogy erről a listáról tanultad meg a dátumokat. Szóval nem tudom, hogy mindez így történte; úgy értem, olyan mint egy Möbius-szalag. De pontos. Ezen dátumok alapján mentem le a Rétre, hogy találkozzam veled. – Újra jön a pincérnő, rendelünk: nekem Tomkhakait, Clare-nek Gangmusszamant. Egy pincér teát hoz, mindkettőnknek töltök.

– Mi az a Rét? – Szinte szétrobbanok az izgalomtól. Sosem találkoztam még senkivel a jövőmből, pláne nem egy Botticellivel, aki már 152-szer találkozott velem.

– A Rét a szüleim birtokán van Michiganben. Az egyik felén erdő van, a másikon a ház. Nagyjából a közepén van egy mintegy ötméteres átmérőjű tisztás, rajta egy nagy szikla, és ha az ember a tisztáson van, a házból nem láthatja senki, mert ott a talaj megemelkedik, aztán besüpped. Ott szoktam játszani, mert egyedül lehettem, és azt hittem, senki sem tudja, hogy ott vagyok. Egy szép napon, amikor elsős voltam, hazamentem az iskolából, kimentem a tisztásra, és ott voltál te.

– Anyaszült meztelenül, és valószínűleg hánytam is.

– Egészen higgadtnak látszottál. Emlékszem, hogy tudtad a nevemet, és meglehetősen látványosan tűntél el. Visszatekintve, nyilvánvaló, hogy jártál már ott korábban. Azt hiszem, számodra 1981-ben volt az első alkalom; tízéves voltam. Egyre azt hajtogattad, Jaj, istenem!”, és csak bámultál rám. Meglehetősen ki voltál borulva a meztelenséged miatt, pedig én addigra már egészen természetesnek vettem, hogy megjelenik ez az öreg, pucér pasas a jövőből, és ruhát kér. – Clare mosolyog. – Meg ennivalót.

– Mi olyan mulatságos?

– Eléggé borzasztó kajákat készítettem neked az évek során. Mogyoróvajas-szardellás szendvicset. Pástétomos-céklás kétszersültet. Azt hiszem, részben kíváncsi voltam, van-e olyasmi, amit nem eszel meg, részben imponálni akartam fantasztikus konyhaművészetemmel.

– Mennyi idős voltam?

– Azt hiszem, amikor a legidősebbnek láttalak, negyven-egynéhány voltál. A legfiatalabb korodban nem vagyok biztos; úgy harminc körül lehettél. Most hány éves vagy?

– Huszonnyolc.

– Most nagyon fiatalnak látlak. Az utóbbi években többnyire a negyvenes éveid elején jártál, és úgy tetszett, eléggé kemény életed lehet… Nehéz eldönteni. Amikor az ember kicsi, minden felnőtt nagynak és öregnek látszik.

– És mit csináltunk? A Réten. Elég sokat voltunk ott. Clare mosolyog.

– Sok mindent. Attól függött, hány éves voltam, és milyen volt az idő. Sokszor segítettél a házi feladatomat elkészíteni. Játszottunk. Többnyire csak beszélgettünk, mindenféléről. Amikor igazán kicsi voltam, angyalnak gondoltalak; rengeteget faggattalak Istenről. Tinikoromban rá akartalak venni, hogy feküdj le velem, amit sosem tettél, ami persze még elszántabbá tett engem. Azt hiszem, attól féltél, hogy szexuálisan valamiképpen elrontasz. Bizonyos szempontokból igencsak atyaian viselkedtél.

– Ó. Ez valószínűleg jó hír, de most valahogy nem szeretném, ha atyáskodónak tartanál. – Találkozik a tekintetünk. Mindketten mosolygunk, cinkosok vagyunk. – És télen? Michiganben meglehetősen hideg telek vannak.

– Becsempésztelek a házunk pincéjébe; a háznak igen nagy, többszobás pincéje van, az egyik raktár, és a fal túloldalán van a kazán. Olvasóteremnek hívjuk, mert oda hordtuk az összes felesleges könyvet és régi újságot. Egyszer ott voltál lent, és hóvihar volt, és mindannyian otthon maradtunk, és azt hittem, megbolondulok, amikor megpróbáltam ennivalót szerezni neked, mert a házban nem volt olyan sok élelem. Etta éppen akkor akart bevásárolni menni, amikor kitört a vihar. Így aztán te három napon keresztül régi Reader's Digesteket olvastál szardínián és főtt tésztán tengődve.

– Az jó sós. Alig várom. – Jön a vacsoránk. – Megtanultál főzni?

– Nem, nem merném azt állítani, hogy tudok főzni. Nell és Etta mindig kitértek a hitükből, ha a konyhájukban többet akartam mozdítani, mint hogy kivegyek a hűtőből egy kólát, aztán Chicagóba költöztem, ahol nincs kinek főznöm, így nem is motivált a munkára semmi. Többnyire túlságosan leköt az iskola meg minden, ezért egyszerűen ott eszem. – Clare megkóstolja a curryt. – Ez igazán finom.

– Nell és Etta?

– Nell a szakácsnőnk. – Clare mosolyog. – Nell olyan, mint amikor a cordon bleu bemutatkozik Detroitban; olyan, amilyen Aretha Franklin lenne, ha ő lenne Julia Child.

Etta a házvezetőnőnk és mindenesünk. Valójában több, szinte a mamánk; úgy értem, az én anyám… szóval Etta egyszerűen mindig ott van, és német és szigorú, de nagyon megnyugtató, anyám pedig többnyire a felhőkben jár, tudod?

Bólintok, tele a szám levessel.

– És ott van Peter is – teszi hozzá Clare. – Peter a kertész.

– Hűha. Egy teljes személyzet. Azt hiszem, ez nekem kicsit magas. Mondd csak, találkoztam már valakivel a családodból?

– Meagram nagymamámmal, közvetlenül a halála előtt. Ő volt az egyetlen, akinek beszéltem rólad. Akkoriban már szinte vak volt. Tudta, hogy össze fogunk házasodni, és találkozni akart veled.

Abbahagyom az evést, Clare-re nézek. Ő visszanéz rám, komolyan, angyalian, tökéletes nyugalommal.

– Összeházasodunk?

– Gondolom, igen – feleli. – Évek óta mondogatod, hogy bárhonnan jössz is, már a férjem vagy.

Túl sok. Ez túl sok. Becsukom a szemem, kényszerítem magam, hogy ne gondoljak semmire; a legkevésbé sem szeretném elveszíteni az ittent és a mostot.

– Henry? Henry, jól vagy? – Érzem, hogy Clare mellém ül. Kinyitom a szemem, ő pedig erősen megszorítja a kezem. A kezére nézek, és látom, hogy munkás kéz, durva és reszelős. – Henry, sajnálom, de képtelen vagyok megszokni. Annyira más. Úgy értem, egész életemben te voltál az, aki mindent tudott, így aztán elfelejtettem, hogy ma este talán lassabban kéne haladnom. – Mosolyog. – Nézd, talán az utolsó dolog, amit mondtál nekem, mielőtt elmentél, ez volt: „Könyörülj, Clare”. Azon a hangon mondtad, amelyiken idézni szoktál, ezért most úgy sejtem, talán engem idéztél. – És fogja a kezem. Mohón néz rám, szerelemmel. Mélységesen szégyellem magam.

– Clare?

– Igen?

– Nem segíthetnénk a dolgon? Nem játszhatnánk el, hogy ez egy normális első randevú két normális ember között?

– Oké. – Clare feláll, visszamegy az asztal túloldalára. Egyenesen ül, megpróbál nem mosolyogni.

– Hm, helyes. Hát, Clare, mesélj magadról. Hobbik? Háziállatok? Furcsa szexuális hajlamok?

– Próbáld ki magad.

– Helyes. Lássuk csak… hová jársz egyetemre? Mit tanulsz?

– A Művészeti Főiskolára járok; szobrásznak tanultam, most kezdtem el a papírkészítést.

– Klassz. Milyen a munkád?

Clare most látszik először zavartnak.

– Hát olyan… nagy, és… madarakról szól. Az asztalt nézi, iszik egy korty teát.

– Madarakról?

– Hát, tulajdonképpen, hm, a vágyakozásról. Még mindig nem néz rám, hát témát változtatok.

– Mesélj a családodról.

– Oké. – Clare megnyugszik, mosolyog. – Szóval… a családom Michiganben él, egy tó melletti kisvárosban, amelynek South Haven a neve. A házunk egy félreeső területen áll a városon kívül. Eredetileg anyám szüleié, Meagram nagypapáé és nagymamáé volt. Nagypapa még a születésem előtt meghalt, nagymama velünk élt a haláláig. A nagypapám ügyvéd volt, apukám is ügyvéd; apu akkor ismerte meg anyut, amikor nagypapa mellé jött dolgozni.

– Szóval elvette a főnök lányát.

– Igen. Néha azt hiszem, tulajdonképpen a főnök házát vette el. Anyám egyetlen gyerek, és a ház elképesztő; benne van számos művészeti és iparművészeti könyvben.

– Neve is van? Ki építette?

– Réti pipis háznak hívják, és Peter Wyns építette 1896-ban.

– Hűha. Láttam róla képeket. A Henderson család egyik tagjának készült, nemde?

– Igen. Mary Henderson és Dieter Bascombe kapták nászajándékba. A beköltözés után két évvel elváltak, és eladták a házat.

– Flancos ház.

– A családom is flancos. És eléggé furcsák.

– Testvérek?

– Mark huszonkét éves, a Harvardon jár jogi előkészítőre. Alicia tizenhét éves, középiskolás. Csellózik. – Szeretetet érzek a húg iránt, némi közönyt a báty iránt.

– Nem nagyon vagy oda a bátyádért?

– Mark olyan, mint apu. Mindketten szeretnek győzni, addig erőszakoskodnak, amíg az ember megadja magát.

– Tudod, mindig irigyeltem azokat, akiknek van testvérük, még ha nem szeretik is olyan nagyon egymást.

– Egyke vagy?

– Aha. Azt hittem, mindent tudsz rólam.

– Mindent és semmit. Tudom, hogy nézel ki meztelenül, de ma délutánig nem tudtam a vezetéknevedet. Tudtam, hogy Chicagóban élsz, de semmit sem tudok a családodról, kivéve azt, hogy a mamád meghalt autóbalesetben, hatéves korodban. Tudom, hogy sokat tudsz a művészetekről, és jól beszélsz franciául és németül; nem tudtam, hogy könyvtáros vagy. Lehetetlenné tetted, hogy megtaláljalak a jelenben; azt mondtad, meg fog történni, amikor meg kell történnie, és itt vagyunk.

– Itt vagyunk – helyeselek. – Hát, az én családom nem flancos; zenészek. Apám Richard DeTamble, és Annette Lyn Robinson volt az anyám.

– Ó… az énekesnő!

– Úgy van. Apám pedig hegedűs. A Chicagói Szimfonikus Zenekarban játszik. De sosem vitte annyira, mint anyám. Kár, mert apám csodálatos hegedűs. Amióta anyám meghalt, nem tud továbblépni. – Megjön a számla. Egyikünk sem evett valami sokat, de engem most az étel érdekel a legkevésbé. Clare a táskájáért nyúl, de a fejemet rázom. Én fizetek; kimegyünk az étteremből, állunk a Clark Streeten a pompás őszi éjszakában. Clare egy rafinált, kék kötött cuccot és szőrmesálat visel; én elfelejtettem felöltőt hozni, vacogok.

– Hol laksz? – kérdezi Clare. Huh.

– Kétsaroknyira, de kicsi a kégli, és tényleg nagy a rendetlenség. Te?

– Roscoe Village, a Hoyne-on. De lakótársam van.

– Ha feljössz hozzám, be kell csuknod a szemed, és ezerig kell számolnod. Nem lehetséges, hogy a szobatársad tökéletesen közömbös és süket?

– Nincs ilyen szerencsém. Sosem viszek fel senkit; Charisse rád vetné magát, és bambuszszilánkokat verne a körmöd alá, amíg el nem mesélsz mindent.

– Minden vágyam, hogy egy Charisse nevű személy kínozzon, de látom, hogy neked más az ízlésed. Menjünk hozzám. – Észak felé megyünk a Clarkon. Betérek a Clark Street Italokba egy palack borért. Clare elcsodálkozik.

– Azt hittem, nem szabad innod.

– Nem?

– Dr. Kendrick szigorúan megtiltotta.

– Ő meg ki?

Lassan megyünk, mert Clare kényelmetlen cipőben van.

– Az orvosod; az időkárosodások nagy szakértője.

– Magyarázatot kérnék.

– Keveset tudok mondani. Dr. David Kendrick molekuláris genetikus, aki felfedezte… fel fogja fedezni, miért van egyeseknek időkárosodásuk. Valami genetikus dolog; 2006-ban fog rájönni. – Sóhajt. – Azt hiszem, még nagyon korai. Egyszer azt mondtad nekem, hogy mához tíz évre jóval több időkárosodott ember van.

– Soha senkiről nem hallottam, akinek ilyen… károsodása lett volna.

– Azt hiszem, ha most rögtön megtalálnád dr. Kendricket, akkor se lenne képes segíteni rajtad. És mi sosem találkoztunk volna, ha képes lenne.

– Ne gondoljunk erre. – A házunk előcsarnokában vagyunk. Clare előttem száll be a csöpp liftbe. Becsukom az ajtót, megnyomom a tizenegyest. Clare-nek régitextília-, szappan-, édesség-és szőrmeillata van. Mélyen beszívom. A lift megáll az emeletemen, kipréselődünk, lépegetünk a keskeny folyosón. Maroknyi kulcsommal kinyitom mind a 107 zárat, és résnyire nyitom az ajtót. – A vacsora alatt még sokkal rosszabb lett. Be kell kötnöm a szemedet. – Clare kacag, én meg leteszem a bort, leveszem a nyakkendőmet. Aztán szorosan bekötöm vele a szemét. Kinyitom az ajtót, bevezetem Clare-t a lakásba, leültetem egy karosszékbe. – Oké, kezdj számolni.

Clare számol. Futva szedem fel a padlóról a gatyákat és zoknikat, a kávéscsészéket összegyűjtöm és a mosogatóba dobálom. Amikor Clare kilencszázhatvanhétnél tart, leveszem a szeméről a nyakkendőt. A fotelágyat nappali fotellé hajtottam vissza, leülök rá.

– Bort? Zenét? Gyertyafényt?

– Kérlek szépen.

Felállók, gyertyákat gyújtok. Amikor elkészültem, eloltom a mennyezeti lámpát, a szoba táncol a kis fényekben, és máris minden jobban néz ki. Vízbe teszem a rózsákat, megkeresem a dugóhúzót, kihúzom a dugót, mindkettőnknek bort töltök. Rövidke gondolkodás után felteszem a CD-t, amelyen édesanyám Schubert-dalokat énekel, egészen halkan.

A lakásom alapjában véve egy pamlag, egy karosszék és négyezer könyv.

– Milyen szép – mondja Clare. Feláll, átül a fotelágyra. Mellé ülök. Kellemes perc: csak ülünk egymás mellett, és nézzük egymást. A gyertyafény meg-megcsillan Clare haján. Megérinti az arcomat. – Olyan jó újra látni téged. Kezdtem egyedül érezni magam.

Magamhoz húzom. Csókolózunk. A csók nagyon… kompatibilis, hosszú kapcsolatból született csók, és felmerül bennem a gondolat, hogy vajon mit műveltünk Clare-éknek azon a rétjén, de elhessentem. Ajkunk szétválik; ennél a pontnál rendszerint azt szoktam fontolgatni, hogyan verekedjem át magam az öltözék különféle akadályain, ehelyett most hátradőlök, elnyúlok a fotelágyon, magammal vonom Clare-t is úgy, hogy a hóna alá nyúlva magammal húzom; a bársonyruhától csúszós a teste, úgy siklik a testem és a fotelágy háta közötti résbe, mint valami bársonyangolna. Szemben van velem, engem meg megtámaszt a fotelágy karfája. Érzem, amint egész testével hozzám simul. Énem egy része szeretné rávetni magát, belemerülni, ugyanakkor kimerült és megrendült vagyok.

– Szegény Henry.

– Miért „Szegény Henry”? Úszom a boldogságban.

– Jaj, úgy zúdítottam rád ezt a sok meglepetést, mint megannyi sziklát. – Clare átdobja rajtam az egyik lábát, pontosan a farkamon ül. Ez csodálatosan összpontosítja a figyelmemet.

– Ne mozdulj – mondom.

– Oké. Nagyon szórakoztatónak találom ezt az estét. Úgy értem, a tudás hatalom, meg minden. Meg aztán mindig nagyon szerettem volna megtudni, hol laksz, milyen a ruhatárad, miből élsz.

– Voilá. – Két kezemet a ruhája alá csúsztatom, majd fel a két combján. Harisnyát és harisnyatartót visel. Nekem való lány. – Clare?

– Oui.

– Butaság lenne egyszerre felzabálni mindent. Úgy értem, egy kis várakozás nem okozna semmi bajt.

Clare zavarba jön.

– Sajnálom! De, tudod, az én esetemben… én már évek óta várok. És ez nem olyan, mint a torta… hogy megeszed, és nincs többé.

– Vagyis a torta is megmarad, s az ember is jóllakik.

– Ez a jelszavam. – Kis, komisz mosoly bujkál az ajka körül, fel-le mozgatja a csípőjét. Akkora erekcióm van, amellyel feltehetőleg Nagy-Amerika leghosszabb futamára leszek képes.

– Általában eléred, amit akarsz, mi?

– Mindig. Rémes vagyok. – Csak te voltál jobbára érzéketlen a mézesmázos trükkjeimmel szemben. Rettenetesen szenvedtem a francia igéidtől meg a szorzótábládtól.

– Azt hiszem, abban kéne vigaszt keresnem, hogy jövendőbeli énemnek legalább lesz valamiféle eszköze a leigázásodhoz. Ezt csinálod az összes fiúval?

Clare megsértődik; nem tudom, mennyire valódi.

– Eszemben sincs ilyesmit tenni fiúkkal. Hogy te milyen csúnyaságokat képzelsz! – Kigombolja az ingemet. – Istenem, olyan… fiatal vagy. – Alaposan megcsípi a mellbimbómat. Pokolba az erénnyel. Már rájöttem, hogyan hámozhatom ki a ruhájából.

Másnap reggel:

CLARE: Felébredek, és nem tudom, hol vagyok. Idegen mennyezet. A közlekedés távoli zaja. Könyvespolcok. Egy kék karosszék, rajta az én bársonyruhám, azon pedig egy férfinyakkendő. Aztán kapcsolok. Elfordítom a fejem, és itt van Henry. Olyan nyilvánvaló, mintha ezt csináltam volna egész életemben. Önfeledten alszik, eléggé valószínűtlen testhelyzetben, mintha víz vetette volna partra, az egyik karja a szemén, hogy kirekessze a reggelt, hosszú, fekete haja szétterül a párnán. Ilyen egyszerű. Itt vagyunk. Itt és most, végre most.

Óvatosan kimászom az ágyból. Henry ágya a fotelágy. A rugók megnyikordulnak, amikor felállók. Nincs sok hely az ágy és a könyvespolcok között, így oldalazva jutok el az előszobáig. A fürdőszoba parányi. Úgy érzem magam, mint Alice Csodaországban, hatalmasra nőttem, hogy ki kell dugnom a karom az ablakon, hogy megfordulhassak. A díszes kis radiátorból meleg árad. Pisilek, megmosom a kezem és az arcom. És ekkor észreveszem, hogy a fehér porcelán fogkefetartóban két fogkefe van.

Kinyitom a gyógyszeres szekrénykét. Borotvák, borotvakrém, Listerine, Tylenol, aftershave, egy kék üveggolyó, egy fogpiszkáló, dezodor a legfelső polcon. Kézkrém, tamponok, pesszáriumos doboz, dezodor, ajakrúzs, egy üveg multivitamin, egy tubus fogamzásgátló krém az alsó polcon. A rúzs igen sötét vörös.

Állok, fogom a rúzst. Kissé émelygek. Vajon milyen lehet az a nő, mi a neve? Vajon mióta járnak? Eléggé régen, gondolom. Visszateszem a rúzst, becsukom a szekrénykét. A tükörben látom magamat, az arcom sápadt, a hajam szanaszét. Nos, bárki is vagy, én most itt vagyok. Lehet, hogy te vagy Henry múltja, de én vagyok a jövője. Mosolygok magamra. A tükörképem visszavigyorog rám. Kölcsönveszem Henry fehér frottírköpenyét a fürdőszobaajtóról. Alatta világoskék selyemköntös lóg. Semmi okom rá, de attól, hogy Henry köntöse rajtam van, jobban érzem magam.

A nappaliban Henry még mindig alszik. Elveszem az órámat az ablakpárkányról, látom, hogy még csak 6.30 van. Nyugtalan vagyok, nem tudok visszafeküdni. A teakonyhába megyek, kávét keresek. Mindenütt, még a tűzhelyen is tányérhalmok, képeslapok, mindenféle olvasnivaló. A mosogatóban még egy zokni is. Rájövök, hogy tegnap este Henry bizonyára mindent, tekintet nélkül, kihordott a konyhába. Mindig azt képzeltem, hogy Henry nagyon rendszerető. Most kiderül, hogy olyan ember, aki kínosan ügyel a személyes megjelenésére, de titokban minden másban nemtörődöm. A hűtőben találok kávét, megtalálom a kávéfőzőt is, felteszem a kávét. Amíg várom, hogy elkészüljön, Henry könyveit böngészem.

Itt az a Henry, akit ismerek. Donne Elégiák, dalok és szonettek, a Doktor Faustus Christopher Marlowe-tól. Meztelen ebéd. Anne Bradstreet, Immánuel Kant. Barthes, Foucault, Derrida. Blake-től az Ártatlanság és tapasztalat. Micimackó. A lábjegyzetes Alice. Heidegger. Rilke. Tristram Shandy. Wisconsine-i halálút. Arisztotelész. Berkeley püspök. Andrew Marvell. Lehűlés, fagyás és más, hideg okozta sérülések.

Megnyikordul az ágy, összerezzenek. Henry felül, rám sandít a reggeli fényben. Annyira fiatal, annyira előtte van a… Még nem ismer meg. Hirtelen megrémülök, hogy elfelejtette, ki vagyok.

– Úgy látom, fázol – mondja. – Gyere vissza az ágyba, Clare.

– Kávét főztem – mondom.

– Mmm, érzem az illatát. De előbb gyere vissza, kívánj jó reggelt.

Még mindig a fürdőköpenyében, bemászom az ágyba. Amint a köpeny alá csúsztatja a kezét, egy pillanatra megáll, és látom, hogy felfogta az összefüggést, gondolatban felméri viszonyomat a fürdőszobájához.

– Zavar? – kérdezi. Habozom.

– Igen, zavar. Zavar téged. Persze. – Henry felül, felülök én is. Felém fordítja a fejét, rám néz. – Úgyis már majdnem vége volt.

– Majdnem?

– Szakítani akartam vele. Egyszerűen rosszul időzítetem. Vagy jól, nem tudom. – Fürkészi az arcomat. Mit vár? Megbocsátást? Nem az ő hibája. Honnan tudhatta volna? – Már régóta csak gyötörtük egymást… – Egyre gyorsabban beszél, aztán elhallgat. – Meséljek?

– Ne.

– Köszönöm. – Henry végigsimítja az arcát. – Sajnálom. Nem tudtam, hogy jössz, másként kitakarítottam volna. Az életemet is, nemcsak a lakást. – Rúzsfoltot látok Henry füle alatt, eldörzsölöm. Megfogja a kezemet, gyöngéden megszorítja. – Nagyon más vagyok? Mint amit vártál? – kérdezi aggódva.

– Igen… sokkal… – önzőbb vagy, gondolom, de azt mondom – fiatalabb vagy.

Gondolkozik.

– Ez jó vagy rossz?

– Más. – Mindkét kezem végighúzom Henry vállán, hátán, izmokat masszírozok, bemélyedéseket keresek. – Láttad magad a negyvenes éveidben?

– Igen. Úgy nézek ki, mint akit megrágtak és kiköptek.

– Aha. De kevésbé – úgy értem, bizonyos szempontból – több vagy. Vagyis ismersz engem, így aztán…

– Szóval most azt mondod, kissé tapintatlan vagyok. Megrázom a fejem, pedig pontosan erre gondolok.

– Csak arról van szó, hogy nekem annyi élményem volt, és te… nem szoktam meg, hogy úgy legyek veled, hogy nem emlékszel semmire a történtekből.

Henry elkomorodik.

– Sajnálom. De az az ember, akit ismersz, még nem létezik. Maradj velem, és előbb-utóbb ő is megjelenik. Egyelőre ez a legtöbb, amit tehetek.

– Ez tisztességes – mondom. – De addig is… Megfordul, a szemembe néz.

– Addig is?

– Szeretném, ha…

– Mit?

Elpirulok. Henry mosolyog, és gyengéden visszanyom a párnára.

– Te tudod.

Később félkábultan heverünk a halvány október délelőtti nap melegével takarva, összesimulva, és Henry mond valamit a tarkómba, amit nem értek.

– Tessék?

– Gondolkodtam; olyan békés itt veled. Jó itt feküdni, és tudni, hogy a jövő tulajdonképpen már biztos.

– Henry?

– Hmm?

– Hogy lehet az, hogy sosem meséltél magadnak rólam?

– Jaj, hát azt én nem teszem.

– Mit nem teszel?

– Általában nem beszélek magamnak dolgokról az idejük előtt, hacsak nem fontos, életveszélyes dolgokról van szó, érted? Megpróbálok úgy élni, mint egy normális ember. Azt sem szeretem, ha itt lógok magam körül, próbálok tehát nem beugrani magamhoz, kivéve, ha nincs más lehetőség.

Ezen elgondolkodom.

– Én elmondanék magamnak mindent.

– Nem, nem tennéd. Sok bajt okoz.

– Mindig megpróbáltalak rávenni, hogy mondj el nekem dolgokat. – A hátamra fordulok, Henry pedig felkönyököl, lenéz rám. Az arcunk vagy tíz centire van egymástól. Különös, hogy úgy beszélgetünk, ahogyan szinte mindig is tettük, de a fizikai közelség zavar a koncentrálásban.

– És elmondtam dolgokat? – kérdezi.

– Néha. Ha olyan kedved volt, vagy ha muszáj volt.

– Például?

– Látod? Tudni akarod. De nem mondom el. Henry nevet.

– Megérdemlem. Hé, éhes vagyok. Menjünk reggelizni.

Odakinn hűvös van. Autók és biciklisták cirkálnak a Dearbornon, miközben párok sétálnak a járdán, velük vagyunk mi is, a reggeli napfényben, kéz a kézben, végre mindenki szeme láttára együtt. Némi sajnálkozást érzek, mintha kitudódott volna valamely titkom, aztán ujjongás tölt el: most kezdődik minden.

MINDENNEK VAN EGY KEZDETE

1968. június 16., vasárnap

HENRY: Az első alkalom varázslatos volt. Honnan is tudhattam volna, mit jelent? Az ötödik születésnapom volt, és a Természettörténeti Terepmúzeumba mentünk. Nem hiszem, hogy azelőtt jártam már ott. A szüleim az egész héten az ott látható csodákról meséltek nekem, a kitömött elefántokról a nagy csarnokban, a dinoszaurusz csontvázakról, a barlangi embert ábrázoló diorámákról. Anyu éppen akkor jött haza Sydneyből, és hozott nekem egy hatalmas, hihetetlenül kék pillangót, egy Papilio ulyssest vattával töltött keretben. Folyton odatartottam az orrom elé, olyan közel, hogy mást se láttam, csak a kéket. Egy olyan érzés töltött el, amelyet később az alkohol segítségével próbáltam előidézni, és végül Clare-rel találtam meg: az egység, a feledés és a gondtalanság érzése volt, a szó legjobb értelmében. A szüleim egymás után festették elém a pillangók, a kolibrik, a bogarak tárlóit. Olyan izgatott voltam, hogy kora hajnalban felébredtem. Felvettem a tornacipőmet, fogtam a Papilio ulyssesemet, kimentem a hátsó kertbe, majd le a lépcsőn a folyóhoz, pizsamában. Leültem a lépcső aljára, néztem, hogyan jön fel a fény. Egy kacsacsalád úszott el mellettem, és a folyó túloldalán lévő kőpárkányon egy mosómedve jelent meg, és kíváncsian nézett rám, mielőtt megmosta és elfogyasztotta volna a reggelijét. Talán elaludtam. Hallottam, hogy anya hív, és futottam fel a lépcsőn, amely csúszós volt a harmattól, óvatosan, hogy el ne ejtsem a pillangót. Anya haragudott, amiért egyedül lementem a folyóhoz, de nem csinált belőle nagy ügyet, hiszen a születésnapom volt meg minden.

Egyik szülőm sem dolgozott aznap este, hát ráérősen készültek el, aztán elindultunk. Én mindkettőjüknél előbb készen voltam. Ültem az ágyukon, úgy tettem, mintha egy kottát olvasgatnék. Ez akkoriban volt, amikor az én muzsikus szüleim rájöttek, hogy egyetlen csemetéjükben szemernyi zenei tehetség sincs. Nem mintha nem igyekeztem volna; csakhogy én nem hallottam azt, amit ők kihallottak egy-egy zenedarabból. Élveztem a zenét, de nemigen voltam képes eldúdolni egy dallamot. És bár újságot olvasni tudtam már négyévesen, a hangjegyek csupán csinos, fekete kacskaringók voltak számomra. Am a szüleim még reménykedtek, hogy mégis bujkál bennem valami rejtett zenei képesség, így amikor felvettem azt a kottát, anya leült mellém, és segíteni próbált. Kisvártatva anya már énekelt, és én is kiadtam néhány rémes, nyüszítő hangot, és az ujjaimmal csettintgettem, és nevetgéltünk, és anya csiklandozni kezdett. Majd apa is kijött a fürdőszobából, egy törülközővel a dereka körül, és beszállt a játékba, és pár dicsőséges percig együtt énekeltek, és apa felvett, és körbetáncolták a hálószobát, engem közrefogva. Aztán megszólalt a telefon, és a kép szétesett. Anya felvette, apa pedig letett az ágyra, és felöltözött.

Végre elkészültek. Anyukám ujjatlan piros ruhát és szandált viselt; a láb-és a kézkörmeit ugyanolyan pirosra festette. Apa ragyogóan festett sötétkék nadrágjában és rövid ujjú, fehér ingében, higgadt hátteréül szolgált anya rikító lényének. Mind beomlottunk a kocsiba. Szokás szerint enyém volt a teljes hátsó ülés, így hát lefeküdtem és láttam az ablak előtt elsuhanni a Lake Shore Drive magas épületeit.

– Ülj fel, Henry – mondta anya. – Itt vagyunk. Feltápászkodtam, kinéztem a múzeumra. A gyerekkoromat mindaddig úgy töltöttem, hogy Európa nagyvárosainak utcáin tologatták a kocsimat, tehát a Terepmúzeum kielégítette a „múzeumról” alkotott elképzelésemet, de kupolás kőhomlokzata nem ígért semmi különöset. Mivel vasárnap volt, kissé nehezen találtunk parkolóhelyet, de végül sikerült, és gyalog mentünk tovább a tó mentén, csónakok, szobrok és izgatott gyerekek mellett elhaladva. A súlyos oszlopok között beléptünk a múzeumba.

Teljesen elvarázsolt az elém táruló kép.

Itt rabul ejtették az egész természetet, felcímkézték és olyan logika szerint rendszerezték, amely olyan időtlennek látszott, mintha maga Isten rendelte volna el, talán egy olyan Isten, aki valahová eltette a Teremtés eredeti tervét, és megkérte a Terepmúzeum személyzetét, hogy segítsék ki, és tegyenek rendet. Ötéves énemnek, akit lenyűgözött egyetlen pillangó is, végigjárni a Terepmúzeumot olyan volt, mint végigjárni az édent, és látni mindazt, ami ott történt.

Annyi mindent láttunk aznap: a pillangókat, méghozzá sok-sok tárlónyit, Brazíliából, Madagaszkárról, még az én kék pillangóm egyik testvérét is Ausztráliából. A múzeum sötét, hideg és vén volt, ez is fokozta a feszültséget, mintha az idő meg a halál megállt volna a falai között. Láttunk pézsmapatkányokat és pumákat, mormotákat és múmiákat, kövületeket és aztán újra kövületeket. A magunkkal hozott uzsonnát a múzeum pázsitján fogyasztottuk el, aztán újra belevetettük magunkat a madarak, aligátorok és neandervölgyi emberek világába. A vége felé olyan fáradt voltam, hogy alig álltam a lábamon, de nem bírtam távozni. Jöttek az őrök, és szelíden mindenkit kitereltek; próbáltam nem sírni, aztán mégis elbőgtem magam a kimerültségtől meg a vágyakozástól. Apa felemelt, visszamentünk a kocsihoz. Elaludtam a hátsó ülésen, és amikor felébredtem, otthon voltunk, és vacsoraidő volt.

Lent ettünk Mr. és Mrs. Kim lakásában. Ók voltak a háztulajdonosok. Mr. Kim barátságtalan, zömök ember volt, aki talán kedvelt, de sosem beszélt sokat, és Mrs. Kim (én Kimynek becéztem), aki a haverom volt, az én bolondos, kártyás, koreai pótmamám. A napjavarészét Kimyvel töltöttem. Anya nemigen tudott főzni, de Kimy magabiztosan elkészített bármit a soufflétól a bibim bopig. Ma este, a születésnapomra pizzát és csokoládétortát tálalt.

Ettünk. Mindenki együtt énekelte, hogy Boldog szülinapot, én pedig elfújtam a gyertyákat. Már nem emlékszem, mit kívántam. Megengedték, hogy a szokásosnál tovább maradjak fenn, mert még mindig izgatott voltam a látottaktól, és mert délután nagyot aludtam. Pizsamában ültem a hátsó tornácon apával, anyával meg Mrs. és Mr. Kimmel, limonádét ittunk, néztük az esti égbolt kékjét, hallgattuk a kabócákat meg a szomszédból kiszűrődő tévéhangokat. Aztán apa azt mondta: – Ideje lefeküdni, Henry.

Megmostam a fogam, elmondtam az imámat, és ágyba bújtam. Kimerült voltam, de teljesen éber. Apa olvasott nekem egy ideig, de amikor látta, hogy nem tudok elaludni, anyával leoltották a villanyt, nyitva hagyták a hálószoba ajtaját, és kimentek a nappaliba. Abban állapodtunk meg, hogy addig játszanak nekem, amíg akarom, de az ágyból kell hallgatnom. Így hát anya leült a zongorához, apa fogta a hegedűjét, és hosszú időn átjátszottak és énekeltek. Altatókat, dalokat, noktürnöket; andalító zenét, hogy lecsillapítsa azt a vad fiúcskát odabenn. Végül anya bejött megnézni, alszom-e. Kicsinek és gyanakvónak látszhattam kis ágyamban, mint egy éjszakai állatka pizsamában.

– Jaj, kicsim. Még mindig ébren vagy? Bólintottam.

– Apa meg én lefekszünk. Jól vagy? Igent mondtam, anya megölelt.

– Nagyon izgi volt ma a múzeumban, igaz?

– Holnap visszamehetünk?

– Holnap nem, de legközelebb, oké?

– Oké.

– Jóccakát. – Nyitva hagyta az ajtót, de a folyosói lámpát is leoltotta. – Aludj jól. A bolhák hada járjon pórul.

Kis neszeket hallottam, a vécén lecsorgó víz zaját. Aztán teljes csend lett. Kimásztam az ágyból, az ablakom elé térdeltem. Láttam a szomszéd ház fényeit, és a közelben elhúzott egy bömbölő rádiójú autó. Egy darabig ott maradtam, hátha elalszom, aztán felálltam, és minden megváltozott.

1988. január 2., szombat hajnali 4.03/

1968. június 16., vasárnap, este 10.46

(Henry 24 és 5 éves)

HENRY: Hajnali 4.03 van egy kegyetlenül hideg januári reggelen, és most értem haza. Diszkóban voltam, és csak félig vagyok részeg, de teljesen kimerültem. Amint a kulcsaimmal matatok a kivilágított előcsarnokban, térdre esem, szédülök, felkavarodik a gyomrom, aztán már sötétben vagyok, és valamiféle padlóra hányok. Felemelem a fejem, kivilágított piros KIJÁRAT jelzést látok, aztán amikor a szemem hozzászokik a sötéthez, tigriseket, ősembereket hosszú lándzsákkal, rendezetten illedelmes állatbőröket viselő ősasszonyokat, farkasszerű kutyákat. A szívem hevesen kalapál, és egy hosszú, mámoros percig arra gondolok, Te jóságos ég, visszakerültem a kőkorszakba, aztán rájövök, hogy a KIJÁRAT feliratok a huszadik században szoktak előfordulni. Felállók, reszketek, megindulok az ajtó felé, a padló jéghideg meztelen talpam alatt, libabőrös vagyok, minden szőrszálam égnek áll. Teljes csend van. A levegő légkondicionálástól nyirkos. A bejárathoz érek, belesek a következő terembe. Tele van üvegvitrinekkel; a magas ablakokon át beszűrődő utcai fényben sok ezer rovart látok. A Terepmúzeumban vagyok, hál' istennek. Mozdulatlanul állok, mélyeket lélegzem, próbálom kitisztítani a fejemet. Valami pislákol láncra vert tudatomban, próbálom felszínre hozni. Tennem kéne valamit. Igen. Az ötödik születésnapom… volt ott valaki, úgy látszik, én leszek az a valaki… ruhára van szükségem. Igen. Valóban.

Végigvágtatok a bogárparádé előtt a hosszú folyosóra, amely kettévágja az emeletet, le a nyugati lépcsőn a földszintre, és örülök, hogy nem jött el még a mozgásérzékelők kora. A nagy elefántok fenyegetőn tornyosulnak fölém a holdfényben, integetek nekik útban a főbejárat melletti kis ajándékbolt felé. Végignézem az árucikkeket, találok néhány ígéretes darabot: egy díszes papírvágó kést, egy fém könyvjelzőt a múzeum címerével, két, dinoszauruszokat ábrázoló pólót. A vitrinek zárai nevetségesek; kinyitom őket egy, a kassza mellett talált hullámcsattal, kiszolgálom magamat. Oké. Vissza a lépcsőn, fel a másodikra. Ez a múzeum „padlása”, ahol a laborok vannak; itt vannak a személyzet irodái. Nézem a neveket az ajtókon, de egyik sem mond nekem semmit; végül találomra választok, és a könyvjelzőt becsúsztatom a zárba, amíg a zár nyelvét sikerül megmozdítanom, és már benn is vagyok.

A szoba bizonyos V. M. Williamson irodája, aki igen rendetlen fickó. A szoba tele van papírokkal, kávéscsészékkel és csikkekkel teli hamutartókkal; az íróasztalon egy hiányosan összerakott kígyócsontváz. Gyorsan átkutatom az irodát, de ruhát nem találok. A következő iroda egy nőé, bizonyos J. F. Bettleyé. A harmadik próbálkozásom szerencsével jár. D. W. Fitchnél egy teljes öltöny lóg takarosan a kabátfogason, ráadásul meglehetősen illik is rám, bár karban-nadrágszárban kicsit rövid, amúgy meg kicsit bő. A zakó alatt az egyik dinoszauruszos pólót viselem. Cipőm nincs, de szalonképes vagyok. D. W.-nek egy bontatlan csomag Oreo keksze is van az íróasztalában, hogy az isten áldja meg. Magamhoz veszem, és távozom, gondosan becsukva magam mögött az ajtót.

Hol voltam, amikor megláttam magamat? Becsukom a szemem, és szétárad a testemben a kimerültség, álmos ujjaival cirógat. Kis híján kinyúlok, de összeszedem magam, és eszembe jut: egy férfi sziluettje közeledik felém, a múzeum bejáratán beszűrődő fény hátulról világítja meg. Vissza kell mennem a nagycsarnokba.

Amikor odaérek, nyugalom és csend fogad. Átvágok a terem közepén, próbálom felidézni a bejárat elhelyezkedését, aztán leülök a ruhatár mellé, hogy balról léphessek színre. A vér dobol a fülemben, a légkondicionáló rendszer zümmög, autók suhannak el a Lake Shore Drive-on. Megeszem tíz Oreót, óvatosan szétszedem őket, a csokoládés tölteléket kiharapom, és elszopogatom, hogy tovább tartson. Nem tudom, hány óra, vagy hogy meddig kell várnom. Jobbára józan vagyok, és eléggé éber. Múlik az idő, nem történik semmi. Végül: halk puffanást, még halkabb sikolyt hallok. Csend. Várok. Felállók, csendesen beballagok a csarnokba, lassan baktatok a márványpadlóra vetülő fénypászmán át. Megállok az ajtóban, és nem túl hangosan elkiáltom magam.

– Henry.

Semmi. Jó fiú, óvatos és csendes. Újra megpróbálom.

– Oké, Henry. Én vagyok a vezetőd, azért vagyok itt, hogy körbekalauzoljalak. Ez egy különleges múzeumlátogatás. Ne félj, Henry.

Halk, nagyon-nagyon halk neszt hallok.

– Hoztam neked egy pólót, Henry. Hogy ne fázz, amíg nézed a kiállítást. – Már látom őt, ott áll a sötétség peremén. – Tessék. Kapd el. – Odadobom neki, a póló eltűnik, és ő belép a fénybe. A póló a térdéig ér. Én ötévesen, sötét, tüskés haj, holdfehér arc barna, szinte szláv szemmel, szívós, de sovány, csintalan kölyök. Ötévesen boldog vagyok, normális élet és a szüleim ölelő karja vesz körül. Minden megváltozott, mostantól kezdve.

Lassan előremegyek, lehajolok hozzá, halkan beszélek.

– Hello. Örülök, hogy látlak, Henry. Köszönöm, hogy eljöttél ma éjjel.

– Hol vagyok? Te ki vagy? – A hangja halk és magas, kicsit visszhangzik a hideg kövön.

– A Terepmúzeumban. Engem azért küldtek ide, hogy megmutassak pár dolgot, ami nappal nem látható. Az én nevem is Henry. Nem mulatságos?

Bólint.

– Kérsz kekszet? Szeretek kekszet eszegetni, amikor múzeumban vagyok. Így egyszerre több érzékszerv élvez.

– Kínálom az Oreóval. Habozik, nem tudja, helyese, éhes, de nem tudja, mennyit vehet, anélkül, hogy udvariatlannak látszana. – Vegyél, amennyit csak akarsz. Én már ettem tízet, szóval van mit behoznod. – Hármat vesz.

– Van, amit először szeretnél látni? – A fejét rázza. – Mondok valamit. Menjünk fel a másodikra; ott tartják mindazt, ami nincs kiállítva. Oké?

– Oké.

Átvágunk a sötéten, fel a lépcsőn. Nem mozog valami gyorsan, ezért én is lassan megyek.

– Hol van anya?

– Otthon, alszik. Ez különleges múzeumlátogatás, csak neked, mert születésnapod van. Meg aztán, a felnőttek nem csinálnak ilyen dolgokat.

– Te nem vagy felnőtt?

– Én rendkívül különös felnőtt vagyok. Az a dolgom, hogy kalandokban vegyek részt. Így aztán amikor meghallottam, hogy te rögtön vissza szeretnél jönni a Terepmúzeumba, megragadtam a lehetőséget, hogy én vezesselek körbe.

– De hogy kerültem ide? – Megáll a lépcső tetején, teljes zavar ül az arcán, ahogy rámnéz.

– Hát az titok. Ha elárulom neked, meg kell esküdnöd, hogy nem mondod el senkinek.

– Miért?

– Mert nem hinnék el. Anyának vagy Kimynek elmondhatod, de csak nekik. Oké?

– Oké…

Letérdelek ártatlan énem elé, a szemébe nézek.

– Becsszóra?

– Aha…

– Oké. A helyzet a következő: időutazást tettél. A hálószobádban voltál, aztán egyszerre csak, puff!, itt vagy, egy pár órával korábban, így aztán rengeteg időnk van megnézni mindent, mielőtt hazamész. – Hallgat, nem nagyon érti. – Érthető?

– De… miért?

– Azt még nem tudom. Ha rájövök, megmondom. Addig is mozogjunk. Kekszet?

Vesz egyet, és megyünk lassan a folyosón. Kísérletezni támad kedvem.

– Nézzük meg ezt. – Bedugom a könyvjelzőt a 306-os ajtóba, és kinyitom. Amikor felkattintom a villanyt, tök nagyságú kövek hevernek szerte a földön, egészben és félbevágva, kívül egyenetlenek, belül fémvénák húzódnak bennük. – Nézd, Henry. Meteoritok.

– Mik azok a meteoritek?

– Az űrből aláhulló kövek. – Úgy néz rám, mintha én is az űrből hulltam volna alá. – Próbálkozzunk másik ajtóval? – Bólint. Becsukom a meteoritszobát, a szemben lévő ajtót nyitom ki. Ez a szoba tele van madarakkal. A repülés pillanatában rögzített madarak, ágakhoz örökre odaforrt madarak, madárfejek, madárbőrök. Kinyitom a sok száz fiók egyikét; tucatnyi üvegcső van benne, mindegyikben egy-egy parányi arany-fekete madár, a neve a lába köré csavarva. Henry szeme akkora, mint egy csészealj. – Szeretnéd megérinteni az egyiket?

– Aha.

Kiszedem a vattát a csőből, a tenyerembe csúsztatom a kis tengelicét. Az alakja megőrzi a cső alakját. Henry gyengéden megsimogatja a csöppnyi fejet.

– Alszik?

– Többé-kevésbé. – Élesen néz rám, nem hisz a mesémben. Gyengéden visszateszem a csőbe a tengelicét, a vattát, visszateszem a csövet a fiókba, a fiókot becsukom. Annyira fáradt vagyok. Már az alszik szó is valóságos csábítás. Kimegyünk a folyosóra, és hirtelen eszembe jut, mi az, amit annyira élveztem ebből az éjszakából, amikor kicsi voltam.

– Hé, Henry. Gyerünk a könyvtárba. – Vállat von. Most már gyorsan megyek, futnia kell, hogy lépést tartson velem. A könyvtár a másodikon van, az épület keleti végében. Amikor odaérünk, egy percig csak állok, nézem a zárakat. Henry úgy néz rám, mint aki azt mondja, „Hát ennyi volt”. Megtapogatom a zsebeimet, megtalálom a papírvágó kést. Ide-oda mozgatva leszedem a fanyelet róla, és lám, szép, hosszú fémvilla van benne. Az egyik felét a zárba dugom, körbeforgatom. Hallom a rugókat, és amikor szerszámomat visszaforgatom, bedugom a villa másik felét, a másik zárhoz jó a könyvjelző, és tessék, Szezám, tárulj!

Végre ez imponál a társamnak.

– Ezt hogy csináltad?

– Nem nehéz. Legközelebb megtanítalak rá. Entrez? – Kinyitom neki az ajtót, bemegy. Felgyújtom a villanyt, és az olvasóterem életre kel; súlyos faasztalok és székek, gesztenyebarna szőnyeg, ijesztően hatalmas pult. A Terepmúzeum könyvtárát nem ötéveseknek tervezték. Zárt rendszerű könyvtár, amelyet tudósok és kutatók használnak. A terem falai mellett könyvespolcok állnak, de jobbára bőrbe kötött viktoriánus tudományos folyóiratok sorakoznak bennük. A könyv, amelyik nekem kell, hatalmas üveg és tölgyfa vitrinben, egymagában áll a terem közepén. A hajtűvel kinyitom a zárat, aztán kitárom az üvegajtót. A múzeumnak igazán nagyobb gondot kellene fordítania a biztonságra. Nem érzem olyan rettenetesnek, amit teszek; hiszen jómagam is könyvtáros vagyok, a Newberryben mindig én csinálom a bemutatókat. Bemegyek a pult mögé, keresek egy kis filcet és néhány támasztót, kiteszem őket a legközelebbi asztalra. Becsukom a könyvet, óvatosan kiemelem a helyéről, és a filcre teszem. Kihúzok egy széket.

– Gyere, állj fel ide, hogy jobban láss. – Felmászik, és én kinyitom a könyvet.

Audubon Amerika madarai című munkájának csodálatos dupla, elefánt ívrét luxuskiadása majdnem akkora, mint jómagam. Ez a példány a legszebb létező darab, sok esős délutánt töltöttem a bámulásával. Az első táblánál nyitom ki, és Henry mosolyogva néz rám.

– Óriás alka – olvassa. – Úgy néz ki, mint egy kacsa.

– Tényleg. Azt hiszem, képes vagyok eltalálni, melyik a kedvenc madarad.

Rázza a fejét és mosolyog.

– Miben fogadjunk?

Végignéz a T-rexes pólóján, és vállat von. Ismerem az érzést.

– Mit szólnál a következőhöz: ha eltalálom, enned kell egy kekszet, és ha nem találom el, enned kell egy kekszet.

Végiggondolja, úgy találja, ez eléggé biztonságos. Kinyitom a könyvet a Flamingónál. Henry nevet.

– Igazam van?

– Igen!

Könnyű mindentudónak lenni, ha az ember már csinálta.

– Oké, itt a kekszed. És én is kapok egyet, mert eltaláltam. De eltesszük, amíg megnézzük a könyvet; nem szeretnénk, ha az amerikai barázdabillegető csupa morzsa lenne, igaz?

– Igaz! – A kekszet a szék karfájára teszi, és ismét az elejéről kezdve, lassan végiglapozzuk a madarakat, amelyek jóval elevenebbek, mint az üvegcsőben lévő valódi madárkák.

– Itt a nagy szürke gém. Tényleg nagy, nagyobb, mint a flamingó. Láttál már kolibrit?

– Igen, ma!

– Itt a múzeumban?

– Aha.

– No, majd ha odakint látod – akár egy parányi helikopter, olyan gyorsan csapdos a szárnyával, hogy nem is látod tisztán… – A lapozás ágyazással ért fel, a hatalmas papírlap lassan felemelkedett, majd átfordult. Henry figyelmesen áll, minden egyes alkalommal új csodára vár, az öröm kis hangocskáival kísér minden egyes szürke darut, vastagbőrű lummát, alkamadarat, fekete amerikai harkályt. Amikor az utolsó táblához, a Kerti sármányhoz érünk, lehajol és megérinti a lapot, finoman megcirógatja a metszetet. Nézek rá, nézek a könyvre, emlékszem, erre a könyvre, erre a percre, az első könyvre, amelyet szerettem, emlékszem, szerettem volna belemászni és aludni.

– Fáradt vagy?

– Aha.

– Menjünk?

– Oké.

Becsukom az Amerika madarait., visszateszem üvegotthonába, kinyitom a Flamingónál, becsukom, bezárom a vitrint. Henry leugrik a székről, megeszi a kekszét. A filcet visszateszem a helyére, a széket betolom. Henry leoltja a villanyt, kijövünk a könyvtárból.

Megyünk, barátságosan beszélgetünk a repülő meg a csúszó-mászó dolgokról, eszegetjük a kekszet. Henry mesél apáról meg anyáról meg Mrs. Kimről, aki megtanítja őt lasagnát készíteni, és Brendáról, akiről megfeledkeztem, aki a legjobb pajtásom volt, amíg a családjával el nem költöztek a floridai Tampába mostantól mintegy három hónap múlva. Állunk Busman, a legendás ezüsthátú gorilla előtt, akinek kitömött fensége leragyog ránk kis márványállványáról a földszinti előcsarnokban, amikor Henry felkiált, előretántorodik, hirtelen felém nyújtja a kezét, én megragadom, és már itt sincs. A póló meleg, de üres rongy a kezemben. Sóhajtok, majd felballagok, hogy egy ideig egyedül töprengjek a múmiák mellett. Gyermekem már otthon van, éppen lefekszik. Emlékszem, emlékszem. Reggel felébredek, és mindez csodálatos álom volt. Anya nevetett és azt mondta, hogy az időutazás mókás dolognak hangzik, és ő is szeretné kipróbálni. Ez volt az első alkalom.

ELSŐ TALÁLKOZÁS, KETTŐ

1977. szeptember 23., péntek

(Henry 36, Clare 6 éves)

HENRY: A Réten vagyok, várok. Kicsit beljebb húzódtam a tisztásról, meztelenül, mert a ruhaneműk, amelyeket Clare egy dobozban őriz számomra egy kő alatt, nincsenek ott; nincs ott a doboz sem, hát örülök, hogy szép az idő, szeptember eleje van, talán, valamelyik meghatározhatatlan évben. Leguggolok a magas fűben. Gondolkodom. Az a tény, hogy nincs itt a ruhaneművel teli doboz, azt jelenti, hogy egy korábbi időpontban érkeztem, mielőtt találkoztam volna Clare-rel. Lehet, hogy Clare még meg sem született. Ez megtörtént már korábban is, és fáj; hiányzik Clare, és egész idő alatt pucéran bujkálok a Réten, nem merek mutatkozni Clare családjának a közelében. Vágyakozva gondolok az almafákra a Rét nyugati végében. Az évnek ebben a szakában már érik az alma, apró és savanyú, az őzek szokták leenni, de ehető. Hallom csapódni a külső ajtót, a fű fölé lesek. Egy gyermek szalad az ösvényen hebehurgyán, és amint közeledik a kanyargós ösvényen, összeszorul a szívem, és Clare robban be a tisztásra.

Nagyon fiatal. El van gondolkozva; egyedül van. Még az iskolai egyenruháját viseli, vadászzöld kötényruha fehér blúzzal, térdzokni és papucscipő, egy Marshall Field's bevásárlószatyor meg egy fürdőlepedő van nála. Clare leteríti a fürdőlepedőt, ráborítja a szatyor tartalmát: mindenféle elképzelhető írószerszámot. Régi golyóstollak, kis ceruzacsonkok a könyvtárból, színes zsírkréták, illatos lemoshatatlan filcek, egy töltőtoll. Van ott egy csomó papír is a papája íróasztaláról. Clare elrendezi az írószerszámokat, a papírt is, aztán sorra kipróbál minden egyes ceruzát, gondos vonalakat és köröket rajzol, dúdol magában. Egy ideig erősen fülelek, aztán rájövök, hogy a Dick Van Dyke-show főcímzenéjét dúdolja.

Habozom. Clare elégedett, elmerül a munkájában. Úgy hatéves lehet; ha szeptember van, most kezdhette az első osztályt. Nyilvánvaló, hogy nem vár engem, idegen vagyok neki, és biztos vagyok benne, hogy az első dolog, amit az ember megtanul első osztályban az az, hogy ne kezdjen ki holmi idegennel, aki meztelenül jelenik meg a kedvenc búvóhelyén, tudja a nevét, és azt mondja, ne szólj anyának és apának. Tűnődöm, vajon ez-e az a nap, amikor először kell találkoznunk, vagy egy másik nap lehet az. Talán jobb, ha csendben maradok, és vagy Clare elmegy, és én ehetek azokból az almákból, és lophatok valami ruhaneműt, vagy visszatérek jól bevált programomhoz.

Az ver fel gondolataimból, hogy Clare egyenesen rám bámul. Rájövök, túl későn, hogy együtt dúdoltam vele.

– Ki van ott? – sziszegi Clare. Olyan, mint egy feldühödött liba, csupa nyak és láb. Gyorsan gondolkodom.

– Üdv, Földlakó – mondom kedvesen.

– Mark! Nagy vadász! – Clare körülnéz valami dobható tárgy után, és a cipőjét választja, amelynek súlyos, éles sarka van. Felkapja és elhajítja. Nem láthat valami jól, de szerencséje van, és az egyik cipő szájon talál. Az ajkam vérezni kezd.

– Kérlek, ezt ne csináld. – Nincs semmim, amivel elállíthatnám a vérzést, ezért a kezemet szorítom a számra, a hangom így fojtott. Fáj az állkapcsom.

– Ki az? – Clare most már fél, félek én is.

– Henry. Henry vagyok, Clare. Nem bántalak, és szeretném, ha te sem vágnál többet hozzám semmit.

– Adja vissza a cipőmet. Nem ismerem magát. Miért bujkál? – Clare dühösen néz rám.

Visszadobom a cipőjét a tisztásra. Felkapja mindkettőt, úgy fogja őket, mintha pisztolyok lennének.

– Azért bujkálok, mert elvesztettem a ruhámat és zavarban vagyok. Hosszú utat tettem meg, és éhes vagyok, és nem ismerek senkit, és most már vérzem is.

– Honnan jött? Miért tudja a nevemet?

A teljes igazságot és csakis a teljes igazságot.

– A jövőből jöttem. Időutazó vagyok. A jövőben mi ketten barátok vagyunk.

– Az emberek csak a filmekben időutaznak.

– Ezt akarják elhitetni velünk.

– Miért?

– Ha mindenki időutazna, túlságosan nagy lenne a zsúfoltság. Mint amikor tavaly karácsonykor elmentél meglátogatni Abshire nagymamádat, és végig kellett menned az O'Hare repülőtéren, és nagyon-nagyon zsúfolt volt. Mi, időutazók, nem akarjuk elrontani magunknak a dolgokat, ezért csendben vagyunk.

Clare ezen egy ideig elrágódik.

– Jöjjön elő.

– Add kölcsön a fürdőlepedődet. – Felkapja, mire az összes toll, papír meg ceruza szétrepül. Odadobja nekem, elkapom, hátat fordítok, ahogy felállók és a törülközőt a derekam köré csavarom. Elénk rózsaszín és narancssárga, vad geometrikus mintákkal. Az ember pontosan ilyet akar viselni, amikor először találkozik jövendőbeli feleségével. Megfordulok, kilépek a tisztásra; annyi méltósággal ülök le a kőre, amennyivel csak lehetséges. Clare olyan távol áll tőlem, amennyire csak lehet, anélkül, hogy elhagyná a tisztást. Még mindig a cipőjét szorongatja.

– Vérzik.

– No, igen. Hozzám vágtad a cipődet.

– Ó.

Csend. Próbálok ártalmatlannak és szimpatikusnak látszani. Clare gyerekkorában azért olyan fontos a kedvesség mert sokan nem azok.

– Maga gúnyt űz belőlem.

– Sosem űznék gúnyt belőled. Miért gondolod, hogy gúnyt űzök belőled?

Clare aztán igazán nyakas.

– Senki nem időutazik. Maga hazudik.

– A Mikulás időutazik.

– Tessék?

– Persze. Mit gondolsz, hogy volna képes szétosztani azt a rengeteg ajándékot egyetlen éjszaka alatt? Így hát állandóan visszaállítja pár órával az időt, amíg be nem jut az összes kéménybe.

– A Mikulás varázslat. Maga nem a Mikulás.

– Úgy érted, én nem vagyok varázslatos? Hallod-e, Louise, nehéz vevő vagy.

– Nem vagyok Louise.

– Tudom. Clare vagy. Clare Anne Abshire, 1971. május 24-én születtél. A szüleid Philip és Lucille Abshire, velük és a nagymamáddal, valamint Mark bátyáddal és Alicia húgoddal éltek ott abban a nagy házban.

– Hogy tud pár dolgot, az még nem jelenti azt, hogy a jövőből jött.

– Ha maradsz még egy kicsit, láthatsz majd eltűnni. – Úgy érzem, erre számíthatok, mert Clare egyszer azt mondta, ez volt az, ami a legnagyobb hatással volt rá az első találkozásunk alkalmával.

Csend. Clare az egyik lábáról a másikra áll, elhessent egy szúnyogot.

– Ismeri a Mikulást?

– Személyesen? Hm, nem. – A vérzés elállt, de rémesen nézhetek ki. – Hé, Clare, nincs véletlenül ragtapaszod? Vagy valami kajád? Az időutazástól mindig megéhezem.

Ezen elgondolkodik. A zsebében kotorászik, elővesz egy Hershey szeletet, amelyikből hiányzik egy harapásnyi. Odadobja nekem.

– Köszönöm. Imádom ezeket. – Illedelmesen, de nagyon gyorsan eszem. Leesett a vércukorszintem. A papírt Clare bevásárlószatyrába teszem. Clare jót derül.

– Úgy eszik, mint egy kutya.

– Nem én! – Mélységesen meg vagyok sértve. – Szembefordítható hüvelykujjam van, köszönöm szépen.

– Mi az a befordítható hüvelykujj?

– Csináld ezt. – Az „oké” jelet mutatom. Clare mutatja az „oké” jelet. – A szembefordítható hüvelykujj azt jelenti, hogy ezt meg tudod csinálni. Azt jelenti, hogy képes vagy kinyitni befőttesüvegeket, és be tudod fűzni a cipődet, és még sok mást is tudsz, amit állatok nem tudnak megtenni.

Clare egyáltalán nem boldog ettől.

– Carmelita nővér azt mondja, az állatoknak nincs lelke.

– Dehogy nincs! Honnan vette ezt a csacsiságot?

– Azt mondta, a pápa mondta.

– A pápa rosszindulatú. Az állatoknak sokkal szebb lelkük van, mint nekünk. Sosem hazudnak, és nem robbantanak fel senkit.

– Megeszik egymást.

– Mert meg kell enniük egymást; nem mehetnek a cukrászdába, és kérhetnek egy nagy vaníliafagyit csokiforgáccsal, nem igaz? – Clare-nek ez a legkedvesebb étele a világon (gyerekkorában. Felnőttkorában a szusi a kedvence, kivált a Peterson Avenue-n lévő Katsu vendéglő szusija.) – Ehetnének füvet.

– Ehetnénk mi is, de nem tesszük. Hamburgert eszünk.

Clare leül a tisztás szélén.

– Etta azt mondja, ne beszéljek idegenekkel.

– Jó tanács. Csend.

– Mikor fog eltűnni?

– Amikor készen állok rá. Unsz már? – Clare az ég felé fordítja a tekintetét. – Mit dolgozol?

– Szépírás.

– Megnézhetem?

Clare óvatosan feláll, felvesz néhány lapot, de nem veszi le rólam ellenséges tekintetét. Lassan előrehajolok, és úgy nyújtom a kezem, mintha Clare egy harapós rottweiler lenne, ő gyorsan odalöki a papírokat és visszavonul. Elmélyülten vizsgálom a papírokat, mintha Bruce Rogers eredeti rajzait kaptam volna meg a Kentaur, avagy Kells könyve című műhöz vagy valami hasonlót. A papírokon újra meg újra, egyre nagyobb betűkkel ez áll: „Clare Anne Abshire”. Az összes felfelé és lefelé nyúló betűszárat kacskaringók díszítik, minden hasas betű hasában mosolygó arcocska. Igazán szép.

– Ez szép.

Clare örül, mint mindig, amikor dicsérik a munkáját.

– Magának is rajzolhatok egyet.

– Örülnék neki. De semmit sem vihetek magammal, amikor időutazom, ezért jobb lenne, ha te megőriznéd, és akkor nézegethetném, amikor éppen itt vagyok.

– Miért nem vihet magával semmit?

– Gondolj csak bele. Ha mi, időutazók mozgatnánk dolgokat az időben, az egész világ hamarosan bolondokháza lenne. Megnézhetném a nyertes lottószámokat vagy focicsapatokat, és vagyonokat szerezhetnék. Ez pedig nem lenne tisztességes, nem igaz? Vagy ami igazán becstelenség, ellophatnék dolgokat, és elvihetném őket a jövőbe, ahol senki sem találhat rám.

– Kalóz lehetne! – Clare-nek annyira tetszik az ötlet, hogy kalóz lehetnék, hogy megfeledkezik róla, hogy Veszélyes Idegen vagyok. – Eláshatná a pénzt, rajzolhatna a kincsről térképet, aztán kiáshatná a jövőben. – Clare meg én nagyjából így alapoztuk meg rock-and-roll életstílusunkat. A felnőtt Clare ezt kissé erkölcstelennek tartja, bár határozottan előnyt jelent számunkra a tőzsdén.

– Pompás ötlet. De amire igazán szükségem van, az nem pénz, hanem ruhanemű.

Clare kétkedve néz rám.

– Nincs véletlenül apukádnak olyan ruhája, amire nincs szüksége? Már egy nadrág is csodálatos lenne. Úgy értem, tetszik ez a törülköző, ne érts félre, csak hát ahonnan jövök, ott általában nadrágban szoktam járni. – Philip Abshire egy hangyányival alacsonyabb és tizenöt kilóval kövérebb nálam. A nadrágja nevetségesen áll rajtam, de kényelmes.

– Nem tudom…

– Rendben van, nem kell most rögtön. De ha hoznál egy nadrágot, amikor legközelebb jövök, az igazán kedves volna.

– Legközelebb?

Találok egy tiszta papírdarabot meg egy ceruzát. Nyomtatott betűkkel ráírom: 1977. SZEPTEMBER 29-ÉN, CSÜTÖRTÖKÖN, VACSORA UTÁN. Átadom a papírt Clare-nek, aki óvatosan átveszi. A látásom elhomályosodik. Hallom, hogy Etta hívja Clare-t.

– Ez titok, Clare, oké?

– Miért?

– Nem mondhatom el. Most mennem kell. Örülök, hogy megismertelek. Ne fogadj el édességet idegentől. – Nyújtom a kezem, Clare bátran elfogadja. Miközben kezet rázunk, eltűnök.

2000. február 9., szerda

(Clare 28, Henry 36 éves)

CLARE: Korán van, hajnali hat lehet, és éppen az éber hajnali álmot alszom, amikor Henry felébreszt, és rájövök, hogy máshol járt. Gyakorlatilag rajtam materializálódik, felsikoltok, halálra rémítjük egymást, aztán nevetni kezd, lefordul rólam, én felé fordulok, szemügyre veszem, és látom, hogy erősen vérzik a szája. Felugrók, hogy mosdókesztyűt hozzak, és Henry még mindig mosolyog, amikor visszatérek, és kezdem óvatosan lemosni az ajkát.

– Hogy történt?

– Hozzám vágtál egy cipőt. – Nem emlékszem rá, hogy bármikor is Henryhez vágtam volna bármit.

– Nem én.

– De bizony. Legeslegelőször találkoztunk, és mihelyt megpillantottál, azt mondtad, „Ehhez az emberhez fogok feleségül menni”, és behúztál nekem egyet. Mindig mondtam, hogy pompásan tudod megítélni az emberi jellemet.

1977. szeptember 29., csütörtök

(Clare 6, Henry 35 éves)

CLARE: Apa íróasztalán a naptáron ugyanaz áll, ami azon a papíron, amit az az ember írt. Nell lágy tojást főzött Aliciának, és Etta veszekedett Markkal, mert nem írta meg a leckéjét, hanem Steve-vel frizbizett. Megkérdeztem, Etta, kivehetek ruhákat a bőröndökből?, és azokra a bőröndökre gondoltam fenn a padláson, ahol jelmezest szoktunk játszani, és Etta megkérdezte, Minek?, mire én azt feleltem, Jelmezest akarok játszani Megannel, és Etta dühös lett és azt mondta, Ideje iskolába menni, ráérsz a játékra, miután hazajöttél. Szóval elmentem iskolába, ahol összeadást tanultunk meg házi lisztbogarat és nyelvművészetet és ebéd után franciát meg zenét meg hittant. Egész nap nyugtalanított, honnan szerzek annak a férfinak nadrágot, mert úgy tűnt, nagyon akar egyet. Így aztán, miután hazaértem, újra meg akartam kérdezni Ettát, de bement a városba, de Nell megengedte, hogy lenyaljam a készülő torta mindkét habverőjét, amit Etta nem engedett volna, mert az ember szalámit kaphat tőle. Mama éppen írt, és én el akartam menni kérdezés nélkül, de ő megkérdezte, Mi az, kicsim?, így hát megkérdeztem, és azt mondta, megnézhetem a jótékonysági zsákokat, és elvehetek bármit, így aztán bementem a mosókonyhába, és átnéztem a jótékonysági zsákokat, és megtaláltam apa három nadrágját, de az egyiken egy nagy lyuk volt, cigarettától. Így aztán elvettem kettőt meg egy olyan fehér inget, amilyenben apa dolgozik, meg egy halas nyakkendőt meg egy piros pulóvert. Meg a sárga fürdőköpenyt, amelyet apa kicsi koromban hordott, és apaszaga volt. A cuccokat betettem egy zsákba, a zsákot pedig a szerszámkamrába vittem. Amikor kijöttem a szerszámkamrából, Mark meglátott, és azt mondta, Mit csinálsz, seggfej? Mire én, Semmit, seggfej, és meghúzta a hajamat, mire én jó erősen a lábára léptem, mire ő sírni kezdett, és elment árulkodni. Így aztán felmentem a szobámba, és televíziósat játszottam Medve úrral és Jane-nel, ahol Jane volt a filmsztár, és Medve úr arról faggatja, milyen filmsztárnak lenni, mire Jane elárulja, hogy ő valójában állatorvos szeretne lenni, de olyan hihetetlenül szép, hogy filmsztárnak kell lennie, mire Medve úr azt mondja, talán lehet még állatorvos, amikor megöregszik. És Etta bekopogott, és megkérdezte, Miért léptél Mark lábára ?, és én azt feleltem, Mert Mark minden ok nélkül meghúzta a hajamat, és Etta azt mondta, Ti ketten az idegeimre mentek, és elment, így aztán minden rendben volt. Ettával vacsoráztunk, mert apa és anya egy partira mentek. Sült csirke volt zöldborsóval és csokoládétorta, és Mark kapta a legnagyobb szeletet, de nem szóltam, mert én nyaltam le a habverőket. Így aztán vacsora után megkérdeztem Ettát, kimehetek-e, és ő megkérdezte, van-e leckém, mire én azt mondtam Helyesírás, és faleveleket kell vinni rajzórára, ő meg azt mondta, Oké, de sötétedéskor gyere be. Így aztán mentem, felvettem a kék pulcsimat a zebrákkal, fogtam a zsákot, kimentem, és elballagtam a tisztásra.

De a férfi nem volt ott, és én ültein a kövön, aztán eszembe jutott, hogy jó lenne pár levelet szednem. Így aztán visszamentem a kertbe, és leszedtem néhány levelet mama kis fájáról, amelyről később elmondta, hogy ginkgo, meg szedtem pár juhar-és tölgylevelet. Így aztán amikor visszamentem a tisztásra, és ő még mindig nem volt ott, azt gondoltam, Hát én azt hiszem, csak kitalálta, hogy jön, és mégsem kell neki annyira nadrág. És arra gondoltam, talán igaza van Ruthnak, mert neki elmeséltem, és ő azt mondta, kitaláltam az egészet, mert az életben az emberek nem tűnnek el, csak a tévében. Vagy csak álom volt, mint amikor Buster meghalt, és azt álmodtam, hogy teljesen jól van a kalitkájában, de felébredtem, és nem volt Buster, és mama azt mondta, Az álmok nem azonosak a valódi élettel, de azok is fontosak. És kezdett hideg lenni, és arra gondoltam, talán itt kéne hagynom a zsákot, és hajon a férfi, itt lesz neki a nadrág. Így aztán visszafelé ballagtam az ösvényen, amikor zajt hallottam, és valaki azt mondta, Jaj. Bumm, ez fájt. És akkor megijedtem.

HENRY: Beverem a térdem a kőbe, amikor megjelenek, és lehorzsolom. A tisztáson vagyok, és a nap látványos J. M. W. Turner narancsvörös színekkel bukik le a fák fölött. A tisztás üres, csak egy zsák van ott ruhákkal teli, és gyorsan arra következtetek, hogy Clare hagyta ott nekem a zsákot, és csak kevés idő telhetett el az első találkozás óta. Clare sehol, ezért halkan kiáltom a nevét. Nincs válasz. Átnézem a zsákban a ruhákat. Egy vászonnadrág meg egy gyönyörű barna gyapjúnadrág, egy förtelmes nyakkendő tele pisztrángokkal, egy Harvard-pulóver, egy oxford inganyagból lévő fehér ing átizzadt hónaljjal, egy elegáns selyem fürdőköpeny Philip monogramjával jókora szakadással a zsebe fölött. Mindezek a ruhadarabok régi barátok, kivéve a nyakkendőt, és örülök nekik. Felveszem a vászonnadrágot és a pulóvert, és áldom Clare örökölt jó ízlését és eszét. Remekül érzem magam; eltekintve a cipő hiányától, és az időben való jelenlegi helyzetemet nézve, igencsak jól fel vagyok szerelve.

– Kösz, Clare, remek munkát végeztél – kiáltom halkan. Meglepődöm, amikor megjelenik a tisztás bejáratánál.

Gyorsan sötétedik, és Clare kicsinek és rémültnek látszik a félhomályban.

– Hello.

– Hello, Clare. Köszönöm a ruhákat. Tökéletesek, és jó meleget fognak tartani ma éjjel.

– Nemsokára be kell mennem.

– Ez a normális, hiszen már majdnem sötét van. Holnap iskola?

– Aha.

– Milyen nap van ma?

– 1977. szeptember 29., csütörtök.

– Sokat segítettél. Köszönöm.

– Hogyhogy nem tudja?

– Hát, csak most kerültem ide. Pár perccel ezelőtt még 2000. március 27. volt. Esős reggel volt, éppen pirítóst készítettem.

– De hát felírta nekem. – Előveszi Philip céges levélpapírját, felém nyújtja. Odamegyek, elveszem, és érdeklődéssel olvasom az óvatos nagybetűkkel írt dátumot. Eltöprengek, hogyan magyarázzam el az időutazás szeszélyeit a kislánynak, aki pillanatnyilag éppen Clare.

– A helyzet a következő. Tudod-e, hogyan kell használni a magnetofont?

– Aha.

– Oké. Szóval beteszed a szalagot, és lejátszód az elejétől a végéig, igaz?

– Igen…

– Ilyen a te életed. Reggel felkelsz, megreggelizel, megmosod a fogad, és elmész az iskolába, igaz? Nincs olyan, hogy felkelsz, és egyszeriben az iskolában találod magad, amint éppen ebédelsz Helennel meg Ruthszal, aztán egyszeriben ismét otthon vagy, és éppen öltözködsz, igaz? Clare kuncog.

– Igaz.

– Hát velem másként van. Minthogy én időutazó vagyok, én sokat ugrálok egyik időből a másikba. Olyan ez, mintha elindítottad volna a magnószalagot, és játszottad volna egy darabig, aztán azt mondod, jaj, azt a dalt szeretném még egyszer hallani, és lejátszód azt a dalt, majd újra visszafuttatod oda, ahol abbahagytad, de túlságosan előretekered a szalagot, ezért ismét visszatekered, de még így is jóval előbbre van. Érted?

– Nagyjából.

– Hát nem ez a világ legjobb hasonlata. Alapvetően sokszor eltévedek az időben, és nem tudom, mikor vagyok.

– Mi az a hasonlat?

– Amikor az ember úgy próbál megmagyarázni valamit, hogy azt mondja, olyan, mint valami más. Például pillanatnyilag jobban nem is érezhetném magam ebben a szép ruhában, tehát virulok, mint a rózsa, te pedig szép vagy, mint egy kép, Etta viszont tombolni fog, mint aki bolondgombát evett, ha nem mész be egykettőre.

– Itt fog aludni? Eljöhetne a házunkba, van vendégszobánk.

– Ez igazán kedves tőled. Sajnos nem találkozhatok a családoddal 1991-ig.

Clare meghökken. A problémának szerintem része az is, hogy nem képes időpontokat elképzelni a hetvenes évek után. Emlékszem, nekem a hatvanas évekkel volt hasonló gondom, amikor annyi idős voltam, mint ő.

– Miért nem?

– Ez is a szabályokhoz tartozik. Az időutazóknak nem szabad beszélgetni a közönséges emberekkel, amikor ellátogatnak azoknak az idejébe, mert összekuszálhatjuk a dolgokat. – Ezt igazából nem hiszem; a dolgok ügy történnek, ahogyan történtek, egyszer és csak egyetlenegyszer. Nem vagyok híve a széthasított világegyetemeknek.

– De velem beszél.

– Te különleges vagy. Bátor és okos, és tudsz titkot tartani.

Clare zavarban van.

– Ruthnak elmondtam, de nem hitt nekem.

– Ó. Ne aggódj miatta. Nekem is nagyon kevesen hisznek. Kivált az orvosok. Az orvosok semmit sem hisznek el, hacsak nem tudja az ember bizonyítani.

– Én hiszek magának.

Clare valamivel több mint kétméternyire áll tőlem. Kis, sápadt arcát megvilágítja a nyugati fény utolsó, narancsvörös sugara. A haja szoros lófarokban, kék farmert visel és sötét pulóvert, amelyen zebrák futnak keresztül a mellkasán. A keze ökölbe szorítva, tüzesnek és elszántnak látszik. A lányunk, gondolom szomorúan, így nézett volna ki.

– Köszönöm, Clare.

– Most be kell mennem.

– Jó ötlet.

– Visszajön?

Emlékezetből konzultálok a Listával.

– Október 16-án. Pénteken. Gyere ide, rögtön tanítás után. Hozd el a kis kék emlékkönyvet, amelyet Megantől kaptál a születésnapodra, és egy kék golyóstollat. – Megismétlem a dátumot, Clare szemébe nézek, hogy biztosan emlékezzen rá.

– Au revoir, Clare.

– Au revoir…

– Henry.

– Au revoir, Henry. – A kiejtése máris jobb az enyémnél. Clare megfordul, és végigfut az ösvényen, kivilágított és szeretettel váró házuk karjaiba, én pedig a sötétség felé fordulok, és elindulok a réten át. Később a nyakkendőt bedobom a kukába Dina halbüféje mögött.

TÚLÉLÉSI GYAKORLATOK

1973. június 7., csütörtök

(Henry 27 és 9 éves)

HENRY: A Chicagói Művészeti Intézettel szemben állok az utcán 1973-ban egy napsütéses júniusi napon kilencéves énem társaságában. Ő jövő szerdáról érkezett; én 1990-ből. Van egy kedvünkre eltöltendő hosszú délutánunk és esténk, ezért eljöttünk a világ egyik nagy képzőművészeti múzeumába egy kis zsebtolvajlást tanulni.

– Nem lehetne csak megnéznünk a múzeumot? – kérlel Henry. Ideges. Még sosem csinálta ezt.

– Nem. Tudnod kell ezt. Hogy maradsz életben, ha nem tudsz lopni?

– Koldulok.

– A koldulás unalmas, és folyton bevisznek a rendőrök. Figyelj rám: amikor odaérünk, azt akarom, hogy maradj tőlem távol, és tégy úgy, mintha nem ismernénk egymást. De maradj olyan közel, hogy lásd, mit csinálok. Ha bármit odaadok neked, ne ejtsd el, és minél gyorsabban tedd zsebre. Oké?

– Azt hiszem. Megnézhetjük Szent Györgyöt?

– Persze. – Átmegyünk a Michigan Avenue-n, a múzeum lépcsőin napozó diákok és háziasszonyok között haladunk. Menet közben Henry megsimogatja az egyik bronzoroszlánt.

Kissé rossz érzéssel tölt el ez az egész. Egyrészt kitanítom magamat a túlélés sürgetően fontos trükkjeire. Ebben a sorozatban tanulunk még bolti tolvajlást, verekedést, zárfeltörést, fára mászást, autóvezetést, betörést, kukázást, valamint azt, hogyan használjunk fegyvernek olyan szokatlan tárgyakat, mint a lécroletta vagy a kuka fedele. Másrészt megrontom ártatlan kis énemet. Sóhajtok. Valakinek meg kell tennie.

Ünnepnap van, nyüzsögnek itt az emberek. Sorban állunk, belépünk, lassan felmegyünk a grandiózus központi lépcsőn. Belépünk az Európai Képtárba, és visszafelé haladunk a tizenhetedik századi hollandoktól a tizenötödik századi spanyolokig. Szent György harcra készen áll, mint mindig, hogy törékeny lándzsájával ledöfje sárkányát, miközben a rózsaszín és zöld hercegnő szemérmesen várakozik középen. Másik énem és én tiszta szívből rajongunk a sárga hasú sárkányért, és mindig megkönnyebbülünk, hogy végzetének pillanata még nem érkezett el.

Henry meg én öt percig állunk Berbardo Martorell festménye előtt, aztán Henry hozzám fordul. Pillanatnyilag miénk a galéria.

– Nem olyan nehéz – mondom. – Figyelj. Olyat keress, aki szórakozott. Találd ki, hol lehet a tárcája. A legtöbb férfi vagy a farzsebében, vagy a zakója belső zsebében hordja. A nőknél az a jó, akinek a háta mögött van a retikülje. Az utcán elviheti az ember az egész retikült is, de csak akkor, ha biztos benne, hogy gyorsabban tud futni, mint bárki, aki üldözőbe veheti. Sokkal nyugalmasabb úgy elvenni, hogy ne vegyék észre.

– Láttam egy filmet, ahol egy kis csengőkkel ellátott próbababán gyakoroltak, és ha a fickó hozzáért a ruhához is, amikor a tárcát elemelte, a csengők megszólaltak.

– Aha, emlékszem a filmre. Kipróbálhatod otthon. Most kövess. – A tizenötödik századból a tizenkilencedikbe vezetem Henryt; egyszeriben a francia impresszionistákhoz érkezünk. A Művészeti Intézet impresszionista gyűjteménye híres. Akár tetszik, akár nem, de ezek a termek szokás szerint zsúfolásig tele vannak olyanokkal, akik nyújtogatják a nyakukat, hogy egy pillantást vethessenek a La Grandé Jatte-ra vagy Monet Szénakazaljára. Henry nem lát semmit a felnőttek feje fölött, így a képek számára élvezhetetlenek, bár annál idegesebb, hogy nézné őket. Egy nő a kicsinye fölé hajol, aki rángatózik és sivalkodik. Biztosan itt az alvásideje. Biccentek Henrynek, és a nő felé indulok. A nő retiküljén egyszerű zár van, és a retikül a vállán lóg, hátravetve. A fiatalasszony teljesen arra koncentrál, hogy elhallgattassa csemetéjét. Toulouse-Lautrec A Moulin Rouge-ban című képe előtt áll. Úgy teszek, mintha a képet nézném menet közben, a nőnek ütközöm, ettől előredől, elkapom a karját.

– Igazán sajnálom, bocsásson meg, nem figyeltem, jól van? Olyan nagy itt a zsúfoltság…

A kezem a retiküljében, a nő zavarban, sötét szeme és hosszú haja van, nagy keble, még igyekszik leadni a túlsúlyt, amelyet szüléskor szedett fel. A szemébe nézek, amikor rátapintok a tárcájára, még mindig mentegetőzve, a tárca a zakóm ujjába csúszik, végignézek a nőn és mosolygok, elhátrálok, megfordulok, megyek, visszanézek a vállam fölött. A nő közben felvette a fiát, engem néz, kissé elhagyatottan. Mosolygok és megyek, megyek. Henry követ, amint lemegyek a lépcsőn az Ifjúsági Múzeumba. A férfivécénél találkozunk.

– Ijesztő volt – mondja Henry. – Miért nézett rád úgy?

– Magányos – szépítem a dolgot. – Talán nem sokat van otthon a férje. – Bepréseljük magunkat egy fülkébe, kinyitjuk a tárcát. A nő neve Denise Radke. Villa Parkban él, Illinois államban. A múzeum tagja és a Roosevelt Egyetem végzett hallgatója. Huszonkét dollár van nála készpénzben meg némi apró. Mindezt megmutatom Henrynek, némán, a tárcába mindent visszateszek, ahogy volt, és átadom neki. Kilépünk a fülkéből, ki a vécéből, megyünk a múzeum bejárata felé.

– Ezt add oda az őrnek. Mondd azt, hogy a földön találtad.

– Miért?

– Nincs rá szükségünk; csak bemutatót tartottam. – Henry odaszalad az őrhöz, az idősebb, fekete bőrű asszony mosolyog, kis híján megöleli Henryt. Henry lassan közeledik, megyünk ötméternyire egymástól, elöl én, végig a hosszú folyosón, ahol egyszer majd a Dekoratív Művészetek kapnak helyet, és a még ki sem talált Rice szárnyhoz vezet majd, de az pillanatnyilag plakátokkal van tele. Könnyű áldozatot keresek, és közvetlenül magam előtt megpillantom a zsebtolvajok álmát. Zömök, pocakos, barnára sült, úgy fest, mint aki tévedésből jött ide a stadion helyett a baseballsapkájában, nejlonnadrágjában és világoskék, rövid ujjú, legombolós gallérú ingében. Vincent van Goghról tart előadást szürke kis barátnőjének.

– Szóval levágja a fülét, és odaadja a csajának – hé, hogy tetszene neked egy ilyen ajándék, mi? Egy fül! Huh. Így hát bedugják a sárga házba…

Emiatt nem lesz lelkifurdalásom. Továbbmegy, harsányan és ostobán fecseg, nem sejt semmit, a tárcája a bal farzsebében. Nagy a bele, de hátul szinte lapos, és a tárcája igencsak kínálja magát, hogy elvegyem. Mögéjük oldalgok. Henry jól látja, amint hüvelykés mutatóujjamat ügyesen a kiszemelt áldozat farzsebébe dugom, és kiemelem a tárcát. Lemaradok, ők mennek tovább, a tárcát átadom Henrynek, ő pedig a nadrágjába dugja, amíg én előremegyek.

Mutatok Henrynek más technikákat is: hogyan kell a tárcát kivenni a zakó belső zsebéből, hogyan kell a kezet eltakarni, amikor éppen egy női retikülben matat, a figyelemelterelés hat különböző módszerét a tárca elemelésekor, hogyan kell kivenni a tárcát hátizsákból, és hogyan kell rákényszeríteni valakit arra, hogy önkéntelenül megmutassa, hol van a pénze. Henry már nyugodtabb, sőt kezdi élvezni.

– Oké, most próbáld meg te. Egyszeriben megdermed.

– Nem tudom.

– Dehogynem. Nézz körül. Szemelj ki valakit. – A Japán Nyomatok Termében vagyunk. Tele van idős hölgyekkel.

– Itt nem.

– Oké, hol?

Egy pillanatig gondolkodik.

– Az étteremben?

Csendesen elballagunk az étterembe. Élénken emlékszem az egészre. Teljesen be voltam rezeivé. Ránézek másik énemre, és az arca falfehér a félelemtől. Mosolygok, mert tudom, mi következik. A sor végére állunk a kerthelyiség előtt. Henry körülnéz.

Áll előttünk a sorban egy nagyon magas, középkorú férfi, pompás szabású, könnyű barna öltönyben; lehetetlen látni, hol a tárcája. Henry odamegy hozzá, tenyerén az általam meglovasított egyik tárca.

– Uram? Nem az öné? – kérdezi halkan Henry. – A földön találtam.

– Mi? Ó, hm, nem – a férfi ellenőrzi, hogy a tárcája biztonságban van a jobb farzsebében, lehajol Henryhez, hogy jobban hallja, kiveszi Henry kezéből a tárcát, kinyitja. – Hmm, hűha, oda kéne adnod a biztonsági őröknek, hmm, meglehetősen sok készpénz van itt, igen – a férfi vastag szemüvegen át néz le Henryre beszéd közben, Henry pedig benyúl a férfi zakója alá, és ellopja a tárcáját. Minthogy Henryn rövid ujjú póló van, én már ott állok mögötte, és ő átpasszolja nekem a tárcát. A magas, vékony, barna öltönyös férfi a lépcső felé mutat, magyarázza Henrynek, hogyan kell leadnia a tárcát. Henry elballag arrafelé, amerre a férfi mutatott, és én követem, beérem és lehagyom Henryt, keresztülvezetem egyenesen a múzeumon a bejárathoz, aztán ki az utcára, az őrökön túl a Michigan Avenue-ra, majd délnek megyünk, és vigyorogva, mint az ördögök, az Artists Caféban kötünk ki, ahol turmixot és hasábburgonyát rendelünk ebül szerzett vagyonúnkból. Aztán az összes tárcát bedobjuk egy postaládába, pénz nélkül persze, én pedig kiveszek kettőnknek egy szobát a Palmer House-ban.

– Szóval? – kérdezem a kád szélén ülve, miközben Henry fogat mos.

– Ioa? – kérdezi Henry, tele a szája fogkrémmel.

– Mi a véleményed? Kiköpi a fogkrémet.

– Miről?

– A zsebtolvajlásról. A tükörből néz rám.

– Oké. – Megfordul, most egyenesen rám néz. – Nekem is sikerült! – Boldogan vigyorog.

– Briliáns voltál!

– Az! – Lehervad az arcáról a mosoly. – Henry, nem szeretek egyedül időutazni. Veled jobb. Nem tudnál mindig velem jönni?

Háttal áll nekem, a tükörben nézzük egymást. Szegény kicsi énem: ekkora koromban a hátam keskeny, és a lapockáim kiállnak, mint két szárnykezdemény. Megfordul, válaszra várva, és tudom, mit kell mondanom neki – magamnak. Kinyújtom a kezem, és gyengéden magam mellé húzom, egymás mellett vagyunk, egy magasságban a fejünk, szemben a tükörrel.

– Nézd. – Nézzük a tükörképünket, megkettőzve a Palmer House pompázatos fürdőszobájának díszes, aranyozott tükrében. A hajunk egyforma barna-fekete, a szemünk egyformán sötét és karikás a fáradtságtól, egymás fülének pontos mását viseljük. Én magasabb és izmosabb vagyok, és borotválkozom. Ő karcsú, suta, csupa térd és könyök. Felemelem a kezem, hátrahúzom a hajam az arcomból, megmutatom a baleset után maradt sebhelyet. Öntudatlanul utánozza a gesztust, megérinti ugyanazt a sebhelyet a maga homlokán.

– Pontosan olyan, mint az enyém – mondja ámulva ifjabbik énem. – Hogyan szerezted?

– Ahogyan te. Ugyanaz. Ugyanazok vagyunk.

Az áttetsző pillanat. Előre nem értettem, aztán megértettem, ilyen egyszerűen. Látom megtörténni. Egyszerre akarok mindkettőnk lenni, újra átérezni, amint elveszítem énem határait, először látni a jövő és a jelen keveredését. De túlságosan megszoktam már, túlságosan kényelmes, így hát kívül maradok, emlékezve, milyen csodálatos volt kilencévesnek lenni, és hirtelen látni, megtudni, hogy az én barátom, vezetőm, fivérem én vagyok. Én, csak én. A dolog magánya.

– Te én vagyok.

– Amikor idősebb vagy.

– De… mi van a többiekkel?

– A többi időutazóval? Bólint.

– Nem hiszem, hogy van több. Soha nem találkoztam eggyel sem.

Egy könnycsepp gyűlik a bal szeme sarkába. Amikor kicsi voltam, időutazók egész társadalmát képzeltem el, amelynek Henry, a tanítóm volt a küldötte, akit azért küldtek, hogy felkészítsen belépésemre ebbe a széles körű társaságba. Még ma is kitaszítottnak érzem magam, egy hajdan népes faj utolsó egyedének. Mintha Robinson Crusoe felfedezte volna az árulkodó lábnyomot a parton, aztán rájött volna, hogy a sajátja. Másik énem, aki kicsi, mint a falevél és vékony, mint a víz, sírni kezd. Hosszan ölelem őt, ölelem magamat.

Később forró csokoládét rendelünk a szobapincértől, és Johnny Carsont nézzük a tévében. Henry elalszik, mellette ég a lámpa. Amikor vége a műsornak, odanézek, és nincs ott, visszatűnt régi szobámba az apám lakásába, álomittasan áll a régi ágyam mellett, aztán belezuhan, hálásan. Lekapcsolom a tévét és a lámpát. 1973 utcazajai szűrődnek be a nyitott ablakon. Haza akarok menni. Fekszem a kemény szállodai ágyon, elhagyatottan, egyedül. Még mindig nem értem.

1978. december 10., vasárnap

(Henry 15 és 15 éves)

HENRY: A hálószobámban vagyok a másik énemmel. Ő jövő márciusból van itt. Azt csináljuk, amit gyakran teszünk, ha magunk vagyunk, amikor kinn hideg van, amikor mindketten túl vagyunk már a serdülőkoron, és még nem igazán férünk hozzá a lányokhoz. Azt hiszem, a legtöbben ezt tennék, ha olyan lehetőségük lenne, mint nekünk. Úgy értem, nem vagyok meleg vagy ilyesmi.

Vasárnap késő délelőtt van. Hallom a Szent Jóska harangjait. Apa tegnap későn jött haza; azt hiszem, koncert után benézett az Államkincstárba; olyan részeg volt, hogy nekem kellett becipelnem a házba, és lefektetnem. Köhög, és hallom, hogy matat a konyhában.

A másik énem szórakozottnak látszik; folyton az ajtót nézi.

– Mi az? – kérdezem tőle.

– Semmi – mondja. Felállók, ellenőrzöm az ajtózárat. – Ne – mondja. Úgy látom, nehezére esik a beszéd.

– Ugyan már – mondom.

Közvetlenül az ajtóm előtt hallom apa súlyos lépteit.

– Henry? – mondja, és az ajtón a gomb lassan elfordul, és hirtelen rájövök, hogy akaratomon kívül nem bezártam, hanem kinyitottam az ajtót, és Henry már ugrik is, de elkésett: apa bedugja a fejét, és mi ott vagyunk, in flagrante delicto.

– Ó – mondja. Becsukja az ajtót, és hallom, amint visszamegy a szobájába. Szemrehányó pillantást vetek a másik énemre, miközben farmert és pólót húzok. Végigmegyek a folyosón apa szobájához. Az ajtó csukva. Kopogok. Csend. Várok.

– Apa? – Csend. Kinyitom az ajtót, állok az ajtóban. – Apa? – Nekem háttal ül az ágyán. Csak ül, én meg ott állok egy ideig, de nem tudom rávenni magam, hogy bemenjek a szobába. Végül becsukom az ajtót, és visszamegyek a szobámba.

– Teljes egészében te tehetsz róla – mondom szigorúan a másik énemnek. Farmer van rajta, ül a széken, a fejét fogja. – Tudtad, tudtad, hogy ez fog történni, és egy szót sem szóltál. Hol az önvédelmi érzéked? Mi a fene bajod van? Mi haszna a jövő ismeretének, ha még megalázó kis jelenetektől sem tud megvédeni minket…

– Fogd be – mondja Henry. – Fogd már be.

– Nem fogom be – emelem fel a hangom. – Hiszen csak annyit kellett volna mondanod…

– Nézd. – Rezignáltán néz rám. – Olyan volt… olyan volt, mint akkor a korcsolyapályán.

– Ó. A francba. – Pár évvel ezelőtt láttam, hogy egy kislányt eltalált egy hokikorong az Indián Head Parkban. Rettenetes volt. Később megtudtam, hogy a kórházban meghalt. És akkor elkezdtem újra meg újra visszautazni az időben arra a napra, figyelmeztetni akartam a mamáját, és nem tudtam. Mintha egy mozi nézőterén lettem volna. Mintha kísértet lettem volna. Ordítottam, Ne, tessék hazavinni, ne tessék a jég közelébe engedni, megsérül, megfog halni, és rá kellett jönnöm, hogy a szavak csak a fejemben léteznek, és minden úgy történik, ahogyan azelőtt.

– Te a jövő megváltoztatásáról beszélsz – mondja Henry –, de számomra az már a múlt, és amennyire én tudom, semmit sem tehetek. Úgy értem, megpróbáltam, és éppen ezért történt meg. Ha nem mondtam, amit mondtam, nem álltál volna fel…

– Akkor miért mondtad?

– Mert megtettem. Te is megteszed, meglátod. – Vállat von. – Mint anyával. A baleset. Immer wieder. – Mindig újra, mindig ugyanaz.

– Szabad akarat?

Feláll, az ablakhoz megy, kinéz Tatingerék kertjére.

– Nemrégiben beszéltem erről egy 1992-ből való énemmel. Érdekeset mondott: azt mondta, szerinte szabad akarat csak akkor van, amikor az időben vagy, a jelenben. Azt mondja, a múltban csak azt tehetjük, amit tettünk, és csak akkor lehetünk ott, ha már voltunk ott.

– De bármilyen időben legyek is, az a jelenem. Nem dönthetem el…

– Nem. Úgy látszik, nem.

– Mit mondott a jövőről?

– Gondolkodj. Elmész a jövőbe, teszel valamit, visszatérsz a jelenbe. Akkor amit tettél, a múltad része. Tehát valószínűleg az is elkerülhetetlen.

Szabadság és csüggedés ijesztő keverékét érzem. Izzadok; kinyitja az ablakot, és hideg levegő árad a szobába.

– De akkor nem felelek semmiért, amit akkor teszek, ha nem a jelenben vagyok.

Mosolyog.

– Hál' istennek.

– És már minden megtörtént.

– Nagyon úgy fest. – Végighúzza a kezét az arcán, és látom, hogy ráférne a borotválkozás. – De azt is mondta, hogy az embernek úgy kell viselkednie, mintha szabad akarata lenne, mintha felelős lenne azért, amit tesz.

– Miért? Mit számít?

– Úgy tetszik, ha az ember nem így tesz, rosszra fordulnak a dolgok. Nagyon rosszra.

– Ezt személyesen is megtapasztalta?

– Igen.

– És most mi lesz?

– Apa három hétig nem vesz rólad tudomást. És ezt – az ágyra mutat –, abba kell hagynunk az ilyen találkozásokat.

Sóhajtok.

– Rendben van, nem gond. Más?

– Vivian Teska.

Vivian egy lány, akivel együtt járunk geometriára, és nagyon kívánom őt. Soha egy szót sem szóltam hozzá.

– Holnap óra után menj oda hozzá, és hívd randizni.

– Nem is ismerem.

– Bízzál bennem. – Olyan önelégülten vigyorog rám, hogy már magam sem tudom, hogy a csudában tudtam valaha is hinni neki, de hinni akarok.

– Oké.

– Mennem kell. Pénzt, légy szíves. – Átadok húsz dollárt. – Még. – Adok még egy húszast.

– Oké. – Öltözik, ruhadarabokat húz elő abból a halomból, amelyben azok a cuccok vannak, amelyek akkor se fognak hiányozni, ha soha többé nem látom őket. – Mit szólnál egy kabáthoz? – Odaadom neki azt a perui sídzsekit, amelyet mindig utáltam. Elhúzza a száját, és felveszi. A lakás hátsó ajtajához megyünk. A templom harangja delet üt.

– Viszlát – mondja a másik énem.

– Sok szerencsét – mondom, és furcsán meghatódom a látványtól, amint elindulok az ismeretlenbe, a hideg chicagói vasárnap délutánba, ahová nem tartozom. Ledobog a falépcsőn, én pedig visszamegyek a csendes lakásba.

1982. november 17., szerda/

szeptember 28., kedd

(Henry 19 éves)

HENRY: Egy rendőrautó hátsó részében vagyok az Illinois állambeli Zionban. Kézbilincs van rajtam, más nemigen. Ennek a rendőrautónak cigaretta-, bőr-, izzadság-és az a bizonyos, rendőrautókra jellemző szaga van. Ez utóbbi talán a kiborult állapot szaga. A bal szemem teljesen bedagadt, és a testem elülső fele csupa zúzódás és vágás és mocsok, mert a két rendőr közül a testesebb végigrángatott egy üvegcseréppel borított üres telken. A rendőrök még nem ültek be a kocsiba, a szomszédokkal beszélgetnek, akik közül legalább egy látott engem, amint megpróbáltam betörni a sárga-fehér Viktória-korabeli házba, amelyik előtt parkolunk. Vagy egy órája vagyok itt, és teljesen kikészültem. Nagyon éhes vagyok. Nagyon fáradt. Dr. Quarrie Shakespeare-szemináriumán kéne lennem, de biztos vagyok benne, hogy sikerült elszalasztanom. Kár. A Szent Iván-éji álmot vesszük.

Ennek a rendőrautónak két előnye is van: meleg, és nincs Chicagóban. A chicagói rendőrök gyűlölnek, mert folyton eltűnök, amikor őrizetben vagyok, és nem értik. Ráadásul nem vagyok hajlandó beszélni velük, ezért még mindig nem tudják, ki vagyok, vagy hol lakom. Ha megtudják, jól megjárom, mert számos, mindmáig rendezetlen elfogatóparancs van ellenem: jogtalan behatolásért, bolti lopásért, ellenállásért az őrizetbe vétel ellen, szökésért, betörésért, közszeméremsértésért, rablásért und so weiter. Ebből arra lehetne következtetni, hogy igencsak tehetségtelen bűnöző vagyok, de hát nagyon nehéz észrevétlennek maradni, ha az ember meztelen. A rejtőzködés meg a gyorsaság a legfőbb erősségem, így aztán amikor fényes nappal megpróbálok betörni egy házba anyaszült meztelenül, néha nem sikerül. Hétszer vettek őrizetbe, és eddig mindig eltűntem, mielőtt rögzítették volna az ujjlenyomatomat, vagy lefényképezhettek volna.

A szomszédok a rendőrautó ablakán át bámulnak rám. Nem érdekel. Nem izgat. Ez soká fog tartani. Bassza meg, gyűlölöm ezt. Hátradőlök, becsukom a szemem.

Nyílik a kocsi egyik ajtaja. Hideg levegő – a szemem kinyílik – egy pillanatra látom a kocsi elejét a hátsó részétől elválasztó fémrácsot, a repedezett műanyag üléseket, a kezemet a bilincsben, a libabőrös lábamat, a komor eget a szélvédőn át, a fekete ellenzős sapkát a műszerfalon, a jegyzettömböt a rendőr kezében, a vörös arcát, pamacsos, őszülő szemöldökét és lógó pofáját – minden vibrál, irizáló pillangószárny színekben játszik, és a rendőr azt mondja, „Hé, ennek valamiféle rohama van…”, és vacog a fogam, és a rendőrautó eltűnik a szemem elől, és a hátamon fekszem a saját kertünkben. Igen. Igen! Megtöltöm tüdőmet az édes szeptemberi éjszakai levegővel. Felülök, dörzsölöm a bilincstől még sajgó csuklómat.

Nevetek, egyre nevetek. Megint elmenekültem! Houdini, Prospero, nézzetek rám! Mert én is varázsló vagyok.

Elfog a hányinger, és epét hányok Kimy petúniáira.

1983. május 14., szombat

(Clare 11, majdnem 12 éves)

CLARE: Mary Christina Heppworth születésnapja van, és a Szent Vazulból az összes ötödikes lány náluk alszik. Pizzát, kólát és gyümölcssalátát vacsoráztunk, és Mrs. Heppworth sütött egy hatalmas, az egyszarvú fejét formázó tortát, rajta piros cukorból Boldog születésnapot, Mary Christina! felirattal, és énekelünk, és Mary Christina egyszerre elfújja mind a tizenkét gyertyát. Azt hiszem, tudom, mit kívánt; szerintem azt kívánta, hogy ne nőjön tovább. Mary Christina a legmagasabb az osztályunkban. 175 centi magas. A mamája valamivel alacsonyabb, de a papája tényleg nagyon magas. Helen egyszer megkérdezte Mary Christinát, és ő azt mondta, a papája két méter magas. Mary Christina az egyetlen lány a családban, és a bátyjai idősebbek, és borotválkoznak, és szintén nagyon magasak. Sportot űznek belőle, hogy nem vesznek észre minket, és rengeteg tortát esznek, és Patty meg Ruth folyton vihorásznak, amikor a fiúk odajönnek, ahol mi vagyunk. Idegesítő. Mary Christina kibontja az ajándékokat. Olyan zöld pulcsit hoztam neki, mint az én kék, horgolt nyakú Laura Ashley pulóverem, mert az annyira tetszett neki. Vacsora után megnézzük A szülőcsapda című filmet videón, és a Heppworth család minket figyelve téblábol, amíg egymás után felvesszük a pizsamánkat az emeleti fürdőszobában, és bezsúfolódunk Mary Christina szobájába, ahol minden rózsaszín, még a padlószőnyeg is. Az ember úgy érzi, hogy Mary Christina szülei tényleg örültek a lányuknak a sok fiú után. Mindannyian hoztunk hálózsákot, de halomba raktuk őket a fal mellett, és Mary Christina ágyán meg a földön ülünk. Nancynél van egy üveg mentapálinka, mindannyian iszunk belőle egy kicsit. Az íze borzalmas, és égeti a mellem belülről, mint a Vapo-Rub. Társasjátékot játszunk: vagy valami merészet kell a játékosnak megtennie, vagy meg kell mondania az igazat. Ruth azt parancsolja Wendynek, hogy szaladjon le a nappaliba felsőrész nélkül. Wendy megkérdezi Francie-t, milyen méretű melltartót hord Francié tizenhét éves nővére, Lexi. (A válasz: 38D.) Francié megkérdezi Gayle-t, mit csinált Michael Plattnerrel a Dairy Qeenben múlt vasárnap. (A válasz: fagylaltot ettek. Hát…) Egy idő múlva elunjuk, főként azért, mert nehéz kitalálni olyan merész tetteket, amelyeket a többiek hajlandók megtenni, másrészt túlságosan is tudjuk egymásról mindazt, ami tudható, hiszen óvodás korunk óta együtt járunk.

– Vegyük elő a jóstáblát – mondja Mary Christina.

Ezzel valamennyien egyetértünk, mert egyrészt Mary Christina szülinapja van, másrészt a jóstábla klassz dolog. Mary Christina hozza a táblát. A doboz csupa horpadás, és a betűket mutató kis műanyag bigyó ablakából hiányzik a műanyag lapocska. Henry mesélte egyszer, hogy elment egy szeánszra, és a szeánsz kellős közepén a médium vakbele perforálódott, és mentőt kellett hívni. A tábla olyan kicsi, hogy egyszerre csak ketten használhatják, így aztán Mary Christina és Helen mennek először. Az a szabály, hogy hangosan kell megkérdezni, amit az ember tudni akar, másként nem működik. Mindketten a műanyag izére teszik az ujjukat. Helen Mary Christinára néz, aki habozik, aztán megszólal Nancy.

– Kérdezz Bobbyról.

Mary Christina tehát megkérdezi.

– Kedvele engem Bobby Duxler?

Mindenki kuncog. Mindannyian tudjuk, hogy nem, de a tábla válasza igen, Helen kis segítségével. Mary Christina úgy vigyorog, hogy látom az alsó meg a felső fogszabályozóját egyszerre. Helen megkérdezi, kedveli-e őt bármelyik fiú. A műanyag izé köröz egy darabig, aztán a következő betűknél áll meg: D, A, V.

– David Hanley? – mondja Patty, és mindenki nevet. Dave az egyetlen fekete srác az osztályunkban. Nagyon szégyenlős és kicsi, és nagyon jó matekból.

– Talán majd segít az osztásnál – mondja Laura, aki szintén nagyon szégyenlős. Helen nevet. Pocsék matekból.

– Gyere, Clare. Most ti próbáljátok meg Ruthszal. Elfoglaljuk Helen és Mary Christina helyét. Ruth rám néz, én pedig vállat vonok.

– Nem tudom, mit kérdezzek – mondom. Mindenki vihog; hányféle kérdés lehetséges? De hát annyi mindent tudni szeretnék. Rendbe jön-e anya? Miért kiabált Ettával ma reggel apa ? Valódi személye Henry ? Hová dugta Mark a francialeckémet?

– Melyik fiúk kedvelik Clare-t? – mondja Ruth. Csúnyán nézek rá, de ő csak mosolyog. – Nem akarod tudni?

– Nem – mondom, de azért a fehér műanyagra teszem az ujjaimat. Ruth is odateszi az ujjait, és nem mozdul semmi. Mindketten igen könnyedén érintjük az izét, rendesen akarjuk csinálni, csalás nélkül. Aztán a bigyó mozogni kezd, lassan. Körbemegy, aztán megáll a H-betűn. Felgyorsul. E, N, R, Y.

– Henry – mondja Mary Christina. – Ki az a Henry?

– Nem tudom, de elpirultál, Clare – mondja Helen. – Ki az a Henry?

Csak rázom a fejem, mintha számomra is rejtély lenne.

– Te kérdezel, Ruth. – Ruth megkérdezi (nagy meglepetés), hogy ki szereti őt; a tábla azt írja, R, I, C, K. Érzem, hogy tolja a bigyót. Rick nem más, mint Mr. Malone, a természettudomány-tanárunk, aki Miss Engle-nek, az angoltanárnőnek csapja a szelet. Patty kivételével mindenki nevet; Patty is szerelmes Mr. Malone-ba. Ruth meg én felállunk, Laura és Nancy leülnek. Nancy háttal ül nekem, így nem látom az arcát, amikor megkérdezi.

– Ki az a Henry?

Mindenki rám néz, és nagy csend lesz. Nézem a táblát. Semmi. Amikor azt gondolom, már biztonságban vagyok, a műanyag izé mozogni kezd. F, mondja. Mi lehet ebből? Elvégre Nancy meg Laura semmit sem tudnak Henryről. Még én se sokat tudok Henryről. Aztán megy tovább: E, R, J. Mindannyian rám néznek.

– De hiszen nem vagyok férjnél; csak tizenegy éves vagyok.

– De ki az a Henry? – tudakolja Laura.

– Nem tudom. Talán olyasvalaki, akivel még nem találkoztam.

Bólint. Mindenki meg van babonázva. Különösen én. Férj? Férj!

1984. április 12., csütörtök

(Henry 36, Clare 12 éves)

HENRY: Clare meg én sakkozunk a tűzrakó körnél az erdőben. Gyönyörű, tavaszi nap van, az erdő csupa élet a párzó és fészket rakó madaraktól. Elbújtunk Clare családja elől, akik szintén idekinn járnak ma délután. Clare egy időre elakadt a játékban; három lépéssel korábban levettem a királynőjét, így hát vesztésre áll, de eltökélten küzd tovább. Felnéz.

– Henry, ki a kedvenced a Beatlesek közül?

– John. Természetesen.

– Miért „természetesen”?

– Hát, Ringó oké, de amolyan kétbalkezes, tudod? Es George az én ízlésemnek kicsit túlságosan New Age.

– Mi az a „New Age”?

– Különc vallások. Érzelgős, unalmas zene. Szánalmas kísérletek, hogy az ember meggyőzze magát arról, hogy minden, ami az indiaiakkal kapcsolatos, az felsőbbrendű. Távol-keleti orvoslás.

– De hát a rendes orvoslást sem szereted.

– Mert az orvosok folyton meg akarnak győzni, hogy bolond vagyok. Ha eltört volna a karom, rajongó híve lennék a nyugati orvostudománynak.

– És Paul?

– Paul a lányoknak való. Clare szégyenlősen mosolyog.

– Én Pault szeretem a legjobban.

– Mert lány vagy.

– Miért való Paul a lányoknak? Óvatosan, mondom magamnak.

– Hát tudod… Paul, ő a Helyes Beatle, tudod?

– És az rossz?

– Nem, egyáltalán nem. De a srácok jobban szeretik, ha az ember klassz, és John a Klassz Beatle.

– De halott. Nevetek.

– Az ember holtan is lehet klassz. Tulajdonképpen így a legkönnyebb, mert nem öregszik, nem hízik, és nem kopaszodik.

Clare a „When I'm 64”, az „Amikor 64 éves leszek” elejét dúdolja. Ötöt lép előre a bástyájával. Most sakk-mattot adhatok neki, mutatom is, és ő gyorsan visszavonja a lépést.

– Szóval miért szereted Pault? – kérdezem. Éppen idejében nézek fel, hogy lássam, amint hevesen elpirul.

– Mert olyan… szép – mondja Clare. Ahogy mondja, attól valahogy furcsán érzem magam. Nézem a táblát, és látom, hogy Clare sakk-mattot adhatna, ha a lovával leütné a futómat. Megmondjam neki? Ha fiatalabb volna, megmondanám. De tizenkét évesen álljon meg a saját lábán. Clare álmodozva néz le a táblára. Ráébredek, hogy féltékeny vagyok. Jézusom. Nem hiszem el, hogy féltékeny lehetek egy multimilliomos rocksztár öreg szivarra, aki Clare apja lehetne.

– Hmpf – mondom.

Clare felnéz, pajkosan mosolyog.

– Te kit szeretsz?

Téged, gondolom, de nem mondom.

– Úgy érted, amikor annyi idős voltam, mint te?

– Aha. Mikor voltál annyi idős, mint én? Mérlegelem ennek az aranyrögnek az értékét és a potenciálját, mielőtt kijátszom.

– 1975-ben voltam annyi idős, mint most te. Nyolc évvel vagyok idősebb nálad.

– Szóval húszéves vagy?

– Nos, nem, harminchat vagyok. – Az apád lehetnék. Clare a homlokát ráncolja. A matek nem az erőssége.

– De ha 1975-ben tizenkét éves voltál…

– Bocsáss meg. Igazad van. Most harminchat éves vagyok, de valahol ott – mutatok dél felé – húszéves vagyok. A való időben.

Clare próbálja ezt megemészteni.

– Szóval kettő van belőled?

– Nem egészen. Mindig csak egy én van, de amikor időutazom, néha olyan időbe megyek, ahol már vagyok, és akkor igen, elmondhatjuk, hogy kettő van belőlem. Vagy több.

– Hogy lehet az, hogy én mindig csak egyet látok?

– Fogsz kettőt is. Amikor te meg én az én jelenemben találkozunk, meglehetősen gyakran előfordul majd. – Gyakrabban, mint szeretném, Clare.

– Szóval kit szerettél 1975-ben?

– Tulajdonképpen senkit. Máson járt az eszem. De tizenhárom évesen egészen oda voltam Patty Hearstért.

Clare bosszúsnak látszik.

– Egy lányért a suliból? Nevetek.

– Nem. Gazdag kaliforniai egyetemista lány volt, akit elraboltak ezek a rémes szélső baloldali politikai terroristák, és kényszerítették, hogy raboljon bankot. Hónapokon át mindennap szerepelt a hírekben.

– Mi történt vele? És te miért kedvelted?

– Aztán elengedték, és férjhez ment, gyerekeket szült, és most gazdag úriasszony Kaliforniában. Miért kedveltem? Jaj, azt nem tudom. Irracionális, tudod? Azt hiszem, talán mert tudtam, mit érezhetett, amikor elragadták, és kényszerítették, hogy olyasmit tegyen, amit nem akart, aztán úgy látszott, már élvezte.

– Te is olyasmiket teszel, amiket nem akarsz?

– Aha. Folyton. – Elzsibbadt a lábam, felállók, és rázom, amíg bizseregni kezd. – Nem mindig nálad kötök ki, épségben és biztonságban, Clare. Sokszor olyan helyekre kerülök, ahol lopással kell ruhát és élelmet szereznem.

– Ó. – Elborul az arca, aztán meglátja a lépését, meglépi, és diadalmasan néz rám. – Sakk-matt!

– Hé! Bravó! – Meghajlok előtte. – Te vagy a sakk-királynő dujour.

– Igen, én – mondja a büszkeségtől kipirultan Clare. Kezdi visszaállítani a bábokat kezdő pozícióba. – Még egyet?

Úgy teszek, mintha megnézném nem létező órámat.

– Persze. – Leülök. – Éhes vagy? – Órák óta idekinn vagyunk, és elfogytak a készleteink; csak egy megkezdett Doritos maradt.

– Mmm. – Clare a háta mögé teszi a parasztokat; megérintem a jobb könyökét, és ő felmutatja a fehér parasztot. A szokásos kezdőlépésem következik: a királynő parasztja Q4-re. Clare a szabványos megnyitásra szabványosan válaszol: a királynő parasztja Q4-re. A következő tíz lépést aránylag gyorsan lezavarjuk, mérsékelt vérontással, aztán Clare egy ideig csak ül, bámulja a táblát. Mindig kísérletezik, mindig megkísérli a coup d'état-t.

– Kit szeretsz most? – kérdezi, anélkül, hogy felnézne.

– Húszévesen? Vagy harminchat évesen?

– Mindkettő.

Próbálok visszaemlékezni húszéves koromra. Összemosódott nők, keblek, lábak, bőr, haj. A történeteik összekeveredtek, arcukhoz már nem tartozik név. Foglalt, de nyomorult voltam húszévesen.

– A huszadik évem nem volt különleges. Senki sem jut eszembe.

Alaposan szemügyre veszem Clare-t. Tizenkét éves, az túl fiatal? Bizonyára. Jobb fantáziálni a szép, elérhetetlen, biztonságos Paul McCartneyról, mint beérni Henryvel, az Időutazó Öreg Szivarral. De miért is kérdezi?

– Henry?

– Igen?

– Nős vagy?

– Igen – vallom be kelletlenül.

– Ki az?

– Egy gyönyörű, türelmes, tehetséges, okos asszony. Elszomorodik.

– Ó. – Fogja az egyik fehér futómat, amelyet két lépéssel korábban vett le, megpörgeti a földön, mint egy búgócsigát. – Hát ez szép. – Úgy látszik, ez kihozta a sodrából.

– Mi baj?

– Semmi. – Clare a királynőjével Q2-ről KN5-re lép. – Sakk.

Lépek a lovammal, hogy megvédjem a királyomat.

– Én házas vagyok? – érdeklődik Clare. A szemébe nézek.

– Ne feszítsd túl a húrt!

– Miért ne? Úgysem mondasz nekem soha semmit. Rajta, Henry, mondd meg, vénlány leszek-e.

– Apáca vagy – ugratom. Clare megborzong.

– Nagyon remélem, hogy nem. – A bástyájával leveszi az egyik parasztomat. – Hogy találkoztál a feleségeddel?

– Sajnálom. Egészen titkos információ. – A királynőmmel leütöm a bástyáját.

Clare elhúzza a száját.

– Uh. Időutaztál? Amikor találkoztál vele?

– En a magam dolgával törődtem.

Clare sóhajt. A másik bástyájával leüt még egy parasztot. Kezdek kifogyni a parasztokból. A királynő futójával a KB4-re lépek.

– Nem rendes dolog, hogy te mindent tudsz rólam, de soha semmit nem mondasz magadról.

– Ez igaz. Nem rendes dolog. – Próbálok sajnálkozó és szolgálatkész képet vágni.

– Úgy értem, Ruth és Helen és Megan és Laura mindent elmondanak nekem, és én is elmondok nekik mindent.

– Mindent?

– Igen. Persze rólad nem beszélek nekik.

– Ó? És miért?

Clare szemlátomást védekezik.

– Te titok vagy. És különben sem hinnének nekem. – A futómat csapdába ejti a lovával, alattomos mosolyt villant felém. Nézem a táblát, hogy hogyan vehetnem le a lovát, vagy mozdíthatnám el a futómat. A fehér rosszul áll. – Henry, te valóságos személy vagy?

Egy kissé meglepődöm.

– Igen. Mi más lennék?

– Nem tudom. Szellem?

– Valóságos személy vagyok, Clare.

– Bizonyítsd be.

– Hogyan?

– Nem tudom.

– Úgy értem, nem hiszem, hogy be tudnád bizonyítani, hogy te valóságos személy vagy, Clare.

– Hogyne tudnám.

– Hogyan?

– Pontosan olyan vagyok, mint egy valóságos személy.

– Hát én is pontosan olyan vagyok. – Fura, hogy Clare előhozta ezt; még 1999-ben dr. Kendrickkel pontosan erről vívtunk filozófiai állóháborút. Kendricknek meggyőződése, hogy egy új emberi faj előfutára vagyok, éppen annyira különbözöm a hétköznapi emberekről, amennyire a cro-magnoni ember különbözött neandervölgyi szomszédjaitól. Én állítom, hogy csupán egy elfuserált példány vagyok, és az a tény, hogy nem tudunk gyermeket nemzeni, bizonyítja, hogy nem én leszek a hiányzó láncszem. Kierkegaardot és Heideggert idézzük egymásnak, veszekszünk. Közben Clare kétkedve néz rám.

– Az emberek nem szoktak úgy megjelenni és eltűnni, ahogyan te. Olyan vagy, mint a macska az Alice-ben.

– Azt állítod tehát, hogy kitalált figura vagyok? – Látom már a lépésemet: a király bástyája QR3-ra. Így Clare leütheti a futómat, de akkor elveszíti a királynőjét. Clare egy perc alatt megérti a helyzetet, és ekkor rám ölti a nyelvét. A nyelve aggasztóan narancssárga az elfogyasztott Doritostól.

– A tündérmesék jutnak eszembe rólad. Úgy értem, ha te valós vagy, miért ne lehetnének a mesék is valóságosak? – Clare feláll, közben egyre a tábla állásán töpreng, és mozgatja magát, úgy ugrándozik, mint akinek ég a bugyija. – Azt hiszem, keményebb lett a talaj. Elzsibbadt a fenekem.

– Talán valóságosak. Vagy egy kis részük valóság, aztán az emberek ezt kiegészítették, tudod?

– Hogy például Hófehérke kómában volt?

– És Csipkerózsika is.

– És az óriásbabos Jack egyszerűen csak egy zseniális kertész volt.

– Noé pedig különc vénember egy lakóhajóval meg egy csomó macskával.

Clare rám mered.

– Noé a Bibliában van. Ő nem mese.

– Ó. Igazad van. Sajnálom. – Kezdek nagyon éhes lenni. Nell perceken belül megkondítja a vacsorát jelző harangot, és Clare-nek be kell mennie. Visszaül a helyére a tábla mellé. Látom, hogy már nincs kedve játszani, amikor piramist kezd építeni a leütött figurákból.

– Még mindig nem bizonyítottad, hogy valódi vagy – mondja Clare.

– Te sem.

– Talán abban is kételkedsz, hogy én valódi vagyok-e? – kérdezi meglepetten.

– Talán csak álmodlak. Talán te álmodsz engem; talán csak egymás álmaiban létezünk, és reggelente, amikor felébredünk, elfelejtjük egymást.

Clare elkomorodik, és olyan kézmozdulatot tesz, mintha el akarná hessenteni ezt a különös ötletet.

– Csípj meg – kéri. Odahajolok, és kissé megcsípem a karját. – Erősebben! – Most úgy csípem meg, hogy egy pár másodpercig fehér-vörös nyom marad a karján, aztán eltűnik. – Nem gondolod, hogy fel kéne ébrednem, ha aludnék? Mindenesetre nem érzem úgy, hogy alszom.

– Én pedig nem érzem magam szellemnek. Sem kitalált figurának.

– Honnan tudod? Úgy értem, ha csak kitalálnálak, és nem akarnám, hogy tudd, hogy csak ki vagy találva, egyszerűen nem mondanám meg, nem igaz?

Felhúzom a szemöldökömet.

– Talán Isten is csak kitalált minket, és nem mondja meg nekünk.

– Nem szabad ilyeneket mondanod – kiált fel Clare. – Egyébként te nem is hiszel Istenben. Vagy igen?

Vállat vonok, témát változtatok.

– Valóságosabb vagyok, mint Paul McCartney. Clare aggódni látszik. Kezdi a bábukat visszarakni a dobozba, gondosan elkülönítve a fehéreket és a feketéket.

– Paul McCartneyt sokan ismerik – rólad egyedül csak én tudok.

– De velem valóban találkoztál, vele soha.

– Anyukám volt egy Beatles-koncerten. – Becsukja a sakkdobozt, elnyúlik a földön, felnéz a friss levelek baldachinjára. – A Comiskey Parkban volt, Chicagóban, 1965. augusztus 8-án. – Ujjammal megbököm a hasát, ő pedig összegömbölyödik, mint egy sündisznó, és kacag. Némi csiklandozás és ugrándozás után fekszünk a földön, a kezünk összekulcsolva a hasunkon, és Clare megkérdezi.

– A feleséged is időutazó?

– Nem. Hál' istennek.

– Miért hál' istennek? Szerintem jó móka lenne. Együtt mehetnétek ide-oda.

– Családonként egy időutazó is több, mint sok. A dolog veszélyes, Clare.

– És a feleséged aggódik miattad?

– Igen – mondom lágyan. – Aggódik. – Tűnődöm, mit csinálhat most, 1999-ben Clare. Talán alszik. Talán nem is vette észre, hogy elmentem.

– Szereted őt?

– Nagyon – suttogom. Némán fekszünk egymás mellett, nézzük a táncoló faágakat, a madarakat, az eget. Elfojtott szipogást hallok, és Clare-re pillantva döbbenten látom, hogy könnyek folynak végig az arcán a füle felé. Felülök, fölé hajlok. – Mi baj, Clare? – Csak rázza a fejét, és összeszorítja a száját. Megsimogatom a haját, felültetem, magamhoz ölelem. Gyerek még, és már nem az. – Mi baj?

Olyan halkan mondja, hogy meg kell kérnem, ismételje meg.

– Csak az, hogy azt hittem, én vagyok a feleséged.

1984. június 27., szerda

(Clare 13 éves)

CLARE: A Réten állok. Június vége van, késő délután; pár perc múlva ideje lesz vacsorához készülődni. Csökken a hőmérséklet. Tíz perccel ezelőtt az ég még rezesen kéklett, hatalmas hőség borult a Rétre, minden meggörbültnek tetszett, mintha óriási üvegkupola alatt lenne, a közeli zajokat mind felfalta a kánikula, csak rovarok végtelen serege zümmögött. Én a picike fahídon ültem, néztem, hogyan korcsolyáznak a vízipókok az apró tavacskán, és Henryre gondoltam. Ma nincs Henry-nap; a legközelebbi huszonkét nap múlva lesz. Most sokkal hűvösebb van. Henry számomra érthetetlen. Egész életemben egyszerűen úgy fogadtam el, hogy Henry nem valami nagy dolog; vagyis, hogy bár Henry titok, és ezért automatikusan izgalmas, ugyanakkor Henry egy csoda, és csak mostanában kezdtem ráébredni, hogy a legtöbb lánynak nincs Henryje, vagy ha van, hallgat róla. Szél támad; a magas fű susog, becsukom a szemem, és olyan a hangja, mint a tengeré (ilyet csak a tévében láttam). Amikor kinyitom a szemem, az ég sárga és zöld. Henry azt mondja, a jövőből jön. Kiskoromban nem láttam ebben semmi különöset; nem tudtam, mit jelent. Most azon tűnődöm, hogy a jövő valamiféle konkrét hely lehet, vagy olyan, mint egy hely, ahová el lehet menni; úgy értem, ahová másként is el lehet jutni, mint hogy az ember idősebb lesz. Nem tudom, Henry el tudna-e vinni a jövőbe. Az erdő fekete, és a fák lehajolnak. A rovarok zaja elült, a szél mindent elsimít, a fű lelapul, a fák nyikorognak és nyögnek. Félek a jövőtől; olyan, mint egy nagy, rám váró doboz. Henry azt mondja, ismer engem a jövőben. Hatalmas, fekete felhők közelednek a fák mögül, olyan gyorsam, hogy elnevetem magam, olyanok, mint a bábok, és minden felém kavarog, és hosszan, halkan távoli mennydörgés hallatszik. Azon kapom magam, hogy egyedül én állok vékonyan és függőlegesen a Réten, ahol minden lekushadt, lefekszem hát én is, abban a reményben, hogy nem vesz észre a közeledő vihar, és a hátamon fekszem, felfelé nézve, amikor az égből szakadni kezd az eső. A ruhám egy szempillantás alatt átázik, és egyszeriben úgy érzem, itt van Henry, hihetetlen szükségét érzem, hogy Henry itt legyen, és két kezét rám tegye, miközben úgy tetszik, Henry az eső, és egyedül vagyok, és kívánom őt.

1984. szeptember 23., vasárnap

(Henry 35, Clare 13 éves)

HENRY: A tisztáson vagyok, a Réten. Igen korán van, alig pirkad. Nyár vége felé jár, a virágok meg a fű a mellemig érnek. Hűvös van. Egyedül vagyok. Átgázolok a növényzeten, megtalálom a ruhás dobozt, kinyitom, farmernadrág van benne, fehér oxford ing, vietnami papucs. Sosem láttam még ezeket a ruhadarabokat, így nem tudom, hol lehetek az időben. Clare ennivalót is hagyott nekem: mogyoróvajas-zselés szendvicset gondosan alufóliába csomagolva, melléje egy almát meg egy zacskó Jey's burgonyaszirmot. Lehet, hogy éppen az iskolai uzsonnáját hagyta itt nekem. Úgy vélem, a hetvenes évek végén vagy a nyolcvanas évek elején lehetek. Leülök a kőre, megeszem az uzsonnát, és sokkal jobban érzem magam. Felkel a nap. Az egész Rét kék, aztán narancsvörös és rózsaszín, az árnyékok hosszúak, aztán jön a nappali fény. Clare-nek se híre, se hamva. Pár lépésnyire bekúszom a növények közé, összegömbölyödök a földön, bár harmatos, és elalszom.

Amikor felébredek, a nap magasabban áll, és Clare mellettem ül és egy könyvet olvas. Rám mosolyog és megszólal.

– Nappal az ingoványon. A madarak dalolnak, a békák brekegnek, és ideje felkelni!

Felnyögök, a szememet dörzsölöm.

– Szia, Clare. Milyen nap van ma?

– Vasárnap, 1984. szeptember 23.

Clare tizenhárom éves. Különös és nehéz kor, de nem annyira bonyolult, mint amit a jelenemben élünk át. Felülök, ásítok.

– Clare, ha nagyon szépen megkérnélek, nem mennél be a házba, és nem csempésznél ki nekem egy csésze kávét?

– Kávét? – Clare úgy mondja, mintha sosem hallott volna még kávéról. Felnőttként éppen olyan kávéfüggő, mint én. Végiggondolja a haditervet.

– Nagyon szépen kérem.

– Oké, megpróbálom. – Feláll, lassan. Ez az az év, amikor Clare megnőtt, méghozzá gyorsan. Az elmúlt évben több mint tíz centit nőtt, és még nem szokta meg az új testét. Keblek, lábak és csípők, mind-mind vadonatúj. Próbálok nem gondolni erre, amint nézem, ahogy megy a ház felé. A könyvére pillantok. Egy Dorothy Sayers, amelyet nem olvastam. A harmincharmadik oldalnál tartok, mire visszajön. Termoszt hozott, csészéket, takarót és pár fánkot. A nyári nap szeplőkkel hintette tele Clare orrát, és vissza kell fognom magam, hogy végig ne simítsam napszítta haját, amely a karjára hullik, amint kiteríti a takarót.

– Az isten áldjon meg érte. – Úgy veszem el a termoszt, mintha valami szentség lenne benne. Leülünk a takaróra. Lerúgom a papucsot, töltök egy csésze kávét, kortyolok. Hihetetlenül erős és keserű.

– Ejha! Ez rakétaüzemanyag, Clare.

– Túlságosan erős? – Kissé csalódottnak látszik, ezért gyorsan bókolok neki.

– Valószínűleg nincs olyan, hogy túlságosan erős, de meglehetősen erős. Nekem azért ízlik. Te főzted?

– Aha. Még sosem főztem kávét, és bejött Mark, és szekálni kezdett, így aztán talán elrontottam.

– Dehogy, finom. – Megfújom a kávét, és lehörpintem. Már sokkal jobban érzem magam. Töltök még egy csészével.

Clare elveszi tőlem a termoszt. Félujjnyi kávét tölt magának, óvatosan belekortyol.

– Huh – mondja. – Ez undorító. Ilyennek kell lennie?

– Hát, többnyire nem ennyire erős. Te sok tejszínnel és cukorral szereted.

Clare a többi kávét a Rétre önti, és vesz egy fánkot.

– Szörnyeteget csinálsz belőlem.

Erre nincs kész válaszom, mert ez sosem jutott még eszembe.

– Nem én.

– De bizony.

– De nem. – Szünetet tartok. – Hogy érted, hogy szörnyeteget csinálok belőled? Semmit sem csinálok belőled.

– Tudod, azt mondod nekem, hogy tejszínnel és cukorral szeretem a kávét, amikor szinte nem is kóstoltam még. Úgy értem, hogy fogok rájönni, hogy valóban azt szeretem-e, vagy csak azért fogom szeretni, mert te mondtad?

– De Clare, ez a te személyes ízlésed. Rá fogsz jönni, hogyan szereted a kávét, akár mondok valamit, akár nem. Különben is, te nyaggatsz folyton, hogy meséljek a jövőről.

– A jövő ismerete nem azonos azzal, hogy megmondják nekem, hogy mit szeretek – mondja Clare.

– Miért? Mindezek a szabad akarattal függnek össze. Clare leveszi a cipőjét meg a zokniját. A zoknit a cipőbe teszi, a cipőt takarosan a takaró mellé. Aztán fogja az elhajított papucsomat, és a cipője mellé rakja, mintha a takaró tatami lenne.

– Azt hittem, a szabad akarat a bűnnel függ össze. Ezen elgondolkodom.

– Nem – mondom –, miért korlátozódna a szabad akarat a jóra meg a rosszra? Úgy értem, éppen az imént határoztad el a tulajdon szabad akaratodból, hogy leveszed a cipőd. Nem számít, senkit sem érdekel, viselsz-e cipőt, vagy sem, ez nem bűnös, nem erényes, nem befolyásolja a jövőt, de szabad akaratodat gyakoroltad.

Clare vállat von.

– De néha mondasz valamit, és úgy érzem, a jövő már itt van, tudod? Mintha a jövőm a múltban történt volna, és ez ellen nem tehetek semmit.

– Ezt hívják determinizmusnak – mondom neki. – Ez kísért álmaimban.

Ez felkelti Clare érdeklődését.

– Miért?

– Nézd, ha te beskatulyázva érzed magad a gondolattól, hogy a jövőd megváltoztathatatlan, képzeld el, mit érzek én. Állandóan beleütközöm a ténybe, hogy semmit nem tudok megváltoztatni, még akkor sem, ha éppen ott vagyok, és tanúja vagyok.

– De hiszen változtatsz dolgokon, Henry! Úgy értem, leírtad, mit kell odaadnom neked 1991-ben, a Down-kóros gyerek miatt. És a Lista, ha nem lenne a Lista, nem tudnám, mikor jöjjek ide találkozni veled. Állandóan megváltoztatod a dolgokat.

Mosolygok.

– Csak olyasmit tehetek, ami a már megtörtént felé tereli a dolgokat. Azt például nem tudom meg nem történtté tenni, hogy levetted a cipőd.

Clare nevet.

– Mit számít neked, levettem-e, vagy sem?

– Nem számít. De ha számítana is, immár a világmindenség történetének megváltoztathatatlan része, és semmit sem tehetek ellene. – Veszek egy fánkot. Bismarck, a kedvencem. A cukormáz kissé megolvadt a napon, az ujjamra ragad.

Clare lenyeli fánkja utolsó falatját, felhajtja a farmerja szárát, törökülésben ül. Megvakarja a nyakát, bosszúsan néz rám.

– Most nagyképűvé tettél. Valahányszor kifújom az orrom, azt fogom érezni, hogy ez történelmi esemény.

– Az is.

Az égre néz.

– Mi a determinizmus ellentéte.

– Káosz.

– Ó. Azt nem kedvelem. Te kedveled?

Nagyot harapok a Bismarckból, töprengek a káoszon.

– Igen és nem. A káosz nagyobb szabadság; lényegében tökéletes szabadság. De jelentés nélkül. Szeretnék szabadon cselekedni, de azt is szeretném, hogy a tetteimnek valami jelentése legyen.

– De, Henry, megfeledkezel Istenről – miért ne lehetne egy isten, aki jelentést ad a tetteidnek? – Clare összeráncolja a homlokát, és beszéd közben elnéz a Réten át.

Bekapom a Bismarck utolsó falatját, és lassan rágom, hogy időt nyerjek. Valahányszor Clare Istent említi, a tenyerem izzadni kezd, és szeretnék elfutni, elrejtőzni vagy eltűnni.

– Nem tudom, Clare. Úgy értem, én a dolgokat túlságosan véletlenszerűnek és értelmetlennek látom ahhoz, hogy higgyek Istenben.

Clare átkarolja a térdét.

– De az imént mondtad, hogy úgy fest, mintha minden el lenne előre tervezve.

– Hpmf – mondom. Elkapom Clare bokáját, a lábát az ölembe húzom és megszorítom. Clare nevet, hátratámaszkodik a könyökére. Clare lába hideg a kezemben; rózsaszínű és tiszta. – Oké – mondom –, lássuk csak. A következők közül választhatunk: egy-egy tömbből faragott mindenség, ahol a múlt, a jelen és a jövő egyszerre és együtt létezik, és minden megtörtént már; a káosz, ahol bármi megtörténhet, és semmit nem lehet megjósolni, mert nem ismerjük az összes változót; és a keresztény mindenség, ahol Isten alkotott mindent, és minden bizonyos cél érdekében van itt, de azért van szabad akaratunk. Így van?

Clare mozgatja a lábujjait.

– Azt hiszem.

– És te melyikre szavazol?

Clare hallgat. Pragmatizmusa meg a Jézus és Mária iránti romantikus rajongása így, tizenhárom évesen szinte teljes egyensúlyban van. Egy évvel ezelőtt habozás nélkül Istent mondott volna. Tíz év múlva a determinizmusra fog szavazni, és tíz évvel azután azt fogja hinni, hogy a mindenség véletlenszerű, hogy ha Isten létezik, nem hallja az imáinkat, hogy ok és okozat elkerülhetetlenek és brutálisak, de nincs értelmük. És azután? Nem tudom. De ebben a pillanatban Clare a serdülőkor küszöbén ül, egyik oldalon a hitével, a másikon növekvő szkepticizmusával, és vagy zsonglőrködni próbál velük, vagy megpróbálja összesűríteni őket, amíg egybe nem olvadnak. Rázza a fejét.

– Nem tudom. Akarom Istent. Ez oké? Seggfejnek érzem magam.

– Persze hogy oké. Ez az, amit hiszel.

– De nem csak hinni akarom. Azt akarom, hogy igaz legyen.

Végighúzom a hüvelykujjam Clare talpán, és ő becsukja a szemét.

– Te meg Aquinói Szent Tamás – mondom.

– Hallottam róla – mondja Clare úgy, mintha egy régen nem látott, kedvenc nagybácsiról vagy egy olyan tévéműsor vezetőjéről lenne szó, amelyet kicsi korában nézett.

– Ő is rendet és értelmet akart, de Istent is. A tizenharmadik században élt, és a párizsi egyetemen tanított. Tamás egyaránt hitt Arisztotelészben és az angyalokban.

– Szeretem az angyalokat – mondja Clare. – Olyan szépek. Bárcsak szárnyam lenne, és tudnék repülni, üldögélhetnék felhőkön!

– „Ein jeder Engel ist schrecklich.”

Clare sóhajt, könnyű kis sóhaja azt jelenti, Nem tudok németül, emlékszel?

– Tessék?

– „Minden angyal rémítő”. Egy Rilke nevű költő A duinói elégiák című versciklusából való. Az egyik kedvenc költőd.

Clare nevet.

– Már megint!

– Mi van már megint?

– Megmondod, mit szeretek. – Clare az ölembe fúrja a lábát. Gondolkodás nélkül a vállamra teszem a lábát, de ezt valahogy túlságosan is szexuálisnak érzem, ezért gyorsan újra a kezembe veszem Clare két lábát, és egyik kezemben tartom a levegőben, amint hátradől, ártatlanul és angyalian, a haja glóriaként terül szét a takarón. Megcsiklandozom a lábát. Clare kacag, és kibújik a kezemből, mint egy hal, felugrik, és cigánykereket vet a tisztáson, közben vigyorog rám, mintha biztatna, hogy menjek, kapjam el. Én csak visszavigyorgok, mire visszajön, és leül mellém a takaróra.

– Henry?

– Igen?

– Megváltoztatsz.

– Tudom.

Nézem Clare-t, és egy pillanatra elfelejtem, hogy nagyon fiatal, és hogy mennyire régen volt ez; Clare-t, a feleségemet látom rávetítve ennek a lánykának az arcára, és nem tudom, mit mondjak ennek a Clare-nek, aki öreg és fiatal és különbözik más lányoktól, aki tudja, hogy másnak lenni nehéz. De Clare szemlátomást nem vár választ. A karomba bújik, és én átfogom a vállát.

– Clare! – A Rét csendjében Clare apja kiáltja a lánya nevét. Clare felugrik, felkapja a cipőjét meg a zokniját.

– Templomba kell mennem – mondja, és egyszeriben ideges lesz.

– Oké – mondom. – Hm, szia. – Integetek neki, és ő mosolyog, és viszlátot motyog, és fut az ösvényen, és már itt sincs. Fekszem egy ideig a napon, Istenen tűnődöm, Dorothy Sayerst olvasom. Vagy egy óra múlva már én is eltűntem, és csak egy takaró meg egy könyv, kávéscsészék és ruhanemű mutatja, hogy egyáltalán ott voltunk.

A VÉGE UTÁN

1984. október 27., szombat

(Clare 13, Henry 43 éves)

CLARE: Hirtelen felébredek. Zajt hallottam: valaki a nevemet mondta. Mintha Henry lett volna. Felülök az ágyban, fülelek. A szelet meg a varjakat hallom. És ha mégis Henry volt? Kiugróm az ágyból és futok, cipő nélkül szaladok le, ki a hátsó ajtón, a Rétre. Hideg van, a szél átfúj a hálóingemen. Hol van? Megállok és odanézek, a gyümölcsös mellett, ott van apa és Mark a rikító, narancsszínű vadászruhájukban, és van velük egy férfi, mind állnak és néznek valamit, de meghallanak, felém fordulnak, és látom, hogy Henry az a férfi. Mit csinál Henry apával és Markkal? Odafutok hozzájuk, a száraz fű vágja a lábam, és apa odajön hozzám.

– Kedvesem – mondja –, mit keresel itt ilyen korán?

– A nevemet hallottam – mondom. Rám mosolyog. Csacsi lány, mondja a mosolya, és Henryre nézek, hogy ő ad-e magyarázatot. Miért hívtál, Henry?, de ő a fejét rázza, és az ajkára teszi az ujját, Pszt, el ne mondd, Clare. Bemegy a gyümölcsösbe, én pedig látni szeretném, mit néznek, de nincs ott semmi, és apa azt mondja, „Menj vissza az ágyadba, Clare, csak álom volt.” Átkarol, és elindul velem a ház felé, és én visszanézek Henryre, és ő integet, mosolyog, Minden rendben, Clare, majd később elmagyarázom (bár Henryt ismerve, valószínűleg nem fogja elmagyarázni, hagyja, hogy magamtól rájöjjek, vagy majd magától kiderül egyszer). Visszaintek neki, aztán odakapom a fejem, hogy vajon Mark látta-e, de Mark háttal áll nekünk, bosszús és várja, hogy elmenjek, hogy apával visszamehessenek vadászni, de mit csinál itt Henry, mit mondtak egymásnak? Újra visszanézek, de nem látom Henryt, és apa azt mondja, „Menj csak, Clare, feküdj le”, és homlokon csókol. Feldúltnak látszik, így hát szaladok, futok vissza a házba, aztán halkan fel a lépcsőn, aztán ülök az ágyamon, reszketek, és még mindig nem tudom, mi történt, de tudom, hogy rossz volt, nagyon-nagyon rossz.

1987. február 2., hétfő

(Clare 15, Henry 38 éves)

CLARE: Amikor hazaérek az iskolából, Henry az olvasószobában vár. Berendeztem neki egy kis szobát a kazánház mellett; szemben van a biciklitárolóval. Az egész ház tudomására hoztam, hogy szeretek olvasgatni a pincében, és valóban sok időt töltök itt, így nem fog gyanút senki. Henry egy széket tett a kilincs alá. Négyet kopogok, beenged. Amolyan fészket épített párnákból, díszpárnákból és takarókból, és régi folyóiratokat olvasott az íróasztali lámpám fényénél. Apa egyik régi farmerját és kockás flanelingét viselte, fáradtnak és borotválatlannak látszik. Reggel nyitva hagytam neki az ajtót, és most itt van. Az étellel teli tálcát leteszem a földre.

– Hozhatnék le könyveket.

– Ezek nagyon jók. – 60-as évekbeli Mad magazinokat olvasgat. – És nélkülözhetetlenek időutazóknak, akiknek sokszor egy pillanat alatt fel kell találniuk magukat – mondja, és felmutatja az 1968-as Világ Almanachot.

Leülök mellé a takarókra és ránézek, arrább akar-e tolni. Látom, hogy valami ilyesmi jár a fejében, ezért felmutatom neki a kezem, aztán ráülök. Mosolyog.

– Érezd magad otthon – mondja.

– Honnan jössz?

– 2001 októberéből.

– Fáradtnak látszol. – Látom, hogy vívódik, elmondja-e nekem, miért fáradt, de mégsem teszi. – Mivel foglalkozunk 2001-ben?

– Nagy dolgokkal, kimerítő dolgokkal. – Henry enni kezdi a marhasültes szendvicset. – Hé, ez Finom.

– Nell készítette. Nevet.

– Sosem fogom megérteni, hogyan van az, hogy hatalmas, a szélviharnak is ellenálló szobrokat tudsz építeni, boldogulsz festékek receptjeivel, papírt tudsz készíteni, de az étellel nem tudsz mit kezdeni. Döbbenetes.

– Valami mentális blokk. Fóbia.

– Ijesztő.

– Bemegyek a konyhába, és megszólal egy hangocska, „Menj innen”, és én megyek.

– Eleget eszel? Soványnak látszol. Kövérnek érzem magam.

– Eszem. – Lehangoló gondolatom támad. – Nagyon kövér vagyok 2001-ben? Talán azért gondolod, hogy most sovány vagyok.

Henrynek valami vicces dolog járhat az eszében, amit én nem értek.

– Tulajdonképpen molett vagy, a jelenemben, de nem sokáig.

– Huh.

– A teltség jó. Nagyon jól fog állni neked.

– Nem, köszönöm. – Henry aggodalmasan néz rám. – Tudod, nem vagyok anorexiás vagy ilyesmi. Úgy értem, nem kell aggódnod.

– Tudod, csak azért, mert a mamád mindig nyaggatott miatta.

– Nyaggatott?

– Nyaggat.

– Miért mondtad múlt időben?

– Csak úgy. Lucille remekül van. Ne aggódj. – Hazudik. A gyomrom ökölbe szorul, átkarolom a térdem, és lehajtom a fejem.

HENRY: Nem hiszem el, hogy képes voltam így elszólni magam. Simogatom Clare haját, és hevesen vágyom rá, hogy visszatérhessek a jelenembe, akár egy percre, csak annyi időre, hogy beszélhessek Clare-rel, hogy megtudjam, mit mondjak neki, tizenöt éves korában, az édesanyja haláláról. Azért van ez, mert nem aludtam. Ha aludtam volna, gyorsabban forogna az agyam, de legalábbis ügyesebben palástolnám az elszólásaimat. Csakhogy Clare, akinél igazabb embert nem ismerek, rendkívül érzékeny még a legapróbb hazugságokra is, és most vagy hallgatok, amitől teljesen kiborul, vagy hazudok, amit nem fog elhinni, vagy megmondom az igazat, ami fel fogja izgatni, és megváltoztathatja az anyjához való viszonyulását. Clare rám néz.

– Mondd el – mondja.

CLARE: Henry nyomorúságos képet vág.

– Nem tehetem, Clare.

– Miért nem?

– Nem jó előre tudni a dolgokat. Elszúrja az ember életét.

– Igen. De az sem megy, hogy csak félig mondasz el valamit.

– Nincs mit elmondanom. Kezdek bepánikolni.

– Megölte magát. – Egyre biztosabb vagyok a dolgomban. Mindig ettől féltem a legjobban.

– Nem. Nem. Egyáltalán nem.

Henryre meredek. Nagyon szerencsétlennek látszik. Nem tudom eldönteni, igazat mond-e. Ha olvasni tudnék a gondolataiban, mennyivel könnyebb lenne az élet. Mama. Jaj, mama.

HENRY: Ez iszonyatos. Nem hagyhatom ilyen állapotban Clare-t.

– Petefészekrák – mondom nagyon halkan.

– Hál' istennek – mondja, és sírni kezd.

1987. június 5., péntek

(Clare 16, Henry 32 éves)

CLARE: Egész nap vártam Henryt. Olyan izgatott vagyok. Tegnap kaptam meg a jogosítványomat, és apa azt mondta, elmehetek a Fiattal Ruth bulijára. Mamának ez egyáltalán nem tetszik, de minthogy apa már igent mondott, nem tehet semmit. Hallom őket vitatkozni a könyvtárban vacsora után.

– Megkérdezhettél volna…

– Nem hittem, hogy ennyire fontos, Lucy… Fogom a könyvem, és kimegyek a Rétre. Lefekszem a fűbe. A nap kezd lenyugodni. Hűvös van idekinn, és a fű tele van apró, fehér pillékkel. Az égbolt rózsaszínű és narancsvörös nyugaton, egyre sötétülő kék fölöttem. Arra gondolok, visszamegyek a házba pulcsiért, amikor hallom, hogy valaki jön a fűben. Hát persze, Henry. Belép a tisztásra, leül a kőre. Lesem a fűből. Eléggé fiatalnak látszik, a harmincas évei elején járhat. Az egyszerű, fekete pólót viseli farmerral. Csak ül csendesen, vár. Én azonban nem bírok már várni, felugróm, mire összerezzen.

– Jézusom, Clare, szívrohamot hozol az öreg szivarra.

– Nem vagy öreg szivar.

Henry mosolyog. Mindig mulattatja az öregség.

– Csókot – követelem, és megcsókol.

– Ez miért járt? – kérdezi.

– Megkaptam a jogosítványomat! Henry riadtnak látszik.

– Te jó ég! Úgy értem, gratulálok. Rámosolygok; semmi nem ronthatja el a hangulatomat.

– Csak irigykedsz.

– Úgy van. Imádok vezetni, és sosem vezetek.

– Hogyhogy?

– Nagyon veszélyes.

– Gyáva.

– Úgy értem, másokra. Képzeld el, mi lenne, ha vezetés közben egyszerre csak eltűnnék? A kocsi menne tovább, és bumm!, rengeteg halott és vér. Nem szép dolog.

Leülök a kőre Henry mellé. Elhúzódik. Nem veszek róla tudomást.

– Ruthhoz megyek este bulira. Akarsz jönni? Felhúzza a szemöldökét. Ez általában azt jelenti, hogy idézni fog valami könyvből, amelyről sosem hallottam, vagy kiselőadást tart valamiről. De csak ennyit mond.

– De Clare, akkor rengeteg barátoddal fogok találkozni.

– Miért ne? Unom már a titkolózást.

– Nézzük csak. Tizenhat éves vagy. Én most éppen harminckettő, csak kétszer annyi, mint te. Biztosan senki nem venné észre, és a szüleid sem tudnák meg soha.

Sóhajtok.

– Nézd, el kell mennem a bulira. Gyere velem, maradj a kocsiban, nem maradok ott sokáig, és akkor elmehetünk valahová.

HENRY: Úgy egysaroknyira parkolunk le Ruthék házától. Idáig elhallatszik a zene; a Talking Headstől megy az Egyszer az életben. Tulajdonképpen szívesen mennék Clare-rel, de butaság lenne. Kiugrik a kocsiból, és azt mondja, „Maradj!”, mintha valami nagy, engedetlen kutya lennék, és magas sarkú cipőjében, miniszoknyájában eltipeg Ruthék felé. Hátradőlök és várok.

CLARE: Mihelyt belépek az ajtón, látom, hogy ez a buli tévedés. Ruth szülei egy hétre San Franciscóba mentek, így Ruthnak legalább lesz ideje megjavítani dolgokat, kitakarítani és kimagyarázkodni, de azért örülök, hogy mindez nem a mi házunkban történik. Ruth bátyja, Jaké is meghívta a barátait, legalább százan vannak itt összesen, és mindenki részeg. Több a fiú, mint a lány, sajnálom, hogy nem nadrágban és lapos sarkú cipőben jöttem, de már mindegy. Amint a konyhába tartok italért, valaki megszólal a hátam mögött.

– No nézd, itt van Mindent a szemnek, semmit a kéznek kisasszony! – Utána obszcén szürcsölő hang következik. Megfordulok, és a (pattanásai miatt) Gyíkpofának nevezett srácot látom. – Csini a ruhád, Clare.

– Kösz, de nem a te kedvedért vettem fel, Gyíkpofa. Követ a konyhába.

– Nem szép ilyeneket mondani, ifjú hölgyem. Elvégre csupán elragadtatásomat kívántam kifejezni totálisan lenyűgöző szerelésed láttán, te meg csak sértegetsz… – És be nem áll a szája. Végül úgy menekülök, hogy megragadom Helent, és élő pajzsként használva őt, kiiszkolok a konyhából.

– Ciki – mondja Helen. – Hol van Ruth?

Ruth odafenn, a hálószobájában bujkál Laurával. Füvet szívnak a sötétben, és nézik az ablakból, amint Jaké haverjainak egyik csoportja ruhástul ugrál a medencébe. Hamarosan mindannyian az ablakban ülünk, és bámulunk kifelé.

– Mmm – mondja Helen. – Ezt el tudnám viselni.

– Melyiket? – kérdezi Ruth.

– Azt ott az ugródeszkán.

– Óóó.

– Nézd Ront – mondja Laura.

– Az Ron? – vihog Ruth.

– Hűha. Szerintem még jobban nézne ki a Metallica póló meg a bőrmellény nélkül – mondja Helen. – Hé, Clare, nagyon csendben vagy.

– Tessék? Igen, azt hiszem – mondom erőtlenül.

– Nézz csak magadra – mondja Helen. – Keresztbe áll a szemed a buja vágytól. Szégyellem magam miattad. Hogy hagyhattad, hogy ilyen állapotba juss? – Nevet. – Komolyan, Clare, miért nem akarsz végre túlesni rajta?

– Nem lehet – mondom szánalomra méltón.

– Dehogynem. Csak menj le, és kiáltsd el magad: „Dugjatok meg!”, és minimum ötven srác versengne, hogy „Én! Én!”

– Nem érted. Nem akarok… nem arról van szó, hogy…

– Egy bizonyos valakit akar – mondja Ruth, közben le nem veszi a szemét a medencéről.

– Kit? – kérdezi Helen. Vállat vonok.

– Gyerünk, Clare, ki vele.

– Hagyjátok békén – mondja Laura. – Ha Clare nem akarja megmondani, nem kell megmondania. – Laura mellett ülök, a vállára hajtom a fejem.

Helen felugrik.

– Rögtön jövök.

– Hová mész?

– Hoztam pezsgőt meg körtelét, hogy Bellink keverjünk, de a kocsiban hagytam. – Kirohan az ajtón. Egy magas, hosszú hajú fiú hátraszaltót ugrik az ugródeszkáról.

– O-lala – mondja egyszerre Ruth és Laura.

HENRY: Hosszú idő telt el, nagyjából egy óra. Megeszem a burgonyaszirom felét, iszom a meleg kólából, amelyet Clare hozott. Egy kicsit szundítok. Clare olyan régen elment, hogy már-már arra gondolok, sétálok egyet. Pisilnem is kell.

Magas sarkú cipő kopogását hallom, egyre közelebbről. Kinézek, de nem Clare az, hanem egy szőke bombázó feszes, piros ruhában. Pislogok, és megállapítom, hogy ez Clare barátnője, Helen Powell. Hűha.

Az én oldalamra kerül, lehajol, benéz a kocsiba. A dekoltázsában Tokióig látok. Kissé elbizonytalanodom.

– Szia, Clare pasija. Helen vagyok.

– Tévedsz, Helen. De örülök, hogy megismerhettelek. – A lehelete erősen alkoholos.

– Ki se szállsz a kocsiból, hogy rendesen bemutatkozz?

– Ó, igazán kényelmesen érzem itt magam, kösz.

– Akkor én ülök be hozzád. – Bizonytalanul megkerüli a kocsi elejét, kinyitja az ajtót, és lehuppan a sofőrülésre.

– Időtlen idők óta találkozni akartam veled – árulja el bizalmasan Helen.

– Igazán? Miért? – Kétségbeesetten kívánom, hogy jöjjön már Clare, és mentsen meg, de akkor sok minden kiderülhet, nem igaz?

Helen közelebb hajol, és sottovoce mondja.

– Kikövetkeztettem, hogy ki is vagy. Rendkívüli megfigyelőképességem arra a következtetésre vezetett, hogy ha az ember kizárja a lehetetlent, csakis az igazság marad, bármenyire hihetetlen is legyen. Ebből adódik – Helen böfögésnyi szünetet tart. – Ez nem illik úrinőhöz. Bocsáss meg. Ebből adódik, vontam le a következtetést, hogy Clare-nek biztosan valami pasija van, máskülönben nem utasítaná vissza ezeket a helyes srácokat, akiket ez a dolog teljesen lelomboz. És íme, itt vagy. Ta da!

Mindig kedveltem Helent, szomorú vagyok, hogy félre kell vezetnem. Ez azonban megmagyaráz valamit, amit az esküvőnkön mondott nekem. Szeretem, amikor a kirakójáték apró darabkái így a helyükre kerülnek.

– Igazán lenyűgöző indoklás, Helen, de nem vagyok Clare pasija.

– Akkor miért ülsz a kocsijában? Száguld az agyam. Clare meg fog ölni.

– Clare szüleinek a barátja vagyok. Aggódtak, amiért olyan partira jött kocsival, ahol pia is lehet, és megkértek, hogy kísérjem el, és fuvarozzam haza, ha bepiálna.

Helen duzzog.

– Erre egyáltalán nincs szükség. A mi kis Clare-ünk alig iszik egy gyűszűnyit…

– Azt sosem mondtam, hogy iszik. Csak a szülei nagyon féltik.

Újra cipősarok kopog a járdán. Ezúttal Clare az. Megdermed, amikor meglátja, hogy társaságom akadt. Helen kiugrik a kocsiból.

– Clare! Ez a komisz fickó azt mondja, nem a pasid. Clare meg én összenézünk.

– Nem is az – mondja kurtán Clare.

– Ó – mondja Helen. – Elmész?

– Majdnem éjfél van. Leragad a szemem. – Clare megkerüli a kocsit, kinyitja az ajtót. – Gyerünk, Henry, menjünk. – Beindítja a motort, felgyújtja a reflektorokat.

Helen mozdulatlanul áll a reflektorfényben. Aztán odajön az én oldalamra.

– Nem a pasija, mi, Henry?Egy pillanatig el is hitetted velem, komolyan. Viszlát, Clare. – Nevet, Clare pedig ügyetlenül kigurul a parkolóhelyről, és megyünk. Ruth a Congeren lakik. Amint kifordulunk a Broadwayre, látom, hogy nem égnek az utcai lámpák. A Broadway kétsávos autóút. Egyenes, mint a vonalzó, de világítás nélkül olyan, mintha egy víz alatti alagútban lennénk.

– Kapcsold be az országútit, Clare – mondom. Előrenyúl, és teljesen lekapcsolja a világítást.

– Clare!

– Ne mondd nekem, hogy mit tegyek! – Elhallgatok. Csak az órás rádió kivilágított számait látom. 11.36 óra van. Hallom a kocsi mellett elsuhanó levegőt, a motort; érzem, ahogy a kerekek suhannak az aszfalton, de mintha mégis mozdulatlanok lennénk, és a világ mozogna körülöttünk úgy hetven mérföldes sebességgel. Becsukom a szemem. Nem változik semmi. Kinyitom a szemem. A szívem kalapál.

Reflektor bukkan fel a távolban. Clare felkapcsolja a világítást, és száguldunk tovább, pontosan az út közepét jelző sárga vonal és az út széle között. 11.38 van.

Clare arca kifejezéstelen a műszerfal lámpáinak fényében.

– Miért csináltad ezt? – kérdezem remegő hangon.

– Miért ne? – Clare hangja nyugodt, akár egy nyári víztükör.

– Mert mindketten meghalhattunk volna a lángoló roncsban.

Clare lassít, és ráfordul a Blue Star Highwayre.

– De nem az történik – mondja. – Felnövök, megismerkedem veled és összeházasodunk, és íme, itt vagy.

– Amennyit te tudsz, attól össze is törhetted volna az imént a kocsit, és mindketten kómában feküdtünk volna egy évig.

– De akkor figyelmeztettél volna, hogy ne tegyem – mondja Clare.

– Megpróbáltam, de rám kiabáltál…

– Úgy értem, az egyik idősebb te szólt volna az egyik fiatalabb énemnek, hogy ne törjem össze a kocsit.

– De addigra már megtörtént volna.

A Meagram Lane-hez értünk, Clare ráfordul. Ez a házukhoz vezető magánút.

– Állítsd le a kocsit, Clare, oké? Légy szíves.

Clare ráhajt a fűre, megáll, lekapcsolja a motort és a világítást. Ismét teljesen sötét van, ezernyi kabóca muzsikál. Magamhoz húzom Clare-t, átölelem. Clare feszült és rugalmatlan.

– Ígérj meg valamit.

– Mit? – kérdezi Clare.

– Ígérd meg, hogy soha többé nem teszel ilyesmit. Úgy értem, nemcsak a kocsival, de egyáltalán nem csinálsz semmi veszélyeset. Mert soha nem tudhatod. A jövő félelmetes, és nem viselkedhetsz úgy, mint aki sebezhetetlen…

– De ha láttál a jövőben…

– Bízzál bennem. Csak bízzál bennem. Clare nevet.

– Aztán miért tenném?

– Nemtőm. Mert szeretlek?

Clare olyan gyorsan fordítja el a fejét, hogy állon vág vele. – Juj!

– Bocs. – Alig látom a profilja vonalát. – Szeretsz? – kérdezi.

– Igen.

– Most?

– Igen.

– De nem vagy a pasim. Ó. Hát ez bántotta.

– Nézd, gyakorlatilag a férjed vagyok. Mivel azonban még nem mentél férjhez, felteszem, hogy azt kellene mondanunk, hogy a barátnőm vagy.

Clare olyan helyre teszi a kezét, ahová valószínűleg nem kéne.

– Inkább lennék a szeretőd.

– Tizenhat éves vagy, Clare. – Gyengéden elveszem a kezét, megsimogatom az arcát.

– Az éppen elég. Juj, csupa víz a kezed. – Clare felkapcsolja a reflektort, és döbbenten látom, hogy az arca meg a ruhája vércsíkos. A tenyeremre pillantok, amely ragacsos és vörös. – Henry! Mi történt?

– Nem tudom. – Megnyalom a jobb tenyerem, és négy félhold alakú vágás bukkan elő egy sorban. – A körmeim nyoma. Amikor világítás nélkül vezettél.

Clare leoltja a világítást, ismét sötétben ülünk. A kabócák teljes erővel muzsikálnak.

– Nem akartalak megijeszteni.

– De sikerült. Általában biztonságban érzem magam, amikor vezetsz. Csak…

– Mi az?

– Gyerekkoromban részese voltam egy autóbalesetnek, és azóta nem szeretek utasként autózni.

– Ó… sajnálom.

– Semmi baj. Hány óra.

– Jaj, Istenem. – Clare felkattintja a lámpát. 12.12. – Elkéstem. És hogy állítsak be így, véresen? – Úgy le van törve, hogy szinte nevetnem kell.

– Tessék. – A bal tenyerem a felső ajkához meg az orra alá dörzsölöm. – Vérzik az orrod.

– Oké. – Beindítja a kocsit, felkapcsolja a reflektort, visszagurul az útra. – Etta rosszul lesz, ha meglát.

– Etta? És a szüleid?

– Mama már bizonyára alszik, apának pedig ma pókerpartija van. – Clare kinyitja a kaput, begurulunk.

– Ha az én gyerekem kocsival ment volna el egy nappal azután, hogy megkapta a jogosítványát, én bizony az ajtó mellett ülnék, stopperral a kezemben. – Clare leállítja a kocsit a ház előtt.

– Vannak gyerekeink?

– Sajnálom, ez szigorúan titkos.

– Ezt az információt kérvényezni fogom az információ szabad áramlására vonatkozó törvény alapján.

– Ahogy parancsolod. – Óvatosan megcsókolom, hogy el ne rontsam az álorrvérzést. – Aztán majd értesíts, ha megtudsz valamit. – Kinyitom a kocsi ajtaját. – Sok szerencsét Ettával.

– Jó éjt.

– 'cakát. – Kiszállok és becsukom az ajtót, amilyen halkan csak tudom. A kocsi végiggördül a felhajtón, bekanyarodik, eltűnik az éjszakában. Én kiballagok Rétre, a csillagok alatt lévő ágyba.

1987. szeptember 27., vasárnap

(Henry 32, Clare 16 éves)

HENRY: A Réten materializálódom, mintegy nyolcméternyire nyugatra a tisztástól. Rémesen érzem magam, szédülök, hányingerem van, így hát ülök pár percig, hogy összeszedjem magam. Hűvös és szürke az idő, elmerülök a magas, barna fűben, amely a bőrömbe vág. Egy idő múlva kezdem jobban érezni magam, csend van, felállók és kimegyek a tisztásra.

Clare a földön ül, a kőnek támaszkodva. Nem szól semmit, csak bámul, olyan arckifejezéssel, amelyre csak azt mondhatom, haragos. Hűha, gondolom. Mit tettem? Grace Kellysen van öltözve; kék gyapjúkabátot visel piros szoknyával. Reszketek, a ruhás dobozt keresem. Megtalálom, fekete farmerba, fekete pulóverbe, fekete pamutzokniba, fekete felöltőbe, fekete bakancsba és fekete bőrkesztyűbe bújok. Úgy festek, mintha egy Wim Wenders-film főszerepét akarnám eljátszani. Leülök Clare mellé.

– Szia, Clare, jól vagy?

– Szia, Henry. Tessék. – Átad egy termoszt és két szendvicset.

– Köszönöm. Hányingerem van, várok egy kicsit. – Leteszem az ételt a kőre. A termoszban kávé van; mélyen beszívom az illatát. Már attól is jobban vagyok. – Jól vagy? – Nem néz rám. Alaposan szemügyre veszem Clare-t, látom, hogy sírt.

– Henry. Megvernél valakit a kedvemért?

– Tessék?

– Bántani akarok valakit, de nem vagyok eléggé nagy, és nem tudok verekedni. Megtennéd nekem?

– Miről beszélsz? Kiről? Miért? Clare lesüti a szemét.

– Nem akarok beszélni róla. Nem fogadnád el a becsületszavamat, hogy teljes mértékben megérdemli?

Azt hiszem, tudom, miről van szó; mintha hallottam volna már ezt a történetet. Sóhajtok, közelebb húzódom Clare-hez, átkarolom a vállát. A vállamra hajtja a fejét.

– Egy srácról van szó, akivel randiztál, igaz?

– Aha.

– És állat volt, és most azt akarod, hogy laposra verjem?

– Aha.

– Clare, sok srác tud állat lenni. Én is állat voltam… Clare nevet.

– Nem hiszem, hogy valaha is akkora állat tudtál lenni, mint Jason Everleigh.

– Az a focista srác, ugye?

– Igen.

– Clare, miből gondolod, hogy képes lennék megverni egy nagydarab srácot, aki feleannyi idős, mint én? És egyáltalán, miért randizol egy ilyennel?

Vállat von.

– A suliban mindenki nyaggat, mert sosem randizok senkivel. Ruth és Meg és Nancy – úgy értem, elterjedt a pletyka, hogy leszbikus vagyok. Még mama is kérdezgeti, hogy miért nem járok fiúkkal. A srácok hívnak, és én nem megyek. És akkor Beatrice Dilford, aki tényleg leszbi, megkérdezte, hogy én az vagyok-e, és én mondtam, hogy nem, és ő mondta, hogy nincs meglepve, de mégis mindenki azt hiszi. Így aztán gondoltam, talán jobb lesz, ha randizok pár sráccal. És aki a legközelebb hívott, Jason volt. Ő meg ilyen sportoló, és tényleg jóképű, és tudtam, ha vele randizom, mindenki tudni fogja, és gondoltam, akkor talán befogják a szájukat.

– Szóval most először mentél el egy sráccal?

– Aha. És elmentünk ebbe az olasz étterembe, és ott volt Laura meg Mike meg egy csomó ember a drámakurzusról, és felajánlottam, hogy fizesse mindenki a maga részét, de nemet mondott, sosem tette, és ez oké is volt, és a suliról dumáltunk meg ilyesmiről, fociról. Aztán megnéztük a Péntek 13. hetedik részét, nagyon ócska volt, csak azért mondom, ha esetleg meg akarnád nézni.

– Láttam.

– Ó. Miért? Nem neked való.

– Amiért te is megnézted; a partnernőm akarta látni.

– Ki volt az?

– Egy Alex nevű nő.

– Milyen?

– Nagy csöcsű bankpénztárosnő, aki szereti, ha elfenekelik. – Amint kimondom, rájövök, hogy a tini Clare-rel beszélek, nem a feleségemmel, és a legszívesebben felpofoznám magam.

– Ha elfenekelik? – Clare mosolyogva néz rám, a szemöldöke felhúzva.

– Mindegy. Szóval moziba mentetek, és…?

– Ó. Szóval ő a Traver'sre akart menni.

– Mi az a Traver's?

– Egy farm az északi oldalon. – Clare hangja elhalkul, alig hallom. – Az emberek odajárnak… smacizni. – Nem szólok semmit. – Szóval azt mondtam neki, fáradt vagyok és haza akarok menni, mire ő, hm, begorombult. – Clare elhallgat, egy darabig ülünk, hallgatjuk a madarakat, a repülőgépeket, a szelet. Clare hirtelen megszólal. – Tényleg begorombult.

– Aztán mi történt?

– Nem volt hajlandó hazavinni. Nem tudtam, hol vagyunk; valahol a 12-es úton, körbe-körbe ment, kis mellékutakon, istenem, nem tudom. Végigment ezen a földúton, és ott állt egy házikó. A közelben volt egy tó, legalábbis én így vettem ki. És kulcsa volt a házikóhoz.

Kezdek ideges lenni. Clare erről sosem beszélt nekem; csak annyit mondott, hogy volt egy igazán rémes randija valami Jason nevű sráccal, aki focista volt. Clare ismét elhallgatott.

– Clare. Megerőszakolt?

– Nem. Azt mondta, nem vagyok… elég jó. Azt mondta… nem, nem erőszakolt meg. Csak… bántott. Csak… – Nem tudja kimondani. Várok. Clare kigombolja a kabátját, leveti. Lehámozza a blúzát, és látom, hogy a háta csupa véraláfutás. Sötétlila foltok a fehér bőrön. Clare megfordul, és cigaretta okozta égési seb van a jobb mellén, hólyagos és ronda. Egyszer megkérdeztem, hol szerezte a sebhelyet, de nem mondta meg. Megölöm azt a fiút. Megnyomorítom. Clare ül előttem, a válla hátraejtve, libabőrös, vár. Odaadom a blúzát, felveszi.

– Rendben van – mondom halkan. – Hol találom azt a kölyköt?

– Odaviszlek – mondja.

Clare a behajtóút végén vesz fel a Fiattal, a házból nem látni oda. Napszemüveget visel, pedig borongós délután van, ki van rúzsozva, a haja kontyban. Jóval idősebbnek látszik tizenhatnál. Mintha most lépett volna ki a Hátsó ablak című filmből, bár a hasonlóság akkor lenne igazi, ha szőke lenne. Őszi fák alatt suhanunk, de nem hiszem, hogy bármelyikünk látná a színeket. Egy végtelen szalagon egyre az jár a fejemben, mi történt Clare-rel abban a házikóban.

– Mekkora az a srác? Clare mérlegel.

– Jó pár centivel magasabb nálad. Sokkal testesebb. Talán húsz kilóval?

– Krisztusom.

– Ezt elhoztam. – Clare a retiküljébe nyúl, pisztolyt vesz elő.

– Clare!

– Apáé.

Gyorsan gondolkodom.

– Clare, ez rossz ötlet. Úgy értem, vagyok olyan dühös, hogy használjam, és az butaság lenne. Várj. – Elveszem a pisztolyt, kinyitom a tárai, kiveszem és a retiküljébe teszem a lövedékeket. – Tessék. Így már jobb. Nagyszerű ötlet, Clare. – Clare kérdőn néz rám. A pisztolyt a felöltőm zsebébe teszem. – Névtelenül akarod, vagy azt akarod, hogy tudja, hogy tőled jön?

– Ott akarok lenni.

– Ó.

Ráfordul egy magánútra, megáll.

– El akarom vinni valahová, és azt akarom, hogy nagyon elbánj vele, és nézni akarom. Azt akarom, hogy összecsinálja magát ijedtében.

Sóhajtok.

– Clare, általában nem teszek ilyesmit. Többnyire önvédelemből verekszem.

– Kérlek. – Teljesen színtelenül mondja.

– Persze. – Folytatjuk az utat, megállunk egy nagy álgyarmati ház előtt. Autó sehol. Egy nyitott emeleti ablakból Van Halén bömböl. A bejárathoz megyünk, félreállok, Clare becsenget. Egy pillanat múlva elhallgat a zene, súlyos léptek dübörögnek le a lépcsőn. Nyílik az ajtó, és egy mély hang szól ki: – Visszajöttél? Kell még?

Csak ezt kellett hallanom. Előveszem a pisztolyt, Clare mellé lépek. A fickó mellére célzok.

– Szia, Jason – mondja Clare. – Gondoltam, szeretnél velünk jönni.

Azt teszi, amit én is tennék; a földre veti magát, kigurul a pisztoly hatósugarából, de nem eléggé gyorsan. Az ajtóban termek, egyenesen a mellkasára ugrom, és kiszorítom belőle a levegőt. Felállók, lábam a mellkasára teszem, a pisztolyt a fejéhez. C'est magnijique mais ce n'estpas la guerre. Tom Cruise-ra hasonlít, nagyon csinos, nagyon amerikai.

– Mit játszik? – kérdezem Clare-től.

– Hátvéd.

– Hmm. Sosem jöttem volna rá. Talpra, kezeket fel, lássam őket – mondom neki vidáman. Engedelmeskedik, kikísérem az ajtón. Mindannyian az úton állunk. Van egy ötletem. Beküldőm Clare-t a házba kötélért; pár perc múlva egy ollóval és szigetelőszalaggal jön ki.

– Hol csináljuk?

– Az erdőben.

Jason liheg, amint az erdő felé tartunk. Vagy öt percig megyünk, aztán meglátok egy kis tisztást egy igen alkalmas fiatal szilfával a szélén.

– Ehhez mit szólsz, Clare?

– Jó lesz.

Ránézek. Tökéletesen közönyös, higgadt, mint egy gyilkosnő egy Raymond Chandler-regényben.

– Kezdhetjük.

– Kösd a fához. – Átadom Clare-nek a pisztolyt, Jason két kezét a fa törzse mögé rántom, egymáshoz rögzítem szigetelőszalaggal. A tekercs majdnem bontatlan, és én az egészet fel akarom használni. Jason zihál. Clare-re pillantok. Ő úgy néz Jasonre, mint valami elfuserált, modern műtárgyra. – Asztmás vagy?

Jason bólint. A pupillái parányi ponttá szűkültek.

– Hozom az inhalálókészüléket – mondja Clare. Visszaadja a pisztolyt, és elballag a fák közt arra, amerről jöttünk. Jason lassan, óvatosan próbál lélegezni. Beszélni próbál.

– Kicsoda… maga?

– Clare barátja. Azért vagyok itt, hogy jó modorra tanítsalak, mert nincs modorod. – Felhagyok a gúnyolódással, odamegyek melléje. Halkan beszélek. – Hogy tudtad ezt tenni vele? Olyan fiatal. Annyira ártatlan, és most tökéletesen elcsesztél mindent…

– Fasz… csigázó.

– Sejtelme sincs semmiről. Mintha egy kismacskát kínoztál volna meg, amiért megkarmolt.

Jason nem felel. Hosszú, reszelős vonyítás jön belőle lélegzés helyett. Aggódni kezdek, amikor megjön Clare. Meglóbálja az inhalálókészüléket, rám néz.

– Drágám, tudod, hogy kell használni ezt az izét?

– Azt hiszem, fel kell rázni, aztán tedd a szájába, és nyomd meg felül. – Clare így tesz, majd megkérdezi Jasont, kér-e még. Az bólint. Négy inhalálás után kezd normálisan lélegezni.

– Kész? – kérdezi Clare.

Felemeli az ollót, csattint néhányat a levegőbe. Jason a fejét kapkodja. Clare odamegy hozzá, letérdel, kezdi levágni a fiúról a ruhát.

– Hé – mondja Jason.

– Légy szíves, hallgass – mondom. – Nem bánt senki. Egyelőre. – Clare végzett a farmerral, áttér a pólóra. Én meg kezdem Jasont a fához szalagozni. A bokájánál kezdem, szép lassan haladok felfelé a vádliján a térdéhez, aztán a combján.

– Stop – mondja Clare, és Jason ágyéka alá mutat. Levágja a fiúról az alsóját. Én meg körbeszalagozom a derekát. Jason bőre ragacsos és nagyon barna, kivéve ott, ahol a Speedo típusú fürdőnadrág eltakarta. Erősen izzad. Felmegyek egészen a válláig, ott megállok, mert azt akarom, hogy kapjon levegőt. Hátralépünk, megcsodáljuk a művünket. Jason most szigetelőszalag-múmia, hatalmas erekcióval. Clare nevetni kezd. A nevetése kísérteties, visszhangzik végig az erdőn. Éles pillantást vetek rá. Van valami bölcs és kegyetlen Clare nevetésében, és úgy látom, ez most demarkációs vonal, amolyan senki földje Clare gyermekkora és felnőtt női élete között.

– És most? – kérdezem. Az egyik részem fasírtot szeretne csinálni a fiúból, a másik nem akar megverni olyan embert, aki fához van ragasztva szigetelőszalaggal. Jason lángvörös. Az arca szép kontrasztja a szürke szigetelőszalagnak.

– Ó – mondja Clare. – Azt hiszem, ennyi elég lesz. Megkönnyebbülök. De azért ezt nem mondom.

– Biztos vagy benne? Úgy értem, sok mindent tudnék még csinálni. Szakítsam be a dobhártyáját? Verjem be az orrát? Ja, persze, egyszer már eltörte maga. Elvághatnánk az Achilles-ínjait. A közeljövőben nem focizna.

– Nem! – Jason a szalagnak feszül.

– Akkor kérj bocsánatot – mondom neki. Jason habozik.

– Sajnálom.

– Ez eléggé szánalmas…

– Tudom – mondja Clare. A retiküljében turkál, elővesz egy lemoshatatlan filcet. Úgy megy oda Jasonhöz, mint egy veszélyes vadállathoz, írni kezd szigetelőszalagos mellére. Amikor végzett, hátralép, ráteszi a tollra a kupakot. A randijükről írt beszámolót. Visszateszi a tollat a táskájába.

– Menjünk.

– Tudod, nem hagyhatjuk itt így. Rátörhet egy újabb asztmaroham.

– Hmm. Oké, már tudom. Idehívok pár embert.

– Egy pillanat – mondja Jason.

– Mi az? – kérdezi Clare.

– Kit hívsz? Hívd Robot. Clare nevet.

– Aha. Idehívom az összes lányt, akit ismerek. Odamegyek Jasonhöz, az álla alá dugom a pisztoly csövét.

– Ha egyetlen emberi lénynek említést mersz tenni a létezésemről, és megtudom, visszajövök és kikészítelek. Nem leszel képes megmozdulni, beszélni, enni, se dugni, mire végzek veled. Te csak annyit tudsz, hogy Clare rendes lány, aki holmi megmagyarázhatatlan okból nem jár fiúkkal. Világos?

Jason gyűlölködve néz rám.

– Világos.

– Most nagyon elnézően bántunk veled. Ha még egyszer zaklatni mered Clare-t, nagyon megbánod.

– Oké.

– Helyes. – Zsebre teszem a pisztolyt. – Jó mulatság volt.

– Figyelj ide, faszfej…

Mi a pokol? Hátralépek, minden erőmet egy, az ágyékra irányuló oldalrúgásba adom bele. Megfordulok, hogy lássam Clare-t, aki sápadt a sminkje alatt. Jason arcán végigfolynak a könnyek. Lehet, hogy elájul?

– Gyerünk – mondom. Clare bólint. Leverten megyünk vissza a kocsihoz. Hallom, hogy Jason kiabál utánunk. Beülünk, Clare beindítja a kocsit, megfordul és elszáguldunk a behajtón, rá az útra.

Nézem, ahogyan Clare vezet. Esni kezd. Clare ajka körül elégedett mosoly játszik.

– Ezt akartad? – kérdezem.

– Igen – mondja Clare. – Tökéletes volt. Köszönöm.

– Szívesen. – Szédülni kezdek. – Azt hiszem, mindjárt távozom.

Clare behajt egy mellékutcába. Az eső dobol a kocsin. Mintha autómosóban ülnénk.

– Csókolj meg – kéri. Megcsókolom, és már ott sem vagyok.

1987. szeptember 28., hétfő

(Clare 16 éves)

CLARE: Hétfőn az iskolában mindenki engem bámul, de senki nem áll szóba velem. Úgy érzem magam, mint Harriet, a kém, miután az osztálytársai megtalálták kémjegyzeteit. Az előcsarnokban kettéválik előttem a tömeg, mint a Vörös-tenger. Amikor bemegyek az angolórára, mindenki elhallgat. Leülök Ruth mellé. Mosolyog, aggódni látszik. Én sem szólok, de már érzem is az asztal alatt a kezét a kezemen, kicsi és forró. Ruth egy pillanatig fogja a kezem, aztán bejön Mr. Partaki, és Ruth elveszi a kezét, és Mr. Partaki észreveszi, hogy mindenki szokatlanul csendes.

– Kellemes hétvégétek volt? – kérdezi szelíden Mr. Partaki.

– Ó, igen – mondja Sue Wong, és ideges nevetés fut végig a termen. Partaki nem érti, továbbra is rémes csend van.

– Nagyszerű – mondja aztán Mr. Partaki –, akkor lássunk hozzá a Billy Buddhoz. Herman Melville 1851-ben jelentette meg a Moby Dick, avagy a bálna című írását, amelyet az amerikai közönség zajos közönnyel fogadott… – Semmi nem jut el hozzám, hiába van rajtam pamut alsóing, a pulóverem így is bántja a bőröm, és fáj az összes bordám. Az osztálytársaim nagy nehezen megtárgyalják a Billy Buddot. Végre megszólal a csengő, és kimenekülnek. Lassan megyek utánuk, Ruth jön velem.

– Jól vagy? – kérdezi.

– Nagyjából.

– Azt tettem, amit mondtál.

– Mikor?

– Hat körül. Féltem, hogy a szülei hazajönnek és megtalálják. Nehéz volt levágni. A szigetelőszalag kitépte a teljes mellszőrzetét.

– Helyes. Sokan látták?

– Igen, mindenki. Szóval az összes lány. Fiúk nem, amennyire én tudom. – A folyosók szinte üresek. Már a franciaosztályom előtt állok. – Clare, azt értem, hogy miért tetted, csak azt nem, hogyan.

– Volt némi segítségem.

Megszólal a csengő, és Ruth összerezzen.

– Jaj, istenem. Egymás után ötször késtem már a tornaóráról! – Úgy suhan el, mintha erős mágneses mező vonzaná. – Ebédnél meséld el – kiáltja Ruth, én pedig bemegyek Madame Simoné termébe.

– Ah, Mademoiselle Abshire, asseyet-vous, s 'il vous plait.

Laura és Helen közé ülök. Helen ír nekem egy cetlit: Jó neked. Montaigne-t fordítunk. Némán dolgozunk, a Madame pedig körbejár, néha kijavít ezt-azt. Nem tudok összpontosítani. Henry arckifejezése azután, hogy megrúgta Jasont: tökéletesen közönyös volt, mintha csak kezet rázott volna vele, mintha semmire sem gondolt volna, aztán pedig aggódott, mert nem tudta, én hogyan fogok reagálni, és rájöttem, hogy Henry élvezte, hogy bántotta Jasont, és ez ugyanaz-e vajon, mint amikor Jason élvezte, hogy bánt engem? De Henry jó. Akkor oké az egész? Akkor oké, hogy akartam, hogy Henry megtegye?

– Clare, attendez – mondja a Madame a könyökömnél. A csengetés után ismét kirohan mindenki. Helennel megyek. Laura, mintegy bocsánatot kérve, megölel, és elrohan az épület túlsó végében lévő zeneórájára. Helen meg én tornaórára megyünk. Helen nevet.

– Kisanyám, nem hittem a szememnek. Hogy tudtad a fához ragasztani azzal a szigetelőszalaggal?

Őszintén szólva, már nagyon unom ezt a kérdést.

– Van egy barátom, aki szokott ilyesmit csinálni. Ő segített.

– És ki „ő”?

– Apám egyik kliense – hazudom. Helen a fejét rázza.

– Nagyon esetlenül hazudsz. Hallgatok, és nem szólok semmit.

– Henry volt, igaz?

Megrázom a fejem, az ujjam az ajkamra teszem. A lányok tornaterméhez értünk. Bemegyünk az öltözőbe, és abrakadabrái, az összes lány elhallgat. Helennel egy sorban van a szekrényünk. Kinyitom az enyémet, kiveszem a tornacipőmet meg a tornaruhámat. Elgondoltam, mit fogok tenni. Leveszem a cipőm és a zoknim, az alsóingem és a bugyim. Melltartó nincs rajtam, mert túlságosan fájna.

– Hé, Helen – mondom. Leveszem a blúzom, és Helen megfordul.

– Jézusom, Clare! – A véraláfutások még rondábbak, mint tegnap. Némelyikük zöld. A combomon hurkák vannak Jason övétől. – Jaj, Clare. – Helen odalép hozzám, és óvatosan megölel. A teremben csend van, és amint átnézek Helen válla fölött, látom, hogy az összes lány körénk gyűlt, mind engem néz. Helen felegyenesedik, rájuk néz. – Nos? – kérdezi, és hátul valaki tapsolni kezd, és mind tapsolnak és nevetnek és beszélnek, én pedig könnyűnek érzem magam, könnyűnek, mint a levegő.

1995. július 12., szerda

(Clare 24, Henry 32 éves)

CLARE: Fekszem az ágyban, félálomban, amikor érzem, hogy Henry keze végigsimítja a hasamat, és rájövök, hogy visszatért. Kinyitom a szemem, ő pedig lehajol, és megcsókolja a kis, cigaretta égette sebet, és a félhomályban megérintem az arcát.

– Köszönöm – mondom.

– Szívesen – mondja, és ez az egyetlen alkalom, amikor beszélünk róla.

1988. szeptember 11., vasárnap

(Henry 36, Clare 17 éves)

HENRY: Clare meg én a Gyümölcsösben vagyunk egy meleg szeptemberi délutánon. A Réten rovarok zümmögnek az aranyló napon. Minden csendes, amint átpillantok a száraz fű között, a levegő vibrál a melegtől. Egy almafa alatt vagyunk. Clare a törzsnek dől, alatta párna fedi a gyökereket. Én elnyúlva fekszem, a fejem Clare ölében. Ettünk, és ebédünk maradékai körülöttünk hevernek a lehullott almákkal vegyesen. Almos és elégedett vagyok.

A jelenemben január van, és Clare meg én küszködünk. Ez a nyári közjáték idilli.

– Szeretnélek lerajzolni így – mondja Clare.

– Fejjel lefelé és alva?

– Ellazultam Olyan nyugodtnak látszol. Miért ne?

– Nosza. – Elsősorban azért vagyunk idekinn, mert Clare-nek fákat kéne rajzolnia a képzőművészet-órájára. Fogja a vázlatfüzetét meg a szenet. A térdén egyensúlyozza a füzetet.

– Mozduljak? – kérdezem.

– Ne, az mindent megváltoztatna. Ahogyan az előbb voltál, légy szíves. – Továbbra is céltalanul bámulom, milyen ábrákat rajzolnak az ágak az égboltra.

A mozdulatlanság: fegyelem kérdése. Én meglehetősen sokáig vagyok képes mozdulatlan maradni, például amikor olvasok, de Clare-nek modellt feküdni mindig meglepően nehéz. Még a legkényelmesebbnek tetsző póz is kínszenvedéssé válik úgy tizenöt perc után. Anélkül, hogy a szememen kívül bármit is mozdítanék, Clare-re nézek. Mélyen a rajzolásba merült. Amikor Clare rajzol, mintha eltűnne a világ, csak ő és érdeklődésének tárgya létezik. Ezért szeretem, amikor engem rajzol: amikor ezzel a figyelemmel néz rám, úgy érzem, a mindene vagyok. Akkor is így néz, amikor szeretkezünk. Ebben a pillanatban éppen a szemembe néz, és mosolyog.

– Elfelejtettem megkérdezni, mikorról jössz.

– 2000 januárjából. Csodálkozik.

– Komolyan? Azt hittem, kicsit későbbről.

– Miért? Olyan öregnek látszom?

Clare megsimítja az orrom. Az ujja végigfut a nyergen, fel a szemöldökömig.

– Nem. De boldognak és nyugodtnak látszol, és amikor 1998-ból vagy 99-ből vagy 2000-ből jössz, általában ideges vagy kiborult vagy, és nem akarod megmondani, miért. Aztán 2001-ben megint oké vagy. Nevetek.

– Úgy beszélsz, mint valami jósnő. Nem vettem észre, hogy ennyire figyelemmel kíséred a hangulataimat.

– Mi másba kapaszkodhatnék?

– Emlékezz rá, hogy általában a stressz küld feléd, ide. Ne gondold hát, hogy azok az évek változatlanul borzalmasak. Azokban az években is sok jó dolog történik.

Clare folytatja a rajzolást. Már nem kérdez a jövőnkről. Inkább ezt kérdezi:

– Henry, mitől félsz?

A kérdés meglep, gondolkodnom kell rajta.

– A hidegtől – mondom. – Félek a téltől. Félek a rendőrségtől. Félek, hogy rossz helyre vagy időbe utazom, és elüt egy autó, vagy megvernek. Vagy megfeneklem az időben, és nem leszek képes visszajönni. Félek, hogy elveszítelek.

Clare mosolyog.

– Hogyan veszíthetnél el? Én nem megyek sehova.

– Félek, hogy ráunsz a megbízhatatlanságomra, és elhagysz.

Clare leteszi a vázlatfüzetét. Felülök.

– Sosem hagylak el – mondja. – Pedig te mindig elhagysz engem.

– De sosem akarlak elhagyni.

Clare megmutatja a rajzot. Már láttam; Clare rajzasztala mellett lóg a dolgozószobájában, otthon. A rajzon békésnek látszom. Clare aláírja, írná rá a dátumot is.

– Ne – mondom. – Nincs dátumozva.

– Nincs?

– Láttam már. Nincs rajta dátum.

– Oké. – Clare kiradírozza a dátumot, helyette odaírja: Réti pipis. – Kész. – Töprengve néz rám. – Előfordult már, hogy visszamész a jelenedbe, és valami megváltozott?

Úgy értem, mi lenne, ha erre a rajzra most ráírnám a dátumot? Mi történne?

– Nem tudom. Próbáld meg – mondom kíváncsian. Clare kiradírozza a Réti pipist, és helyette odaírja: 1988. szeptember 11.

– Tessék – mondja. – Könnyű volt. – Kuncogva nézünk össze. Clare nevet. – Ha megsértettem a tér-idő kontinuumot, nemigen észrevehető.

– Majd szólok, ha kirobbantottad a harmadik világháborút. – Kezdem rosszul érezni magam. – Azt hiszem, mennem kell, Clare. – Megcsókol, és már ott sem vagyok.

2000. január 13., csütörtök

(Henry 36, Clare 28 éves)

HENRY: Vacsora után még mindig Clare rajzára gondolok, ezért bemegyek a műtermébe, hogy megnézzem. Clare hatalmas szobrot épít parányi lila papírdarabokból; olyan, mint egy Muppet meg egy madárfészek keveréke. Óvatosan körüljárom, megállok Clare asztala előtt. A rajz nincs ott.

Clare lép be egy ölnyi manilakenderrel.

– Hé. – Ledobja a kendert, odajön hozzám. – Mi van?

– Hol van az a rajz, amelyik itt szokott lógni? Amelyet rólam készítettél?

– Tessék? Jaj, nem tudom. Talán leesett. – Clare benéz az asztal alá. – Nem látom. Jaj, várj csak, itt van. – Előbújik, két ujja között tartva a rajzot. – Huh, pókhálós. – Letörli a kezével, átadja. A rajzra nézek. Most sincs rajta dátum.

– Mi történt a dátummal?

– Miféle dátummal?

– Ráírtad a dátumot az aljára, ide. A neved alá. Mintha le lenne vágva.

Clare nevet.

– Oké. Bevallom. Levágtam.

– Miért?

– Teljesen kikészültem a harmadik világháborúról tett megjegyzésedtől. Arra gondoltam, mi van, ha sosem találkozunk a jövőben, mert ragaszkodtam hozzá, hogy ezt kipróbáljam.

– Örülök, hogy így tettél.

– Miért?

– Nem tudom. Csak örülök. – Egymásra nézünk, Clare mosolyog, én vállat vonok, és ennyi. De miért tetszik úgy, mintha kis híján valami lehetetlen történt volna meg? Miért könnyebbültem meg annyira?

KARÁCSONY ESTE, EGY

(MINDIG UGYANABBA A KOCSIBA ROHANUNK BELE)

1988. december 24., szombat (Henry 40, Clare 17 éves)

HENRY: Sötét téli délután. A Réti pipis ház alagsorában, az olvasószobában vagyok. Clare hagyott nekem ennivalót: marhasültet és sajtot és teljes kiőrlésű kenyeret mustárral, egy almát, egy negyed liter tejet meg egy egész műanyag tálat tele karácsonyi finomságokkal, hógolyókkal, fahéjas-diós kockákkal és mogyorós csókokkal meg Hershey csókokkal. A kedvenc farmeromat viselem egy Sex Pistols-pólóval. Boldognak kéne lennem, de nem vagyok az: Clare idekészítette nekem a South Haven Daily napilap 1988. december 24-i számát is. Karácsonyeste. Ezen az estén a chicagói Dobj Fel drinkbárban a huszonöt éves énem addig iszik, amíg csendben lecsúszik a bárszékről a földre, és kimossák a gyomrát az Irgalmas Kórházban. Ez anyám halálának a tizenkilencedik évfordulója.

Ülök csendben, a mamámra gondolok. Fura, hogy megkopik az emlékezet. Ha csupán gyerekkori emlékekből kéne dolgoznom, anyámról csak halvány és elmosódott képeim lennének, néhány kiugró, éles pillanattal. Ötéves koromban hallottam őt a Lulut énekelni a Lyric Operában. Emlékszem apára, ahogy ült mellettem, és az első felvonás végén teljes elragadtatással mosolygott a színpadon lévő mamára. Emlékszem arra is, amikor a Koncertteremben ültem anyával, és néztem apát Beethovent játszani, Boulez vezényletével. Emlékszem, hogy egyszer bemehettem a nappaliba a szüleim egyik buliján, és Blake Tigris, tigris, éjszakánk erdejében sárga láng kezdetű versét adtam elő morgásokkal tarkítva; négyéves voltam, és amikor végeztem, a mamám felkapott, megcsókolt, és mindenki tapsolt. A mamának sötét színű rúzsa volt, én pedig ragaszkodtam hozzá, hogy rúzsfoltos arccal menjek aludni. Emlékszem mamára, amint ül egy padon a Warren Parkban, miközben apa hintáztat, és mama hol közelebb van, hol távolabb.

Az időutazás egyik legcsodálatosabb és legfájdalmasabb velejárója az a lehetőség volt, hogy néha életben találhattam anyámat. Néha még beszéltem is vele; olyan apróságokat, hogy „Ma pocsék időnk van, nem igaz?” Átadtam neki a helyemet a gyorsvasúton, követtem a szupermarketban, láttam énekelni. Ott bóklászom a lakás körül, ahol apám lakik még most is, nézem kettejüket, néha kisded önmagammal, amint sétálnak, vendéglőben étkeznek, moziba mennek. Mindez a 60-as években, és ők elegánsak, fiatal, ragyogó muzsikusok, előttük az egész világ. Úsznak a boldogságban, sugárzik róluk a szerencse, az öröm. Amikor összefutunk, integetnek; azt hiszik, a környéken lakom, kissé fura fickó, aki sokat sétál, akinek fura a frizurája, és titokzatos árapály változtatja az életkorát. Egyszer hallottam, hogy apám azon tűnődött, nem vagyok-e rákos. Még mindig ámulok rajta, hogy apa sosem jött rá, hogy a házasságuk kezdeti évei körül szaglászó fickó a fia.

Látom, hogyan bánik velem anya. Most viselős, most visz haza a kórházból, most babakocsiban tol ki a parkba, és ültében zenét memorizál, halkan énekel, közben apró kézjelekkel, játékok rázogatásával szórakoztat. Most kézen fogva sétálunk, és bámuljuk a mókusokat, az autókat, a galambokat, mindent, ami mozog. Vászonkabátot és papucscipőt visel halásznadrággal. A haja sötét, az arca drámai, az ajka telt, a szeme nagy, a haja rövid; olasznak látszik, de valójában zsidó. Anya kirúzsozva, teljesen kikészített szemmel és arccal megy le még a pucerájba is. Apa mindig egyforma, magas, vékony, szolidan öltözött, kalapot visel. Csak az arca más. Mélységesen elégedett. Gyakran érnek egymáshoz, fogják egymás kezét, lépnek egyszerre. A tengerparton mindhármunknak egyforma a napszemüvege, rajtam nevetséges, kék sapka. Mindhárman babaolajban úszva fekszünk a napon. Rumos kólát és Hawaii puncsot iszunk.

Anyám csillaga felfelé ível. Jehan Mecknél, Mary Delacroix-nál tanul, és ők gondosan terelgetik a siker ösvényén; anyám számos kicsi, de briliáns szerepet énekel, és Louis Behair a Lyrictől felfigyel rá. Linea Waverleigh mellett ő lesz a tartalék Aida. Aztán kijelölik Carmen szerepére. Más társulatok is felfigyelnek rá, és hamarosan beutazzuk a világot. Schubertet énekel lemezre a Deccának, Verdit és Weillt az EMI-nek, járunk Londonban, Párizsban, Berlinben, New Yorkban. Csak szállodai szobák és repülőgépek végtelen sorára emlékszem. A Lincoln Centerből a televízió is közvetíti a műsorát; nagyszüleimmel Muncie-ban nézem. Hatéves vagyok, és alig tudom elhinni, hogy a mamám az ott, fekete-fehérben a kis képernyőn. A Pillangókisasszonyt énekli.

Azt tervezik, hogy a Lyric 69-70-es évadja után Bécsbe költözünk. Apa meghallgatásra utazik a Filharmonikusokhoz. Ahányszor csak szól a telefon, Ish bácsi az, mama menedzsere, vagy valamelyik lemezkiadó.

Hallom nyílni a lépcső tetején lévő ajtót, aztán csukódni, majd a lassan lefelé tartó lépéseket. Clare halkan négyet kopog, én pedig elveszem az egyenes támlájú széket a kilincs alól. Clare haja még havas, az orcája kipirult. Tizenhét éves. A nyakamba ugrik, és izgatottan ölel.

– Boldog karácsonyt, Henry! – mondja. – Olyan jó, hogy itt vagy.

Megcsókolom az arcát; vidámsága és öröme szétzilálták a gondolataimat, de a bánat és a veszteség érzése megmarad bennem. Megsimítom a haját, a markom tele lesz hóval, amely nyomban elolvad.

– Mi baj? – Clare látja az érintetlen ételt, nyomott hangulatomat. – Azért duzzogsz, mert nincs majonéz?

– Hé. Csendesebben. – Leülök az ütött-kopott heverőre, Clare mellém. Átkarolom a vállát. Ő a combom belső felére teszi a kezét. Elveszem, fogom. Hideg a keze. – Meséltem már neked a mamámról?

– Nem. – Clare csupa fül; nagyon kíváncsi minden életrajzi adatra, amelyet elejtek. Ahogy a Listán fogynak a dátumok, és fenyegetőn közeledik különélésünk két éve, Clare-nek titkos meggyőződése, hogy meg tudna találni a valós időben, ha elárulnék néhány tényt. Persze nem fog, mert nem árulok el semmit, így nem talál meg.

Mindketten elfogyasztunk egy-egy sütit.

– Oké. Egyszer volt, hol nem volt, volt nekem egy mamám. Papám is volt, és nagyon-nagyon szerették egymást. És megszülettem. És mind a hárman meglehetősen boldogok voltunk. És ők mindketten igazán fantasztikusak voltak a munkájukban, és a mamám különösen csodálatosan végezte a dolgát, és sokat utaztunk, láttuk a világ összes szállodai szobáját. Szóval majdnem karácsony volt…

– Melyik évben?

– Amikor hatéves voltam. Karácsony napjának délelőttje volt, és a papám Bécsben volt, mert úgy volt, hogy hamarosan odaköltözünk, és lakást keresett. Szóval úgy volt, hogy apa megérkezik a repülőtérre, és mi mamával érte megyünk, aztán együtt tovább nagymamáékhoz az ünnepekre.

Szürke, havas reggel volt, az utcákat jégpáncél borította, amelyet még nem sóztak. Mama ideges vezető volt. Utálta a gyorsforgalmi utakat, utált a repülőtérre menni, és csak azért vállalta, mert ez volt a legésszerűbb. Korán keltünk, ő bepakolt a kocsiba. Rajtam télikabát volt, kötött sapka, csizma, farmer, pulóver, fehérnemű, kissé szoros gyapjúzokni és kesztyű. Ő tetőtől talpig feketében volt, ami akkoriban szokatlanabb volt, mint manapság.

Clare iszik egy kis tejet a dobozból. Fahéjszínű rúzsnyom marad a kartonon.

– Milyen kocsi volt?

– Fehér 62-es Ford Fairlane.

– Az mi?

– Nézd majd meg. Olyan alakja volt, mint egy tanknak. Uszonyai voltak. A szüleim imádták – rengeteg történet fűződik hozzá.

Szóval, beszálltunk a kocsiba. Én az anyósülésen ültem, mindkettőnknek be volt kapcsolva a biztonsági öve. És mentünk. Az idő rémes volt. Alig lehetett látni, és a jégtelenítő sem működött a legjobban. Áthaladtunk a lakónegyed utcáin, aztán kiértünk a gyorsforgalmi útra. Túl voltunk már a csúcsforgalmon, de az időjárás meg az ünnep miatt zűrzavaros volt a forgalom. Szóval olyan tízhúsz mérföldes sebességgel haladtunk. Anyám a jobb oldali sávon maradt, talán mert nem akart sávot váltani, hiszen nemigen látott semmit, meg aztán nem is kellett volna túlságosan hosszú utat megtennünk a gyorsforgalmin a repülőtérre vezető lehajtóig.

Egy teherautó mögött mentünk, jócskán lemaradva, jó sok helyet hagyva közöttünk. Amikor elhaladtunk egy, a gyorsforgalmira vezető behajtó előtt, egy kis kocsi, egy piros Corvette jött be mögénk. A Corvette, amelyet egy fogorvos vezetett, aki csak enyhén volt ittas délelőtt 10.30-kor, csak egy kicsit jött gyorsabban a kelleténél, és képtelen volt lassítani az utat borító jégen, és belénk szaladt. Normális időjárásnál a Corvette összetört volna, és az elpusztíthatatlan Ford Fairlane-nek meggörbült volna a lökhárítója, és ennyi lett volna az egész.

De az idő rossz volt, az út csúszós, így a Corvette lökésétől a kocsink egyre gyorsabban száguldott előre, éppen akkor, amikor a forgalom lelassult. Az előttünk lévő teherautó alig mozgott. Anyám nyomta a féket, de hiába.

Gyakorlatilag lassított felvételként láttam, amint a teherautónak ütköztünk. Valójában mintegy 65 kilométeres sebességgel mentünk. A teherautó nyitott platóján fémhulladékot szállítottak. Amikor nekiütköztünk, egy nagy acéllemez lerepült, betörte a szélvédőnket, és lefejezte anyámat.

Clare becsukta a szemét.

– Nem.

– Így történt.

– De te ott ültél mellette – még kicsi voltál!

– Nem, nem így történt, az acél ott fúródott a támlába, ahol a homlokomnak kellett volna lennie. Van egy sebhelyem ott, ahol a fémlemez kezdett belevágni a homlokomba. – Megmutatom Clare-nek. – Szétvágta a sapkámat. A rendőrök teljesen össze voltak zavarodva. Az összes ruhám a kocsiban volt, az ülésen meg a padlón, engem pedig anyaszült meztelenül találtak meg az út mellett.

– Időutaztál.

– Igen. Időutaztam. – Hallgatunk egy kicsit. – Csak másodszor történt meg velem. Nem tudtam, mi folyik. Láttam, amint belemegyünk a teherautóba, aztán a kórházban tértem magamhoz. Lényegében sértetlen voltam, csak sokkot kaptam.

– Hogyan… szerinted miért történt?

– Stressz… színtiszta félelem. Azt hiszem, a testem azt az egyetlen trükköt választotta, amelyet tudott.

Clare felém fordul, szomorú és izgatott.

– Így hát…

– Így hát. Mama meghalt, én nem. A Ford eleje felgyűrődött, a kormányoszlop mama mellkasába fúródott, a feje a kitört szélvédőn át a teherautó platójára röpült, hihetetlenül sok vér volt mindenütt. A Corvette-ben ülő fickó sértetlenül megúszta. A teherautó sofőrje kiszállt megnézni, mi jött belé, meglátta mamát, elájult az úttesten, és áthajtott rajta egy iskolabusz, mert a sofőr őt nem látta, mert az összetört kocsikat bámulta. A teherautó-sofőrnek eltört mindkét lába. Közben én tíz perc és negyvenhét másodpercig voltam távol a helyszíntől. Nem emlékszem, hová mentem; lehet, hogy számomra csak egy-két másodperc volt. A forgalom teljesen leállt. Három irányból is mentőautók indultak értünk, de fél órán át a közelünkbe sem jutottak. Én az útpadkán jelentem meg. Az egyetlen, aki látott megjelenni, egy kislány volt; egy zöld Chevrolet kombi hátsó ülésén ült. Kinyílt a szája, és csak bámult rám.

– De… Henry, te… azt mondtad, nem emlékszel. És különben is, hogy tudhatod ezt? Tíz perc negyvenhét másodperc? Pontosan?

Egy darabig hallgatok, nem tudom, hogyan tudnám a legjobban elmagyarázni.

– Tudod mi a gravitáció, igaz? Minél nagyobb egy test, annál nagyobb a tömege, annál nagyobb gravitációs erőt fejt ki? Maga köré vonz kisebb tárgyakat, azok meg csak keringenek-keringenek körülötte?

– Igen…

– Anyám meghal… ez a döntő… minden csak forog körülötte… álmodom róla, és… oda is időutazom. Újra meg újra. Ha ott lehetnél, ha ott lebeghetnél a jelenet fölött, és látnád a baleset minden részletét, az összes embert, autókat, fákat, hófuvallatokat… ha lenne időd jól megnézni mindent, látnál engem. Autókban vagyok, bokrok mögött, a hídon, egy fán. Láttam minden szögből, szereplője vagyok az utójátéknak is: én hívtam fel a repülőteret egy közeli benzinkúttól, hogy várja valaki apámat azzal az üzenettel, hogy jöjjön azonnal a kórházba. Ültem a kórház várójában, és láttam apámat elmenni mellettem, amikor értem jött. Szürkének és meggyötörtnek látszik. Az út mellett mentem, vártam, hogy hatéves énem megjelenjen, és takarót borítottam gyermeki vállamra. Belenéztem kis, zavaros arcomba, és azt gondoltam… azt gondoltam… – Most már sírok. Clare megölel, és én némán sírok moherpulóveres keblén.

– Mit? Mit, Henry?

– Azt gondoltam, hogy nekem is meg kellett volna halnom.

Öleljük egymást. Lassan összeszedem magam. Összebőgtem Clare pulóverét. Bemegy a mosókonyhába, Alicia egyik fehér nejlonblúzában jön vissza. Alicia csak tizennégy éves, de magasabb és erősebb Clare-nél. Nézem az előttem álló Clare-t, és sajnálom, hogy itt vagyok, sajnálom, hogy elrontom a karácsonyát.

– Sajnálom, Clare. Nem akartam rád zúdítani ezt a sok szomorúságot. Csak a karácsony… nekem kicsit nehéz.

– Jaj, Henry! Úgy örülök, hogy itt vagy, és, tudod, jobban szeretem tudni… úgy értem, csak kilépsz a semmiből, aztán eltűnsz, de ha megtudok bizonyos dolgokat az életedről, akkor… valóságosabbnak látszol. Még ha szörnyű dolgok is azok… tudnom kell mindazt, amit elmondhatsz. – Alicia kiabál le a lépcsőn Clare-nek. Ideje, hogy Clare visszamenjen a családjához, karácsonyozni. Állok, megcsókoljuk egymást, óvatosan, és Clare azt mondja: – Megyek! – és rám mosolyog, és máris fut fel a lépcsőn. Újra a kilincs alá tolom a széket, és berendezkedem egy hosszú éjszakára.

KARÁCSONY ESTE, KETTŐ

1988. december 24., szombat

(Henry 25 éves)

HENRY: Felhívom apát, nincs-e kedve átjönni vacsorára a karácsonyi matinékoncert után. Kelletlen kísérletet tesz rá, hogy ő hívjon meg magához, de elutasítom, nagy megkönnyebbülésére. Az idei Hivatalos DeTamble-gyásznapot több helyszínen rendezzük. Mrs. Kim Koreába utazott a nővéreihez; én locsolom a növényeit és veszem át a postáját. Felhívom Ingrid Carmichelt, hogy jöjjön el velem valahová este, de ő pikírten emlékeztet, hogy egyeseknek családjuk van, akikre tekintettel kell lenni. Átlapozom a névjegyzékemet. Mindenki elutazott, ha meg nem, akkor rokonok vannak náluk látogatóban. A nagyszüleimet kéne felkeresnem. Aztán eszembe jut, hogy ők Floridában vannak. 2.53 óra van, a boltok zárnak. Veszek egy üveg snapszot Alnél, és a felöltőm zsebébe teszem. Aztán felugróm Belmontnál a kisvasúira, és beutazom a belvárosba. Szürke nap van, hideg. A vonat félig van tele, főleg gyerekes szülőkkel, akik a srácokat viszik megnézni a Marshall Field's karácsonyi kirakatait, vagy az utolsó percekben próbálnának még venni valamit a Water Tower Palace-ben. A Randolphnál szállok le, gyalog megyek keletnek, a Grant Park felé. A felüljárón megállok egy percre, és iszom egyet, aztán lemegyek a korcsolyapályához. Néhány pár és kisgyerek korcsolyázik. A srácok kergetik egymást, vagy hátrafelé korizva írnak le nyolcasokat. Bérelek egy pár nagyjából megfelelő méretű korcsolyát, felveszem, rálépek a jégre. Körbefutok a pályán, könnyedén, nem sokat gondolkodva. Ismétlés, mozgás, egyensúly, hideg levegő. Kellemes. Lenyugszik a nap. Vagy egy órát korcsolyázom, aztán visszaadom a korcsolyát, felveszem a cipőmet, megyek.

Nyugat felé megyek a Randolphon, aztán dél felé a Michigan Avenue-n, elhagyom a Művészeti Főiskolát. Az oroszlánokat karácsonyi koszorúk díszítik. Végigmegyek a Columbus Drive-on. A Grant Park üres, csak a varjak sétálnak peckesen az esti-kék havon. Az utcai lámpák narancsszínűre festik fölöttem az eget; a tó fölött mély égszínkék. A Buckingham szökőkútnál addig állok, amíg a hideg elviselhetetlenné válik, nézem, hogyan köröznek és buknak le a sirályok, hogyan marakodnak egy cipón, amelyet valaki otthagyott nekik. Egy lovas rendőr járja lassan körül a szökőkutat, aztán ünnepélyesen kocog tovább dél felé.

Megyek. A cipőm nem kifejezetten vízhatlan, és hiába van rajtam több pulóver, a felöltőm kissé vékony az egyre alacsonyabb hőmérséklethez. Nincs elég zsír rajtam; fázom novembertől áprilisig. Végigmegyek a Harrisonon, át a State Streetre. Elhaladok a Pacific Garden Misszió előtt, ahol a hajléktalanok gyűltek össze, hogy menedékhez és vacsorához jussanak. Kevés az autó. Nincs órám, de úgy sejtem, hét felé jár. Az utóbbi időben észrevettem, hogy másként érzékelem a múló időt, mint mások; nálam lassabban telik. Számomra egy délután néha teljes napnak tetszik; egy utazás a kisvasúton epikusán nagy utazás. A mai nap véget nem érő. Sikerült egész nap nem gondolni túlságosan sokat mamára, a balesetre, az egész… de most, este, gyalog, kezd a hatalmába keríteni. Rájövök, hogy éhes vagyok. Az alkohol elfogyott. Majdnem az Adam'snél vagyok, és gondolatban összeszámolom, mennyi pénz van nálam, és elhatározom, hogy kirúgok a hámból: megvacsorázom a Berghoffban, ebben a serfőzdéjéről híres, tiszteletre méltó német vendéglőben.

A Berghoffban meleg és zaj van. Meglehetősen sok ember eszik és várakozik. A legendás berghoff-pincérek szorgosan száguldoznak a konyhából az asztalokhoz. Sorban állok, közben kezdek kiolvadni, fecsegő családok és párok között. Végül egy kis asztalhoz vezetnek a nagyteremben, a terem hátsó részében. Barna sört rendelek és kacsakolbászt zsemlegombóccal. Amikor megjön az étel, lassan eszem. A kenyeret is mind felfalom, és eszembe jut, hogy nem is ebédeltem. Ez jó, vigyázok magamra, nem vagyok hülye, eszembe jutott, hogy vacsorázzak. Hátradőlök, végignézek a termen. A magas, sötét faborítású teremben, ahol a falfestmények hajókat ábrázolnak, középkorú párok vacsoráznak. Délután vásárolgattak, vagy a szimfonikusokat hallgatták, és most kedélyesen beszélgetnek a beszerzett ajándékokról, az unokáikról, repülőjegyekről és érkezési időkről, Mozartról. Szívesen elmennék a szimfonikusokra, de nincs esti előadás. Apa bizonyára hazafelé tart a Zenecsarnokból. Szívesen ülnék a legfelső erkély legszélén (akusztikailag a legjobb hely), és hallgatnám a Das Lied von der Erdét vagy Beethovent vagy valami hasonlóképpen nem karácsonyi művet. Mindegy. Majd jövőre. Hirtelen magam előtt látom felsorakozva életem összes karácsonyát, amelyek arra várnak, hogy túljussak rajtuk, és elkeseredem. Nem. Egy pillanatig arra vágyom, hogy az Idő kiemeljen ebből a napból, s átvigyen egy áldottabbra. Aztán bűntudatot érzek, amiért el akarom kerülni a szomorúságot; a halottaknak szükségük van ránk, hogy emlékezzünk rájuk, még ha nem is tudunk, csak annyit mondani, hogy sajnálom, amíg a szó minden jelentőségét elveszti, és olyan lesz, mint a levegő. Nem akarom terhelni ezt az ünnepváró éttermet bánattal, amelyet vissza kell majd idéznem, amikor a legközelebb itt leszek Grammel és Grampsszel, hát fizetek, és megyek.

Az utcán megállok töprengeni. Nem akarok hazamenni. Emberek között akarok lenni, hogy eltereljék a figyelmemet. Hirtelen eszembe jut a Dobj Fel bár, a szertelenség kikötője, amely olyan hely, ahol bármi megtörténhet. Tökéletes. Átmegyek a Water Tower Place-re, felszállok a 66-os Chicago Avenue buszra, a Damennél leszállok, és az 50-es busszal megyek tovább észak felé. A busznak hányadékszaga van, és én vagyok az egyetlen utasa. A sofőr a Csendes éjt énekli lágy templomi tenor hangon, és én boldog karácsonyt kívánok neki, amikor leszállok a Wabansiánál. Amint elmegyek az ezermesterbolt előtt, havazni kezd, és én az ujjaimmal kapom el a nagy, nedves pelyheket. A bárból zene szűrődik ki. Az elhagyott kísértet vasúti pálya fenyegetőn borul az utca fölé a nátriumgőz lámpafényben, és amint nyitom az ajtót, valaki fújni kezdi a trombitát, és a tüzes dzsessz mellbe vág. Úgy lépek be, mint a fuldokló, és éppen ezért jöttem ide.

Mintegy tízen vannak a helyiségben, köztük Mia, a csaposlány. Három muzsikus, trombitás, bőgős és klarinétos foglalja el a parányi színpadot, a vendégek a bárpultnál ülnek. A zenészek dühödten játszanak, maximális hangerővel nyomják, mint holmi éneklő dervisek, és amint leülök, és hallgatom őket, a Fehér karácsony dallamára ismerek. Mia jön oda, rám néz, és én elordítom magam, „Whyskit vízzel!” teli torokból, és ő visszakiabál, „Házit?”, én meg azt ordítom, „Oké!”, és Mia nekilát, visszamegy, hogy kikeverje. A zene hirtelen elhallgat. Megcsörren a telefon, Mia felveszi.

– Dobj Feeeeeel!

Elém teszi az italomat, én meg egy húszast teszek a pultra.

– Nem – mondja Mia a telefonba. – Szarok rád. Te is fordulj fel. – Úgy csapja le a kagylót, mintha kosárlabdát zsákolna. Mia pár percig haragos arccal áll, aztán rágyújt egy Pali Mailre, és nagy füstfelhőt fúj rám. – Jaj, bocs.

A zenészek a pulthoz tódulnak, Mia sört tesz eléjük. A mosdó ajtaja a színpadon van, így kihasználom a szünetet, és locsolok egyet. Mire visszamegyek, Mia újabb pohár italt tett a pultra.

– Gondolatolvasó vagy – mondom.

– Te meg könnyű eset. – Lepottyantja a hamutartóját, és a pult belső oldalára támaszkodik, tűnődve. – Mit csinálsz később?

Végigtekintek a lehetőségeimen. Egyszer-kétszer felmentem Miához, és jó vele meg minden, de igazán nem vagyok pillanatnyilag olyan hangulatban, hogy közönséges és felszínes szórakozásra vágynék. Ugyanakkor nem rossz egy meleg test, amikor az ember le van lombozódva.

– Nagyon be akarok rúgni. Te mire gondoltál?

– Hát, ha nem lennél túl részeg, feljöhetnél, és ha nem lennél hulla, amikor felébredsz, tehetnél nekem egy nagy szívességet. Eljöhetnél velem karácsonyi vacsorára a szüleimhez Glencoe-ba, és Rafe néven mutatkozhatnál be.

– Jaj, Mia, inkább meghalok. Bocs. A pult fölé hajol, győzköd.

– Ugyan már, Henry. Segíts rajtam. Te a férfinem bárkinek bemutatható példánya vagy. A francba is, könyvtáros vagy. Te nem fogsz kiborulni, ha a szüleim megkérdezik, kik a szüleid, és melyik egyetemre jártál.

– De igen. Kirohanok egyenesen a mosdóba, és elvágom a nyakam. Különben is, mi értelme? Még ha megkedvelnek is, éveken át fognak gyötörni, hogy „Hol az a helyes, fiatal könyvtáros, akivel jártál?” És mi lesz, ha megismerik az igazi Rafe-et?

– Azt hiszem, azért nem kell aggódnom. Kérlek. Olyan szexmutatványokat fogok bemutatni neked, amilyenekről még csak nem is hallottál.

Ingrid szüleihez nem voltam hajlandó elmenni hónapokig. Holnap sem megyek el hozzájuk karácsonyi vacsorára. Szó sem lehet róla, hogy ezt megtegyem Miának, akit alig ismerek.

– Mia. Az év bármely másik estéjén – nézd, az a célom, hogy úgy berúgjak, hogy fel se tudjak állni, nemhogy fel tudjam állítani. Hívd fel a szüléidet, és mondd azt, hogy Rafe-nek mandulaműtétje van vagy ilyesmi.

A pult másik végébe megy, hogy kiszolgáljon három gyanúsan fiatal egyetemista típust. Aztán az üvegekkel vacakol egy ideig, valami rafináltat készít. Egy magas poharat tesz elém.

– Tessék. A ház specialitása. – Az ital úgy fest, mint valami eperízű orvosság.

– Mi ez? – Beleiszom. Olyan, mint a 7-Up. Mia arcán kis, gonosz mosoly villan.

– Az én találmányom. Ha ki akarod ütni magad, ez a gyorsvonat.

– Ó. Köszönöm. – Felemelem a poharat, köszöntöm Miát, és megiszom. Forróság és szenzációs jó érzés tölt el. – Jóságos ég. Mia, ezt szabadalmaztatnod kell. Chicago-szerte kis italossátrakat állíthatnál fel, és műanyag pohárban árulhatnád. Milliomos lennél.

– Még egyet?

– Naná.

Mint a DeTamble & DeTamble, Nagybani Alkoholisták ígéretes ifjabb társtulajdonosa még nem derítettem ki, mennyi italt vagyok képes elfogyasztani. Pár pohárral később Mia aggodalmasan les a pult mögül.

– Henry?

– Egen?

– Többet nem adok.

Ez valószínűleg jó ötlet. Egyetértőn bólintani akarok, de ez túlságosan megerőltető. Ehelyett lassan, szinte kecsesen a padlóra csúszom.

Az Irgalmasok Kórházában térek magamhoz. Mia az ágyam mellett ül. A szemfestéke szétfolyt az arcán. Ki vagyok kötve, és rosszul vagyok. Nagyon rosszul. Mindenféle szempontból rosszul. Elfordítom a fejem, és az ágytálba hányok. Mia megtörli a számat.

– Henry… – suttogja Mia.

– Hé. Mi a fene.

– Henry, annyira sajnálom…

– Nem te tehetsz róla. Mi történt?

– Elájultál, én meg számoltam – hány kiló vagy?

– Nyolcvan.

– Jézusom. Vacsoráztál? Ezen elgondolkodom.

– Aha.

– Nézd, az a pia negyvenszázalékos volt. És ittál két whyskit is… de nem látszott rajtad, aztán egyszerre csak rosszul lettél, aztán elájultál, én meg számoltam, és rájöttem, hogy túl sok benned a pia. Így hát hívtam a 911-et, és most itt vagy.

– Kösz. Azt hiszem.

– Henry, meg akarsz halni? Fontolgatom.

– Igen. – A falnak fordulok, és úgy teszek, mintha aludnék.

1989. április 8., szombat

(Clare 17, Henry 40 éves)

CLARE: Meagram nagymama szobájában ülök, együtt fejtjük a New York Times keresztrejtvényét. Ragyogó, hűvös áprilisi délelőtt van, látom, hogy a kertben piros tulipánok táncolnak a szélben. Mama valami kicsit és fehéret ültet távolabb, az aranyfánál. A szél folyton el akarja vinni a kalapját, ezért állandóan a fejéhez kap, végül leveszi a kalapot, és ráteszi a munkakosarát.

Majdnem két hónapja nem láttam Henryt; a következő dátum a Listán háromhétnyire van. Közeledünk ahhoz az időhöz, amikor több mint két évig nem fogom látni. Kiskoromban természetesnek tartottam a találkozást Henryvel; Henryvel találkozni megszokássá vált. De most ahányszor itt van, mindig egy alkalommal kevesebb, s aztán egyszer csak nem jön többé. És a kapcsolatunk is megváltozott. Akarok valamit… Azt akarom, hogy Henry mondjon valamit, tegyen valamit, ami meggyőz, hogy ez nem holmi rafinált tréfa. Akarom. Ennyi. Akarom.

Meagram nagymama a kék hintaszékében ül az ablaknál. Én az ablakpárkányon ülök, az újság az ölemben. A rejtvénynek körülbelül a felénél tartunk. A figyelmem elkalandozott.

– Olvasd újra, gyermekem – mondja nagymama.

– Húszas függőleges. „Csuhás majom”. Kilenc betű, a második „a”, az utolsó „s”.

– Kapucinus. – Mosolyog, vak szeme felém fordul. Nagymama számára csak egy sötét árny vagyok a kissé világosabb háttér előtt. – Elég jó, nem?

– Brrr. Nekem sosem fog így menni. – Felállók, nyújtózkodom. Nagyon szeretnék sétálni egyet. Nagymama szobája kényelmes, de előtör a klausztrofóbiám. A mennyezet alacsony, a tapétán takaros, kék virágok, az ágytakaró kék vászon, a szőnyeg fehér, a szobának hintőpor-, műfogsor-és öregbőr-szaga van. Meagram nagymama elégedetten, egyenes háttal ül. A haja gyönyörű, a fehérbe még mindig vegyül egy kis vörös, amit örököltem tőle, és tökéletes kontyba van tűzve. Nagymama szeme akár valami kék felhő. Kilenc éve vak, de már alkalmazkodott hozzá; a házban tökéletesen elboldogul. Próbál megtanítani a keresztrejtvényfejtés művészetére, de engem nem izgat annyira, hogy magamtól átlátnám. Nagymama tollal szereti csinálni. Henry imádja a keresztrejtvényt.

– Szép időnk van – mondja nagymama, hátradől, és az ujjait ropogtatja.

Bólintok, majd megszólalok.

– Igen, de szeles. Mama kint kertészkedik, és mindent ráfúj a szél.

– Jellemző Lucille-re – mondja. – Azt hiszem, gyermekem, sétálnék egyet.

– Én is erre gondoltam – mondom. Mosolyog, nyújtja mindkét kezét, én pedig gyengéden talpra állítom. Előkerítem a kabátokat, kendőt kötök a fejére, hogy ne fújja szét a haját a szél. Aztán lassan lemegyünk a lépcsőn, ki a bejárati ajtón. Állunk a behajtón, nagymamához fordulok.

– Hová szeretnél menni?

– A Gyümölcsösbe – mondja.

– Az eléggé messze van. Ó, mama integet; integess vissza. – Integetünk mamának, aki már a szökőkútnál van. Vele van Peter is, a kertészünk. Abbahagyta a beszédet, ránk néz, valószínűleg várja, hogy elmenjünk, és folytathassák a vitájukat, bizonyára sárga nárciszokról és bazsarózsákról beszélnek. Peter imád vitatkozni mamával, de a végén mindig az történik, amit mama akar.

– A Gyümölcsös legalább másfél kilométernyire van, nagymama.

– A lábamnak semmi baja, Clare.

– Oké, akkor a Gyümölcsösbe megyünk. – Karon fogom, és elindulunk. Amikor a Rét széléhez érünk, megkérdezem.

– Árnyékban vagy napon?

– Persze hogy napon – feleli, így a Rét közepén át vezető ösvényen megyünk, amelyik a tisztásra visz. Menet közben mindent leírok neki.

– A tűzrakó hely mellett haladunk. Egy csomó madár van itt – ó, elrepülnek!

– Varjak, seregélyek. Gerlék is – mondja nagymama.

– Igen… most vagyunk a kapunál. Vigyázz, az út kicsit sáros. Egy kutya lábnyomait látom, nagy kutyáét, talán Allinhamék Joey kutyája lehetett. Minden szépen zöldell. Itt az a vadrózsa.

– Milyen magas a fű a Réten? – kérdezi nagymama.

– Csak egylábnyi. Egészen halvány zöld. Itt vannak a kis tölgyek.

Mosolyogva fordítja felém az arcát.

– Gyerünk, köszönjünk nekik.

Az ösvény melletti tölgyekhez vezetem nagymamát. Nagyapám ültette ezt a három tölgyet még a negyvenes években Teddy nagynagybátyám, nagymama fivére emlékére, akit a második világháborúban öltek meg. A tölgyek még most is eléggé kicsik, mintegy nyolcméteresek.

– Hello.

Nem tudom, kihez szól: a fához vagy a fivéréhez? Megyünk tovább. Amikor túljutunk az emelkedőn, kitárul előttem a Rét, a tisztáson Henry áll. Megtorpanok.

– Mi van? – kérdezi nagymama.

– Semmi – mondom neki. Vezetem tovább az ösvényen.

– Mit látsz? – kérdezi tőlem.

– Egy héja kering az erdő fölött – mondom.

– Hány óra van? Az órámra nézek.

– Majdnem dél.

Belépünk a tisztásra. Henry mozdulatlanul áll. Rám mosolyog. Fáradtnak látszik. A haja őszül. Fekete felöltőt visel, sötét folt a ragyogó Réten.

– Hol a kő? – kérdezi nagymama. – Le akarok ülni. – A kőhöz irányítom, leültetem. Henry irányába fordítja a fejét, szimatol. – Ki van itt? – kérdezi sürgetőn.

– Senki – hazudom.

– Egy férfi, ott – bök a fejével Henry felé. Henry arckifejezése azt mondja, Rajta. Mondd el neki. Egy kutya ugat az erdőben. Habozom.

– Clare – mondja nagymama. Ijedt a hangja.

– Mutass be – mondja halkan Henry. Nagymama vár. Átkarolom a vállát.

– Semmi baj, nagymama – mondom. – A barátom az, Henry. Akiről meséltem. – Henry odajön hozzánk, kezet nyújt. A kezébe teszem nagymama kezét. – Elizabeth Meagram – mondom Henrynek.

– Szóval te vagy az – mondja nagymama.

– Igen – feleli Henry, és igenje balzsam a fülemnek. Igen.

– Szabad? – Nagymama Henryre mutat.

– Ide üljek? – Henry nagymama mellé ül a kőre. Az arcához viszem nagymama kezét. Henry engem néz, amikor nagymama megérinti az arcát. – Csiklandoz – mondja nagymamának Henry.

– Smirgli – mondja nagymama, amint ujjai végigfutnak Henry borotválatlan állán. – Nem vagy már gyerek – mondja.

– Nem.

– Mennyi idős vagy?

– Nyolc évvel idősebb Clare-nél. Nagymama csodálkozik.

– Huszonöt?

Nézem Henry őszülő haját, a szeme körül a ráncokat. Negyvennek látszik, talán többnek is.

– Huszonöt – mondja határozottan. Es ez valahol igaz is.

– Clare azt mondja, feleségül fog menni hozzád – mondja Henrynek nagymama.

Henry rám mosolyog.

– Igen, összeházasodunk. Pár év múlva, amikor Clare befejezte az iskolát.

– Az én időmben az úriemberek eljöttek vacsorára, megismerkedtek a családdal.

– A mi helyzetünk… sajátos. Ez nem volt lehetséges.

– Nem tudom, miért. Ha képes vagy réteken ugrándozni az unokámmal, el tudsz jönni a házunkba is, hogy a szülei megismerjenek.

– Boldogan tenném – áll fel Henry –, de attól tartok, hogy most el kell érnem a vonatomat.

– Csak egy pillanatra, fiatalember… – kezdi nagymama.

– Isten önnel, Mrs. Meagram – mondja Henry. – Csodálatos volt végre találkoznom önnel. Clare, sajnálom, de nem maradhatok tovább… – Nyúlok Henry után, de olyan hangot hallok, mintha egyszeriben valaki kiszippantana a világból minden hangot, és Henry már nincs itt. Nagymamához fordulok. Kinyújtott kézzel ül a kövön, az arcán tökéletes rémület.

– Mi történt? – kérdezi tőlem, én meg magyarázni kezdem. Amikor befejeztem, lehajtott fejjel ül, köszvényes ujjai fura alakzatban. Végül felém emeli az arcát. – De Clare – mondja –, bizonyára démon. – Tárgyilagosan mondja, mintha azt mondaná, rosszul gomboltam be a kabátom, vagy ideje ebédelni.

Mit mondhatnék?

– Gondoltam erre is – mondom neki. Megfogom a kezét, hogy ki ne dörzsölje. – De Henry jó. Ha démon is, én nem érzem annak.

Nagymama mosolyog.

– Úgy beszélsz, mintha olyan sokkal találkoztál volna.

– Nem gondolod, hogy egy igazi démon… démoni lenne?

– Szerintem lehet édes is, mint a méz, ha akar. Gondosan válogatom meg a szavaimat.

– Henry egyszer azt mondta, hogy az orvosa úgy gondolja, ő újfajta ember. Tudod, újabb lépés az evolúció útján.

Nagymama a fejét rázza.

– Az pont olyan rossz, mintha démon lenne. Jóságos ég, Clare, miért akarsz hozzámenni egy ilyenhez? Gondold csak, miféle gyerekeitek lesznek! Beugrik a jövő hétre, aztán vissza reggeli előtt!

Nevetek.

– De izgalmas lesz! Mint Mary Poppins vagy Pán Peter.

Egy kissé megszorítja a kezem.

– Gondolkozz egy kicsit, drágáin: a mesékben mindig a gyerekeknek jutnak a pompás kalandok. Az anyáknak otthon kell maradniuk, és várniuk kell, hogy a gyerekek berepüljenek az ablakon.

A ruhadarabok kis halmára nézek a földön, ott, ahol az imént Henry állt. Felszedem, összehajtom őket.

– Egy pillanat – mondom, és a ruhákat berakom a ruhás dobozba. – Menjünk vissza a házba. Elmúlt már ebédidő is. – Lesegítem nagymamát a kőről. A szél zúg a fű között, mi nekifeszülünk, és elindulunk a ház felé. Amikor az emelkedőhöz érünk, megfordulok, visszanézek a tisztásra. Üres.

Pár nappal később nagymama ágya mellett ülök, a Mrs. Dallowayt olvasom neki. Este van. Felpillantok; úgy látom, nagymama elaludt. Abbahagyom az olvasást, becsukom a könyvet. Nagymama kinyitja a szemét.

– Hello – mondom.

– Hiányozni szokott? – kérdezi tőlem.

– Mindennap. Minden percben.

– Minden percben – mondja. – Igen. Így van ez, hát nem? – Az oldalára fordul, fejét a párnába fúrja.

– Jó éjt – mondom, és leoltom a lámpát. Ahogy állok a sötétben, és nézem nagymamát, úgy elönt az önsajnálat, mintha belém oltották volna. Így van ez, hát nem? Hát nem.

EGYÉL – VAGY TÉGED ESZNEK MEG

1991. november 30., szombat (Henry 28, Clare 20 éves)

HENRY: Clare vacsorára hívott a lakására. Charisse, Clare lakótársnője és Gomez, Charisse barátja is ott lesznek. Délután 6.59-kor a legszebb ünneplő öltönyömben ott állok Clare lépcsőházában, ujjam a csengőn, illatos, sárga frézia meg egy palack ausztrál Cabernet a másik kezemben, a szívem a torkomban dobog. Sosem jártam még Clare-nél, a barátaival sem találkoztam. Nem tudom, mire számíthatok.

A csengő rémes hangot ad, kinyitom az ajtót.

– Ide, fel! – bömböli egy mély férfi hang. Négy emeletet baktatok felfelé. A hang tulajdonosa magas és szőke, neki van a világon a legtökéletesebb kefehaja, cigarettázik, és Solidarnosc pólót visel. Ismerősnek látszik, de nem tudom hová tenni. Ahhoz képest, hogy Gomez a neve, meglehetősen… lengyelnek látszik. Később megtudom, hogy az igazi neve Jan Gomolinski.

– Szevasz, Könyvtáros! – harsogja Gomez.

– Elvtárs! – felelem, és átadom neki a virágot meg a bort. Méregetjük egymást, az eredmény détente, és Gomez lelkesen bekísér a lakásba.

A lakás egyike azoknak a húszas évekből való, csodás végtelen vagonlakásoknak: a hosszú folyosóhoz mintegy utógondolatként csatlakoznak a szobák. Kétféle esztétika működik itt, a dögös meg a viktoriánus. Ez egyrészt antik gobelinhuzatú, súlyos, faragott lábú székekben, másrészt bársony Elvis-festményekben ölt testet. Duke Ellingtont hallom a folyosó vége felől – I Got It Bad and That Ain't Good –, és Gomez arrafelé vezet.

Clare és Charisse a konyhában vannak.

– Cicuskáim, új játékszert hoztam nektek – búgja Gomez. – Henry névre hallgat, de Könyvtárosnak is hívhatjátok. – Tekintetem találkozik Clare tekintetével. Vállat von, odatartja az arcát; ártatlan puszit nyomok rá, aztán kezet fogok Charisse-szel, aki alacsony és igen kellemesen gömbölyded, csupa domborulat, és hosszú, fekete haja van. Olyan kedves az arca, hogy szeretnék mondani neki valamit bizalmasan, bármit, csak hogy lássam, hogyan reagál. Apró Fülöp-szigeteki Madonna. Édes, velem-ne-szórakozz hangon szólal meg.

– Jaj, Gomez, dugulj el. Charisse Bonavant vagyok. Kérlek, ne törődj Gomezzal, csak arra használom, hogy a nehéz tárgyakat megemelje.

– És szexre. Ne feledd a szexet – emlékezteti Gomez. Rám néz. – Sört?

– Naná. – Gomez belenyúl a frizsiderbe, ad egy Blatzot. Leveszem a kupakját, nagyot húzok belőle. A konyha úgy fest, mintha egy Pillsbury fánküzem robbant volna fel benne. Clare követi a tekintetemet. Hirtelen eszembe jut, hogy nem tud főzni.

– Folyamatban lévő munka – mondja Clare.

– Kiállítási darab – mondja Charisse.

– Megesszük? – kérdezi Gomez.

Egyikről a másikra nézek, aztán mindannyiunkból kirobban a nevetés.

– Tud valamelyiktek főzni?

– Nem.

– Gomez tud rizst.

– Csak gyorsrizst.

– Clare tudja, hogy kell pizzát rendelni.

– Meg thait… thait is tudok rendelni.

– Charisse tud enni.

– Dugulj el, Gomez – mondja egyszerre Charisse és Clare.

– Mi lett volna… az? – kérdezem, és azt asztalon lévő katasztrófára mutatok. Clare átnyújt egy újságkivágást. Csirkés, shiitake gombás rizottó receptje sütőtökkel és fenyőmagos öntettel. A Gourmand magazinból, és legalább húszféle nyersanyag kell hozzá. – Mindezek megvannak?

Clare bólint.

– A bevásárlás megy. Csak összeállítani nem vagyok képes.

Közelebbről megvizsgálom a káoszt.

– Talán ki tudok hozni ebből valamit.

– Tudsz főzni? Bólintok.

– Ez főz! Meg van mentve az este! Igyál még egy sört! – kiáltja Gomez. Charisse szemlátomást megkönnyebbül, szívélyesen mosolyog rám. Clare, aki szinte félve húzódott hátra, most odaoldalaz hozzám, és a fülembe súgja.

– Nem vagy pipa?

Megcsókolom, egy hangyányival hosszabban, mint amennyire mások előtt illik. Felegyenesedem, leveszem a zakómat, feltűröm az ingujjam.

– Adj egy kötényt – kérem. – Te meg, Gomez, nyisd ki azt a bort. Clare, takarítsd el a kiömlött kaját, mert kőkemény lesz. Charisse, megterítenél?

Egy óra negyvenhárom perccel később az ebédlőben ülünk az asztalnál, és csirkerizottót eszünk tökpürével. Mindenben sok vaj van. Mindannyian be vagyunk rúgva.

CLARE: Egész idő alatt, amíg Henry a vacsorát készíti, Gomez a konyhában téblábol, tréfálkozik, sörözik, és amikor senki nem látja, rémes grimaszokat vág felém. Charisse végül rajtakapja, és végighúzza az ujját a torkán, mire Gomez abbahagyja. A legbanálisabb dolgokról beszélünk: a munkánkról, az iskoláról és arról, hol nőttünk fel, azokról a szokásos dolgokról, amelyekről az emberek akkor beszélnek, amikor először találkoznak. Gomez a munkájáról mesél Henrynek. Elmondja, hogy ügyvéd, és árvaházas gyerekeket képvisel, akiket elhanyagoltak, vagy akik ellen valami bűncselekményt követtek el. Charisse beszámol kalandjairól a Lusus Naturae nevű parányi szoftvercégnél, amelyik az emberi beszéd megértésére próbálja megtanítani a számítógépeket, no meg a művészetéről, ugyanis olyan képeket alkot, amelyeket kizárólag számítógépen lehet megtekinteni. Henry a Newberry Könyvtárról mond történeteket, és arról is szót ejt, hogy milyen fura alakok járnak oda.

– Tényleg van a Newberryben egy emberi bőrből készült könyv? – kérdezi Henrytől Charisse.

– Van ám. A Nawat Wuzer Hyderabed krónika. Delhi királyának palotájában találták 1857-ben. Gyere be egyszer, megmutatom neked.

Charisse megborzong, de mosolyog. Henry keveri a ragut. Amikor kiejti, hogy „Vályúhoz”, mind az asztalhoz tódulunk. Gomez és Henry mindvégig söröztek, Charisse meg én egyfolytában bort kortyolgattunk, és Gomez mindegyre utánatöltött, és nemigen ettünk még ma, de észre sem veszem, mennyire részegek vagyunk mindannyian, amíg kis híján a szék mellé ülök, amelyet Henry kihúz nekem, és Gomez majdnem a saját haját gyújtja meg a gyertya helyett.

Gomez felemeli a poharát.

– A Forradalomra!

Charisse meg én is emeljük a poharunkat, sőt Henry is.

– A Forradalomra!

Enni kezdünk, lelkesen. A rizottó pikáns és enyhe, a tök édes, a csirke úszik a vajban. Sírni szeretnék, annyira finom.

Henry eszik egy falatot, aztán villájával Gomezra mutat.

– Melyik forradalomra?

– Tessék?

– Melyik forradalomra iszunk?

Charisse meg én riadtan nézünk össze, de már késő. Gomez mosolyog, nekem pedig összeszorul a szívem.

– A következőre.

– Amikor felkel a proletariátus, és a gazdagokat felfalják, és megszüntetik a kapitalizmust az osztályok nélküli társadalom kedvéért?

– Pontosan. Henry rám kacsint.

– Clare-t eléggé kellemetlenül érinti. És mit akartok tenni az értelmiséggel?

– Ó – mondja Gomez –, valószínűleg őket is felfaljuk. De téged megtartunk szakácsnak. Isteni a kaja.

Charisse bizalmasan megérinti Henry karját.

– Valójában nem eszünk meg senkit – mondja. – Csak a javaikat osztjuk el újra.

– Ez megnyugtat – feleli Henry. – Nem szívesen főzném meg Clare-t.

– Tulajdonképpen kár – szól közbe Gomez. – Biztos vagyok benne, hogy Clare nagyon ízletes.

– Kíváncsi vagyok, milyen a kannibál konyha – mondom. – Létezik kannibál szakácskönyv?

– A megfőttek és a nyersek – mondja Charisse.

– Az nem igazi szakácskönyv – ellenkezik Henry. – Levi-Strauss nem közöl valódi recepteket.

– Adaptálhatnánk recepteket – mondja Gomez, és vesz még a csirkéből. – Tudjátok, Clare porcini gombával és marinaramártással, linguinikörettel. Vagy narancsos Clare-mell. Vagy…

– Hé – mondom. – És ha nem akarom, hogy megegyetek?

– Sajnálom, Clare – mondja komoran Gomez. – Azt hiszem, meg kell hogy együnk a köz javáért.

Henry elkapja a tekintetemet és mosolyog.

– Ne félj, Clare; ha jön a Forradalom, elbújtatlak a Newberryben. Eléldegélhetsz a kéményben, és majd viszek neked Snickerst meg Doritost a személyzeti ebédlőből. Sosem találnak meg. Rázom a fejem.

– És ahhoz mit szólnál, hogy „Először megöljük az összes ügyvédet”?

– Nem – mondja Gomez. – Ügyvédek nélkül semmit nem lehet csinálni. A Forradalmat tíz perc alatt elcsesznék, ha nem lennének ott az ügyvédek, hogy rendet tartsanak.

– De a papám ügyvéd – mondom neki –, úgyhogy mégsem ehettek meg minket.

– De nem a megfelelő fajta – mondja Gomez. – Ingatlanügyeket intéz a gazdagoknak, én viszont a szegény, elnyomott gyerekeket…

– Dugulj már el, Gomez – mondja Charisse. – Beletaposol Clare lelkébe.

– Szó sincs róla! Clare is akarja, hogy a Forradalomért megegyék, nem igaz, Clare?

– Nem.

– Ó.

– Mit szólnátok a kategorikus imperatívuszhoz? – kérdezi Henry.

– Micsoda?

– Tudjátok, az aranyszabály. Ne egyél meg másokat, hacsak nem kívánod, hogy téged is megegyenek.

Gomez a villájával pucolja a körmét.

– Nem gondolod, hogy valójában az „egyél, vagy megesznek” mozgatja a világot?

– Többnyire. De te magad nem vagy véletlenül altruista eset? – kérdezi Henry.

– Dehogynem, bár általában véve komoly elmeorvosi esetnek tartanak. – Gomez tettetett közönnyel mondja ezt, de látom, hogy Henry zavarba ejti. – Clare – mondja –, desszert nincs?

– Jajédesistenem, majdnem elfelejtettem – mondom, és túlságosan gyorsan állok fel, meg kell kapaszkodnom az asztalban. – Hozom.

– Segítek – mondja Gomez, és követ a konyhába. Magas sarkú cipőben vagyok, és amint belépek a konyhába, elkapom az ajtófélfát, támolygok, Gomez elkap. Úgy állunk egy pillanatig, egymáshoz simulva, a keze a derekamon, aztán elenged. – Részeg vagy, Clare – mondja nekem Gomez.

– Tudom. Te is. – Megnyomom a kávéfőző gombját, csöpögni kezd a kannába a kávé. A pultnak támaszkodom, és óvatosan leszedem a celofánt a süteményről. Gomez a hátam mögött áll, egészen közel, és nagyon halkan mondja, a lélegzete csiklandozza a nyakamat.

– Ő az a pasas.

– Hogy érted ezt?

– Akiről beszéltem. Henry az a pasas…

Charisse lép a konyhába, és Gomez elugrik mellőlem, kinyitja a frigót.

– Hé – mondja Charisse. – Segíthetek?

– Igen, hozd a kávéscsészéket… – Csészékkel, csészealjakkal, kistányérokkal és süteményekkel zsonglőrködünk, és minden sértetlenül megérkezik az asztalhoz. Henry úgy vár, mintha fogorvosnál lenne: türelmes rémülettel. Nevetek, mert pontosan így nézett akkor is, amikor ételt vittem neki a Réten… de nem emlékszik, mert még nem járt ott. – Nyugi – mondom. – Kisdobos. Kisdobost még én is tudok sütni.

Mindenki nevet és leül. A kisdobos nem sült át.

– Tatár dobos – mondja Charisse.

– Szalmonellás pite – mondja Gomez.

– Mindig is szerettem a fánkot – nyalja meg az ujjait Henry.

Gomez cigarettát sodor, rágyújt, mélyet szív.

HENRY: Gomez rágyújt és hátradől. Van ebben a srácban valami, ami nyugtalanít. Talán az, hogy magától értetődőn a tulajdonának tekinti Clare-t, vagy a vulgáris marxizmusa? Biztos vagyok benne, hogy láttam már. Múlt vagy jövő? Derítsük ki.

– Nagyon ismerős vagy nekem – mondom neki.

– Hmm? Egen, azt hiszem, találkoztunk már. Megvan.

– Iggy Pop a Riviéra Színházban? Meghökken.

– Egen. Egy magas, szőke lánnyal voltál. Ingrid Carmichel, mindig vele szoktalak látni. – Gomez meg én egyszerre nézünk Clare-re. Clare áthatón nézi Gomezt, az visszamosolyog. Clare elfordítja a fejét, de nem felém.

Charisse siet a segítségünkre.

– Nélkülem láttad Iggyt?

– Elutaztál éppen – mondja Gomez. Charisse duzzog.

– Mindenről lemaradok – mondja nekem. – Patti Smitht sem láttam, és már visszavonult. Kihagytam a Talking Heads utolsó turnéját is.

– Patti Smith újra turnézni fog – mondom.

– Tényleg? Honnan tudod? – kérdezi Charisse. Clare meg én összenézünk.

– Csak sejtem – mondom. Vizsgálni kezdjük egymás zenei ízlését, és kiderül, hogy mind rajongunk a punkért. Gomez meséli, hogy látta a New York Dollst Floridában, közvetlenül azelőtt, hogy Johnny Thunders otthagyta a bandát. Én beszámolok egy Lene Lovich-koncertről, amelyet az egyik időutazásom alatt fogtam ki. Charisse és Clare izgatottak, mert a Violent Femmes pár hét múlva az Aragon Bálteremben lép fel, és Charisse szerzett ingyenjegyeket. Az este minden további balhé nélkül ér véget. Clare lekísér. Állunk az előcsarnok külső és belső ajtaja között.

– Bocsáss meg.

– Ugyan már. Élveztem, szeretek főzni.

– Nem – süti le a szemét Clare. – Gomez miatt. Hideg van. Átölelem Clare-t, ő hozzám bújik.

– Mi van Gomezzal? – kérdezem. Valami nyugtalanítja. De aztán vállat von.

– Rendben lesz – mondja, és én hiszek neki. Csókolózunk. Kinyitom a külső ajtót, Clare kinyitja a belsőt; elindulok a járdán, visszanézek. Clare ott áll a félig nyitott kapuban, és néz utánam. Megállok, szeretnék visszamenni hozzá, hogy megöleljem, szeretnék felmenni hozzá. Megfordul, elindul felfelé, és én nézem, amíg el nem tűnik.

1991. december 14., szombat és 2000. május 9., kedd

(Henry 36 éves)

HENRY: Éppen a belét taposom annak a nagydarab, piás, kertvárosi fickónak, akinek volt pofája engem lebuzizni, és próbált megverni, hogy ezt be is bizonyítsa. A Vic Színház melletti utcában vagyunk. Hallom a színház oldalajtóin kiszűrődni a Smoking Popes basszusgitárjának hangját, miközben módszeresen kalapácsozom az idióta orrát, majd áttérek a bordáira. Rohadt egy estém volt, és ez a marha viszi el a balhét tehetetlen dühömért.

– Hé, Könyvtáros. – Elfordulok nyögdécselő embertársamtól, és Gomezt látom komoran egy szemétládának támaszkodni.

– Elvtárs. – Hátralépek az áldozattól, aki hálásan lecsúszik a flaszterre, és kétrét görnyed. – Mi az ábra? – Gomez láttán megkönnyebbülök; tulajdonképpen örülök. De ő nem osztozik örömömben.

– Nézd, nem szeretnélek zavarni vagy ilyesmi, de az illető, akit éppen darabokra szedsz, a barátom.

Ó, biztosan nem.

– Tulajdonképpen ő kérte. Egyszerűen odajött hozzám és azt mondta, „Uram, sürgető szükségem lenne egy alapos verésre”.

– No igen, persze, szép munka. Kibaszottul művészi.

– Köszönöm.

– Gondolom, nincs kifogásod, ha felnyalábolom a jó öreg Nicket, és kórházba viszem?

– Ahogy óhajtod. – A francba. El akartam tulajdonítani Nick ruháit, kivált a cipőjét. Vadiúj Doc Martens, mélybordó, alig használt. – Gomez.

– Igen? – Lehajol, hogy összeszedje a haverját, aki a saját ölébe köpi az egyik fogát.

– Milyen nap van ma?

– December 14-e.

– Melyik évben?

Úgy néz rám, mint akinek fontosabb dolga is akad, mint holdkórosokat szórakoztatni, és tűzoltófogással felemeli Nicket, ami eléggé gyötrelmes lehet. Nick nyöszörögni kezd.

– 1991-ben. Részegebb vagy, mint amilyennek látszol. Végigmegy az utcán, eltűnik a színház bejárata felé.

Ma egy kevéssel azután van, hogy randizni kezdtünk Clare-rel, ezért Gomez meg én alig ismerjük egymást. Nem csoda, ha nem ért semmit. Gomez azonban ismét megjelenik, teher nélkül.

– Trentre bíztam. Nick a testvére. Nem volt elragadtatva. – Elindulunk kelet felé, végig az utcán. – Már megbocsáss, ha megkérdezem, kedves Könyvtárosom, mi a fenének vagy így öltözve?

Farmer van rajtam babakék pulóverrel, amely tele van kis, sárga kacsákkal, neonvörös mellény és rózsaszín teniszcipő. Nem is csoda, ha egyesek különös vágyat éreznek, hogy megüssenek.

– Pillanatnyilag be kellett érnem ennyivel. – Remélem, hogy a srác, akiről leszedtem, közel lakik. Nincs több húsz foknál. – Miért haverkodsz diákszövetségi tagokkal?

– Együtt jártunk a jogra. – A katonai-haditengerészeti egyenruhabolt hátsó ajtaja előtt haladunk el, és igencsak vágyakozni kezdek valami normális ruhára. Megkockáztatom, hogy megbotránkoztassam Gomezt; tudom, hogy túlteszi magát rajta. Megállok.

– Elvtárs. Csak egy perc az egész; el kell intéznem valamit. Megvárnál az utca végén?

– Mit csinálsz?

– Semmit. Betörés és jogtalan behatolás. Ne törődj azzal a fickóval a függöny mögött.

– Veled mehetek?

– Nem. – Ez elcsüggeszti. – No jó. Ha muszáj. – Belépek az ajtót takaró falbemélyedésbe. Kétszer törtem már be ide, bár mindkét eset a jövőben fog megtörténni. Valóságos tudománnyá fejlesztettem. Először kinyitom a jelentéktelen kombinációs zárat, amely a biztonsági rácsot biztosítja, elcsúsztatom a rácsot, kinyitom a Yale-zárat egy régi tollal meg egy biztosítótűvel, amelyeket korábban találtam a Belmont Avenue-n, és egy alumíniumdarab segítségével felemelem a dupla ajtót biztosító kallantyút. Voilá. Összesen mintegy három perc. Gomez szinte vallási áhítattal bámul.

– Hol tanultad ezt?

– Egyszerű trükk – mondom szerényen. Belépünk. Pislogó, vörös fények akarnak riasztórendszernek látszani, de én tudom, hogy nem azok. Nagyon sötét van idebenn. Gondolatban végigjárom a terepet meg az árukészletet. – Ne nyúlj semmihez, Gomez. – Barátságosnak és szerénynek próbálok mutatkozni. Óvatosan végigmegyek a sorok között, a szemem kezd hozzászokni a sötéthez. A nadrággal kezdem: fekete Levi's. Sötétkék flanelinget választok, vastag, bélelt gyapjúfelöltőt, gyapjúzoknit, bokszeralsót, vastag hegymászó kesztyűt és fülvédős sapkát. A cipőosztályon nagy megelégedésemre pontosan olyan bakancsot találok, amilyet Nick barátom viselt. Akciókész vagyok.

Közben Gomez a pult mögött tapogatózik.

– Ne fáradj – mondom neki. – Itt nem hagynak pénzt éjszakára a kasszában. Menjünk. – Ugyanúgy távozunk, ahogyan bejöttünk. Óvatosan becsukom az ajtót, és visszahúzom a rácsot. Az előző szerelésem egy bevásárlótasakban van. Később majd megkeresem az Üdvhadsereg ruhagyűjtő konténerét. Gomez várakozón néz rám, mint egy nagy kutya, amelyik azt lesi, van-e még nálam husika.

Erről eszembe jut valami.

– Farkaséhes vagyok. Gyerünk az Ann Sather'sbe.

– Ann Sather's? Azt hittem, bankrablásra vagy legalább gyilkosságra invitálsz. Beindultál, öregem, most ne hagyd abba!

– Néha szünetet kell tartanom munkálkodásomban, hogy feltöltődjem. Gyere. – A kis utcából az Ann Sather's svéd vendéglő parkolójába megyünk. Az őr némán figyeli, amint átvágunk a királyságán. Aztán irány a Belmont. Csak kilenc óra van, és az utcán nyüzsögnek a szokásos szökevények, hajléktalan elmekórtani esetek, bulizok és kertvárosi izgalomkeresők. Az Ann Sather's a normalitás kis szigete a tetoválószalonok és óvszerbutikok között. Belépünk, és a pékség pultja előtt várjuk, hogy helyet kapjunk. Korog a gyomrom. A dohányzórészben kapunk helyet, közvetlenül a kandalló előtt. Javul a helyzet. Levesszük a kabátunkat, leülünk, elolvassuk az étlapot, bár született chicagóiként fejből el tudnánk énekelni, akár két szólamban is. Gomez az összes, dohányzáshoz szükséges kellékét az asztalra teszi.

– Nem zavar?

– De. Azért csak ne zavartasd magad. – Gomez társaságának az ára: szakadatlanul pácolódni az orrlyukaiból áradó cigarettafüstben. Az ujjai sötét okkersárgák; finoman táncolnak a vékony papíron, amint a Drum dohányból vaskos rudat sodor, megnyalja a papírt, megsodorja, a szájába dugja és rágyújt.

– Ahh! – Gomez számára fél óra cigaretta nélkül természetellenes állapot. Mindig élvezettel nézem, ahogy az emberek kielégítik étvágyukat, még ha az ízlésünk nem egyezik is.

– Te nem szívsz? Semmit?

– Én futok.

– Aha. No igen, a büdös életbe, remek formában vagy. Már azt hittem, megölted Nicket, és még csak nem is szuszogtál.

– Részegebb volt, semhogy verekedni tudott volna. Csak egy jókora, elázott homokzsák.

– Miért estél úgy neki?

– Butaság volt. – Jön a pincér, közli, hogy a neve Lance, és a mai specialitás lazac borsópürével. Felveszi az italrendelést, és elsiet. A tejszíneskannával játszom. – Látta, hogy vagyok felöltözve, azt hitte, könnyű préda vagyok, pimaszkodott, verekedni akart, nem lehetett kitérni, aztán meglepődött. Én igazán csak a magam dolgával voltam elfoglalva.

Gomez elgondolkodik.

– És pontosabban mivel?

– Tessék?

– Henry. Lehet, hogy tökfilkónak látszom, de az öreg Gomez bácsinak vannak bizonyos információi. Egy ideje figyellek: valójában már régebben, mint hogy a mi kis Clare-ünk hazahozott. Úgy értem, nem tudom, tudsz-e róla, de bizonyos körökben hírhedt vagy. Sok embert ismerek, akik ismernek téged. Emberek; nos, nők. Nők, akik ismernek téged. – A cigarettafüstjén át sandít rám. – Meglehetősen különös dolgokat mesélnek. – Lance hozza a kávémat és Gomeznak a tejet. Rendelünk: Gomeznak sajtos hamburgert sült krumplival, nekem felesborsólevest, lazacot, édesburgonyát és vegyes gyümölcsöt. Úgy érzem, nyomban elájulok, ha nem kapok gyorsan sok-sok kalóriát. Lance sietve távozik. Nemigen tudok odafigyelni korábbi énem gonoszkodásaira, még kevésbé Gomez előtt igazolni magam. Különben sincs hozzá semmi köze. De ő várja a válaszomat. Tejszínt keverek a kávémba, nézem, amint a vékony, fehér pötty spirálisan eloszlik. Félreteszem az óvatosságot. Elvégre úgysem számít.

– Mit szeretnél tudni, elvtárs?

– Mindent. Tudni szeretném, hogy egy látszólag szelíd könyvtáros miért ver félholtra egy pasast szórakozásból, miközben óvó bácsinak van öltözve. Tudni akarom, hogy Ingrid Carmichel miért akarta megölni magát nyolc nappal ezelőtt. Tudni akarom, miért nézel ki most tíz évvel öregebbnek, mint amikor utoljára láttalak. Őszülsz. Tudni akarom, miért tudsz feltörni egy Yale-zárat. Tudni akarom, miért volt Clare-nek fényképe rólad, mielőtt megismerkedtetek.

Clare-nek fényképe volt rólam, 1991 előtt? Ezt nem tudtam. Hoppá.

– Hogy nézett ki a fotó? Gomez szemügyre vesz.

– Inkább úgy néztél ki rajta, mint most, nem úgy, mint két hete, amikor eljöttél vacsorázni. – Az két héttel ezelőtt történt? Úristen, akkor most találkozom másodszor Gomezzal. – A szabadban készült. Mosolyogsz. A hátán lévő dátum 1988. június. – Megjön az étel, és szépen elrendezzük kis asztalunkon. Úgy esek neki, mintha az utolsó vacsorám lenne.

Gomez ül, nézi, ahogy eszem, nem nyúl az ételhez. Láttam Gomezt, amint ugyanezt tette a bíróságon az ellenfél tanúival. Egyszerűen ráveszi őket az akaratával, hogy kipakoljanak. Én szívesen elmondok mindent, csak előbb enni akarok. Tulajdonképpen szükségem van rá, hogy Gomez megtudja az igazságot, mert az elkövetkező években sokszor ki fog húzni a csávából. Már a lazac felénél tartok, ő csak ül.

– Egyél, egyél – mondom, s igyekszem a legjobban utánozni Mrs. Kimet. Beledug egy szál sült krumplit a ketchupba, majszolja. – Ne aggódj, vallani fogok. Csak hadd egyem meg békességben az utolsó vacsorámat. – Ez hatásos volt, enni kezdi a hamburgerét. Egyikünk sem szól egy szót sem, amíg nem végzek a gyümölccsel. Lance friss kávét hoz. Beleöntöm a tejszínt, megkeverem. Gomez úgy néz rám, mintha legszívesebben jól megrázna. Én meg jól szórakozom magamban.

– Oké. Tessék: időutazás.

Gomez az égre néz, elhúzza a száját, de nem szól.

– Időutazó vagyok. Pillanatnyilag harminchat éves. Ma délután 2000. május 9-e volt. A munkahelyemen éppen befejeztem egy bemutatót a Caxton Club tagjainak, és visszamentem hátra, hogy visszarakjam a polcokra a könyveket, amikor egyszerre csak a School Streeten találtam magam 1991-ben. Felmerült a szokásos probléma: ruhát kellett szereznem. Egy ideig egy tornác alatt bújtam meg. Fáztam, és nem jött senki, végül megpillantottam azt a fiatal srácot abban az idétlen szerelésben – de hát te is láttad. Rátámadtam, elvettem a készpénzét és minden ruháját, kivéve a fehérneműt. Halálra rémítettem; szerintem azt hitte, meg fogom erőszakolni vagy ilyesmi. Mindenesetre ruhám már volt. Rendben. Csakhogy ezen a környéken az ember nem járhat olyan szerelésben, anélkül, hogy valakinek fel ne tűnne. Így aztán egész este hallgattam a beszólásokat, és a haverod volt az utolsó csepp a pohárban. Sajnálom, ha a kelleténél nagyobb kárt tettem benne. Nagyon akartam a ruháját, kivált a cipőjét. – Gomez az asztal alatt a lábamra pillant. – Állandóan ilyen helyzetekbe kerülök. Nem szándékos. Valami hézag van velem. Minden ok nélkül ugrálok az időben. Nem tudom szabályozni, sosem tudhatom, mikor következik be, és mikor és hol kötök ki. Ezért aztán, hogy segítsek magamon, zárakat török fel, boltokat fosztok ki, zsebtolvaj vagyok, rajtaütök embereken, koldulok, betörök, autót lopok, hazudok, csalok, kárt okozok. Szinte nincs is olyan bűncselekmény, amelyet ne követtem volna el.

– Gyilkosság.

– Azt tudtommal nem. És senkit sem erőszakoltam meg. – Beszéd közben lesem Gomezt. Az arcán nem látszik semmi. – Ingrid. Tényleg ismered Ingridet?

– Celia Attleyt ismerem.

– Jó ég. Különös társaságod van. Hogyan próbálta Ingrid megölni magát?

– Válium-túladagolással.

– 1991? Igen, oké. Ez lesz Ingrid negyedik öngyilkossági kísérlete.

– Micsoda?

– Hát nem tudtad? Celia megválogatja, hogy mit mond el. Ingridnek 1994. január 2-án sikerült végeznie magával. Mellbe lőtte magát.

– Henry…

– Tudod, hat éve történt, és még mindig haragszom rá. Milyen nagy veszteség. De súlyosan depressziós volt, hosszú időn át, és egyre mélyebbre süllyedt benne. Nem tehettem érte semmit. Ez is azok közé a dolgok közé tartozott, amelyek miatt veszekedtünk.

– Ez meglehetősen csúnya tréfa volt, Könyvtáros.

– Bizonyítékot akarsz. Csak mosolyog.

– És a fotó? Te mondtad, hogy Clare-nél van. A mosoly eltűnik.

– Oké. Beismerem, hogy az megzavart egy kicsit.

– 1991 októberében találkoztam először Clare-rel. Ő 1977 szeptemberében találkozott velem először; ő hatéves volt, én kis híján harmincnyolc. Egész életében ismert. 1991-ben én csak megismerkedtem vele. Egyébként kérdezd mindezekről Clare-t. Majd ő elmondja.

– Már megkérdeztem. Elmondta.

– A pokolba, Gomez. Értékes időt rabolsz el azzal, hogy újra elmesélteted velem az egészet. Nem hittél neki?

– Nem. Te hittél volna?

– Persze. Clare sose hazudik. A katolikus neveltetés, tudod. – Lance újabb kávét hoz. Már teli vagyok koffeinnel, de még egy kávé nem árthat. – Szóval? Miféle bizonyítékra vágysz?

– Clare azt mondta, eltűnsz.

– Ez az egyik leghatásosabb társasági trükköm. Ragadj rám, és előbb-utóbb el fogok tűnni. Talán percek, talán órák vagy napok múlva, de ebből a szempontból nagyon megbízható vagyok.

– Ismerjük egymást 2000-ben?

– Igen. – Rávigyorgok. – Jó barátok vagyunk.

– Mondd el a jövőmet. Jaj, nem. Rossz ötlet.

– Nem.

– Miért nem?

– Gomez. A dolgok megtörténnek. Ha az ember előre tud róluk, az olyan… természetellenes. Úgysem tudsz megváltoztatni semmit.

– Miért?

– Az okozás csak előrefelé működik. A dolgok egyszer, csak egyszer történnek meg. Ha tudsz dolgokat… én csapdában érzem magam, szinte mindig. Ha tudatlanul bolyongsz az időben… szabad vagy. Bízzál bennem. – Bosszúsnak látszik. – Te leszel a tanú az esküvőnkön. Én meg a tiéd. Nagyszerű életed van, Gomez. De a részleteket nem mondom el.

– Tőzsdetippek?

Egen, miért ne. 2000-ben a részvénypiac megőrül, de egyesek elképesztő vagyonokra tesznek szert, és Gomez a szerencsések egyike lesz.

– Hallottál már az internetről?

– Nem.

– Olyan számítógépes dolog. Hatalmas, az egész világra kiterjedő hálózat, amelyre rengeteg ember van rákapcsolódva, és telefonvonalakon és számítógépekkel kommunikálnak. Technológiai részvényeket akarsz venni. Netscape, America Online, Sun Microsystems, Yahoo!, Microsoft, Amazon.com.

Jegyzetel.

– Pontkom?

– Ne törődj vele. Csak vedd meg. – Mosolygok. Egyszeriben hányingerem támad. Nem akarok jelenetet itt, most. Felugróm.

– Kövess – mondom, és már futok is a férfimosdó felé. Gomez a nyomomban. Berontok a csodálatos módon üres klotyóba. Szakad rólam a víz. Belehányok a mosdóba.

– Jézusom – mondja Gomez. – A fenébe, Könyvtá… – de a többit nem hallom, bármit mondott is, mert az oldalamon fekszem, pucéran, a linóleumpadlón, koromsötétben. Szédülök, hát fekszem egy darabig. Kinyújtom a kezem, könyvek gerincét érintem. A raktárban vagyok, a Newberryben. Felállók, a sor végére vánszorgok, felkattintom a villanyt; fény önti el a sort, ahol állok, szinte megvakít. Felöltözöm, a helyükre teszem a könyveket, és ügyesen kinyitom a raktár biztonsági ajtaját. Nem tudom, hány óra; lehet, hogy már be van kapcsolva a riasztó. De nem, semmi sem változott. Isabelle egy új olvasót tájékoztat az olvasótermi szokásokról; Matt megy el mellettem, integet. Napfény ömlik be az olvasóterem ablakán, és a falióra 4.15-öt mutat. Alig tizenöt percig voltam távol. Amelia meglát, az ajtóra mutat.

– Kimegyek a Starbucksba. Kérsz valamit?

– Hm, nem, nem hinném. De kösz. – Iszonyatosan fáj a fejem. Bedugom a fejem Roberto irodájába, és mondom, hogy rosszul érzem magam. Együtt érzőn bólogat, a telefonra mutat, amelyből szélsebes olasz szöveg árad a fülébe. Fogom a holmim, és megyek.

Egy egyszerű munkanap a Könyvtáros életéből.

1991. december 15., vasárnap

(Clare 20 éves)

CLARE: Gyönyörű, napfényes vasárnap délelőtt van, és én hazafelé tartok Henrytől. Az utcák jegesek, pár ujjnyi friss hó esett. Minden vakítóan fehér és tiszta. Aretha Franklinnal együtt éneklem, „R-E-S-P-E-C-T!”, amint az Addisonról ráfordulok a Hoyne-ra, és íme, szabad parkolóhelyet látok. Szerencsés napom van. Leparkolok, megküzdök a csúszós járdával, és még mindig dúdolva nyitom a kaput, lépek az előcsarnokba. Az a jóleső, laza érzés tölt el, amelyet a szexszel kezdek azonosítani, az ébredéssel Henry ágyában, a délelőtt legkülönbözőbb óráiban való hazatéréssel. Szinte lebegve megyek fel a lépcsőn. Charisse bizonyára templomban van. Alig várom hogy a New York Timesszal beüljek egy kád forró vízbe. Amint kinyitom az ajtót, rájövök, hogy nem vagyok egyedül. Gomez ül a nappaliban, füstfelhőben, leeresztett redőnyök mögött. A piros selyemtapétával és vörös plüssbútorokkal meg a füsttel olyan, mint szőke, sátáni lengyel Elvis. Csak ül ott, így hát elindulok a szobám felé szó nélkül. Még mindig haragszom rá.

– Clare. Megfordulok.

– Mi az?

– Sajnálom. Tévedtem. – Gomez szájából eddig csak pápai tévedhetetlenségeket hallottam. A hangja mély, rekedt károgás.

Bemegyek a nappaliba, felhúzom a redőnyöket. A napfény nehezen tör át a füstön, hát ablakot nyitok.

– Nem tudom, hogy bagózhatsz ennyit, anélkül, hogy beindulna a füstjelző.

Gomez felmutat egy kilencvoltos elemet.

– Mielőtt elmegyek, visszateszem.

Leülök a Chesterfieldre. Várom, hogy Gomez elmondja, miért gondolta meg magát. Újabb cigarettát sodor. Végre rágyújt, rám néz.

– A tegnapi estét Henry barátoddal töltöttem.

– Én is.

– Aha. Mit csináltatok?

– Elmentünk a Facetsba, megnéztünk egy Peter Greenaway-filmet, marokkóit ettünk, felmentünk hozzá.

– És egyenesen onnan jössz.

– Úgy van.

– Nos. Az én estém kevésbé volt ilyen kulturális, de mozgalmasabb volt. A Vic melletti kis utcában láttam meg a te ártatlan barátodat, amint éppen pépessé verte Nicket. Trent elmondta ma reggel, hogy Nicknek el van törve az orra, három bordája, öt csontja a kezében, tele van véraláfutásokkal, és negyvenhat öltéssel varrták össze. Néhány új fogra is szüksége lesz. – Nem indít meg. Nick nagydarab, erőszakos fickó. – Látnod kellett volna, Clare. A barátod úgy bánt Nickkel, mint egy élettelen tárggyal. Mintha csak egy szobrot faragott volna. Tökéletesen tudományosan. Felmérte, mikor érhető el maximális hatás, aztán bumm. Teljesen odalettem volna, ha nem Nickről lett volna szó.

– Miért verte meg Henry Nicket? Gomez feszeng.

– Úgy tetszik, Nick volt az oka. Szeret rászállni a… melegekre, és Henry úgy volt öltözve.

El tudom képzelni. Szegény Henry.

– És aztán?

– Aztán betörtünk a katonai-haditengerészeti boltba. Eddig stimmel.

– És?

– Az Ann Sather'sbe mentünk vacsorázni. Kirobban belőlem a nevetés. Gomez mosolyog.

– És elmondta nekem ugyanazt az ökörséget, amelyiket te is.

– És neki miért hittél?

– Nézd, Henry olyan átkozottul lezser. Láttam, hogy tökéletesen ismer engem, töviről hegyire. Tökéletesen ismer, de fütyül rám. És aztán – eltűnt, én meg csak álltam ott, és… el kellett hinnem.

Együtt érzőn bólintok.

– Az eltűnés igencsak hatásos. Emlékszem rá, amikor legelőször találkoztam vele, kicsi koromban. A kezemet rázta, és puff!, eltűnt. Hé, mikorról jött?

– 2000-ből. Sokkal idősebbnek látszott.

– Sok mindenen megy keresztül. – Jó itt ülni, és egy olyan emberrel beszélgetni Henryről, aki tudja. Hirtelen valamiféle hálát érzek Gomez iránt, amely nyomban elmúlik, amikor előrehajol és komoran mondja:

– Ne menj hozzá, Clare.

– Még meg se kért.

– Tudod, mire gondolok.

Mozdulatlanul ülök, az ölemben összekulcsolt kezemet bámulom. Fázom és dühös vagyok. Felpillantok. Gomez aggódva figyel.

– Szeretem. Henry az életem. Egész életemben rá vártam, és most itt van. – Nem tudom, hogyan magyarázzam el. – Henryvel mindent annyira tisztán látok, mint egy térképet, múltat és jövőt, mindent egyszerre, mint egy angyal. .. – Megrázom a fejem. Nem tudom szavakba önteni. – Bele tudok nyúlni, és megérinteni az időt… szeret engem. Azért házasodtunk össze… mert egymás részei vagyunk… – Elakadok. – Már megtörtént. Egyszerre.

Gomezra sandítok, vajon megértette ebből valamit.

– Clare. Én is nagyon kedvelem Henryt. Izgalmas. De veszélyes. Az összes nő, aki vele volt, szétesik. Nem szeretném, ha naivan belekeringőznél ennek az elbűvölő szociopatának a karjába…

– Nem érted, hogy már késő? Olyasvalakiről beszélsz, akit hatéves korom óta ismerek. Ismerem. Te kétszer találkoztál vele, és azt mondod nekem, szálljak ki. Hát nem tudok. Láttam a jövőmet; nem tudom megváltoztatni, és akkor sem tenném, ha tudnám.

Gomez elgondolkodik.

– Nekem nem volt hajlandó semmit se mondani a jövőmről.

– Mert Henry törődik veled; nem tenne veled ilyet.

– Veled mégis megtette.

– Azon nem lehet segíteni; a kettőnk élete annyira összefonódott. Az egész gyerekkorom más volt miatta, ő pedig nem tehetett semmit. A lehető legjobbat tette.

Hallom Charisse kulcsát a zárban.

– Clare, ne haragudj rám… csak segíteni akarok neked.

Gomezra mosolygok.

– Tudsz nekünk segíteni. Majd meglátod. Charisse jön be, köhög.

– Jaj, édesem. Megvárakoztattalak.

– Clare-rel beszélgettünk. Henryről.

– Nyilván elmondtad Clare-nek, mennyire imádod Henryt – mondja figyelmeztető hangsúllyal Charisse.

– Azt mondtam Clare-nek, hogy fusson minél gyorsabban az ellenkező irányba.

– Jaj, Gomez. Clare, ne hallgass rá. Borzasztóan rossz az ízlése férfiakban.

Charisse leül illedelmesen egylábnyira Gomeztól, aki az ölébe húzza. Charisse csúnyán néz Gomezra.

– Templom után mindig ilyen.

– Reggelit akarok.

– Hát persze, tubicám. – Felállnak, eliramodnak a konyha felé. Charisse hamarosan visongani kezd, eléggé magas hangon, Gomez pedig elfenekeli a Times Magazinénál. Sóhajtok és bemegyek a szobámba. A nap még ragyog. A fürdőszobában forró vizet eresztek a nagy, régi kádba, és levetem tegnap esti ruhámat. Amint bemászom a kádba, meglátom magam a tükörben. Kissé molett vagyok. Ez végtelen örömmel tölt el, és amint a vízbe merülök, szinte egy Ingres-odaliszknak érzem magam. Henry szeret engem. Henry itt van, végre, most, végre. És én szeretem. Végighúzom a kezem a mellemen, és a vékony nyálréteg feloldódik a vízben. Miért kell mindennek bonyolultnak lennie? Vagy még mindig nincs mögöttünk a bonyolult része? A fejemet is a vízbe eresztem, látom, amint a hajam sötéten és hálószerűén szétterül a vízen. Én sosem választottam Henryt, és ő sosem választott engem. Hát hogy lehetne tévedés ? Megint azzal a ténnyel találom szembe magam, hogy nem tudhatjuk. Fekszem a kádban, nézem a csempét a lábam fölött, amíg a víz szinte kihűl. Charisse halkan bekopog az ajtón, hogy meghaltam-e idebenn, és hogy megmoshatná-e a fogát. Amint törülközőbe csavarom a hajam, a tükörben a gőztől elmosódva látom magam, és az idő mintha önmagára rétegeződne, és minden egyes elmúlt és eljövendő nap és év testesülne meg bennem, és úgy érzem, mintha láthatatlanná váltam volna. De az érzés éppolyan gyorsan elmúlik, ahogyan jött, és egy pillanatig mozdulatlanul állok, aztán felveszem a fürdőköpenyem, kinyitom az ajtót, és megyek tovább.

1991. december 22., szombat

(Henry 28 és 33 éves)

HENRY: Hajnali 5.25-kor megszólal a csengő, ez mindig rossz előjel. A kaputelefonhoz botorkálok, megnyomom a gombot. – Igen?

– Hé. Engedj be. – Újra megnyomom a gombot, és a rémes, berregő hang, amely azt jelenti, „üdvözöllek tűzhelyemnél és otthonomban”, végigfut a vezetéken. Negyvenkét másodperccel később csukódik a lift ajtaja, és a kabin zötykölődni kezd felfelé. Felveszem a köntösömet, kimegyek, állok a lépcsőházban, a kis biztonsági ablakon át nézem, hogyan mozognak a lift kábelei. A fülke a látószögembe emelkedik, megáll, és persze hogy én vagyok az.

Eltolja a liftajtót, kilép a folyosóra, meztelenül, borotválatlanul és nagyon rövid hajjal. Gyorsan végigmegyünk az üres folyosón, és eltűnünk a lakásban. Bezárom az ajtót, és egy percig csak állunk, és szemügyre vesszük magunkat.

– Nos – mondom, csak hogy mondjak valamit. – Hogy megy?

– Tűrhetően. Milyen nap van ma?

– 1991. december 22. Szombat.

– Ó – Violent Femmes az Aragonban ma este?

– Aha. Nevet.

– A francba. Micsoda pokoli este volt. – Az ágyhoz megy – az én ágyamhoz –, bebújik, a fejére húzza a takarót. Lehuppanok mellé.

– Hé. – Nincs válasz. – Mikorról vagy?

– 1996. november 13. Épp készültem lefeküdni. Hagyj egy kicsit aludni, ha nem akarod megbánni öt év múlva.

Ez eléggé ésszerűnek látszik. Leveszem a köntösömet, visszafekszem az ágyba. Most az ágy rossz oldalán fekszem, Clare oldalán, ahogyan manapság gondolok rá, mert a másom elfoglalta az én oldalamat. Az ágynak ezen a felén minden annyira más. Olyan, mint amikor az ember behunyja az egyik szemét, és közelről néz valamit egy darabig, aztán a másik szemével nézi. Fekszem, és így nézem a karosszékre dobált ruháimat, egy barackmagot egy borospohár alján a párkányon, a jobb kezem fejét. A körmömet le kéne vágni, és a lakást katasztrófa sújtotta területnek kellene nyilvánítani. Talán a 'vendégem' is beszáll, talán hajlandó lesz segíteni a ház körül, megdolgozni a mindennapiért. Végigfutom a hűtő meg a kamra tartalmát, és megállapítom, hogy jól el vagyunk látva. Ma este haza akarom hozni Clare-t, és nem tudom, mit tegyek fölösleges testemmel. Felmerül bennem, hogy Clare talán szívesebben lenne ezzel a későbbi kiadásommal, elvégre jobban ismerik egymást. Nem tudom, miért, de ettől dührohamot kapok. Próbálom ismételgetni, hogy mindent, amit most elmulasztunk, később úgyis bepótoljuk, mégis ingerült vagyok, és szeretném, ha az egyikünk elmenne.

Nézem a másomat. Sündisznó módra összegömbölyödve, nekem háttal, szemlátomást alszik. Irigylem. Ő én vagyok, de én még nem vagyok ő. Megélt ötévnyi olyan életet, amely számomra még titok, szorosan fel van tekerve, és arra vár, hogy kibontakozzék és harapjon. Persze már mindenféle gyönyört megélt, amit én nem; ezek úgy várnak rám, mint egy doboz bontatlan bonbon.

Próbálom őt Clare szemével nézni. Miért a rövid haj? Mindig szerettem fekete, hullámos, vállig érő hajamat; középiskolás korom óta így hordtam. De előbb-utóbb le fogom vágatni. Felrémlik bennem, hogy a haj lehet azon dolgok egyike, amelynek emlékeztetnie kell Clare-t, hogy nem pontosan az az ember vagyok, akit kislánykora óta ismer. Közeli megközelítése vagyok annak az énnek, aki az ő fejében él, amely felé titkon terelget. Mi lennék nélküle?

Nem az az ember, aki lassan, mélyen lélegzik az ágy túlsó felén. A bőrén átütnek a csigolyái, bordái. A bőre sima, alig szőrös, szorosan feszül az izmokra és a csontokra. Kimerült, mégis úgy alszik, mint aki bármelyik pillanatban felugorhat és elrohanhat. Én is ennyi feszültséget sugárzók? Azt hiszem. Clare panaszkodik, hogy nem vagyok képes ellazulni, csak amikor már halálfáradt vagyok, de valójában gyakran ellazulok, .miikor vele vagyok. Ez az idősebb énem vékonyabbnak és elnyűttebbnek, megbízhatóbbnak és magabiztosabbnak látszik. De előttem nyugodtan felvághat: tökéletesen ismer, ezért csak elfogadhatom őt, a magam jól felfogott érdekében.

7.14 van, és nyilvánvaló, hogy már nem fogok aludni. Felkelek, bekapcsolom a kávéfőzőt. Alsónadrágot és edzőnadrágot veszek, tornázom. Az utóbbi időben fájlaltam a térdem, hát befáslizom. Zoknit veszek, befűzöm a futócipőmet, amely valószínűleg a térdproblémámat okozza, és megesküszöm, hogy holnap másikat vásárolok. Meg kellett volna kérdeznem a vendégemet, milyen odakinn az idő. No persze, december Chicagóban: a rémes időjárás de rigueur. Felveszem ősöreg Chicagói Filmfesztivál pólómat, rá fekete pulóvert, arra vastag, narancssárga, kapucnis pulóver jön, amelyen elöl és hátul jókora X-ek vannak fényvisszaverő anyagból. Fogom a kesztyűmet meg a kulcsaimat, és megyek, bele a napba.

Egyáltalán nem rossz az idő az évszakhoz képest. A földön kevés a hó, játszik vele a szél, ide-oda sepri. Nagy a forgalom a Dearbornon, autómotorok koncertje szól, és az ég szürke, és lassan szürkére világosodik.

A kulcsaimat a cipőmre kötöm, és úgy döntök, hogy a tó mellett fogok futni. Lassan elfutok kelet felé a Delaware-on a Michigan Avenue-ig, átkelek a felüljárón, és kocogni kezdek a bicikliút mellett, észak felé, az Oak Street Beachen. Ma csak elszánt kocogok és biciklisták vannak kinn. A Michigan-tó sötét palaszürke, apály van, a tó partján sötétbarna homoksáv látszik. Sirályok köröznek a fejem meg a tó fölött. Mereven mozgok; a hideg ellensége az ízületeknek, és lassan rájövök, hogy meglehetősen hideg van itt a tónál, valószínűleg huszonvalahány fok. Így kissé lassabban futok a szokásosnál, hogy átmelegedjek, hogy emlékeztessem szegény térdemet és bokámat, hogy az az életcéljuk, hogy gyorsan és messzire vigyenek, amikor kell. Érzem a tüdőmben a hideg, száraz levegőt, érzem, ahogy ünnepélyesen ver a szívem, és amikor elérem a North Avenue-t, már jól érzem magam, és kezdek gyorsítani. A futás számomra sok minden: túlélés, nyugalom, eufória, magány. Testi létezésem bizonyítéka, azt is bizonyítja, hogy képes vagyok uralni a mozgásomat a térben, ha az időben nem is, és hogy a testem, még ha csak ideiglenesen is, engedelmeskedik az akaratomnak. Ahogy futok, levegőt tolok magam előtt, dolgok jönnek és mennek körülöttem, és az út filmszalagként mozog a lábam alatt. Emlékszem, ahogyan gyerekként, jóval a videojátékok és a Hálózat előtt, befűztem a filmet a „kávédaráló” vetítőbe az iskolai könyvtárban, és néztem a szalagot, forgatva a gombot, amely egy-egy pittyenésre továbbította a filmet. Már nem tudom, hogy néztek ki azok a filmszalagok, miről szóltak, de emlékszem a könyvtár szagára meg arra, hogy a pittyenésre mindig összerezzentem. Most már repülök, isteni érzés, mintha egyenesen a levegőbe tudnék futni, és legyőzhetetlen vagyok, semmi sem állíthat meg, semmi sem állíthat meg, semmi, semmi, semmi, semmi…

Ugyanazon a napon este:

(Henry 28 és 33, Clare 20 éves)

CLARE: A Violent Femmes-koncertre tartunk az Aragon Bálterembe. Henry kissé kérette magát, amit nem értek, mert szereti a les Femmes zenéjét, és most körözve parkolóhelyet keresünk. Körbe-körbe megyek, elhagyjuk a Green Millt, a bárokat, a rosszul kivilágított lakóházakat meg a mosóautomatákat, amelyek színpadi díszletnek hatnak. Végül az Argyle-on parkolok le, és vacogva megyünk a jeges, töredezett járdán. Henry gyorsan jár, és én mindig kifulladok kissé, amikor együtt megyünk. Leveszem a kesztyűmet, és a kezemet Henry kabátzsebébe dugom, ő pedig átkarolja a vállam. Izgatott vagyok, mert sosem voltunk még táncolni Henryvel, és szeretem az Aragont, minden dekadens álspanyol csillogásával együtt. Meagram nagymama sokat mesélt arról, hogyan táncoltak itt big bandek zenéjére a harmincas években, amikor minden szép és új volt, és az emberek nem balhéztak az erkélyen, és a férfimosdóban nem állt tócsákban a húgy. De c'est la vie, változnak az idők, és itt vagyunk.

Percekig állunk sorban. Henry feszültnek, ébernek látszik. Fogja a kezem, de kifelé néz, el a tömeg feje fölött. Élek az alkalommal, hogy nézhetem őt. Henry csodaszép. A haja a válláig ér, hátrafésült, fekete és fényes. Henry macskaszerű, vékony, nyugtalanság és testiség sugárzik belőle. Úgy fest, mint aki képes harapni. Henry fekete felöltőt visel és fehér pamutinget dupla mandzsettával, amely begombolatlanul lóg a kabátujjában, csinos, élénkzöld selyem nyakkendőt, amelyet meglazított annyira, hogy látom nyakának izmait; fekete farmert és bokacsizmát. Henry összefogja a hajam, és a csuklójára tekeri. Egy pillanatig a foglya vagyok, aztán a sor mozdul, és ő elenged.

Megkapjuk a jegyünket, és a tömeggel együtt besodródunk az épületbe. Az Aragonnak számos folyosója és alkóvja és erkélye van, amelyek körülfogják a központi termet, könnyen el lehet veszni, de elrejtőzni is. Henry meg én felmegyünk egy erkélyre a színpad közelében, és leülünk egy parányi asztalhoz. Levesszük a kabátunkat. Henry engem bámul.

– Szép vagy. Isteni a ruhád; nem tudom elképzelni, hogy tudsz benne táncolni.

A ruhám testre simuló orgonalila selyem, de van olyan rugalmas, hogy tudjak benne mozogni. Délután kipróbáltam tükör előtt, és jó volt. Inkább a hajam idegesít; a száraz, téli levegőtől a szokásos duplájának látszik. Fonni kezdem, de Henry leint.

– Kérlek, ne… kibontott hajjal szeretnélek látni. Kezdődik az első szám. Türelmesen figyelünk. Mindenki nyüzsög, beszél, dohányzik. A földszinten nincs ülőhely. Nagy a zaj.

Henry hozzám hajol, a fülembe kiált:

– Akarsz inni valamit?

– Csak egy kólát.

Elmegy a bárpulthoz. A karom az erkély korlátján, nézem a tömeget. Lányok régi cuccokban, lányok katonai szerelésben, fiúk Mohawkokkal, fiúk flanelingben. Mindkét nembeliek pólóban és farmerban. Középiskolás srácok és huszonévesek, itt-ott néhány idősebb.

Henry már elég rég elment. A bemelegítő banda befejezi, gyér taps, és a roadok elkezdik kicipelni az együttes felszerelését, és becipelni a jobbára ugyanolyan berendezéseket. Egy idő után elunom a várakozást, otthagyom az asztalt és a kabarjainkat, és átfurakodom a sűrű tömegen, végig az erkélyen, le a lépcsőn és végig a hosszú, félhomályos folyosón, ahol a bár van. Henry nincs ott. Lassan járom a termeket és az alkóvokat, keresem őt, de igyekszem nem úgy tenni, mintha keresnék valakit.

Egy folyosó végén meglátom. Olyan közel áll a nőhöz, hogy azt hiszem, ölelkeznek; a nő a falnak támaszkodik, Henry pedig a két kezével támasztja a falat a nő válla fölött. A helyzet intimitásától eláll a lélegzetem. A nő szőke, nagyon germán módra gyönyörű, magas és drámai.

Amint közelebb érek, rájövök, hogy nem csókolóznak; veszekednek. Henry a szabad kezével gesztikulál, hangsúlyt adva annak, bármi legyen is az, amit éppen a nője fülébe kiabál. A nő közönyös arcán egyszeriben düh látszik, majdnem elsírja magát. Ő is kiabál valamit. Henry hátralép, az égre emeli a kezét. Csak a végét hallom, amint elmegy: – Nem tehetem, Ingrid, egyszerűen nem tehetem! Sajnálom…

– Henry! – A nő Henry után szalad, és ekkor mindketten meglátnak, amint mozdulatlanul állok a folyosó közepén. Henry komoran karol belém, és gyorsan a lépcsőhöz megyünk. Három lépcsőfok után megfordulok, és látom, hogy a nő áll, néz minket, a két karja ernyedten lóg, tehetetlen és feszült. Henry visszanéz és megfordulunk, és megyünk fölfelé.

Megtaláljuk az asztalunkat, amely csodálatos módon még szabad, és a kabátjaink is ott vannak. A fény elhalványul, és Henry túlkiabálja a tömeg zaját.

– Sajnálom. Nem jutottam el a bárig, és Ingridbe botlottam…

Ki ez az Ingrid? Magamra gondolok, amint ott állok Henry fürdőszobájában, a kezemben egy rúzzsal, és tudnom kell, de sötét lesz, és a Violent Femmes elfoglalja a színpadot.

Gordon Gano áll a mikrofonnál, dühösen néz le ránk, és fenyegető akkordok hangzanak fel, amint előrehajol, és énekelni kezdi a Hólyag a napon kezdő sorait, és máris nyakig benne vagyunk. Henry meg én hallgatjuk a zenét, aztán Henry hozzám hajol, és a fülembe kiabál: – Akarod, hogy elmenjünk?

A táncparkett egymáshoz csapódó emberek kavargó masszája.

– Táncolni akarok!

Henry szemlátomást megkönnyebbül.

– Nagyszerű! Igen! Gyerünk!

Lerántja a nyakkendőjét, és a felöltője zsebébe dugja. Újra lemegyünk, belépünk a központi terembe. Látom, hogy Charisse és Gomez egymással táncolnak. Charisse önfeledt és elragadtatott, Gomez jól mozog, a szájában cigaretta. Meglát, int. A tömegbe belépni olyan, mint belegázolni a Michigan-tóba; a tömeg magába fogad, és a színpad felé sodor. A tömeg harsog, Még! Még!, mire a Femmes eszelősen esik neki a hangszereknek.

Henry a basszus ritmusára mozog. Az egyik oldalunkon az emberek nagy sebességgel ütköznek egymásnak, a másik felén a csípőjüket rázzák, a karjukkal hadonásznak, a ritmusra ringanak.

Táncolunk. A zene átfut rajtam, hanghullámok, amelyek megragadnak a gerincemnél, amelyek mozgatják a csípőm, a lábam, a vállam, anélkül, hogy igénybe vennék az agyam. (Gyönyörű lány, szép a ruhád, mosolyod fényes, édes a szád, hol lehetsz most, választ senki sem ád.) Kinyitom a szemem, és látom, hogy Henry tánc közben engem néz. Amikor felemelem a karom, megragadja a derekam, és én felugróm. Látom a táncparkett panorámáját egy hatalmas örökkévalóságig. Valaki integet nekem, de mielőtt látnám, ki az, Henry letesz. Táncolunk egymáshoz érve, táncolunk külön-külön. (Hogyan mondhatnám el fájdalmamat.) Folyik rajtam az izzadság. Henry megrázza a fejét, a haja fekete foltként libben, izzadsága rám fröccsen. A zene cukkoló, gúnyos. (Nem volt miért élnem nem volt miért élnem nem volt miért élnem.) Belevetjük magunkat. A testem ruganyos, a lábam érzéketlen, fehér forróság árad az ágyékomból a fejem búbjáig. A hajam nyirkos kötegekben lóg a karomra és a nyakamba és az arcomba és a hátamra. A zene falnak ütközik és elhallgat. A szívem kalapál. Kezem Henry karjára teszem, és meglepetten látom, hogy neki alig gyorsabb az érverése.

Valamivel később kimegyek a mosdóba, és Ingrid ott ül az egyik mosdókagylón és sír. Kis, fekete nő áll előtte, halkan beszél hozzá, a haját simogatja. Ingrid zokogását visszaveri a nedves, sárga csempe. Kezdek kihátrálni, de a mozgásomra felfigyelnek. Rám néznek. Ingrid valóságos roncs. Minden teuton higgadtsága oda, az arca vörös és puffadt, a sminkje szétkenődött. Sápadtan és kimerülten bámul rám. A fekete nő odajön hozzám. Finom és törékeny és fekete és szomorú. Egészen közeljön, halkan beszél.

– Húgom – mondja –, mi a neved? Habozok.

– Clare – mondom végül. A nő visszanéz Ingridre.

– Clare. Egy jó tanács. Olyan dologba keveredtél, ahol nincs szükség rád. Henry, ő csak bajt jelent, de ő Ingrid baja, és butaság volna kikezdened vele. Hallod, amit mondok?

Nem akarom tudni, de nem tudok uralkodni magamon.

– Miről beszél?

– Úgy volt, hogy összeházasodnak. Aztán Henry felbontotta a kapcsolatot, azt mondja Ingridnek, bocs, ne törődj vele, felejtsd el. Én mondom neki, hogy jobb neki Henry nélkül, de nem hallgat rám. Henry rosszul bánik vele, úgy iszik, mint a kefekötő, eltűnik napokra, aztán megjelenik, mintha mi sem történt volna, megdugja röptében a legyet. Ez Henry. Amikor sírni fogsz miatta, ne mondd, hogy senki sem figyelmeztetett. – Hirtelen sarkon fordul, és visszamegy Ingridhez, aki még mindig engem bámul, végtelen csüggedéssel mered rám.

Nyilván én is bámulom őket.

– Sajnálom – mondom, és kimenekülök. Bolyongok a termekben, végül találok egy alkóvot, ahol csak egy fiatal rockerlány fekszik eszméletlenül a műanyag pamlagon, az ujjai között égő cigaretta. Kiveszem a kezéből, elnyomom a koszos csempén. Leülök a pamlag karfájára, és a zene a farokcsontomtól végigvibrál a gerincemen. Érzem a fogamban. Még mindig pisilnem kell, és fáj a fejem. Sírni szeretnék. Nem tudom felfogni az imént történteket. Értem, de nem tudom, mit kéne tennem. Nem tudom, egyszerűen felejtsem el, vagy haragudjak meg Henryre, és követeljek magyarázatot, vagy mi legyen. Mit vártam? Szeretnék egy lapot küldeni a múltba ennek a pimasz Henrynek, akit nem ismerek: Ne tégy semmit. Várj rám. Bárcsak itt lennél.

Henry dugja be a fejét a sarok mögül.

– Hát itt vagy. Azt hittem, elveszítettelek.

Rövid haj. Henry vagy levágatta a haját az utóbbi félórában, vagy kedvenc, az időben eltévedt emberemet látom. Felugrók, a nyakába vetem magam.

– Hoppá… hé, én is örülök, hogy látlak…

– Hiányoztál… – és most már sírok.

– Szinte szünet nélkül velem vagy hetek óta.

– Tudom, de… te nem te vagy, még… úgy értem, más vagy. A fenébe. – A falnak támaszkodom, és Henry hozzám simul. Csókolózunk, aztán Henry nyalogatni kezdi az arcom, mint valami anyamacska. Dorombolni próbálok, és elnevetem magam. – Te seggfej. El akarod terelni a figyelmem a gyalázatos viselkedésedről…

– Miféle viselkedésemről? Azt sem tudtam, hogy a világon vagy. Boldogtalanul jártam Ingriddel. Megismertelek. És szakítottam Ingriddel nem egészen huszonnégy óra múlva. Úgy értem, visszafelé nincs hűtlenség, tudod?

– Azt mondta…

– Ki mondta azt?

– A fekete nő. – Mutatom a hosszú hajat. – Alacsony, nagy szemű, hosszú hajú…

– Úristen. Celia Attley. Megvet engem. Szerelmes Ingridbe.

– Azt mondta, feleségül akartad venni Ingridet. Hogy állandóan iszol, lefekszel fűvel-fával, alapvetően rossz ember vagy, és hogy meneküljek. Ezt mondta.

Henry nem tudja, nevessen-e, vagy ne higgyen a fülének.

– Nézd, van ebben némi igazság is. Valóban fűvel-fával lefeküdtem, és köztudomásúan nagyivó voltam. De nem voltunk jegyesek. És nem ment el az eszem, hogy elvegyem Ingridet. Elképesztően nyomorultak voltunk együtt.

– Akkor miért…

– Clare, nagyon kevesen ismerik meg hatévesen a lelki társukat. Így aztán valahogyan el kell tölteni az időt. És Ingrid nagyon… türelmes volt. Túlságosan türelmes. Hajlandó volt elviselni a komisz viselkedést, annak reményében, hogy egyszer majd összeszedem magam, és feleségül veszem őt, szegény mártírt. És amikor valaki ennyire türelmes, az embernek hálásnak kell lennie, és akkor bántani akarja a másikat. Van ennek valami értelme?

– Azt hiszem. Úgy értem, nincs, számomra nincs, de én nem így gondolkodom.

Henry sóhajt.

– Elragadó, hogy mennyire nem vagy tisztában az emberi kapcsolatok torz logikájával. Bízzál bennem. Amikor megismerkedtünk, magam alatt voltam, elátkozott voltam, és kezdem lassan összeszedni magam, mert látom, hogy te emberi lény vagy, és én is az akarok lenni. És azt akartam, hogy te ne vedd észre, mert még mindig nem jöttem rá, hogy köztünk fölösleges minden tettetés. De hosszú az út attól az énemtől, akivel 1991-ben volt dolgod, a mostaniig, aki egyenesen 1996-ból szól hozzád. Dolgoznod kell rajtam; egyedül nem jutok el odáig.

– Igen, de nehéz. Nem szoktam meg, hogy én vagyok a tanár.

– Amikor elbátortalanodnál, gondolj azokra az órákra, amelyeket gyermek éneddel töltöttem és töltök. Új matek és növénytan, helyesírás és amerikai történelem. Úgy értem, mondhatsz nekem csúnyákat franciául, mert én ott ültem, és én tanítottalak rá.

– Nagyon igaz. Il a les défauts de ses qualités. De azt hiszem, mindent könnyebb megtanítani, mint azt, hogyan legyen az ember… boldog.

– De te boldoggá teszel. Méltónak lenni a boldogságra, az a nehéz. – Henry a hajammal játszik, kis csigákba csavarja. – Figyelj, Clare, visszaadlak a szegény imbécile-nek, akivel jöttél. Odafenn ülök, és nem tudom, merre vagy.

Rájövök, hogy hirtelen örömömben megfeledkeztem jelenlegi Henrymről, hogy itt az én egykori és jövendőbeli Henrym, és elszégyellem magam. Szinte anyai vágyat érzek, hogy vigasztalást nyújtsak a fura fiúnak, akiből az előttem álló férfi lesz, aki megcsókol és azzal a figyelmeztetéssel hagy itt, hogy legyek jó. Miközben felfelé megyek, látom, hogy jövendőbeli Henrym a táncolók közé vegyül, és mint egy álomban, haladok tovább, hogy megtaláljam itteni és mostani Henrymet.

KARÁCSONY ESTE, HÁROM

1991. december 24., 25., 26., kedd, szerda, csütörtök

(Clare 20, Henry 28 éves)

CLARE: Reggel 8.32 van december huszonnegyedikén, és Henryvel a Réti pipis házba tartunk, karácsonyra. Szép, tiszta nap van, itt, Chicagóban nincs hó, de South Havenben több mint tízcentis. Indulás előtt Henry átrámolta a kocsit, megvizsgálta a kerekeket, benézett a vászontető alá. Szerintem sejtelme sincs, hogy mit keres. A kocsim igen takaros, 1990-es fehér Honda Civic, én imádom, de Henry nem szeret autóban utazni, kivált kisautóban. Henry rémes utas, egész idő alatt markolja a kartámaszt, állandóan fékezne. Nyilván kevésbé félne, ha ő vezetne, de kézenfekvő okokból nincs jogosítványa. Suhanunk az Indiana autópályán ezen a szép, téli napon; én nyugodt vagyok, alig várom, hogy lássam a családom, Henry pedig egy idegroncs. Az sem használ, hogy ma reggel nem volt futni; megfigyeltem, hogy Henrynek hihetetlen mennyiségű fizikai tevékenységre van szüksége ahhoz, hogy boldog legyen. Mintha egy agárral járnék. Egészen más Henryvel a valós időben. Gyerekkoromban Henry jött és ment, és a találkozásaink intenzívek, drámaiak és nyugtalanítóak voltak. Henry sok mindent nem mondott el nekem, és többnyire nem engedett a maga közelébe, ezért mindig erős kielégületlenséget éreztem. Amikor megtaláltam őt a jelenben, azt hittem, így lesz továbbra is. De valójában sokkal jobb, több szempontból. Ami a legfontosabb, régen Henry nem volt hajlandó hozzám érni, most meg állandóan megérint, csókol, szeretkezik velem. Mintha más emberré váltam volna, olyanná, aki a vágy meleg fürdőjében fürdik. És elmond nekem dolgokat! Bármit kérdezzek is róla, az életéről, a családjáról – elmondja, névvel, címmel, időponttal. Olyan dolgok, amelyeket gyerekként teljesen titokzatosnak láttam, ma már tökéletesen logikusnak látszanak. De az a legjobb, hogy hosszú időszakokon át láthatom – órákig, napokig. Tudom, hol találom. Elmegy dolgozni, hazajön. Néha kinyitom a noteszomat, csak hogy lássam: Henry DeTamble, 714 Dearborn, Ile, Chicago, IL 60610, 312-431-8313. Egy vezetéknév, egy cím, egy telefonszám. Fel tudom hívni telefonon. Valóságos csoda. Úgy érzem magam, mint Dorothy, amikor a háza lepottyant Óz földjére, és a világ fekete-fehérből színessé változott. Már nem Kansasben vagyunk.

A valóságban éppen most fogunk átérni Michiganbe, és van itt egy pihenőhely. Behajtok a parkolóba, kiszállunk, nyújtózkodunk. Bemegyünk az épületbe, tele van térképekkel és brosúrákkal a turisták számára, meg az étel-ital automatákkal.

– Hűha – mondja Henry. Odamegy, és megnézi az összes ételnek álcázott vacakot, aztán olvasni kezdi a brosúrát. – Hé! Menjünk Frankenmuthba! „Karácsony az év 365 napján!” Istenem, körülbelül egy óra után harakirit követnék el. Van apród?

Találok egy marék aprót a tárcám alján, és vidáman elköltjük két kólára, egy doboz Good & Plentyre meg egy Hershey szeletre. Karonfogva megyünk ki a száraz hidegbe. A kocsiban kinyitjuk a kólákat, cukrot veszünk magunkhoz. Henry az órájára néz.

– Milyen lehangoló! Még csak 9:15 van.

– Pár perc múlva 10:15 lesz.

– Hát persze, Michigan egy órával előbbre van. Milyen szürreális.

Henryre nézek.

– Minden szürreális. Nem hiszem el, hogy tényleg találkozni fogsz a családommal. Annyi ideig rejtegettelek a családom elől.

– Csak azért teszem ezt, mert eszeveszetten imádlak. Én meg annyi ideig igyekeztem elkerülni a hosszú utazásokat, a lányok családjával való megismerkedést és a karácsonyt. Hogy mindezt egyszerre vagyok hajlandó elviselni, bizonyítja, hogy szeretlek.

– Henry… – Odafordulok; csókolózunk. A csókból már-már több is lenne, amikor a szemem sarkából észreveszem, hogy három kisfiú áll egy nagy kutyával pár méternyire tőlünk, és érdeklődéssel figyelnek. Henry megfordul, hogy megnézze, mit nézek, a fiúk vigyorognak, és felfelé fordított hüvelykujjukkal kívánnak sok szerencsét. Aztán eltűnnek a szüleik furgonjában.

– Jut eszembe – hogyan fogunk aludni nálatok?

– Hát igen. Etta telefonált tegnap ebben az ügyben. Én a saját szobámban alszom, te a kék szobában. A folyosó két végén, közöttünk a szüleim és Alicia.

– És ezt mennyire kötelező betartani? Beindítom a kocsit, visszamegyünk a sztrádára.

– Nem tudom, mert még sosem csináltam. Mark az alagsorba viszi a barátnőit, ott dugja meg őket a díványon, a hajnali órákban, és mind úgy teszünk, mintha semmit nem vennénk észre. Ha szorul a hurok, még mindig lemehetünk az olvasószobába; ott bújtattalak.

– Hmm, hát igen. – Henry egy ideig kinéz az ablakon. – Tudod, ez nem is rossz.

– Micsoda?

– Utazni. Autóban. A sztrádán.

– Öregem! Legközelebb repülőre szállsz.

– Soha.

– Párizs. Kairó. London. Kiotó.

– Szó nem lehet róla. Biztosan időutaznék, és isten tudja, hogy lennék képes visszajutni egy óránként 800 kilométeres sebességgel repülő izére. Végül aláhullnék az égből, mint Ikarosz.

– Komolyan?

– Nem akarom kipróbálni.

– Oda tudnál jutni időutazással?

– Nézd. Elmondom az elméletem. Ez csak a Henry DeTamble által előadott időutazás speciális elmélete, nem az Időutazás nagy elmélete.

– Oké.

– Először is, azt hiszem, ez valami agyi dolog. Azt hiszem, nagyjából hasonlít az epilepsziához, mert általában akkor fordul elő, ha nyomás nehezedik rám, és fizikai jelenségek is kiválthatják, például a felvillanó fény. És mert az olyan dolgok, mint a futás és a szex és a meditáció segítenek megmaradnom a jelenben. Másodszor, egyáltalán semmilyen tudatos módon nem tudom befolyásolni, hogy mikor vagy hová megyek, mennyi ideig maradok, vagy mikor jövök vissza. Így hát időutazások a Riviérára eléggé valószínűtlenek. Ezzel szemben, a tudattalanom szemlátomást igen erősen befolyásolja a dolgot, mert rengeteg időt töltök önnön múltamban, számomra érdekes vagy fontos eseményeket keresek fel, és rengeteg időt fogok tölteni a te látogatásoddal is, amit rettenetesen várok. Gyakran megyek olyan helyekre, ahol már jártam a valós időben, bár más, véletlenszerű időkben és helyeken is gyakran találom magam. Gyakrabban megyek a múltba, mint a jövőbe.

– Voltál a jövőben? Nem tudtam, hogy képes vagy rá. Henry elégedettnek látszik magával.

– Eddig mintegy ötven évet tudtam megtenni mindkét irányban. De nagyon ritkán megyek a jövőbe, és nem hinném, hogy valaha is sok olyat láttam ott, amit hasznosnak találtam. Mindig nagyon rövid az út. És lehet, hogy egyszerűen nem tudom felfogni, amit látok. A múltnak sokkal nagyobb a vonzóereje. A múltban sokkal tömörebbnek, létezőbbnek érzem magam. Talán maga a jövő kevésbé anyagszerű? Nem tudom. Mintha a jövőben mindig léghiánnyal küszködnék. Erről tudom, hogy a jövőben vagyok: más érzés. Ott nehezebb futni. – Ezt Henry elgondolkodva mondja, és egy pillanatra el tudom képzelni, milyen rettenetes lehet idegen időben és helyen lenni, ruha nélkül, barátok nélkül…

– Ezért olyan a lábad…

– Mint a marhabőr. – Henry sarkán egészen vastag a bőr, mintha cipővé akarna változni. – Patás állat vagyok. Ha valami történne a lábammal, le is lőhetsz.

Egy ideig némán autózunk. Az út emelkedik és alászáll, halott kukoricatövek mellett megyünk el. Tanyaházak fürdenek a téli napfényben, mindegyik előtt furgonok és lószállítók és hazai kocsik sorakoznak a hosszú felhajtókon. Sóhajtok. Hazamenni annyira vegyes élmény. Alig várom, hogy lássam Aliciát és Ettát, anyámért aggódom, és nem nagyon vágyom a találkozást apámmal és Markkal. De kíváncsi vagyok, hogyan reagálnak Henryre, ő meg rájuk. Büszke vagyok, hogy ilyen sokáig titokban tudtam tartani Henryt. Tizennégy évig. Kölyökkorában az ember tizennégy évet egy örökkévalóságnak érez.

Elmegyünk egy Wal-Mart, egy Dairy Queen és egy McDonald's előtt. Újabb kukoricaföldek. Egy gyümölcsös. Szedd magad eper és áfonya. Nyáron ez az út a gyümölcs, a gabona és a kapitalizmus hosszú folyosója. De a földek most halottak és kiszáradtak, és a kocsik úgy száguldanak el a napos, hideg sztrádán, hogy nem vesznek tudomást a hívogató parkolókról.

Egyáltalán nem tartottam nagyra South Havent, mielőtt Chicagóba költöztem. A házunk mindig olyan volt, mint egy sziget, hiszen a különálló, déli részen áll, és a Rét, gyümölcsösök, erdők, gazdaságok ölelik körül, és South Haven egyszerűen csak a Város volt, mint hogy például: Gyerünk be a Városba, együnk egy fagylaltot. A Város csemege-és vasboltokból állt meg a Mackenzie's pékségből, és kottákból meg lemezekből a Zenebirodalomban, Alicia kedvenc boltjában. Álltunk Appleyard fotóstúdiójának kirakata előtt, és történeteket találtunk ki a menyasszonyokról meg kisgyerekekről meg családokról, akik förtelmesen vigyorogtak a kirakatban. A könyvtárat nem tartottuk viccesnek álgörög pompájában, a konyhát sem találtuk egyhangúnak és ízetlennek, sem a Michigan filmszínházban vetített filmeket engesztelhetetlenül amerikainak és ostobának. Ezek a nézeteim csak később alakultak ki, amikor nagyvárosi lakos lettem, kivándorló, aki igyekszik minél jobban eltávolodni mucsai ifjúságának bevett szokásaitól. Egyszeriben elfog a nosztalgia a kislány után, aki voltam, aki szerette a földeket, és hitt Istenben, aki a téli napokon betegen feküdt otthon, Nancy Drew-t olvasott, és mentolos köhögés elleni cukorkát szopogatott, aki tudott titkot tartani. Henryre pillantok, és látom, hogy elaludt.

South Haven, ötven mérföld.

Huszonhat, tizenkettő, három, egy.

Phoenix Road.

Blue Star Highway.

És aztán: Meagram Lane. Fel akarom ébreszteni Henryt, de már ébren van. Idegesen mosolyog, és kinéz az ablakon a csupasz téli fák véget nem érő alagútjára, és repülünk tovább, és amikor meglátom a kaput, a kesztyűtartóban kutatok a távirányító után, és a kapu kinyílik, és átmegyünk rajta.

Előbukkan a ház, mintha a földből nőtt volna ki hirtelen. Henrynek egy pillanatra elakad a lélegzete, aztán nevetni kezd.

– Mi az? – kérdem védekezőn.

– Nem emlékeztem, hogy ilyen hatalmas. Hány szobája van ennek a monstrumnak?

– Huszonnégy – mondom neki. Etta integet az ablakból, amint a ház elé kanyarodom, és megállok a bejárati ajtó előtt. Etta haja őszebb, mini amikor a legutóbb ittjártam, de az arca kipirult az örömtől. Amint kiszállunk a kocsiból, Etta óvatosan jön lefelé a jeges lépcsőn, kabát nélkül, ünneplő tengerészkék, csipkegalléros ruhájában, óvatosan egyensúlyozza mokány alakját érzékeny cipője fölött, és odaszaladok, hogy megfogjam a karját, de elhessent, amíg a lépcső aljára nem ér, és akkor megölel, megcsókol (boldogan szívom be Etta Noxzema-és hintőporillatát) , Henry meg csak áll és vár.

– És ő kicsoda? – mondja Etta, mintha Henry kisgyerek volna, akit bejelentés nélkül hoztam magammal.

– Etta Milbauer, Henry DeTamble – mutatom be őket egymásnak. Egy kis „Ó”-t látok Henry arcán, és nem tudom, mit gondolhat Ettáról, hogy ki ő. Etta Henryre mosolyog, és máris megyünk fel a lépcsőn. Etta kinyitja az ajtót. Henry halkan megkérdezi.

– A poggyászunk?

Mondom, hogy Peter majd elintézi.

– A többiek hol vannak? – kérdezem, és Etta azt mondja, negyedóra múlva ebéd, addig levehetjük a kabátunkat, kezet moshatunk, aztán mehetünk egyenesen ebédelni. Otthagy minket az előszobában, és visszavonul a konyhába. Megfordulok, leveszem a kabátom, beakasztom az előszobaszekrénybe. Amikor megfordulok, Henry épp integet valakinek. A háta mögé nézek, és látom, hogy Nell dugja ki széles, pisze képét az ebédlőből, vigyorogva, és odafutok hozzá, és nagy, cuppanós puszit nyomok a képére, ő meg nevet és azt mondja nekem.

– Szép férfi, majomlány – és visszahúzódik a másik szobába, mielőtt Henry odaérne hozzánk.

– Nell? – kérdezi, mire bólintok.

– Nem szégyenlős, csak sok a dolga – magyarázom. A hátsó lépcsőn felvezetem a második szintre. – Ez a te szobád – nyitom ki előtte a kék hálószoba ajtaját. Bepillant, aztán követ végig a folyosón. – Ez az én szobám –

mondom rossz előérzettél, és Henry besurran mellettem, és csak áll a szőnyeg közepén és bámul, és amikor hozzám fordul, látom, hogy nem ismert fel semmit; a szobában semmi nem jelent neki semmit, és a felismerés kése még mélyebbre vág: múltunknak ebből a kis múzeumából minden egyes tárgy vagy emlék csupán annyit jelent neki, mint szerelmes levél az analfabétának. Henry megfog egy ökörszemfészket (véletlenül ez volt az első madárfészek a sokból, amelyeket az évek során kaptam tőle), és azt mondja.

– Aranyos. – Bólintok, és nyitnám a szám, hogy elmondjam neki, de ő visszateszi a fészket a polcra és megkérdezi. – Be lehet zárni ezt az ajtót? – és én bezárom, és elkésünk az ebédről.

HENRY: Szinte nyugodt vagyok, amint követem Clare-t le a lépcsőn, át a sötét, hideg halion az ebédlőbe. Már mindenki eszik. A szoba alacsony mennyezetű és kényelmes, amolyan William Morrisy módra; a kis kandallóban pattogó tűz meleget áraszt, és az ablakok úgy be vannak fagyva, hogy nem látok ki. Clare odamegy egy vékony, halványvörös hajú nőhöz, aki nyilván az anyja, és aki félrebillenti a fejét, hogy Clare megcsókolhassa, és félig felemelkedve nyújt kezet nekem. Clare bemutatja, „az édesanyáin”, és én „Mrs. Abshire-nek” szólítom, mire nyomban azt mondja, Jaj, szólítson Lucille-nek, ahogyan mindenki”, és kimerülten, de szívélyesen mosolyog, mint egy távoli galaxis ragyogó napja. Leülünk az asztalhoz egymással szemben. Clare Mark meg egy idősebb hölgy között ül, akiről kiderül, hogy Dulcie nagynagynéni; én Alicia meg egy molett és csinos szőke lány közé ülök, az utóbbit Sharonként mutatják be, és valószínűleg Markhoz tartozik. Az asztalfőn Clare apja ül, és az az első benyomásom, hogy igencsak felkavarom. A jóképű, erőszakos Mark szintén elbátortalanodni látszik. Már láttak engem. Eltűnődöm, vajon mit tehettem, amiért észrevettek, emlékeznek rám, amiért ha csak kicsit is, de hátrahőkölnek, amikor Clare bemutat. De Philip Abshire ügyvéd, ura az arcvonásainak, és egy percen belül nyájas és mosolygós, a házigazda, a barátnőm papája, kopaszodó, középkorú férfi pilótaszemüvegben, elpuhult és megpocakosodott, egykor kisportolt testtel, de erős kézzel, teniszezőkézzel, szürke szeme egyfolytában óvakodva néz rám a bizalomkeltő vigyor ellenére. Mark nehezebben titkolja zavarát, és ahányszor el akarom kapni a tekintetét, lesüti a szemét. Alicia nem az, amit vártam; természetes és kedves, de kissé különc, szórakozott. Sötét a haja, mint Philipnek és Marknak, de a vonásai inkább Lucille-re emlékeztetnek; Alicia úgy fest, mintha valaki megpróbálta volna összegyúrni Clare-t és Markot, de feladta volna, és némi Eleanor Roosevelttel pótolta volna a hiányosságokat. Philip mond valamit, és Alicia nevet, és egyszeriben elragadó, és én meglepetten fordulok felé, amint feláll az asztaltól.

– A Szent Vazulba kell mennem – mondja. – Próbám van. Eljön a templomba?

Gyors pillantást vetek Clare-re, aki alig észrevehetően bólint, mire azt mondom Aliciának.

– Persze – és mindenki sóhajt… hogyan? megkönnyebbülten? Eszembe jut, hogy karácsony van, keresztény ünnep, túl azon, hogy ez az én személyes vezeklésem napja. Alicia távozik. Elképzelem, hogyan nevetne anyám, hogyan húzná fel szépen szedett szemöldökét a félzsidó fia láttán, aki karácsonyra a gojok között rekedt, és gondolatban megfenyegetem az ujjammal. Te beszélsz?, mondom neki. Aki az episzkopális egyház hívéhez mentél feleségül? A tányéromra nézek, sonka van rajta borsóval meg egy kis megviselt saláta. Nem eszem disznóhúst, és utálom a borsót.

– Clare azt mondta, könyvtáros – próbálkozik Philip, és beismerem, hogy így van. Élénk kis beszélgetést folytatunk a Newberryről meg a Newberry azon igazgatósági tagjairól, akik Philip cégének ügyfelei, amelynek Chicagóban van a központja, és ebben az esetben nem értem, miért él Clare családja Michigan szívében.

– Nyári rezidenciák – mondja Philip, és már emlékszem, hogy Clare azt mondta, az édesapja szakterülete a végrendeletek és a hitelek. Idősebb gazdag embereket képzelek magam elé, amint privát strandjukon napoznak napolajtól lucskosan, és hirtelen eszükbejut, hogy a fiacskájukat kizárják a végrendeletükből, és máris nyúlnak a mobiljukért, hogy hívják Philipet. Eszembe jut, hogy Avi, aki első hegedűs a zenekarban apám második hegedűje mellett, szintén háztulajdonos ezen a környéken. Ezt megemlítem, és mindenki hegyezi a fülét.

– Ismeri? – kérdezi Lucille.

– Persze. Ő meg a papám egymás mellett ülnek.

– Egymás mellett?

– Hiszen tudja. Első és második hegedű.

– Az édesapja hegedűs?

– Aha. – Clare-re pillantok, aki amolyan ne bosszants arckifejezéssel nézi az anyját.

– És a Chicagói Szimfonikusoknál játszik?

– Igen.

Lucille arcát pír önti el; most már tudom, miért pirulós Clare.

– Gondolja, hogy meghallgatná Aliciát? Ha küldenénk egy felvételt?

Csak remélni merem, hogy Alicia nagyon-nagyon jó. Az emberek folyton magnószalagokkal árasztják el apát. Aztán jobb ötletem támad.

– Alicia csellós, nemde?

– Igen.

– Tanárt keres? Philip közbeszól.

– Frank Wainwrigthnál tanul Kalamazooban.

– Mert elvihetném a felvételt Yoshi Akawának. Az egyik tanítványa elmegy, mert munkál kapott Párizsban. – Yoshi remek fickó, és első csellista. Tudom, hogy ő legalább meghallgatná a felvételt; apám, aki nem tanít, egyszerűen kidobná. Lucille úszik a boldogságban; még Philip is elégedett. Clare szemlátomást megkönnyebbült. Mark zabál. A rózsaszín hajú, aprócska Dulcie nagynagynénit hidegen hagyta az egész beszélgetés. Talán siket? Sharonra pillantok, aki a balomon ül, és eddig még egy szót sem szólt. Látszik, hogy nem érzi jól magát. Philip és Lucille arról tárgyalnak, melyik felvételt adják ide nekem, vagy esetleg készítsen egy újat Alicia? Megkérdezem Sharont, először van-e itt, mire bólint. Amikor egy újabb kérdést szeretnék feltenni neki, Philip megkérdezi, mivel foglalkozik anyám, és összerezzenek; úgy nézek Clare-re, mint aki azt kérdezi, Nem mondtál nekik semmit”?

– Édesanyám énekesnő volt; meghalt.

– Henry édesanyja Annette Lyn Robinson volt – mondja csendesen Clare. Ezzel az erővel azt is mondhatta volna, hogy Szűz Mária volt az anyám; Philip arca felderül. Lucille keze szinte repdes.

– Hihetetlen… fantasztikus! Megvan az összes lemeze… – Und so weiter. De aztán Lucille azt mondja. – Fiatal koromban találkoztam vele. Édesapám elvitt a Pillangókisasszonyra, és ismert valakit, aki előadás után hátravitt minket, és felmentünk az öltözőjébe, és ott volt, és az a sok virág! És volt ott egy kisfiú – maga!

Bólintok, próbálok megszólalni.

– Hogy nézett ki? – kérdezi Clare.

– Megyünk délután síelni? – kérdezi Mark. Philip bólint. Lucille mosolyog, az emlékeibe merülten.

– Olyan gyönyörű volt – rajta volt még a paróka, a hosszú, fekete haj, és azzal csiklandozta a kisfiát, aki körülötte táncolt. Szép keze volt, és pont olyan magas volt, mint én, olyan karcsú, és zsidó volt, tudjátok, de szerintem inkább olasznak nézett ki… – Lucille elhallgat, a szájához kapja a kezét, tekintete a tányéromra villan, amely üres, csak néhány szem borsó van rajta.

– Maga zsidó? – kérdezi barátságosan Mark.

– Azt hiszem, lehetnék, ha akarnék, de soha senki nem foglalkozott ezzel. Anyám meghalt, amikor hatéves voltam, és apám is elhagyta az episzkopális egyházat.

– Nagyon hasonlít rá – mondja Lucille, és megköszönöm neki. Etta elviszi a tányérokat, és megkérdezi tőlem meg Sharontól, iszunk-e kávét. Egyszerre mondunk igent, de olyan szenvedélyesen, hogy Clare egész családja nevet. Etta anyai mosolyt küld felénk, és pár perc múlva gőzölgő kávét tesz elénk, én pedig azt gondolom, Nem is volt annyira rossz. Mindenki a síelésről meg az időről beszél, mind felállunk, és Philip meg Mark együtt mennek ki a hallba; megkérdezem Clare-t, megy-e síelni, ő vállat von és megkérdezi, én akarok-e, mire mondom, hogy nem tudok síelni, és nem is áll szándékomban megtanulni. Ő úgy dönt, hogy mégis elmegy, és Lucille figyelmezteti, hogy valakinek segítenie kell a kötéseknél. Amint felfelé megyünk, hallom, amint Mark azt mondja, ...hihetetlen hasonlóság…”, és mosolygok magamban.

Később, amikor már mindenki elment, és a ház csendes, lemerészkedem hideg szobámból, meleget és kávét keresve. Átvágok az ebédlőn, ki a konyhába, ahol elképesztő mennyiségű üvegholmit, ezüstöt, süteményt, hámozott zöldséget és edényt látok egy olyan konyhában, amilyet négycsillagos vendéglőben látni. Középen Nell áll háttal nekem, a Rudolf, a vörös orrú rénszarvast énekli, vaskos csípőjét riszálja, és egy merőkanállal fenyeget egy fiatal, fekete lányt, aki némán mutat rám. Nell megfordul, széles, fogatlan mosolyt küld felém, és megkérdezi.

– Mit keres a konyhámban, Vőlegényjelölt úr?

– Kíváncsi voltam, nem maradt-e még egy kis kávé.

– Hogy maradt-e? Mit képzel, hagyom a kávét egész nap állni és megromlani? Ejnye, fiam, menjen innen, üljön le szépen a nappaliban, csengessen, és főzök magának friss kávét. A mamája nem tanított magának semmit a kávéról?

– A mamám, őszintén szólva, nem volt valami jó szakácsnő – mondom, és közelebb merészkedem az örvény közepéhez. Valaminek isteni illata van. – Mit süt?

– A Thompson pulyka illatát érzi – mondja Nell. Kinyitja nekem a sütőt, és megmutatja a hatalmas pulykát, amely úgy néz ki, mintha a nagy chicagói tűzvész áldozata lett volna. Teljesen fekete. – Ne nézzen már ilyen gyanakodva, fiam. Az alatt a kéreg alatt a földgolyó legfinomabb pulykája van.

Kész vagyok hinni neki; az illat fenséges.

– Mi az a Thompson pulyka? – kérdezem, és Nell részletesen leírja a Thompson pulyka csodás tulajdonságait. Ezt az elkészítési módot Morton Thompson újságíró találta fel az 1930-as években. Ennek a csodás ételnek az előállításához jó sok töltelékre, locsolgatásra és forgatásra van szükség. Nell megengedi, hogy a konyhájában maradjak, amíg kávét főz nekem, és kiemeli a pulykát a sütőből, nagy nehezen a hátára fordítja, majd művészien megkenegeti almaboros mártással, mielőtt visszatenné a sütőbe. Nagy műanyag tartályban tizenkét homár mászkál a mosogató mellett. – A kis házi kedvencei? – ugratom, de ő megfelel.

– A maga karácsonyi vacsorája, fiam; akar választani? Nem vegetáriánus, ugye? – Megnyugtatom, hogy nem vagyok az, hogy jó fiú vagyok, megeszek mindent, amit elém tesznek.

– Nem is gondolná az ember, olyan sovány – mondja Nell. – Majd én felhizlalom.

– Clare azért hozott ide.

– Hmm – mondja elégedetten Nell. – Akkor jó. De most mars, hogy dolgozni tudjak. – Fogom a nagy bögre gőzölgő, illatos kávét, és beballagok a nappaliba, ahol nagy karácsonyfa áll, tűz ég. Mintha a Pottery Barn hirdetése lenne. Letelepedek egy narancsszínű karosszékbe a tűz mellé, lapozgatni kezdem az újságokat, amikor valaki megszólal.

– Honnan szerezte a kávét? – Sharon ül velem szemben egy kék karosszékben, amely pontosan illik a pulóvere színéhez.

– Üdv – mondom. – Sajnálom, hogy…

– Semmi baj – mondja Sharon.

– Bementem a konyhába, de tudtommal a csengőt kell használnunk, bárhol legyen is. – Körülnézünk, és megtaláljuk a sarokban a csengőzsinórt.

– Ez olyan rémes – mondja Sharon. – Tegnap óta vagyunk itt, és csak lábujjhegyen merek itt járni, tudja, félek, hogy nem a megfelelő villát használom, vagy ilyesmi…

– Honnan jött?

– Floridából. – Nevet. – Sosem volt fehér karácsonyom, amíg a Harvardra nem kerültem. A papámnak benzinkútja van Jacksonville-ben. Úgy terveztem, hogy az egyetem után visszamegyek oda, tudja, mert nem szeretem a hideget, de úgy néz ki, itt ragadtam.

– Hogyhogy? Sharon meglepődik.

– Nem mondták? Mark meg én összeházasodunk. Nem tudom, Clare tud-e róla; az ilyesmit említette volna. Aztán meglátom Sharon ujján a gyémántot.

– Gratulálok.

– Persze. Úgy értem, köszönöm.

– Hát nem biztos a dolgában? A házasságban? Sharon úgy néz ki, mint aki sírt; a szeme környéke duzzadt.

– Hát, viselős vagyok. Így aztán…

– Az még nem jelenti azt, hogy…

– De igen. Ha az ember katolikus. – Sharon sóhajt, és belesüpped a fotelba. Én több katolikus lányt ismerek, akinek volt abortusza, és nem sújtotta agyon villám, de Sharon hite szemlátomást szigorúbb.

– Mégis, gratulálok. Mikor…?

– Január tizenegyedikén. – Látja, hogy csodálkozom, hozzáteszi. – Ja, a bébi? Áprilisban. – Elhúzza a száját. – Remélem, a tavaszi szünetben, mert másként nem tudom, hogy oldom meg… nem mintha most már sokat számítana. ..

– Mi a főszaka?

– Orvosi előkészítő. A szüleim dühösek. Azt szeretnék, ha örökbe adnám.

– Nem kedvelik Markot?

– Nem is találkoztak még vele, nem erről van szó, csak attól félnek, hogy nem végzem el az orvosit, és kárba vész minden. – Nyílik a bejárati ajtó, megjöttek a síelők. Hideg fuvallat fut át a nappalin, minket is elér. Jólesik, most veszem csak észre, hogy a tűznél megsülök, mint Nell pulykája. – Hánykor vacsorázunk? – kérdezem Sharontól.

– Hétkor, de tegnap előtte ittunk itt egyet. Mark akkor mondta meg a papájának meg a mamájának, de egyáltalán nem repestek az örömtől. Úgy értem, kedvesek voltak, de tudja, milyen az, amikor az emberek egyszerre kedvesek és aljasak. Úgy értem, mintha magamtól lettem volna terhes, és Marknak nem lenne semmi köze hozzá…

Megkönnyebbülök, amikor Clare bejön. Mókás, hegyes, zöld sapkát visel lelógó, nagy pomponnal és ronda, sárga sípulóvert kék farmerral. Kipirult a hidegtől, és mosolyog. A haja nyirkos, és ahogy jön felém lelkesen, zokniban a hatalmas perzsaszőnyegen, látom, hogy idetartozik, nem tévelyedett el, csak másfajta életet választott, és örülök. Felállók, és ő a nyakamba ugrik, aztán éppen ilyen gyorsan Sharonhoz fordul.

– Csak most hallottam! Gratulálok! – és Clare megöleli Sharont, aki Clare válla fölött néz rám, meglepetten, de mosolyogva.

Később Sharon azt mondja nekem:

– Azt hiszem, magának jutott az egyetlen igazán jó. – Rázom a fejem, de tudom, hogy igaza van.

CLARE: Még egy óra van vacsoráig, senki nem fogja észrevenni, ha kimegyünk.

– Gyere – mondom Henrynek. – Menjünk ki a szabadba.

Felnyög.

– Muszáj?

– Mutatni akarok valamit.

Felvesszük a kabátunkat és a csizmánkat és a kesztyűnket, és végigcsörtetünk a házon, ki a hátsó ajtón. Az ég tiszta tengerkék, a réten elterülő hó halványabban veri vissza, és a két kék a fák sötét vonalánál találkozik, ahol az erdő kezdődik. A csillagok még nem bújtak elő, de egy repülőgép villog az égen át. Elképzelem, hogy a házunk parányi fénypontnak látszik onnan fentről, mint egy csillag.

– Erre. – A tisztásra vezető ösvényen több mint tízcentis a hó. Arra gondolok, hányszor tapostam szét meztelen lábnyomokat, hogy senki ne lássa meg, hogy a házhoz vezetnek. Most őznyomokat látok, meg egy nagy kutya nyomait.

Halott növények tarlója a hó alatt, szél, csizmáink zaja. A tisztás kék hó kis tava; a kő gombával koronázott sziget.

– Ez az.

Henry zsebre dugott kézzel áll. Körbefordul, nézelődik.

– Szóval ez az – mondja. A felismerést keresem az arcán. Semmi.

– Volt már déjá vu élményed? – kérdezem tőle. Henry sóhajt.

– Az egész életem egyetlen hosszú déjá vu. Megfordulunk, és a saját nyomunkon visszamegyünk a házba.

Később:

Figyelmeztettem Henryt, hogy karácsonyestére ünneplőbe öltözünk, így aztán amikor elkészül, pompásan fest fekete öltönyben, fehér ingben, gesztenyebarna nyakkendőjén gyöngyház csíptető.

– Te jóságos ég – mondom. – Kipucoltad a cipőd!

– Valóban – ismeri be. – Szánalmas, nem?

– Tökéletesen nézel ki; te vagy a Szimpatikus Fiatalember.

– Pedig valójában Deluxe Punk Könyvtáros vagyok. Szülők, vigyázzatok.

– Imádni fognak.

– Én pedig téged imádlak. Gyere ide. – Állunk Henryvel a lépcső tetején lévő egész alakos tükör előtt, csodáljuk magunkat. Halványzöld, vállpánt nélküli selyemruha van rajtam, a nagymamámé volt. Van róla egy fényképem, amikor 1941 szilveszterén viselte. Nevet. Az ajka rúzstól sötét, a kezében cigaretta. A képen lévő férfi a bátyja, Teddy, akit fél évvel később megöltek Franciaországban. Ő is nevet. Henry megfogja a derekam, és csodálkozik, hogy fűző van a selyem alatt. Mesélek neki nagymamáról.

– Alacsonyabb volt nálam. Csak kissé kényelmetlen, amikor leülök; ezek az acélizék szúrják a csípőmet.

Henry a nyakamba csókol, amikor valaki köhint, és mi szétrebbenünk. Mark és Sharon állnak Mark szobájának ajtajában, mert mama és apa kelletlenül ugyan, de megállapították, hogy már nyugodtan hálhatnak együtt.

– Ilyesmiről szó sem lehet – mondja Mark a maga bosszús, tanítónős hangján. – Nem tanultatok semmit elődeitek keserves példájából, kedveseim?

– De igen – feleli Henry. – Csak légy résen. – Mosolyogva megpaskolja a nadrágzsebét (amely egyébként üres), és leszaladunk a lépcsőn, Sharon meg kuncog.

Már mindenki elfogyasztott pár italt, amire a nappaliba érünk. Alicia a titkos kézjelünket használja: Ügyelj mamára, nincs jól. Mama ártalmatlannak látszik, amint ül a kanapén, a haja kontyba tűzve, barackszínű, csipkeujjú ruhát visel gyöngyökkel. Szemlátomást örül, amikor Mark leül mellé, nevet Mark kis tréfáján, és egy pillanatig azt hiszem, Alicia tévedett. De aztán látom, hogyan néz apa mamára, és rájövök, hogy mama valami szörnyűt mondhatott, mielőtt beléptünk. Apa az italos kocsinál áll, felém fordul, megkönnyebbülten, tölt nekem egy kólát, Marknak ad egy üveg sört meg egy poharat. Megkérdezi Sharont és Henryt, mit kérnek. Sharon La Croix-t. Henry, némi tűnődés után, skót whyskit vízzel. Apám nehéz kézzel keveri az italokat, és nagyot néz, amikor Henry egyből bedobja a whyskit.

– Még egyet?

– Nem, köszönöm.

Már tudom, hogy Henry a legszívesebben fogná az üveget meg a poharat, és bebújna az ágyba egy könyvvel, és csak azért hárítja el a másodikat, mert akkor semmi nem állíthatná meg a harmadikat meg a negyediket sem. Sharon Henry mellett toporog, én pedig magukra hagyom őket, átvágok a szobán, és Dulcie néni mellé ülök az ablakba.

– Jaj, gyerekem, milyen bájos vagy… akkor láttam utoljára ezt a ruhát, amikor Elizabeth viselte a Lichték partiján a Planetáriumban… – Alicia jön oda; tengerészkék garbót visel két kis lyukkal, ahol az ujjai elválnak a törzset takaró résztől, meg egy régi, loncsos kockás szoknyát gyapjúzoknival, amely harmonikázik a bokáján, ahogyan az öregasszonyokén szokott. Tudom, hogy mindezt azért, hogy apát bosszantsa, de kissé túllőtt a célon.

– Mi a baj mamával? – kérdezem. Alicia vállat von.

– Dühös Sharon miatt.

– Mi a baj Sharonnal? – érdeklődik Dulcie, aki olvas a szánkról. – Nagyon helyes lány. Szerintem helyesebb, mint Mark.

– Viselős – magyarázom Dulcie-nak. – Összeházasodnak. Mama fehér prolinak tartja Sharont, mert a családjából ő az első, aki egyetemre ment.

Dulcie éles pillantást vet rám, és tudja, hogy tudom, amit ő tud.

– Lucille-nek aztán igazán megértőnek kellene lennie ezzel a kislánnyal.

Alicia éppen meg akarja kérdezni, hogy érti ezt, amikor megszólal a vacsorát jelző csengettyű, pavlovi reflexre felállunk, és az ebédlő felé indulunk.

– Mama részeg? – súgom Alicia fülébe.

– Azt hiszem, már a szobájában ivott egy keveset vacsora előtt – súgja Alicia.

Megszorítom Alicia kezét, és Henry lemarad, és bemegyünk az ebédlőbe, és elfoglaljuk a helyünket, apa és anya az asztalfőn meg a sarkon, Dulcie és Sharon és Mark az egyik oldalon, Mark ül mama mellett, Alicia, Henry és én a másikon, Alicia apa mellett. A szoba tele van gyertyákkal, kis virágok úsznak kristály tálakban, és Etta nagymama provance-i apácák által hímzett térítőjére rakta ki az ezüstöt meg a porcelánt. Egyszóval, karácsonyeste van, éppen olyan karácsonyeste, amilyen mindig, amióta az eszemet tudom, csak az a különbség, hogy mellettem itt van Henry, aki zavartan hajtja le a fejét, amíg apám áldást mond.

– Mennyei Atyánk, hálát adunk neked ezen a szent estén könyörületedért és jóságodért, egy újabb évnyi egészségért és boldogságért, családunk kényelméért, az új barátokért. Hálát adunk, amiért elküldted Fiadat, hogy vezessen és megváltson minket ártatlan kisded alakjában, és hálát adunk a gyermekért, akit Mark és Sharon hoznak családunkba. Könyörgünk, hadd legyünk tökéletesebbek egymás iránti szeretetünkben és türelmünkben. Ámen.

Aha, gondolom. Most megadta. Egy pillantást vetek mamára, akiben forr a düh. Aki nem ismeri mamát, nem is sejtheti: hisz nagyon hallgatag, és lesüti a szemét. Nyílik a konyhaajtó, Etta jön a levessel, mindegyikünk elé tesz egy tálkával. Elkapom Mark tekintetét, aki mama felé biccent egyet a fejével, és felhúzza a szemöldökét, de én csak alig észrevehetően bólintok. Mark az idei almaszüretről kérdezi mamát, és mama válaszol. Alicia meg én kissé megnyugszunk. Sharon engem néz, rákacsintok. A leves gesztenye paszternákkal, ami rémesen hangzik, amíg az ember meg nem kóstolja Nell előadásában.

– Hűha! – mondja Henry, és mind nevetünk, és megesszük a levest. Etta elviszi a levesestányérokat, és Nell behozza a pulykát. Aranyló, gőzölgő és hatalmas, és mind lelkesen tapsolunk, ahogyan minden évben. Nell ragyog.

– Ugyan már – mondja Nell, ahogyan minden évben.

– Jaj, Nell, ez tökéletes – mondja anyám könnyes szemmel.

Nell élesen néz rá, és apám szólal meg.

– Köszönjük, Miz Lucille.

Etta kiosztja a tölteléket, a mázas sárgarépát, a tört krumplit és a citromos aludttejet, és a tányérunkat mind kézről kézre adjuk, amíg apa elé jutnak, aki megrakja a tányérokat hússal. Nézem Henryt, amint bekapja az első falatot Nell pulykájából: meglepődés, aztán boldog áhítat.

– Láttam a jövőmet – teszi közhírré, és ettől megriadok. – Otthagyom a könyvtárat, ideköltözöm a konyhába, hogy Nell lábánál imádkozzam, de az is lehet, hogy egyszerűen feleségül veszem.

– Elkéstél – mondja Mark. – Nell már férjnél van.

– Akkor marad az imádás. Hogyhogy nem 150 kiló itt mindenki?

– Én már dolgozom rajta – paskolja meg a pocakját apám.

– Öregkoromra 150 kiló leszek, amikor már nem kell mindenhová magammal cipelnem a csellómat – mondja Henrynek Alicia. – Párizsban lógok élni, nem eszem mást, csak csokoládét, szivarozni fogok, rendszeresen belövöm magam heroinnal, és kizárólag Jimi Hendrixet meg a Doorst hallgatom. Egyetértesz, mama?

– Csatlakozom hozzád – mondja nagystílűén mama. – De én inkább Johnny Mathist hallgatom.

– Ha heroint használ, nemigen eszik majd semmit – tájékoztatja Henry Aliciát, aki elgondolkodva nézi őt. – Próbálja ki inkább a marihuánát.

Apa elkomorul. Mark témát változtat.

– A rádió azt mondta, ma éjjel legalább tizenöt centiméternyi hó fog esni.

– Tizenöt! – kiáltjuk mind.

– Fehér karácsonyról álmodom… – kockáztatja meg különösebb meggyőződés nélkül Sharon.

– Remélem, nem akkor zúdul ránk az egész, amikor templomban vagyunk – zsörtölődik Alicia. – Mise végére mindig elálmosodom.

Az átélt hóviharokról fecsegünk. Dulcie elmeséli, hogyan akadtak el az 1967-es nagy hóviharban Chicagóban.

– A Lake Shore Drive-on kellett hagynom a kocsim, és gyalog mentem az Adamstól a Belmontig.

– Én is ott ragadtam – mondja Henry. – Majdnem megfagytam; a Negyedik Presbiteriánus Egyház parókiáján kötöttem ki végül a Michigan Avenue-n.

– Hány éves volt? – kérdezi apa, és Henry némi habozás után válaszol.

– Három. – Rám néz, és megértem, hogy az egyik időutazása alkalmával élte át a hóvihart, ő viszont hozzáteszi. – Apámmal voltam.

Számomra teljesen világos, hogy hazudik, de senki sem veszi észre. Etta jön be, elviszi a tányérokat, kirakja a desszertestányérokat. Kis szünet után Nell hozza a lángoló szilvapudingot.

– Húúú! – mondja Henry.

Nell a pudingot mama elé teszi, és a lángoktól mama halványvörös haja rézvörösnek látszik, mint az enyém, aztán kialszanak a lángok. Apa kinyitja a pezsgőt (asztalkendő alatt, nehogy a dugó kiüsse valakinek a szemét). Mind odaküldjük neki a poharunkat, ő tölt és visszaküldi. Mama vékony szeleteket vág a pudingból, és Etta mindenkinek ad. Van még két pohár Ettának és Nellnek, és mind felállunk a pohárköszöntőhöz.

Apám kezdi.

– A családra.

– Nellre és Ettára, akik szintén a családhoz tartoznak, keményen dolgoznak, és otthont teremtenek számunkra, akikben oly sokféle tehetség rejtőzik – mondja anyám pihegve és halkan.

– A békére és az igazságosságra – mondja Dulcie.

– A családra – mondja Etta.

– A kezdetekre – emeli Sharon felé a poharát Mark.

– A szerencsére – feli Sharon. Rajtam a sor. Henryre nézek.

– A boldogságra. Az ittre és mostra. Henry komolyan válaszol.

– A nagyvilágra és az időre – és felujjong a szívem, és csodálkozom, honnan tudja, de rájövök, hogy Marvell az egyik kedvenc költője, és nem másról beszél, csak a jövőről.

– A hóra és Jézusra és mamára és apára és a bélhúrra és a cukorra és az új Converse pólómra – mondja Alicia, és mind nevetünk.

– A szerelemre – mondja Nell, és egyenesen rám néz a maga széles mosolyával. – És Morton Thompsonra, a földgolyó legjobb pulykájának feltalálójára.

HENRY: Lucille az egész vacsora alatt vadul száguldozott a szomorúságtól az elragadtatott örömön át a csüggedésig. Egész családja gondosan navigálta a hangulatát, újra meg újra semleges területre terelték, tompították, oltalmazták őt. De amikor leülünk a desszerthez, összeomlik, halkan zokog, rázkódik a válla, a léje elfordítva, mintha a szárnya alá akarná dugni, mint egy alvó madár. Először egyedül én veszem észre, és rémülten ülök, nem tudom, mit tegyek. Aztán Philip is észreveszi, és az asztalnál mindenki elhallgat. Philip már talpon van, Lucille mellett áll.

– Lucy? – suttogja. – Lucy, mi van? Clare is odamegy az anyjához.

– Ugyan, mama, minden rendben, mama…

Lucille a fejét rázza, Nem, nem, nem, és tördeli a kezét. Philip feladja; Clare azt mondja, „Nyugalom”, és Lucille izgatottan, de alig érthetően beszél: érthetetlen szavakat hallok, aztán annyit, hogy „Teljesen rossz”, aztán meg hogy „Tönkreteszi az esélyeit”, végül meg azt, hogy „Rám egyáltalán nincsenek tekintettel ebben a családban”, és „Képmutató”, aztán zokogás. A legnagyobb meglepetésemre Dulcie nagynagynéni töri meg a döbbent csendet.

– Gyerekem, ha van köztünk képmutató, hát te vagy az. Te pontosan ugyanezt tetted, és nem látom, hogy a legkevésbé is tönkretetted volna Philip esélyeit. Inkább javítottál rajtuk, ha engem kérdezel.

Lucille abbahagyja a sírást, és döbbenten néz a nénikéjére. Mark az apjára pillant, aki bólint, egyszer, aztán Sharonra, aki úgy mosolyog, mintha nyert volna a bingón. Én Clare-re nézek, aki nem látszik különösebben megdöbbentnek, és csodálkozom, ő honnan tudhatja, ha Mark nem tudta, és kíváncsi lennék, mit tud még, amit nem említett, és ekkor rájövök, hogy Clare mindent tud, a jövőnket, a múltunkat, mindent, és kiráz a hideg a meleg szobában. Etta kávét hoz. Hamar megisszuk.

CLARE: Ettával lefektettük mamát. Állandóan mentegetőzött, ahogyan szokott, és próbált meggyőzni minket, hogy van annyira jól, hogy eljöjjön a misére, de végül csak lefeküdt, és szinte nyomban elaludt. Etta azt mondja, itthon marad, mert hátha mama felébred, én meg azt mondom, ne csacsiskodjon, maradok én, de Etta makacskodik, hát ott hagyom az ágy mellett, Szent Mátét olvasgatva. Végigmegyek a folyosón, belesek Henry szobájába, de sötét van. Amikor kinyitom a szobám ajtaját, Henry a hátán fekszik az ágyamon, és az Egy ránc az időnt olvassa. Bezárom az ajtót, és mellé fekszem.

– Mi baja a mamádnak? – kérdezi, miközben óvatosan elhelyezkedem mellette, úgy, hogy a ruhám ne döfjön át.

– Mániás-depressziós.

– Mindig ilyen volt?

– Kicsi koromban tűrhető volt. Meghalt egy kisbabája, amikor hétéves voltam, és az nagyon megviselte. Megpróbálta megölni magát. Én találtam rá. – Emlékszem a vérre, mindenütt, a véres vízzel teli fürdőkádra, a véres vízzel átitatott törülközőkre. Segítségért kiabáltam, és nem volt otthon senki. Henry nem mond semmit, én nyújtogatom a nyakam, ő a plafont nézi.

– Clare – mondja végül.

– Mi az?

– Hogyhogy nem mondtad el nekem? Úgy értem, sok minden történik a családodban, amiről jobb lett volna előre tudnom.

– De hát tudtad… – Elhallgatok. Nem tudta. Honnan tudhatta volna? – Sajnálom. Csak… elmondtam neked, amikor történt, és elfelejtettem, hogy most annak előtte vagyunk, ezért azt képzelem, tudsz mindenről…

Henry hallgat, aztán megszólal.

– Nézd, én kiterítettem az összes lapot, ami az én családomat illeti; eléd tártam minden szekrényt és csontvázat, és csodálkoztam, hogy… nem tudom.

– De neki nem mutattál be. – Rettenetesen szeretnék találkozni Henry apjával, de féltem megemlíteni.

– Nem. Nem mutattalak be.

– És be fogsz mutatni?

– Idővel.

– Mikor?

Arra számítok, hogy Henry azt fogja mondani, hogy túlfeszítem a húrt, hiszen mindig ezt szokta mondani, amikor túlságosan sokat kérdezek, de felül. Az inge háta teljesen gyűrött.

– Nem tudom, Clare. Amikor képes leszek elviselni, talán.

Lépéseket hallok, megállnak az ajtónál, az ajtó gombja ide-oda forog.

– Clare? – mondja apám. – Miért van bezárva az ajtó? Felkelek, kinyitom az ajtót. Apa nyitja a száját, de meglátja Henryt, és egy intéssel kiparancsol a folyosóra.

– Clare, ismered anyádat, és nem helyeslem, hogy a barátodat beinvitálod a hálószobádba – mondja halkan. – Van ebben a házban elegendő szoba…

– Csak beszélgettünk…

– Beszélgethettek a nappaliban.

– Mamáról meséltem neki, és azt nem akartam a nappaliban, oké?

– Kicsim, igazán nem hiszem, hogy beszélned kell neki édesanyádról…

– A ma esti előadás után szerinted mit kellett volna tennem? Henry maga is látja, hogy dilis, nem ostoba… – felemelem a hangom, mire Alicia kinéz a szobájából, és az ajkára teszi az ujját.

– Édesanyád nem „dilis” – mondja szigorúan apám.

– De még mennyire, hogy az – száll be most már Alicia is.

– Te maradj ki ebből…

– Egy frászt…

– Alicia! – Apa feje sötétvörös, a szeme kiguvad, a hangja igen hangos. Etta kinyitja mama szobájának ajtaját, és csüggedten néz hármunkra.

– Menjenek le, ha kiabálni akarnak – sziszegi, és becsukja az ajtót. Szégyenkezve nézünk egymásra.

– Később – mondom apának. – Leckéztess később. – Henry mindvégig az ágyamon ült, és próbált úgy tenni, mintha nem lenne ott. – Gyere, Henry, menjünk át egy másik szobába.

Henry, mint egy megszidott, engedelmes kisfiú feláll, és követ lefelé. Alicia utánunk oldalog. A lépcső aljáról felnézek, látom, hogy apa tehetetlenül néz utánunk. Megfordul, odamegy mama ajtajához, kopog.

– Hé, nézzük meg az így élni jót – mondja Alicia, és az órájára pillant. – A 60-as csatornán öt perc múlva kezdődik.

– Megint? Nem láttad már vagy kétszázszor? – Alicia bele van esve Jimmy Stewartba.

– Én sosem láttam – mondja Henry. Alicia megdöbben.

– Soha? Hogy lehet az?

– Nincs televízióm.

Alicia most döbben csak meg igazán.

– Lerobbant vagy mi? Henry nevet.

– Nem. Csak utálom. Megfájdul tőle a fejem. – A tévétől szinte biztosan időutazik. A kép villogása teszi.

Alicia csalódott.

– Szóval nem akarod megnézni? Henry rám pillant; nekem mindegy.

– Dehogynem – mondom. – Egy darabig. A végét úgysem fogjuk látni; készülnünk kell a misére.

Bemegyünk a tévészobába, amelyik a nappali után következik. Alicia bekapcsolja a készüléket. Egy kórus az Egy tiszta éjszakán jött elt énekli.

– Huh – fintorog Alicia. – Nézzétek ezeket a pocsék sárga nejlon karingeket. Olyanok, mint valami esőköpeny.

Lehuppan a földre, Henry leül a pamlagra. Én mellé. Amióta hazaérkeztünk, azon töröm magam, hogyan viselkedjem számos családtagom előtt Henryvel. Milyen közel üljek hozzá? Ha Alicia nem lenne itt, lefeküdnék a pamlagra, és a fejemet Henry ölébe hajtanám. Henry oldja meg a problémámat, mert közelebb húzódik és átkarol. Ez egy jól kiszámított mozdulat: semmilyen más körülmények között nem ülnénk így. Persze soha nem nézünk együtt tévét. Talán így ülnénk, ha néznénk. A kórus eltűnik, reklámok sora következik. McDonald's, egy helyi Buick-kereskedő, Pillsbury, Red Lobster: mind kellemes karácsonyi ünnepeket kívánnak nekünk. Henryre pillantok, az arcán őszinte ámulat.

– Mi az? – kérdezem halkan.

– A sebesség. Pár másodpercenként vágnak; rosszul leszek. – Henry a szemét dörzsöli az ujjával. – Azt hiszem, inkább olvasnék egy kicsit. – Feláll, kimegy a szobából, és egy perc múlva hallom a lépteit a lépcsőn. Gyors imát mormolok: Kérlek, Istenem, add, hogy Henry ne időutazzon, kivált ne most, amikor templomba megyünk, és nem tudnám megmagyarázni. Alicia felmászik a pamlagra, amikor peregni kezd a film főcíme.

– Nem sokáig bírta – állapítja meg.

– Iszonyatosan tud fájni a feje. Tudod, ilyenkor az embernek le kell feküdnie egy sötét szobában, és nem szabad mozdulnia, és ha bárki megszólal, szétrobban az agya.

– Ó. – James Stewart utazási prospektusokat lobogtat, de máris részt kell vennie egy táncmulatságon. – Igazán jóképű.

– Jimmy Stewart?

– Ő is. A te fiúdra gondoltam, Henryre. Vigyorgok. Olyan büszke vagyok, mintha magam csináltam volna Henryt.

– Aha.

Donna Reed ragyogó mosolyt küld Jimmy Stewart felé a zsúfolt termen át. Most táncolnak, és Jimmy Stewart riválisa elfordítja a kapcsolót, amitől a táncparkett szétnyílik egy úszómedence fölött.

– Mama tényleg kedveli.

– Halleluja.

Donna és Jimmy hátrafelé beletáncolnak a medencébe; hamarosan estélyi ruhás emberek követik őket, miközben a zenekar tovább játszik.

– Nell és Etta is áldásukat adták.

– Remek. Most már csak a következő harminchat órát kell átvészelnünk anélkül, hogy tönkretennénk az első jó benyomást.

– Mennyire lesz nehéz? Hacsak… nem, olyan ostoba nem lehetsz… – Alicia kételkedve néz rám. – Vagy mégis?

– Dehogy.

– Dehogy – visszhangozza Alicia. – Istenem, nem hiszem el Markot. Micsoda ostoba barom. – Jimmy és Donna a Buffalo lányok, miért nem jöttök ki ma éjjelt éneklik, miközben focistaszerelésben, illetve fürdőköpenyben feszítve sétálnak végig Bedford Falls utcáin. – Itt kellett volna lenned tegnap. Azt hittem, apa infarktust kap, közvetlenül a karácsonyfa előtt. Elképzeltem, amint beledől a fába, az ráömlik, és a mentősöknek le kell szedni apáról az összes díszt, mielőtt mesterséges lélegeztetést tudnak alkalmazni… – Jimmy felkínálja Donnának a holdat, és Donna elfogadja.

– Azt hittem, az iskolában tanultál mesterséges lélegeztetést.

– Engem lekötött volna mama újraélesztése. Szörnyű volt, Clare. Sokat kiabáltak.

– Sharon ott volt? Alicia sötéten nevet.

– Viccelsz? Sharon meg én itt ültünk, és próbáltunk udvariasan beszélgetni, tudod, és Mark meg a szülők a nappaliban ordibáltak egymással. Egy idő után már csak ültünk és füleltünk.

Alicia meg én összenézünk, mintha egy semleges mizújssal akarnánk továbblendíteni a beszélgetést. Egész életünkben hallgattuk, hogy a szüleink ordibálnak, vagy egymással, vagy velünk. Néha úgy érzem, ha még egyszer sírni látom mamát, elmegyek, és soha többé nem jövök vissza. Most is a legszívesebben fognám Henryt, és visszamennék vele Chicagóba, ahol senki sem kiabál, ahol senki nem tesz úgy, mintha minden rendben lenne, nem történt volna semmi. Egy dühös, pocakos, alsóinges férfi rákiált James Stewartra, hogy ne beszéljen lyukat Donna Reed hasába, inkább csókolja meg. Tökéletesen egyetértek, Jimmy mégsem teszi. Inkább rálép Donna ruhájára, aki mit sem sejtve kisétál a ruhából, és aztán látjuk, amint egy nagy hortenziabokorban rejtőzik pucéran.

A Pizza Hut hirdetése következik, Alicia leveszi a hangot.

– Hé, Clare?

– Igen?

– Járt már itt Henry? Hohó.

– Nem, nem hinném. Miért?

Alicia kínosan fészkelődik, elfordítja a fejét.

– Azt fogod hinni, buggyant vagyok.

– Tessék?

– A következő hidegrázós dolog történet. Régen volt… tizenkét éves lehettem, és gyakorolnom kellett volna, de eszembe jutott, hogy nincs tiszta blúzom valami meghallgatásra, és Etta meg mindenki elment valahová, és Marknak kellett volna vigyáznia rám, de ő a szobájában bütykölt… Egyszóval lementem a mosókonyhába, és a blúzomat kerestem, és zajt hallottam, tudod, mintha a pince déli végében lévő ajtó lett volna, azé a helyiségé, ahol a biciklik vannak, olyasfajta zaj volt. Szóval azt hittem, Peter az, érted? Csak álltam a mosókonyha ajtajában, füleltem, és nyílik a biciklitároló ajtaja, és Clare, ezt nem fogod elhinni, egy teljesen pucér fickó állt ott, aki pont úgy nézett ki, mint Henry. Erőltetetten nevetek fel.

– Ugyan már. Alicia vigyorog.

– Látod, tudtam, hogy azt fogod hinni, megbuggyantam. De esküszöm, hogy tényleg megtörtént. Szóval a fickó kissé meglepődik, tudod, úgy értem, ott állok tátott szájjal, és azon tűnődöm, hogy vajon ez a pucér fickó, tudod, meg fog-e erőszakolni vagy ölni vagy ilyesmi, és ő csak rám néz, azt mondja, „Ó, szia, Alicia”, és bemegy az olvasószobába, és becsukja az ajtót.

– Huh?

– Így hát felrohanok, dörömbölök Mark ajtaján, és Mark azt mondja, szűnjek meg, de végül csak ráveszem, hogy nyisson ajtót, de úgy el van szállva, hogy időbe telik, amíg felfogja, mit beszélek, és akkor persze nem hisz nekem, de végül ráveszem, hogy lejöjjön, és bekopog az olvasószoba ajtaján, és mindketten komolyan be vagyunk tojva, olyan, mint Nancy Drew-nál, tudod, amikor arra gondolsz, „Ezek a lányok tényleg ostobák, a rendőrséget kéne hívniuk”, de nem történik semmi, és akkor Mark kinyitja az ajtót, és nincs ott senki, és pipa rám, hogy kitaláltam ezt az egészet, de aztán arra gondolunk, hogy a pasas felment, így aztán mindketten a konyhában ülünk a telefon mellett, és az asztalon ott van Nell nagy konyhakése.

– Hogyhogy sosem beszéltél nekem erről?

– Hát, mire mindenki hazajött, ostobának éreztem magam, és tudtam, hogy leghamarabb apa torkolna le, hogy nem történt semmi… de egyáltalán nem volt mulatságos, és nem volt kedvem beszélni róla. – Alicia nevet. – Egyszer megkérdeztem nagymamát, vannak-e a házban szellemek, de azt mondta, ő nem tud egyről sem.

– És az a fickó vagy szellem, úgy nézett ki, mint Henry?

– Igen! Esküszöm, Clare, kis híján meghaltam, amikor megjöttetek, és megláttam őt, úgy értem, ő az a pasas! Még a hangja is ugyanaz. Akit az alagsorban láttam, annak ugyan rövidebb volt a haja, és idősebb volt, úgy negyven körül…

– De ha az a fickó negyvenéves volt, és ez öt éve történt – Henry csak huszonnyolc, vagyis akkor huszonhárom évesnek kellett lennie, Alicia.

– Ó. Huh. De Clare, ez hátborzongató – nincs véletlenül egy bátyja?

– Nincs. És a papájára sem hasonlít.

– Lehet, hogy asztrálkivetítődés volt vagy ilyesmi.

– Időutazás – mondom mosolyogva.

– Ó, persze, igen. Istenem, milyen fura. – A tévé képernyője egy pillanatra elsötétül, és aztán megint ott van Donna a hortenziabokorban, amelyet Jimmy Stewart megkerül, a karján Donna fürdőköpenyével. Ugratja Donnát, azt mondja, jegyeket fog árusítani, hogy láthassák a lányt meztelenül. A gazember, gondolom, és közben elpirulok, mert ennél komiszabb dolgokat is mondtam és tettem Henryvel, már ami a ruházatot/meztelenséget illeti. De ekkor odaér egy kocsi, és Jimmy Stewart odadobja Donnának a fürdőköpenyt. ,Az édesapját megütötte a guta!”, szól ki valaki a kocsiból, és már ott sincs, jóformán hátra sem néz, Donna Reed meg csak áll pucéran a bokrában. Könnyes lesz a szemem.

– Jesszusom, Clare, semmi vész, visszajön – emlékeztet Alicia. Mosolygok, és nézzük, amint Mr. Potter gúnyosan ráveszi szegény Jimmy Stewartot, hogy hagyja ott az egyetemet, és vegye át a halálra ítélt pénzügyi céget.

– Gazember – mondja Alicia.

– Gazember – vágom rá.

HENRY: Amint a hideg téli éjszakából belépünk a templom meleg fényébe, görcsbe rándul a gyomrom. Sosem voltam még katolikus misén. Az utolsó alkalom, amikor valami vallási szertartáson részt vettem, anyám temetése volt. Clare karjába kapaszkodom, mint egy vak, amint végigvezet a középső járáson, és besodródunk egy üres padsorba. Clare meg a családja letérdelnek a párnázott térdeplőkre, én pedig ülök, ahogyan Clare utasított. Korán értünk ide. Alicia eltűnt, és mögöttünk Nell ül a férjével meg a fiával, aki eltávozáson van a haditengerészettől. Dulcie egy vele egyidős hölggyel ül. Clare, Mark, Sharon és Philip más-más pozícióban térdelnek: Clare zavarban van, Mark felületes, Sharon nyugodt és magába mélyedt, Philip kimerült. A templom tele van mikulásvirággal. Viasz és vizes kabátok szaga keveredik. Az oltártól jobbra finoman megmunkált betlehem Máriával, Józseffel meg a kíséretükkel. Jönnek az emberek, helyet keresnek, köszöntik egymást. Clare mellém ül, Mark és Philip követik; Sharon még pár percig térdel, aztán valamennyien nyugodtan, egy sorban ülünk, várunk. Egy öltönyös férfi megy fel a színpadra – az oltárhoz vagy mihez –, kipróbálja a kis könyvtartó állványokhoz erősített mikrofonokat, aztán ismét eltűnik hátul. Már sokan vannak, tömeg van. Alicia és két másik nő meg egy férfi jelennek meg a színpadi balon, cipelik a hangszereiket. A szőke nő a hegedűs, a jelentéktelen, barna hajú a brácsás; a férfi, aki olyan idős, hogy görnyedten toporog, szintén hegedűs. Mind feketében vannak. Leülnek összecsukható székeikre, felgyújtják a kottatartókon a lámpákat, a kottáikkal zörögnek, előveszik a hangszereket, hangolnak. Mindenki egyszerre elhallgat, és ebbe a csendbe érkezik bele egy hosszú, lassú, mély hang, amely betölti a teret, és amely nem tartozik semmiféle ismert zenedarabhoz, csak egyszerűen van. Alicia úgy meghajol, ahogyan emberi lény csak meghajolhat, és az általa létrehozott hang mintha a semmiből jönne, a két fülem közül, úgy rezonál a koponyámban, mintha ujjak simogatnák az agyam. Aztán abbahagyja. A beálló csend rövid, de teljes. Aztán mind a négy muzsikus munkához lát. Annak az egyetlen hangnak az egyszerűsége után a zenéjük disszonáns, modern és felkavaró, és azt gondolom, Bartók? Miután kielemzem, amit hallok, rájövök, hogy a Csendes éjt játsszák. Nem tudok rájönni, miért hangzik ilyen hátborzongatón, amíg nem látom, hogy a szőke hegedűsnő megrúgja Alicia székét, és kis szünet után a szám összeáll. Clare rám néz, mosolyog. A templomban mindenki megnyugszik. A Csendes éjt egy himnusz követi, amelyet nem ismerek. Mindenki feláll. A templom hátsó vége felé fordulnak, és bejön a pap a középső járáson sok kisfiú és néhány öltönyös férfi nagy kíséretével. Ünnepélyesen a templom elejébe mennek, elfoglalják a helyüket. A zene hirtelen elhallgat. Jaj, ne, gondolom, mi lesz most? Clare megfogja a kezem, és együtt állunk a tömegben, és ha van Isten, akkor, Isten, hadd álljak itt csendesen és észrevétlenül, itt és most, itt és most.

CLARE: Henry úgy fest, mintha el akarna ájulni. Édes Istenem, kérlek, ne engedd, hogy most eltűnjön. Compton atya köszönt minket rádióbemondói hangján. Belenyúlok Henry felöltőjének a zsebébe, átdugom az ujjaimat az alján lévő lyukon, megkeresem a farkát, megszorítom. Úgy rezzen össze, mintha villanyáram ütötte volna meg.

– Az Úr legyen veletek – mondja Compton atya.

– És veled is – válaszoljuk ünnepélyesen. Ugyanaz, mindig ugyanaz. És mégis, itt vagyunk, végre, bárki láthatja. Érzem Helen tekintetét a hátamban. Ruth öt sorral ül mögöttünk a fivéreivel meg a szüleivel. Nancy, Laura. Mary Christina, Patty, Dave és Chris, még Jason Everleigh is; úgy látszik, itt van ma este mindenki, akivel együtt jártam iskolába. Henryre nézek, akit mindez nem érdekelhet. Izzad. Rám néz, felhúzza a szemöldökét. A mise folytatódik. A leckék, a Kyrie, Béke legyen veletek: és veled is. Mind felállunk a zsoltárhoz, Lukács, második fejezet. Mindenki a Római Birodalomban, útban szülővárosuk felé, hogy megadóztassanak, József és Mária, aki várandós vala, a születés, csodás, alázatos. A pólya, a jászol. A dolog logikáját sosem értettem, de a szépsége tagadhatatlan. A mezőn tanyázó pásztorok. Az angyal: Ne féljetek, mert imé hirdetek néktek nagy örömet… Henry igencsak magára vonja a figyelmemet azzal, ahogyan a lábát rázza. Compton atya folytatja. Mária pedig mind az igéket megtartja, és szívében forgatja vala. „Ámen”, mondjuk, és leülünk a szentbeszédhez. Henry odahajol, súgva kérdezi.

– Hol a pihenőszoba?

– Azon az ajtón kell kimenni – mutatom neki az ajtót, amelyen át Alicia, Frank meg a többiek bejöttek.

– Hogy jutok oda?

– Menj a templom végébe, aztán az oldaljáráson előre.

– Ha nem jönnék vissza…

– Vissza kell jönnöd.

Ahogyan Compton atya mondja, „Ezen a legboldogságosabb éjszakán…”

Henry feláll és gyorsan elmegy. Apa szeme követi, amint hátramegy, aztán előre az ajtóhoz. Látom, amint kisurran, és az ajtó becsukódik mögötte.

HENRY: Ahol állok, úgy fest, mint egy általános iskola folyosója. Semmi pánik, biztatom magam. Senki nem lát. Bújj el valahová. Idegesen körülnézek, már látom is az ajtót: FIÚK. Benyitok, és miniatűr férfivécében találom magam, barna csempe, minden szerelvény picike és talajközelben van, a radiátorból árad a meleg, felerősíti az intézeti szappan szagát. Pár centire kinyitom az ablakot, a fejem a réshez tartom. Örökzöld fák zárják el a kilátást, így a belélegzett hideg levegő fenyőillatú. Lefekszem a földre, összegömbölyödve, felhúzott térddel. Itt vagyok. Megfoghatóan. Most. Ezen a barna csempepadlón. Látszólag olyan csekélység, amit kérek. Folyamatosság. Ha van Isten, bizonyára azt akarja, hogy jók legyünk, 6s oktalanság lenne bárkitől is elvárni, hogy jó legyen mindenféle motiváció nélkül, és Clare nagyon-nagyon jó, és még hisz is Istenben, hát miért akarná Isten kínos helyzetbe hozni ennyi ember előtt…

Kinyitom a szemem. Az összes apró porcelánfelszerelésnek irizáló aurája van, égszínkék és zöld meg lila, és belenyugszom, hogy elmegyek, már nincs megállás, és reszketek, „Nem!”, de már itt sem vagyok.

CLARE: Az atya befejezi a világbékéről szóló szentbeszédét, és apa megszólít, Sharonon és Markon áthajolva.

– A barátod rosszul van?

– Igen – súgom vissza –, fáj a feje, és a fejfájástól sokszor van hányingere.

– Nézzem meg, nincs-e szüksége segítségre?

– Ne! Rendbe fog jönni.

Apa nincs meggyőzve, de a helyén marad. Az atya megáldja a gyülekezetet. Igyekszem elfojtani a vágyat, hogy magam keressem meg Henryt. Az első sorok már készülődnek az úrvacsorához. Alicia Bach második csellószvitjét játssza. Szép és szomorú zene. Gyere vissza, Henry. Gyere vissza.

HENRY: A chicagói lakásomban vagyok. Sötét van, a nappaliban térdelek. Feltápászkodom, beverem a könyököm a könyvespolcba.

– Bassza meg!

Ezt nem hiszem el. Egyetlen napot sem tudok eltölteni Clare családjával, felszippantattam, aztán kiköpettem a saját rohadt lakásomba, mint a játékautomata golyója…

– Hé.

Megfordulok, és ott ülök álmosan a fotelágyon.

– A dátum?

– 1991. december 28.

Négy napra mától. Leülök az ágyra.

– Nem bírom.

– Nyugi. Pár perc múlva ott leszel. Senki sem fogja észrevenni. A látogatás teljes további ideje alatt tökéletesen rendben leszel. Igen. Ne nyafogj – mondja a másik énem, tökéletesen utánozva apát. Szeretném oldalba vágni, de mi értelme? A háttérben halk zene szól.

– Bach?

– Tessék? Ja, igen, a fejedben van. Alicia játszik.

– Ez különös. Ó! – Rohanok a fürdőszobába, de már nem érek oda.

CLARE: Az utolsó néhány ember veszi magához az úrvacsorát, amikor Henry lép be az ajtón, kissé sápadt, de valós. Ugyanazt az utat teszi meg visszafelé, szorosan mellém kerül.

– A misének vége, menjetek békességgel – mondja Compton atya.

– Ámen – válaszoljuk.

A ministránsfiúk körülrajongják az atyát, jókedvűen végigvonulnak a templomon, és mi utánuk. Hallom, hogy Sharon megkérdi Henryt, jól van-e, de a válaszát nem hallom, mert Helen és Ruth utunkat állják, és bemutatom nekik Henryt.

Helen vigyorog.

– De hiszen mi már találkoztunk!

Henry riadtan néz rám. Megrázom a fejem Helen felé, aki kacsint.

– Hát, talán mégsem – mondja. – Örülök, hogy megismertelek… Henry.

Ruth szégyenlősen nyújtja Henrynek a kezét. A legnagyobb meglepetésemre, Henry megfogja Ruth kezét, aztán azt mondja, „Hello, Ruth”, mielőtt bemutathattam volna, de úgy látom, Ruth nem ismerte meg Henryt. Laura is akkor ér oda hozzánk, amikor Alicia utat vág magának a csellójával a tömegben.

– Gyertek el hozzám holnap – mondja Laura. – A szüleim négykor indulnak a Bahamákra.

Lelkesen beleegyezünk; Laura szülei az ajándékok kibontása után minden évben valami trópusi vidékre utaznak, és mi mindig nyomban Lauráékhoz özönlünk, ahogy eltűnt a szemünk elől az autójuk. „Kellemes ünnepeket!” kórussal búcsúzunk egymástól, és amint kilépünk a templom oldalajtaján a parkolóba, Alicia megszólal: – Tudtam!

Mindenütt vastag friss hó, a világ fehérből lett újjáteremtve. Mozdulatlanul állok, és a fákat meg az autókat nézem, meg az utcán túl a tavat, amely láthatatlanul rian a partjánál, jóval a meredek parton álló templom alatt. Henry ott áll velem, vár.

– Gyerünk, Clare – mondja Mark, és elindulunk.

HENRY: Úgy hajnali 1.30 lehet, amikor belépünk a Réti pipis ház kapuján. Philip egész úton hazafelé Aliciát korholta a „hibáért” a Csendes éj elején, Alicia pedig némán ült, a sötét házakat és fákat bámulta. Mindenki felmegy a maga szobájába, miután még vagy tizenötször „Kellemes ünnepeket” kívánt, kivéve Aliciát és Clare-t, akik eltűnnek egy szobában a földszinti folyosó végén. Nem tudok mit kezdeni magammal, hát követem őket.

– ...teljesen hülye – mondja éppen Alicia, amikor bedugom a fejem az ajtón. A szobát hatalmas biliárdasztal uralja, amely a felette függő lámpa fényében fürdik. Clare a golyókat rakja fel, Alicia fel-alá járkál a fényfolt peremén lévő árnyékban.

– Nézd, ha szándékosan fel akartad dühíteni, és sikerült is, akkor nem értem, mitől vagy kiborulva – mondja Clare.

– Annyira kispolgárian önelégült – mondja Alicia, és a levegőbe bokszol. Köhintek. Mindketten összerezzennek.

– Jaj, Henry, hál' istennek – mondja Clare. – Azt hittem, apa.

– Akarsz játszani? – kérdezi Alicia.

– Nem, csak nézem. – Az asztal végénél magas szék áll, arra ülök.

Clare átnyújt Aliciának egy dákot. Alicia megkrétázza, aztán erősen lök. Két golyó az oldalsó zsebekbe gurul. Alicia még kettőt kilő, mielőtt éppen csak hogy elhibáz egy kombinált lökést.

– Hűha – mondja Clare. – Bajban vagyok. Clare biztosra megy, a sarokban lévő lyuk szélén álló golyót küldi a lyukba. A következő lökésnél a középső golyót küldi a harmadik után, és Alicia kihalássza mindkét golyót, és sorba állítja őket. Minden teketória nélkül végez a csíkosakkal.

– Nyolc találat, oldalzseb – mondja Alicia, és úgy is van.

– Hú – sóhajtja Clare. – Igazán nem akarsz játszani? – Nyújtja felém a dákóját.

– Gyere, Henry – mondja Alicia. – Akartok inni valamit?

– Nem – mondja Clare.

– Mi a választék? – kérdezem. Alicia felkattint egy kapcsolót, és csodaszép, régi bárpult tűnik elő a szoba túlsó végében. Alicia meg én bepréseljük magunkat a pult mögé, és lám, van itt szinte minden, amit alkoholból el tudok képzelni. Alicia rumos kólát kever magának. Habozom ekkora választék láttán, végül mégis whyskit töltök. Végül Clare is úgy dönt, hogy mégis iszik valamit, és amikor éppen a jégkockákat teszi a poharába a Kahluához, nyílik az ajtó, és mind megdermedünk.

Mark az.

– Hol van Sharon? – kérdezi tőle Clare.

– Zárd be – utasítja Alicia.

Mark bezárja az ajtót, aztán a bárhoz megy.

– Sharon alszik – mondja, és kivesz egy Heinekent az apró jégszekrényből. Kinyitja, az asztalhoz oldalog. – Ki játszik?

– Alicia és Henry – mondja Clare.

– Hmm. Henryt figyelmeztettétek?

– Fogd be, Mark – mondja Alicia.

– Valóságos Jackie Gleason álruhában – mondja nekem Mark.

Aliciához fordulok.

– Kezdődjék a játék.

Megint Clare rakja fel a golyókat. Alicia kezd. A whyski körülfonta az összes szinapszisomat, minden világos és tiszta. A golyók tűzijátékként robbannak szét, és új formát alkotnak. A 13-as táncol a saroklyuk szélén, aztán belepottyan.

– Megint csíkos – mondja Alicia. Eltünteti a 15-öst, a 12-est és a 9-est, aztán egy rossz húzás után kénytelen megpróbálkozni egy kivitelezhetetlen lökéssel.

Clare az árnyék szélén áll, az arca nem látszik, de a teste kiemelkedik a sötétből, a karja összefonva a mellén. Az asztalra fordítom a figyelmem. Régen játszottam. Könnyedén eltüntetem a 2-est, a 3-ast és a 6-ost, aztán keresek valami mást. Az l-es a sarokzseb előtt áll az asztal túloldalán, a középső golyóval meglököm a 7-est, és az belöki az l-est a lyukba. A 4-est egy oldalzsebbe küldöm, az 5-öst pedig a túlsó sarokba egy szerencsés karambollal. Éppen csak hogy bemegy, Alicia mégis füttyent. A 7-es gond nélkül bemegy.

– Nyolc a sarokban – mutatom a dákómmal, és be is megy. Az asztal körül felsóhajtanak.

– Ez gyönyörű volt – mondja Alicia. – Ismételje meg. Clare mosolyog a sötétben.

– Nem vagy a szokásos formádban – mondja Aliciának Mark.

– Túl fáradt vagyok ahhoz, hogy koncentráljak. És túl dühös.

– Apa miatt?

– Aha.

– Nézd, ha belemarsz, visszamar. Alicia duzzog.

– Mindenki tévedhet.

– Egy percig úgy hangzott, mint Terry Riley – mondom Aliciának.

Mosolyog.

– Mert Terry Riley volt. A Salome táncol a békéértből. Clare nevet.

– Hogy került Salome a Csendes éjbe?

– Tudod, Keresztelő Szent János, úgy gondoltam, ez elegendő kapcsolódás, és ha az ember letranszponálja az első hegedű szólamát egy oktávval, meglehetősen jól szól, tudod, la, la, la, LA…

– De nem hibáztathatod azért, hogy haragudott – mondja Mark. – Úgy értem, apa tudja, hogy ilyesmit nem játszol csak úgy.

Töltök magamnak egy második italt.

– Frank mit szólt? – kérdezi Clare.

– Jaj, ő vette a lapot. Ő inkább azon igyekezett, hogy tökéletesen új művet hozzon ki az egészből, tudod, mondjuk a Csendes éjt Sztravinszkij módra. Úgy értem, Frank nyolcvanhét éves, nem zavarja, ha marháskodom, amíg örömét leli benne. Arabella és Ashley azonban nem voltak elragadtatva.

– Hát nem túlzottan profi dolog – mondja Mark.

– Kit érdekel? Ez csak a Szent Vazul, tudod? – Alicia rám néz. – Maga mit gondol?

Habozom.

– Engem nem zavar – mondom végül. – De ha apám hallotta volna, nagyon dühös lett volna.

– Igazán? Miért?

– Ő azt vallja, hogy minden egyes zenedarabot tisztelni kell, akkor is, ha nem tartozik a kedvenceid közé. Úgy értem, nem kedveli Csajkovszkijt vagy Strausst, de nagyon komolyan játssza őket. Ezért nagy művész; mindent úgy játszik, mintha a szívszerelme lenne.

– Ó. – Alicia a bárpult mögé megy, újabb italt kever magának, végiggondolja. – Maga szerencsés ember, hogy ilyen klassz papája van, aki a pénzen kívül egyebet is szeret.

Clare mögött állok, ujjaimmal végigfutok a gerincén a sötétben. A háta mögé teszi a kezét, megfogom.

– Nem hiszem, hogy ezt mondaná, ha ismerné egyáltalán a családomat. Ráadásul nyilvánvaló, hogy az édesapja nagyon is törődik magával.

– Nem – rázza meg a fejét Alicia. – Csak azt akarja, hogy tökéletesnek mutatkozzam a barátai előtt. Semmi mással nem törődik. – Alicia a helyükre teszi a golyókat. – Ki akar játszani?

– Én – mondja Mark. – Henry?

– Persze. – Megkrétázzuk dákóinkat, összenézünk Markkal az asztal fölött.

Én jövök. A 4-es és a 15-ös lemegy. Látom a 2-est a sarok közelében. Eltüntetem, aztán a 3-ast gyerekesen elhibázom. Fáradok, és a koordinációm romlik a whyskitől. Mark elszántan, de tehetségtelenül játszik, eltünteti a 10-est és a 1 l-est. Továbbjátszunk, és rövid időn belül eltüntetem az összes zártakat. Mark 13-asa az egyik oldalzseb szájánál áll.

– 8-as golyó – mutatok rá.

– Tudod, hogy nem ütheted ki Mark golyóját, vagy veszítesz – mondja Alicia.

– Rendben van – mondom. Meglököm gyengéden a középső golyót, az átgördül az asztalon, szeretettel megcsókolja a 8-ast, és lágyan a 13-as felé küldi, mintha sínen haladna, megkerüli a 13-ast, és elegánsan bepottyan a lyukba, és Clare nevet, de ekkor a 13-as meginog és leesik.

– No igen – mondom. – Könnyen jött, könnyen megy.

– Jó játék volt – mondja Mark.

– Istenem, hol tanult meg így játszani? – kérdezi Alicia.

– Ez volt az egyik dolog, amit megtanultam az egyetemen. – Meg az ivás, az angol és a német költészet és a kábítószerek. Eltesszük a dákókat, fogjuk a poharakat meg az üvegeket.

– Mi volt a fő szaka? – Mark kinyitja az ajtót, és elindulunk a folyosón a konyha felé.

– Angol irodalom.

– Hogyhogy nem a zene? – Alicia egyik kezében egyensúlyozza a maga és Clare poharát, amint kinyitja az ebédlő ajtaját.

Nevetek.

– El sem hinné, mennyire nem vagyok muzikális. A szüleim szentül hitték, hogy elcserélt gyereket vittek haza a kórházból.

– Nagy nyomás lehetett – mondja Mark. – Nálad apa legalább nem erőlteti, hogy ügyvéd légy – mondja Aliciának. Belépünk a konyhába, Clare felgyújtja a villanyt.

– Nálad sem erőlteti – vág vissza Alicia. – Élvezed.

– Nem ez a lényeg. Apa egyikünket sem kényszerít, hogy azt csináljuk, amihez nincs kedvünk.

– Nagyon szörnyű volt? – kérdezi tőlem Alicia. – Én fellázadtam volna.

– Mielőtt a mamám meghalt, minden csodálatos volt. Utána meg minden borzalmas. Ha hegedűs csodagyerek lettem volna, talán… nemtőm. – Clare-re nézek, vállat vonok. – Mindenesetre apával sehogyan sem jövünk ki. Sehogyan.

– Hogyhogy?

– Ideje lefeküdni – mondja Clare. Úgy érti, elég volt, Alicia választ vár.

Felé fordulok.

– Látta már a mamám fényképét? – Alicia bólint. – Olyan vagyok, mint ő.

– És? – Alicia elmossa a csapnál a poharakat, Clare törölget.

– És apa nem bír rám nézni. Ügy értem, ez csak egy ok a sok közül.

– De…

– Alicia… – próbálkozik Clare, de Aliciát nem lehet megállítani.

– De hiszen az apja. Mosolygok.

– Amikkel maga bosszantja az édesapját, kismiska ahhoz képest, amit mi ketten apával művelünk.

– Például?

– Például sokszor kizárt a lakásból, bármilyen idő volt is. Én viszont a folyóba dobtam a kocsija kulcsait. Ilyesmik.

– Miért tette?

– Nem akartam, hogy összetörje a kocsit, mert részeg volt.

Alicia, Mark és Clare mindhárman rám néznek, és bólintanak. Tökéletesen értik.

– Ideje lefeküdni – mondja Alicia, és mindannyian elhagyjuk a konyhát, és a szobánkba megyünk. Még csak egy ,jó éjszaka” hangzik el.

CLARE: Hajnali 3.14 van a vekkerem szerint, és éppen kezdek kissé megmelegedni a hideg ágyban, amikor nyílik az ajtó, és Henry jön be igen óvatosan. Felhajtom a takarót, mellém bújik. Nyikorog az ágy, amint elhelyezkedünk.

– Szia – súgom.

– Szia – súgja Henry.

– Ez nem jó ötlet.

– Nagyon hideg volt a szobámban.

– Ó.

Henry megérinti az arcom, és én alig állom meg, hogy nehogy felsikítsak. Az ujjai jéghidegek. A két tenyerem között dörzsölöm őket. Henry még jobban befúrja magát az ágyba. Hozzásimulok, hogy újra megmelegedjek.

– Zokniban vagy? – kérdezi halkan.

– Igen.

Lenyúl, és lehúzza a zoknimat. Pár perc és sok nyikorgás meg Pszt! után mindketten meztelenek vagyunk.

– Hová mentél, amikor kimentél a templomból?

– A lakásomba. Úgy öt percre, mához négy napra.

– Miért?

– Fáradt voltam. Feszült, azt hiszem.

– Nem, miért oda?

– Nemtőm. Valamiféle hibamechanizmus. Az időutazási ellenőrök talán úgy gondolták, jól fogok ott kinézni. – Henry a hajamba temeti a kezét.

Odakinn világosodik.

– Boldog karácsonyt – suttogom. Henry nem felel, és én ébren fekszem, az angyalok seregére gondolok, hallgatva egyenletes lélegzését, és szívemben forgatva az igéket.

HENRY: Kora reggel kimegyek vizelni, ott állok Clare fürdőszobájában, és álmosan könnyítek magamon a Tinkerbell éjszakai lámpa fényénél, amikor lányhangot hallok, „Clare?”, és mielőtt rájönnék, honnan jön a hang, nyílik egy ajtó, amelyet szekrénynek hittem, és ott állok anyaszült meztelenül Alicia előtt.

– Ó – suttogja, amint megkésve felkapok egy törülközőt, és magam elé tartom.

– Ó, jó reggelt, Alicia – suttogom, és mindketten vigyorgunk. Éppoly gyorsan eltűnik a szobájában, ahogyan jött.

CLARE: Félálomban hallgatom az ébredező házat. Nell lenn a konyhában énekel, csörömpöl a lábosokkal. Valaki elmegy a folyosón az ajtóm előtt. Henryre pillantok, aki még mélyen alszik, és rájövök, hogy úgy kell innen kijuttatnom, hogy senki se lássa.

Kibontakozom Henry karjából meg a takaróból, és óvatosan kimászom az ágyból. Felszedem a hálóingem a padlóról, és éppen húznám fel, amikor Etta bedugja a fejét az ajtón.

– Clare! Ébredj és ragyogj, karácsony van! Hallom, hogy Alicia szólítja Ettát, és amikor kibújik a fejem a hálóingből, látom, hogy Etta elfordul, hogy válaszoljon Aliciának, az ágy felé fordulok, és Henry már nincs ott. A pizsamanadrágja a szőnyegen hever, berúgom az ágy alá. Etta bejön a szobámba sárga köntösében, copfjai a vállát verdesik.

– Boldog karácsonyt! – mondom, és ő is mond valamit mamáról, de nemigen tudok odafigyelni, mert elképzelem, amint Henry Etta orra előtt materializálódik.

– Clare? – Etta aggodalmasan néz rám.

– Tessék? Jaj, bocs. Azt hiszem, még alszom.

– Kész lenn a kávé.

Etta az ágyamat akarja rendbe tenni. Meglepettnek látszik.

– Majd én megcsinálom, Etta. Csak menj le. – Etta átmegy az ágy túloldalára. Mama dugja be a fejét az ajtón. Nagyon szép a tegnapi vihar után.

– Boldog karácsonyt, drágám.

Odamegyek hozzá, könnyű puszit lehelek az arcára.

– Boldog karácsonyt, mama.

Nehéz haragudni rá, amikor megint az én jól ismert, bájos mamám.

– Etta, lejönnél velem? – kérdezi mama. Etta a két keze közt pofozgatja a párnákat, és a két fej ikerlenyomata eltűnik. Rám néz, felhúzza a szemöldökét, de nem szól semmit. – Etta?

– Megyek… – Etta kisiet mama után. Becsukom mögöttük az ajtót, nekidőlök, és látom, hogy Henry kigurul az ágy alól. Feláll, felveszi a pizsamáját. Bezárom az ajtót.

– Hol voltál? – suttogom.

– Az ágy alatt – suttogja Henry, mintha ez magától értetődő lenne.

– Végig?

– Aha.

Ezt valamiért mulatságosnak találom, és kuncogni kezdek. Henry befogja a szám, és kisvártatva mindketten némán rázkódunk a nevetéstől.

HENRY: A karácsony meglehetősen nyugodt a tegnapi feszült hangulat után. Összegyűlünk a karácsonyfa körül, kissé zavartan, köntösben és papucsban, bontogatjuk az ajándékokat, fel-felkiáltunk. Miután mindenki felköszöntött mindenkit, megreggelizünk. Kis csendes pihenő, aztán jön a karácsonyi vacsora, Nell és a rákok meg nem szűnő dicsérete. Mindenki mosolygós, illedelmes és szép. Mi vagyunk a boldog család modellje, a burzsoázia reklámja. Mindaz vagyunk, amire vágytam, amikor a Szerencsés Wok vendéglőben ültem apával meg Mrs. és Mr. Kimmel minden karácsonykor, és próbáltam úgy tenni, mint aki jól érzi magát, miközben a felnőttek aggodalmasan figyeltek. De amint tespedünk, teli hassal, a vacsora után a nappaliban, focit nézünk a tévén, és olvassuk az egymástól kapott könyveket, és megpróbáljuk üzembe helyezni azokat az ajándékokat, amelyekhez elem vagy szerelés szükséges, mégis van a levegőben valami feszültség. Mintha valahol, a ház valamelyik távoli szobájában aláírtunk volna egy tűzszünetet, és azt most az összes fél próbálná betartani, legalábbis holnapig, legalábbis amíg nem érkezik újabb muníció. Mind játszunk, mímeljük, hogy lazák vagyunk, előadjuk az ideális anya, apa, nővér, fivér, barát és menyasszony szerepét. Nagy a megkönnyebbülés, amikor Clare az órájára néz, feláll a pamlagról és azt mondja: – Gyere, ideje átmennünk Laurához.

CLARE: Lauránál már javában áll a bál, amikor odaérünk. Henry feszült és sápadt, és nyomban italért indul, mihelyt levettük a kabátunkat. Még mindig álmos vagyok a vacsorához ivott bortól, így megrázom a fejem, amikor megkérdezi, mit kérek, és kólát rendelek. Úgy kapaszkodik a sörébe, mintha az tartaná egyensúlyban.

– Semmilyen körülmények között ne hagyj magamra, ne engedd, hogy egyedül kelljen védekeznem – kéri Henry, átpillantva a vállam fölött, és még meg sem fordíthatom a fejem, máris a nyakunkon Helen. Pillanatnyi, zavart csönd.

– Szóval, Henry – mondja Helen –, halljuk, hogy könyvtáros. De nem látszik könyvtárosnak.

– Valójában Calvin Klein fehérneműmodellje vagyok. A könyvtári munka csak álca.

Sosem láttam még Helent kiborulni. Kár, hogy nincs nálam fényképezőgép. De hamar magához tér, végigméri Henryt, mosolyog.

– Oké, Clare, megtarthatod – mondja.

– Hálásan köszönöm – mondom neki. – Az átvételi elismervényt ugyanis elvesztettem.

Laura, Nancy és Ruth zúdulnak ránk eltökélten, hogy most kifaggatnak minket: hogyan ismerkedtünk meg, mi Henry foglalkozása, hová járt egyetemre, blablabla. Nem számítottam rá, hogy amikor végre megjelenünk Henryvel a nyilvánosság előtt, egyszerre ilyen idegtépő és unalmas lesz. Akkor kapcsolok be ismét, amikor Nancy éppen azt mondja: – Olyan hátborzongató, hogy éppen Henry a neve.

– Igazán? – mondja Henry. – És miért?

Nancy elmeséli, hogy amikor ott aludtunk Mary Christinánál, a jóstábla azt mondta, hogy egy bizonyos Henryhez fogok feleségül menni. Ez Henrynek is imponál.

– Tényleg? – kérdezi tőlem.

– Aha. – Egyszeriben rettenetesen kell pisilnem.

Elnézést – otthagyom a társaságot, nem törődve Henry könyörgő tekintetével. Helen a nyomomban, amint futok felfelé. Az orra előtt kell becsuknom a fürdőszoba ajtaját, hogy ne jöjjön utánam.

– Nyisd ki, Clare – rázza a kilincset. Nem sietek, pisilek, kezet mosok, kirúzsozom magam. – Clare – zsémbel Helen –, lemegyek és elmondom a barátodnak az összes disznóságot, amit valaha is tettél életedben, ha nem nyitod ki rögtön az… – Felrántom az ajtót, Helen kis híján bezuhan.

– Rendben van, Clare Abshire – mondja fenyegetőn Helen. Bezárja az ajtót. Leülök a kád szélére, ő a mosdónak támaszkodik, fenyegetőn tornyosul fölém magas sarkú cipőjében. – Ki vele. Mi folyik közted meg e között a Henry között? Úgy értem, szép, kövér hazugság volt, amit előadtál. Nem három hónapja ismerkedtél meg a pasassal, évek óta ismered! Mi a nagy titok?

Igazán nem tudom, hogy kezdjem. Mondjam el Helennek az igazat? Nem. Miért ne? Amennyire tudom, Helen csak egyszer látta Henryt, és akkor is körülbelül így nézhetett ki. Szeretem Helent. Erős, bolondos, nehéz becsapni. De tudom, hogy nem hinne nekem, ha azt mondanám, időutazás, Helen. Látni kell ahhoz, hogy az ember elhiggye.

– Oké – szedem össze az eszem. – Igen, régóta ismerem.

– Mióta?

– Hatéves korom óta.

Helennek kiguvad a szeme, mint valami rajzfilmfigurának. Nevetek.

– De hiszen… hogyan lehet… no és mióta jársz vele?

– Nemtőm. Úgy értem, volt egy időszak, amikor szinte összejöttünk, mégsem történt valójában semmi, tudod; Henry ugyanis sziklaszilárdan tartotta magát ahhoz, hogy nem kezd ki egy gyerekkel, így aztán csak én voltam reménytelenül szerelmes belé…

– De… hogy lehet az, hogy sosem hallottunk róla?

Nem tudom, miért kellett ennyire titokban tartani. Nekem elmondhattad volna.

– De hiszen lényegében tudtál róla.

Ez sután hangzott, tudom. Helen megbántódott.

– Az nem ugyanaz, mintha te mondtad volna el.

– Tudom. Sajnálom.

– Hmm. Akkor hát mi volt a gond?

– Tudod, nyolc évvel idősebb nálam.

– És?

– És amikor tizenkét éves voltam, ő húsz volt, ez volt a gond. – Arról nem is beszélve, hogy amikor én hatéves voltam, ő negyvenéves volt.

– Még mindig nem értem. Azt még értem, hogy nem akarod, hogy a szüleid megtudják, hogy Lolitát játszottál ezzel a Humbert Humberttel, de azt már nem, hogy miért nem árultad el nekünk. Mi teljes mértékben melletted álltunk volna. Úgy értem, mi hosszú éveken át sajnáltunk és aggódtunk érted, és nem értettük, miért vagy annyira apáca… – Helen a fejét csóválja. – Te pedig egész idő alatt vígan keféltél Marióval, a Könyvtárossal…

Önkéntelenül elpirulok.

– Nem keféltem vele egész idő alatt.

– Ugyan már.

– Komolyan! Megvártuk, amíg tizennyolc lettem. A születésnapomon csináltuk először.

– Akkor is, Clare – kezdi Helen, de erőteljesen kopognak az ajtón, és egy mély férfi hang szól be.

– Mi van, lányok, elkészültetek végre?

– Még folytatjuk – sziszegi Helen, amint kimegyünk a fürdőszobából a folyosón álló öt fickó tapsától kísérve.

Henryt a konyhában találom, türelmesen hallgatja Laura egyik sportőrült haverjának a fecsegését a fociról. Elkapom a srác szőke, tömpe orrú barátnőjének a tekintetét, és a lány elvonszolja a srácot inni valamit.

– Nézd, Clare – mondja Henry –, bébi punkok! – És látom, hogy Laura tizennégy éves húgára, Jodie-ra meg a fiújára, Bobby Hardgrove-ra mutat. Bobbyn zöld Mohawk van és a teljes megszaggatott póló/biztosítótű szerelés, Jodie pedig úgy akar kinézni, mint Lydia Lunch, de inkább olyan, mint egy mosómedve, amelynek elcseszték a frizuráját. Úgy festenek, mintha egy halloweeni és nem egy karácsonyi partin lennének. Mint akik véletlenül itt ragadtak, és igencsak mérgesek emiatt. De Henry jó kedvében van.

– Ez igen! Hány évesek, tizenkettő?

– Tizennégy.

– Nézzük csak, tizennégy, kilencvenegyből, ezek szerint… édes Istenem, 1977-ben születtek. Öregnek érzem magam. Kell innom még egyet. – Laura megy át a konyhán egy tálca Jell-O-val. Henry elvesz kettőt, gyors egymásutánban bedobja őket, aztán fintorog. – Pfuj. Undorító. – Nevetek. – Szerinted mit hallgatnak? – kérdezi Henry.

– Nemtőm. Miért nem mész oda, és kérdezed meg tőlük?

Henry megrémül.

– Azt már nem. Megijeszteném őket.

– Azt hiszem, inkább te félsz tőlük.

– Talán igazad van. Olyan zsengének, fiatalnak és éretlennek látszanak, mint a zsenge cukorborsó.

– Te is hordtál ilyen cuccokat? Henry megvetőn felhorkan.

– Mit képzelsz? Dehogy. Ezek a gyerekek tisztára a brit punkot hozzák. Én amerikai punk vagyok. Nem, én inkább a Richard Hell típusú megjelenés híve voltam.

– Miért nem beszélgetsz velük? Magányosnak látszanak.

– Ha bemutatsz minket egymásnak, és fogod közben a kezem. – Óvatosan átvágunk a konyhán, ahogyan Levi-Strauss közelítene meg egy kannibál párt. Jodie és Bobby arckifejezése az a „harcolni vagy menekülni”, amilyet az őzeken lát az ember a Nature-csatornán.

– Sziasztok, Jodie, Bobby.

– Szia, Clare – mondja Jodie. Egész életében ismertem Jodie-t, és most egyszeriben szégyenlősnek látszik, és úgy gondolom, a neopunk szerelés Bobby ötlete volt.

– Úgy láttuk, hm, mintha unatkoznátok, így hát idehoztam Henryt, ismerkedjetek össze. Tetszik neki a, hm, szerelésetek.

– Szevasztok – mondja nagy zavarban Henry. – Kíváncsi voltam… vagyis érdekelne, mit hallgattok.

– Hallgatunk? – ismétli Bobby.

– Tudod… zenét. Milyen zenét csíptek? Bobby felderül.

– Hát a Sex Pistolst – mondja, és elhallgat.

– Persze – mondja Henry, és bólint. – És a Clasht?

– Aha. Meg a, hm, Nirvánát…

– A Nirvána jó – mondja Henry.

– Blondie? – mondja bizonytalanul Jodie, mintha attól tartana, rosszat mond.

– Én szeretem a Blondie-t – mondom. – És Henry kedveli Deborah Harryt.

– Ramones? – kérdezi Henry. Egyszerre bólintanak. – No és Patti Smith?

Jodie és Bobby értetlenül bámulnak.

– Iggy Pop?

Bobby a fejét rázza.

– Pearl Jam – mondja. Közbelépek.

– Itt nemigen vannak rádióállomások – mondom Henrynek. – Nem tudnak ilyeneket hallgatni.

– Ó – mondja Henry. Hallgat. – Nézd, akarod, hogy felmásoljak nektek bizonyos dolgokat? Hogy legyen mit hallgatnotok? – Jodie vállat von. Bobby bólint, komoly és izgatott. Papírt és tollat keresek a táskámban. Henry leül a konyhaasztalhoz, Bobby vele szemben. – Oké – mondja Henry. – Vissza kell mennetek a hatvanas évekbe, helyes?

A Velvet Undergrounddal kezditek, New Yorkban. És aztán rögtön itt, Detroitban volt az MC5 és Iggy Pop és a Stooges. Aztán megint New Yorkban volt a The New York Dolls és a The Heartbreakers…

– Tom Petty? – mondja Jodie. – Róla hallottunk.

– Hm, nem, az egészen más banda volt – mondja Henry. – A tagok nagy része meghalt a nyolcvanas években.

– Repülőszerencsétlenség? – kérdezi Bobby.

– Heroin – javítja ki Henry. – Szóval ott volt még a Television, Richard Hell és a Voidoids és Patti Smith.

– Talking Heads – teszem hozzá.

– Nemtőm. Tényleg punknak tartod őket?

– Ott voltak ők is.

– Oké – írja hozzá őket a listához, Henry –, Talking Heads. És aztán az események áttevődtek Angliába…

– Azt hittem, a punk Londonból indult – mondja Bobby.

– Nem. Persze egyesek – tolja hátrébb a székét Henry –, beleértve engem is, úgy tartják, hogy a punk csak a legfrissebb megnyilvánulása ennek a, ennek a szellemnek, ennek az érzésnek, tudod, hogy a dolgok nincsenek rendben, hogy a dolgok valójában olyan rosszul állnak, hogy csak azt tehetjük, hogy elkiáltjuk magunkat, basszátok meg, újra meg újra, nagyon hangosan, amíg valaki el nem hallgattat minket.

– Igen – mondja halkan Bobby, az arca szinte vallásos lázban ég tüskehaja alatt. – Igen.

– Ezt a kiskorúak megrontásának nevezik – mondom Henrynek.

– Ó, nélkülem is eljut odáig, nem igaz?

– Próbálok, de nem könnyű itt.

– Ezt tudom értékelni – mondja Henry. Kiegészíti a listát. Átnézek a válla fölött. Sex Pistols, The Clash, Gang of Four, Buzzcocks, Dead Kennedys, X, The Mekons, The Raincoats, The Dead Boys, New Order, The Smiths, Lora Logic, The Au Pairs, Big Black, PiL, The Pixies, The Breeders, Sonic Youth…

– Henry, ezekből egyet sem fognak megkapni itt. Henry bólint, és a lap aljára felírja a Vintage Vinyl lemezcég telefonszámát és címét.

– Lemezjátszótok van?

– A szüleimnek – mondja Bobby. Henry kacsint.

– És te mit szeretsz igazán? – kérdezem Jodie-tól. Úgy érzem, kiszorult a beszélgetésből Henry és Bobby férfibarátságot megalapozó szertartása során.

– Prince-et – vallja be. Henry meg én nagyot rikkantunk, és én teli torokból énekelni kezdem az 1999-et, és Henry felpattan, és táncra perdülünk a konyhában. Laura hallja, és szalad feltenni a lemezt, és máris táncol mindenki.

HENRY: Hazafelé tartunk Laura partijáról, Clare szüleihez.

– Mért vagy olyan csendes – mondja Clare.

– Azokon a kölykökön rágódom. A bébi punkokon.

– No igen. Mi van velük?

– Próbálok rájönni, hogy az a kissrác…

– Bobby.

– .. .Bobby, vajon miért fordult vissza a múltba, ahhoz a zenéhez, amelyet a születése évében szereztek.

– Nézd, az én nagy kedvencem a Beatles volt – mutat rá Clare. – Az együttes a születésem előtti évben oszlott fel.

– De hát miről van itt szó? Úgy értem, a Depeche Mode-ért kellett volna rajonganod, vagy Stingért. Bobbynak meg a barátnőjének a The Cure-t kellene hallgatniuk, ha így akarnak öltözködni. Mégis belebotlottak ebbe a punk dologba, amiről semmit sem tudnak…

– Szerintem főleg azért csinálják, hogy bosszantsák a szüleiket. Laura elmondta nekem, hogy a papájuk nem engedi, hogy Jodie ilyen cuccokban menjen el itthonról.

Így aztán a kislány mindent berak a hátizsákjába, és az iskolai mosdóban átöltözik – mondja Clare.

– De hát mindenki ezt tette, anno. Úgy értem, a személyiség kifejezéséről van szó, amit megértek, de miért akarják 1977 individualizmusát kifejezni? Kockás flanelt kéne hordaniuk.

– Mit számít? – mondja Clare.

– Lehangol. Arra emlékeztet, hogy a perc, amelyhez tartoztam, halott, és nemcsak halott, de el is felejtették. Ezeket a számokat sosem játsszák a rádiók, nem tudom, miért. Mintha meg sem történt volna. Ezért jövök izgalomba, amikor kis kölyköket látok punknak öltözve, mert nem akarom, hogy az egész eltűnjön.

– Nos – mondja Clare –, te még mindig visszamehetsz. A legtöbben a jelenhez vagyunk láncolva; te újra meg újra ott lehetsz.

Ezen elgondolkodom.

– Ez egyszerűen lehangoló, Clare. Még ha valami klassz dolgot teszek is, megnézek egy hajdanán kihagyott koncertet vagy egy olyan bandát, amelyik azóta feloszlott, vagy meghalt valamelyik tagja, szomorú látnom őket, mert tudom, mi fog történni.

– De mennyiben különbözik ez az életed többi részétől?

– Nem különbözik.

Elértük a Clare-ék házához vezető magánutat. Clare ráfordul.

– Henry?

– Igen?

– Ha most megállhatnál… ha többé nem időutaznál, és nem lennének következményei, szeretnéd?

– Ha most megállnék, de azért találkoznék veled?

– Már találkoztunk.

– Igen. Megállnék. – Clare-re nézek a sötét kocsiban.

– Mókás lenne – mondja –, nekem lenne egy csomó olyan emlékem, amelyekre te soha nem tennél szert. Olyan lenne… most is olyan, mintha a másiknak amnéziája lenne. Azóta érzem, amióta ideértünk. Nevetek.

– Így hát mindig a jövőben figyeld meg, amikor belopakodom minden egyes emlékbe, amíg valamennyit be nem gyűjtöm. Begyűjtöm az összest.

Mosolyog.

– Sejtettem. – Clare a ház elé kanyarodik. – Otthon, édes otthon.

Később, miután felosontunk szobáinkba, és pizsamát vettem, és fogat mostam, és besurrantam Clare szobájába, és nem felejtettem el bezárni az ajtót, és már melegünk van keskeny ágyában, Clare azt suttogja:

– Nem szeretném, ha neked kimaradna.

– Mi?

– Mindaz, ami történt. Amikor gyerek voltam. Úgy értem, egyelőre csak félig történtek meg, mert te még nem vagy ott. Tehát amikor veled is megtörténnek, akkor válik valósággá.

– Úton vagyok. – Végighúzom a kezem a hasán, a lába között. Clare felsikkant.

– Pszt!

– Jéghideg a kezed.

– Bocs. – Óvatosan, csendesen szeretkezünk. Amikor végül elmegyek, annyira intenzív, hogy szörnyű fejfájásom támad, és egy pillanatig attól félek, hogy el fogok tűnni, de mégsem. Fekszem Clare karjában, a fájdalomtól bekancsulva. Clare horkol, nyugodt, állati horkantásai mintha a fejemen átgázoló buldózerek lennének. A saját ágyamban szeretnék lenni, a saját lakásomban. Otthon, édes otthon. Mindenütt jó, de legjobb otthon. Ott vagy otthon, ahol a szíved lakozik. De az én szívem itt lakozik. Ezek szerint otthon vagyok. Clare sóhajt, elfordítja a fejét, megnyugszik, nem horkol. Szia, édes, itthon vagyok. Itthon vagyok.

CLARE: Tiszta, hideg reggel van. A reggelit elfogyasztottuk. A kocsit bepakoltuk. Mark és Sharon már elmentek apával Kalamazooba, a repülőtérre. Henry a hallban búcsúzik Aliciától; felszaladok mama szobájába.

– Már ilyen késő van? – kérdezi, amikor látja, hogy kabátban és csizmában vagyok. – Azt hittem, maradtok ebédre. – Mama az íróasztalánál ül, amely mindig tele van papírdarabokkal, amelyek tele vannak mama szertelen kézírásával.

– Min dolgozol?

Bármi is az, tele van javításokkal és firkákkal. Mama lefelé fordítja a lapot. Nagy titokban tartja az írásait.

– Semmiség. Vers egy behavazott kertről. Egyáltalán nem akar sikerülni. – Mama feláll, az ablakhoz megy. – Fura, hogy a versek sosem olyan szépek, mint a valódi kert. Legalábbis az én verseim.

Nem tudok hozzászólni, mert mama sosem engedte elolvasnom egyetlen versét sem, ezért csak ennyit mondok:

– Hát a kert gyönyörű – de ő legyint a bókra. A dicséret semmit nem jelent mamának, nem hiszi el. Csak a bírálattól pirul ki, arra figyel oda. Ha valami lekicsinylőt mondanék, arra mindig emlékezne. Suta csönd. Rájövök, hogy várja, hogy elmenjek, és folytathassa az írást.

– Viszlát, mama – mondom. Megcsókolom hideg arcát, és elmenekülök.

HENRY: Vagy egy órája vagyunk úton. A sztrádát mérföldeken át fenyők szegélyezték; most síkságon haladunk, amely csupa szögesdrót kerítés. Egy ideje egyikünk sem szól. Mihelyt észreveszem, hogy mennyire különös a csönd, mondanom kell valamit:

– Nem volt olyan rossz. – A hangom túlságosan derűs, túlságosan hangos a kis kocsiban. Clare nem válaszol, ránézek. Sír; könnyek peregnek az arcán vezetés közben, de mindenáron el akarja rejteni. Sosem láttam még Clare-t sírni, és néma, keserű könnyeitől elbátortalanodom. – Clare. Clare, talán… megállnál egy percre? – Nem néz rám, lassít, kigurul a padkára, megáll. Valahol Indianában vagyunk. Az ég kék, az út mellett sok a varjú a mezőn. Clare a kormánykerékre hajtja a fejét, nagyot sóhajt.

– Clare. – A tarkójának beszélek. – Clare, sajnálom. Talán… elszúrtam valamit? Mi történt? Én…

– Nem te – mondja a haja fátylán át. Percekig ülünk így.

– Akkor mi a baj?

Clare a fejét csóválja, én ülök és nézem. Végre összeszedek annyi bátorságot, hogy megérintsem. Simogatom a haját, érzem a nyaka meg a gerince csontjait a nagy, erős rázkódásokon át. Felém fordul, esetlenül megölelem, és Clare most már zokog.

Aztán elhallgat. Aztán megint megszólal.

– Isten verjen meg, anya.

Később ülünk a dugóban a Dan Ryan gyorsforgalmin, Irma Thomast hallgatjuk.

– Henry? Mondd csak… nagyon bánt?

– Micsoda? – kérdezem, és Clare könnyeire gondolok. De azt mondja.

– A családom. Nagyon… annyira…

– Kiváló emberek, Clare. Igazán kedvemre valók. Elsősorban Alicia.

– Néha a legszívesebben belökném őket a Michigan-tóba, és megvárnám, amíg alámerülnek.

– Ismerem az érzést. Hé, azt hiszem, apád meg a bátyád láttak egyszer. És Alicia valami nagyon különöset mondott, mielőtt eljöttünk.

– Láttalak egyszer apával és Markkal. Es Alicia biztosan látott egyszer az alagsorban tizenkét éves korában.

– Ebből baj lehet?

– Nem, mert a magyarázat hátborzongatóbb, semhogy elhinnék. – Mindketten nevetünk, és a feszültség, amely velünk utazott egészen Chicagóig, feloldódik. A forgalom gyorsulni kezd. Clare kisvártatva megáll a házam előtt. Kiveszem a csomagtartóból a táskámat, nézem, amint Clare elhajt Dearborn felé, és összeszorul a torkom. Néhány óra múlva rájövök, hogy amit érzek, az magány, és a karácsonynak hivatalosan vége egy évre.

OTT VAGY OTTHON, AHOL LEHAJTHATOD A FEJED

1992. május 9., szombat

(Henry 28 éves)

HENRY: Úgy döntöttem, hogy a legjobb stratégia egyenesen megkérdezni, vagy igent mond, vagy nemet. A Ravenswood gyorsvasúton utazom apa lakásához, gyerekkorom otthonához. Az utóbbi időben nemigen jártam itt; apa ritkán hív meg, és általában nem szeretek váratlanul beállítani, ahogy most szándékozom. De ha nem veszi fel a telefont, mit tehetnék? Leszállok a Westernnél, és nyugat felé tartok a Lawrence-en. A kétlakásos ház a Virginián van; a hátsó tornác a Chicago folyóra néz. Amint a kulccsal vacakolok a lépcsőházban, Mrs. Kim néz ki, és lopva int, hogy lépjek be. Megijedek; Kimy általában nagyon szívélyes és hangos és csupa szeretet, és bár mindent tud rólunk, ami tudható, sosem avatkozik be. Szóval, szinte soha. Valójában nagyon is része az életünknek, de nem bánjuk. Érzem, hogy tényleg feldúlt.

– Kérsz egy kólát? – És már megy a konyha felé.

– Naná. – A bejáratnál leteszem a hátizsákom, és követem. A konyhában megnyomja egy régimódi jégkockatartó fémkarját. Még mindig ámulatba ejt Kimy ereje. Legalább hetvenéves lehet, és ugyanolyannak látom, mint kiskoromban. Sok időt töltöttem idelenn, segítettem neki ebédet főzni Mr. Kimnek (aki öt éve halt meg), olvastam, leckét írtam, tévét néztem. Leülök a konyhaasztalhoz, elém teszi a jéggel és kólával teli poharat. Előtte fél csésze neszkávé a kolibrimintás finom porceláncsészében. Emlékszem az első alkalomra, amikor megengedte, hogy kávét igyak ezekből a csészékből; tizenhárom éves voltam. Felnőttnek éreztem magam.

– Régen nem láttalak, kisöreg. Huh.

– Tudom. Sajnálom… olyan gyorsan szállt az idő, az utóbbi időben.

Végigmér. Kimynek átható, fekete szeme van, mintha egyenesen az agyamba látna. Lapos, koreai arca elrejt minden érzelmet, hacsak nem akarja kimutatni. Fantasztikus bridzsjátékos.

– Időutaztál?

– Nem. Tulajdonképpen hónapokig nem jártam sehol. Nagyszerű volt.

– Barátnőd van? Vigyorgok.

– Hohó. Oké, mindent tudni akarok. Hogy hívják? Miért nem hozod ide?

– A neve Clare. Többször felajánlottam, hogy elhozom, de apa mindig elutasít.

– Mert nem nekem ajánlottad fel. Idejöttök, eljön Richard is. Mandulás kacsa lesz.

Mint mindig, most is el vagyok ájulva önnön ostobaságomtól. Mrs. Kim kiválóan fel tud oldani mindennemű társas problémát. Apámnak nem okoz problémát, hogy szemétkedjen velem, de Mrs. Kimnek mindig igyekszik a kedvében járni, és jól teszi, hiszen lényegében Mrs. Kim nevelte fel a gyerekét, és bizonyára a lakbért sem a piaci árhoz igazítja.

– Zseni vagy.

– Tudom. Csoda, hogy nem kapok MacArthur-díjat? Vajon miért?

– Nemtőm. Talán mert túl sokat ülsz itthon. Nem hinném, hogy a MacArthur bizottság tagjai a Bingo Világba járnának.

– Nem, van már elegendő pénzük. Szóval mikor nősülsz?

A kóla felszalad az orromba, úgy nevetek. Kimy felkel, üti a hátam. Abbahagyom, mire zsémbesen visszaül.

– Mi olyan mulatságos? Csak kérdezem. Meg kell kérdeznem, igaz?

– Nem, nem azért… nem azért nevetek, mert ez nevetséges, hanem mert olvasol a gondolataimban. Azért jöttem, hogy elkérjem apától anya gyűrűit.

– Óóó. Ez már igen! Szóval megnősülsz. Hé! Ez remek! És igent fog mondani?

– Azt hiszem. Kilencvenkilenc százalékig biztos vagyok benne.

– Hát az jó. De a mamád gyűrűiről nem tudok semmit. Nézd, el akarom mondani neked… – a plafont nézi –, hogy apád nincs valami jól. Sokat kiabál, dobálózik, és nem gyakorol.

– Ó. Hát ez nem egészen meglepő. De nem jó. Jártál fenn az utóbbi időben? – Kimy sokat van apa lakásában. Szerintem titokban takarít is. Láttam őt, amint dacosan vasalta apa szmokingingeit, és nem hagyta, hogy megjegyzést tegyek.

– Nem enged be! – Majdnem elsírja magát. Ez nagyon rossz. Apámnak kétségtelenül megvannak a problémái, de otrombaság tőle, hogy Kimyt is bünteti miattuk.

– És amikor nincs itthon? – Általában úgy teszek, mintha nem tudnám, hogy Kimy bejár apa lakásába apa tudta nélkül; Kimy eljátssza, hogy sosem tenne ilyet. De én hálás vagyok neki ezért, most, hogy már nem lakom itt. Valakinek szemmel kell tartania apát.

Kimy bűntudatos, ravaszkás és kissé riadt, amikor ezt előhozom.

– Oké. Egyszer bementem, mert aggódom érte. Mindenütt szemét; el fognak minket lepni a bogarak, ha így folytatja. A frigóban semmi egyéb, csak sör és citrom. Az ágyon annyi ruha, hogy szerintem nem ott alszik. Nem tudom, mit csinál. Még soha nem láttam ilyen rossz állapotban a mamád halála óta.

– Jó ég. Mit gondolsz? – Nagy csörömpölés a fejünk fölött, ami azt jelenti, hogy apa leejtett valamit a konyhában. Valószínűleg csak most kelt fel. – Talán jobb lenne, ha felmennék.

– Igen. – Kimy szomorkásán vágyódó. – Olyan helyes fickó a papád; nem tudom, miért hagyja el így magát.

– Alkoholista. Az alkoholisták pedig ilyenek. Ez szerepel a munkaköri leírásukban: szétesnek, aztán egyre jobban szétesnek.

Kimy keményen a szemembe néz.

– Ha már a munkánál tartunk…

– Igen? – A büdös életbe.

– Azt hiszem, nem dolgozik.

– Nincs szezon. Májusban nem dolgozik.

– A zenekar Európában turnézik, ő meg itt van. És két hónapja nem fizet lakbért.

A fenébe, a fenébe, a fenébe.

– Kimy, miért nem hívtál fel? Ez rettenetes. Jesszusom. – Máris megyek a hátizsákomért, aztán vissza a konyhába. Beletúrok a hátizsákba, előveszem a csekkfüzetem. – Mennyivel tartozik neked?

Mrs. Kim nagy zavarban van.

– Ne, Henry, nem kell… majd megfizeti.

– Majd visszafizeti nekem. Halljam, öreglány. Köhögd már ki, hogy mennyi.

Nem néz rám.

– Ezerkétszáz dollár – mondja halkan.

– Csak? Ki vagy te? Talán a Hóbortos DeTamble-ket Támogató Emberbaráti Társaság feje? – Megírom a csekket, Kimy csészealja alá teszem. – Aztán váltsd be, mert ellenőrizlek.

– Akkor nem váltom be, s megint el kell hogy gyere.

– Úgyis meglátogatlak. – Csupa bűntudat vagyok. – Elhozom Clare-t.

Kimy ragyog.

– Remélem. Én leszek a koszorúslányod, remélem?

– Ha apa nem szedi össze magát, te kísérhetsz az oltárhoz. Jó ötlet: karon fogva megyünk, Clare pedig ott vár szmokingban, és az orgonista a Lohengrint játssza…

– Új ruhát kell vennem.

– Helyes. De addig ne vegyél, amíg nem biztos a dolog. – Sóhajtok. – Azt hiszem, fel kell mennem beszélni vele.

Felállók. Mrs. Kim konyhájában óriásnak érzem magam, egyszeriben mintha az általános iskolámban lennék, és ámulnék a padok méretén. Kimy lassan feláll, követ az ajtóhoz. Megölelem. Egy pillanatra törékenynek és elveszettnek látom, és az életére gondolok, a takarításból és kertészkedésből és bridzselésből álló, egymásba csúszó napokra, de újra megrohannak a magam gondjai. Hamarosan visszajövök; nem tölthetem az egész életem az ágyban bujkálva Clare-rel. Kimy nézi, amint kinyitom apa ajtaját.

– Hé, apa? Itthon vagy? Szünet, aztán.

– MENJ INNEN.

Felmegyek a lépcsőn, és Mrs. Kim becsukja az ajtót.

Ami először mellbe vág, az a szag: a rothadás szaga. A nappali lepusztulva. Hol vannak a könyvek? A szüleimnél tonnaszámra sorakoztak a könyvek, zenéről, történelemről, regények franciául, németül, olaszul: hol vannak? Még a hanglemez-és CD-gyűjtemény is megcsappant. Anyám zongoráját por lepi, és az ablakpárkányon egy vázában rég halott gladióluszok múmiái. Mindenütt papírok, reklámok, újságok, kották borítják a padlót. Végigmegyek a folyosón, benézek a hálószobákba. Teljes káosz: ruhadarabok, szemét, további újságok. A fürdőszobában egy üveg Michelob hever a mosdó alatt, és száraz, fényes sörréteg borítja a követ.

Az apám a konyhában ül az asztalnál, nekem háttal, az ablakon át nézi a folyót. Nem fordul meg, amikor belépek. Nem néz rám, amikor leülök. De nem is áll fel és megy el, és ezt úgy értelmezem, hogy folytathatjuk a beszélgetést.

– Szia, apa. Csönd.

– Most jártam Mrs. Kimnél. Azt mondja, nem vagy valami jól.

Csönd.

– Hallom, nem dolgozol.

– Május van.

– Hogyhogy nem turnézol?

Végre rám néz. A nyakasság félelmet takar.

– Betegállományban vagyok.

– Mióta?

– Március óta.

– Fizetett betegállomány? Csönd.

– Beteg vagy? Mi a baj?

Azt hiszem, azzal válaszol, hogy nem vesz rólam tudomást, de kinyújtja a kezét. Úgy remeg, mintha önnön parányi földrengése rázná. Csak kikészítette magát. Huszonhárom évnyi eltökélt ivással elérte, hogy nem képes hegedülni.

– Jaj, apa. Jaj, istenem. Mit mond Stan?

– Hogy annyi. Az idegek tönkrementek, már nem jönnek rendbe.

– Jézus. – Egy elviselhetetlen percen át bámulunk egymásra. Az arca aggodalmas, és én kezdem megérteni: nincs semmije. Nem maradt semmi, ami megtartaná, ami az élete lenne. Előbb anya, aztán a muzsika is elhagyta. Én sosem számítottam sokat, így megkésett próbálkozásaimnak nem lennének következményei. – Most mi lesz?

Csönd. Nem lesz semmi.

– Nem maradhatsz idebenn, hogy igyál még húsz évig. Az asztalra mered.

– Nem kapsz nyugdíjat? Sehol sem voltál bebiztosítva? Nem tett semmit, mindent hagyott elúszni. Hol voltam?

– Kifizettem a lakbéred.

– Ó. – Zavarban van. – Nem fizettem ki?

– Nem. Két hónappal tartoztál. Mrs. Kim nagy zavarban volt. Nem akarta megmondani nekem, és nem akarta, hogy pénzt adjak neki, de semmi értelme, hogy a te problémáid az ő problémáivá váljanak.

– Szegény Mrs. Kim. – Könnyek peregnek apám arcán. Öreg. Nincs rá más szó. Ötvenhét éves, és öregember. Már nem haragszom. Sajnálom, és aggódom érte.

– Apa. – Megint rám néz. – Nézd. Meg kell engedned, hogy tegyek érted valamit, oké? – Ismét a jóval érdekesebb fákat nézi a folyó túlsó partján. – Meg kell néznem a nyugdíjjal kapcsolatos irataidat, a banki papírokat meg mindent. Meg kell engedned, hogy Mrs. Kimmel kitakarítsunk nálad. És abba kell hagynod az ivást.

– Nem.

– Mit nem? Mindenre nemet mondasz, vagy csak bizonyos dolgokra?

Csend. Kezdem elveszíteni a türelmem, hát inkább témát változtatok. – Apa. Megnősülök. Most már figyel rám.

– Kit akarsz elvenni? Ki megy hozzád? – Azt hiszem, rosszindulat nélkül mondja. Valóban kíváncsi. Előveszem a tárcám, kiveszem műanyag tokjából Clare képét. A képen Clare komolyan néz a távolba a Lighthouse Beachen. A haja zászlóként lobog a szélben, a kora reggeli fényben egész alakja szinte ragyog a sötét fák előtt. Apa elveszi a képet, nagy figyelemmel nézi.

– Clare Abshire a neve. Képzőművész.

– No igen. Csinos – mondja kelletlenül. Ez nála az apai áldás.

– Szeretném… szeretném neki adni anya eljegyzési és jegygyűrűjét, azt hiszem, anya örülne neki.

– Honnan veszed? Valószínűleg alig emlékszel anyádra. Erről nem óhajtok vitatkozni, de egyszeriben úgy érzem, annak kell történnie, amit én akarok.

– Rendszeresen látom. Sok százszor láttam, amióta meghalt. Látom őt sétálni a környéken, veled, velem. Elmegy a parkba, szerepeket tanul, vásárol, kávézik Marával Tiánál. Látom őt Ish bácsival. Látom a Juillard-on. Hallom őt énekelni! – Apa döbbenten bámul rám. A lelkébe taposok, de nem tudok leállni. – Beszéltem vele. Egyszer mellette álltam a zsúfolt HEV-en, és hozzáértem. – Apa sír. – Van amikor a hasznomra van, oké? Az időutazás néha nagy dolog. Látnom kellett őt, és néha most is látnom kell. Imádta volna Clare-t, azt akarta volna, hogy boldog legyek, és helytelenítette volna azt, ahogyan elcsesztél mindent, mert meghalt.

Ül a konyhaasztalnál és sír. Úgy sír, hogy nem takarja el az arcát, csak lehajtja a fejét, és hagyja a könnyeit hullani. Nézem egy darabig, aztán elveszítem a türelmem. Akkor bemegyek a fürdőszobába, és egy tekercs vécépapírral térek vissza. Vesz belőle, vakon, és kifújja az orrát. Ülünk pár percig.

– Miért nem mondtad?

– Mit?

– Miért nem mondtad, hogy látni tudod? Jó lett volna, ha… ha tudom.

Miért nem mondtam el neki? Mert minden normális apa rájött volna már eddig, hogy a házassága korai esztendeiben folyton felbukkanó idegen valójában nem más, mint a tulajdon abnormális, időutazó fia. Mert féltem. Mert apa gyűlölt, amiért én életben maradtam. Mert titkon felsőbbrendűnek érezhettem magam vele szemben, méghozzá olyasmiért, amit ő defektusnak tartott. És csupa ilyen undok okom volt rá.

– Mert azt hittem, fájna neked.

– Ó. Nem. Nekem… nem fáj; jó tudni, hogy… ott van… valahol. Úgy értem… az a legrosszabb, hogy elment. Szóval jó, hogy ott van valahol. Még ha én nem láthatom is.

– Boldognak látszik, általában.

– Igen, nagyon boldog volt… boldogok voltunk.

– Aha. Te is más ember voltál. Mindig is izgatott, milyen lett volna felnőni melletted, ha olyan maradtál volna, amilyen akkor voltál.

Lassan feláll. Én ülve maradok, és ő bizonytalan léptekkel végigmegy a folyosón a hálószobájába. Hallom, amint keres valamit, aztán lassan visszajön egy kis szaténzacskóval. Belenyúl, kivesz egy sötétkék ékszerdobozt. Kinyitja, kiveszi a két finom mívű gyűrűt. Mint két mag, úgy fekszenek hosszú, remegő tenyerén. Apa a bal kezét a jobbra teszi, és egy darabig így ül, mintha a gyűrűk szentjánosbogarak lennének a markában. A szeme csukva. Aztán kinyitja a szemét, kinyújtja a jobb kezét: én alá tartom a két kezem, és várakozó markomba önti a gyűrűket.

Az eljegyzési gyűrű smaragd, az ablak halványuló fénye zölden és fehéren törik meg benne. A gyűrűk ezüstből vannak, rájuk fér a tisztítás. És az is, hogy valaki viselje őket. És én pontosan tudom, ki az a lány, aki méltó a viselésükre.

SZÜLETÉSNAP

1992. május 24., vasárnap

(Clare 21, Henry 28 éves)

CLARE: Ma van a huszonegyedik születésnapom. Tökéletes nyári este van. Henry lakásán vagyok, Henry ágyában, A holdkövet olvasom. Henry a parányi konyhában vacsorát főz. Amint felveszem a fürdőköpenyét, és a fürdőszoba felé indulok, hallom, ahogyan veszekszik a robotgéppel. Nem sietek, hajat mosok, bepárásítom a tükröket. Talán le kéne vágatnom a hajam. Milyen kellemes lenne, ha miután megmosnám, csak megfésülném, és préstől máris kész, indulhat a buli. Sóhajtok egyet. Henry annyira szereti a hajam, mintha önálló lény lenne, mintha saját lelke lenne, mintha viszont tudná őt szeretni. Tudom, hogy az én részemként szereti a hajam, de tudom azt is, hogy mélyen felzaklatná, ha levágatnám. Nekem is hiányozna… csak néha annyit kell vele bajlódni, hogy a legszívesebben levenném, mint egy parókát, és félretenném, amíg kimegyek játszani. Gondosan megfésülöm, eltüntetem a csomókat. A hajam kissé súlyos vizesen. Húzza a fejbőröm. Kitámasztom a fürdőszobaajtót, hogy kimenjen a pára. Henry a Carmina Buranából énekel valamit; borzasztóan és hamisan. Kilépek a fürdőszobából, ő épp az asztalt teríti.

– Tökéletes időzítés; a vacsora tálalva.

– Egy pillanat, és felöltözöm.

– Jól vagy így, ahogy vagy. Komolyan. – Henry megkerüli az asztalt, szétnyitja a köpenyt, végigsimítja a mellem.

– Mmm. Kihűl a vacsora.

– O… Hát akkor együnk. – Egyszeriben kimerült és kedvetlen vagyok.

– Oké. – Henry szó nélkül elenged. Folytatja a terítést. Nézem egy percig, aztán felszedegetem a földről a ruhadarabjaimat, és felöltözöm. Leülök az asztalhoz. Henry két tálka levest hoz. A leves világos színű és sűrű. – Vichyssoise. A nagymamám receptje. – Megkóstolom a levest. Tökéletes, vajas és hűvös. A következő fogás lazac, hozzá hosszú spárgaszálak olívaolaj és rozmaringos szószban. Kinyitom a szám, hogy mondjak valami szépet az ételről, de teljesen más jön ki.

– Henry… másoknál is olyan gyakori a szex, mint nálunk?

Henry megfontolja.

– A legtöbb embernél… nem, nem hinném. Csak azoknál, akik kevés ideje ismerik egymást, és el sem hiszik, hogy ekkora szerencséjük van, gondolom. Szerinted sok?

– Nem tudom. Lehet. – Ezt lesütött szemmel mondom. Nem hiszem el, hogy ezt én mondom; egész serdülőkoromban azért könyörögtem Henrynek, hogy dugjon meg, most meg azt mondom, sok. Henry nagy csendben ül.

– Clare, sajnálom. Nem vettem észre; meg sem fordult a fejemben.

Felnézek; Henry levertnek látszik. Kirobban belőlem a nevetés. Henry kissé bűntudatosan somolyog, de a szeme csillog.

– Csak… tudod, vannak napok, amikor nem tudok leülni.

– Hát akkor… csak szólnod kell. Mondd azt, hogy „Ma este ne, drágám, ma már huszonháromszor csináltuk, inkább az Örökösöket olvasnám.”

– Mire te harag nélkül visszavonulsz?

– Éppen azt tettem, vagy nem? Meglehetősen béketűrőn.

– Aha. Aztán bűntudatom támadt. Henry nevet.

– Ebben nem segíthetek. Talán ez az egyetlen reményem: nap mint nap, hétről hétre epekedni fogok, szomjazni egy csókot, elfonnyadni a vágytól, hogy leszopj, és egyszer csak, amikor felnézel a könyvedből, azt fogod látni, hogy ott döglök meg a lábad előtt, ha nem fekszel le velem azonnal, de nem szólok egy szót sem. Talán egy picikét nyöszörgők.

– De… nem tudom, úgy értem, kimerült vagyok, te meg szemlátomást… remekül vagy. Abnormális lennék vagy ilyesmi?

Henry az asztal fölé hajol, és nyújtja a kezét. Beleteszem a kezem.

– Clare.

– Igen?

– Talán nem illő erről beszélnem, de meg fogod bocsátani, a nemi érvágyad felülmúlja szinte az összes nőét, akivel eddig jártam. A legtöbb nő már hónapok óta nem vette volna fel a telefont. De gondolhattam volna… bár úgy tetszett, mindig van kedved hozzá. De ha túlságosan sok, vagy nincs kedved, szólnod kell, mert másként lábujjhegyen fogok járni, és folyton arra fogok gondolni, hogy a terhedre vagyok förtelmes igényeimmel.

– De mennyi szex elegendő?

– Nekem? Jaj, istenem. Nekem a tökéletes élet arról szólna, hogy állandóan ágyban legyünk. Ha szinte állandóan szeretkeznénk, és csak azért kelnénk fel, hogy hozzunk haza némi ellátmányt, friss vizet meg gyümölcsöt, hogy ne kapjunk skorbutot, és néha felkeresnénk a fürdőszobát, mielőtt visszabújnánk az ágyba. És néha ágyat is húznánk. És moziba mennénk, hogy elkerüljük a felfekvések kialakulását. És futni. Azt viszont minden reggel kell. – A futás törvény Henry számára.

– Minek kell annyit szaladnod? Hiszen úgyis annyi testmozgásban van részed.

Henry hirtelen elkomolyodik.

– Mert az életem gyakran függ áltól, hogy gyorsabban fussak annál, aki éppen üldöz.

– Ó. – Most rajtam a szégyenkezés sora, mert ezt már tudtam. – De… hogy is mondjam?… soha nem látlak menni sehová… vagyis amióta találkoztunk itt, a jelenben, alig időutaztál. Vagy mégis?

– Nos, karácsonykor, láttad. És hálaadás táján. Michiganben voltál, és azért nem említettem, mert lehangoló volt.

– A balesetet láttad? Henry rám mered.

– Valóban. Honnan tudod?

– Pár évvel ezelőtt megjelentél a Réti pipis házban, karácsony estéjén, és beszéltél róla. Nagyon ki voltál bukva.

– Igen. Emlékszem, már attól is elkeseredtem, hogy láttam a dátumot a Listán, mert arra gondoltam, jóságos ég, még egy átvészelendő karácsony. Ráadásul az a nap eléggé komisz volt normál időben is; alkoholmérgezéssel végződött, gyomormosást kaptam. Remélem, a te karácsonyodat nem rontottam el.

– Nem… örültem, hogy láttalak. És mondtál nekem valami fontosat, személyeset, bár vigyáztál, hogy ne említs neveket vagy helyeket. Mégis a valódi életedről volt szó, és én nagyon vágytam minden olyan információra, amely segített elhinnem, hogy valós személy vagy, nem az én fantazmagóriám. Ezért is érintettelek meg mindig. – Nevetek. – Nem tudtam, mennyire megnehezítem számodra a helyzetet. Úgy értem, megtettem mindent, ami csak eszembe jutott, te meg olyan hűvös voltál, amilyen csak lenni tudtál. Nagyon kínlódhattál.

– Például?

– Mi a desszert?

Henry kötelességtudón feláll, és hozza a desszertet. Mangófagylalt egressel. Egy szál gyertya van ferdén beleszúrva; Henry elénekli a Boldog szülinapot, én meg vihogok, mert hamis; elrebegek egy kívánságot, és elfújom a gyertyát. A fagyi isteni; jó kedvem van, és gondolatban végigfuttatom az emlékeimet, melyik volt az a minden képzeletet felülmúló alkalom, amikor mindent bedobtam, hogy elcsábítsam Henryt.

– Oké. A legkomiszabb. Amikor tizenhat éves voltam, egyszer késő éjjel vártalak. Tizenegy óra lehetett, újhold volt, tehát a tisztás meglehetősen sötét volt. Én pedig pipa voltam rád, mert következetesen úgy bántál velem, mint egy… gyerekkel, haverral vagy mivel… én pedig veszettül vágytam már a szüzességem elvesztésére. Hirtelen az az ötletem támadt, hogy eldugom a ruhádat…

– Jaj, ne.

– De. Szóval elvittem a ruháidat máshová… – Kissé szégyellem az esetet, de most már késő.

– És?

– És megjelentél, és gyakorlatilag addig ingereltelek, amíg elszakadt a cérna.

– És?

– És rám vetetted magad, és letepertél, és vagy fél percig mindketten azt hittük, „ez az”. Úgy értem, szó sem volt arról, hogy meg akartál erőszakolni, mert teljes mértékben én akartam. De aztán elváltozott az arcod, és azt mondtad, „Nem”, és felkeltél és elmentél. Átvágtál a réten, egyenesen be az erdőbe, és nem láttalak három hétig.

– Hűha. Az a fickó rendesebb nálam.

– Olyan büntetés volt nekem ez az egész, hogy két év kellett, hogy kiheverjem.

– Hála az égnek. Nem tudom elképzelni, hogy rendelkezhetek ekkora akaraterővel.

– Pedig megteszed, ez a legdöbbenetesebb. Hosszú időn át azt hittem, egyáltalán nem vonzódsz hozzám. Persze ha mostantól az ágyban fogjuk tölteni az egész életünket, gyakorolhatsz némi önuralmai a múltamba tett kiruccanásaidon.

– Tudod, nem tréfálok, amikor azt mondom, sok szexre vágyom. Úgy értem, tudom, hogy nem praktikus. De el akartam mondani neked: annyira másnak érzem magam. Egyszerűen… annyira kötődöm hozzád. És azt hiszem, itt tart, a jelenben. A kettőnk közti erős fizikai kapcsolat mintha áthangolná az agyam. – Henry az ujjaival simogatja a kezem. Felnéz. – Van számodra valamim. Gyere, ülj ide.

Felállók, követem a nappaliba. Összehajtotta a fotelágyat, leülök. A nap lenyugvóban, a szoba rózsás és narancsszínekben fürdik. Henry kinyitja az íróasztalát, benyúl egy rekeszbe, elővesz egy kis szaténzacskót. Leül mellém; a térdünk összeér. Hallania kell a szívverésem, gondolom. Eljutottunk idáig, gondolom. Henry megfogja a kezem, komolyan néz rám. Olyan régen vártam erre, és itt van, és most meg vagyok rémülve.

– Clare?

– Igen? – A hangom halk és ijedt.

– Tudod, hogy szeretlek. Hozzám jössz feleségül?

– Igen… Henry. – Magával ragad a déjá vu érzése. – De tudod, valójában… már a feleséged vagyok.

1992. május 31., vasárnap

(Clare 21, Henry 28 éves)

CLARE: Henry meg én annak a lakóháznak a lépcsőházában állunk, ahol Henry felnőtt. Máris késésben vagyunk, de csak állunk; Henry a levélszekrényeknek dől, lassan lélegzik, csukott szemmel.

– Ne aggódj – mondom. – Nem lehet rosszabb, mint neked találkozni anyámmal.

– A szüleid nagyon kedvesek voltak velem.

– De mama… kiszámíthatatlan.

– Apa is. – Henry bedugja a kulcsot a zárba, kinyitja a bejáratot, felmegyünk egy emeletet, és Henry bekopog egy lakás ajtaján. Nyomban ajtót nyit egy picike, öreg, koreai asszony: Kimy. Kék selyemruhát visel, az ajkán élénkvörös rúzs, a szemöldöke kissé félrecsúszott. A haja mákos, két copfba fonva a két fülére van tekerve. Nem tudom, miért, de Ruth Gordonra emlékeztet. Alig a vállamig ér, hátrahajtja a fejét és megszólal.

– Óóó, Henry, olyan gyö-nyö-rűűű! Elpirulok.

– Kimy – mondja Henry –, hol a jó modorod? És Kimy nevet, és azt mondja.

– Hello, Miss Clare Abshire!

– Hello, Mrs. Kim – mondom. Egymásra mosolygunk.

– Jaj, szólíts Kimynek – mondja –, mindenki Kimynek hív. – Bólintok és követem a nappaliba, ahol ott ül Henry apja egy karosszékben.

Nem szól semmit, csak rám néz. Henry papája vékony, magas, szögletes és fáradt. Nemigen hasonlít Henryre. Rövid, ősz haja van, sötét szeme, hosszú orra és vékony szája, amelynek kissé lefelé görbülnek a szögletei. Ernyedten ül a fotelban, és meglátom a kezét, hosszú, elegáns kezét, amely úgy pihen az ölében, mint valami szunyókáló macska.

Henry köhint és azt mondja.

– Apa, ő Clare Abshire. Clare, az édesapám, Richard DeTamble.

Mr. DeTamble lassan nyújtja az egyik kezét, előrelépek, kezet rázunk. A keze jéghideg.

– Hello, Mr. DeTamble. Örülök, hogy megismerhetem – mondom.

– Örül? Henry nem sokat mesélhetett akkor rólam. – A hangja rekedtes, gunyoros. – Ki kell használnom az optimizmusát. Jöjjön, üljön ide mellém. Kimy, kaphatunk valamit inni?

– Éppen kérdezni akartam… Clare, mit szeretne? Sangríát készítettem, szereti? Henry, és te? Sangría? Oké. Richard, kérsz egy sört?

Egy pillanatra mindenki elhallgat, aztán Mr. DeTamble megszólal.

– Nem, Kimy, azt hiszem, inkább csak teát kérnék, ha főznél. – Kimy mosolyog és eltűnik a konyhában, és Mr. DeTamble felém fordul és azt mondja: – Kissé megfáztam. Bevettem valami gyógyszert, de attól tartok, csak elálmosít.

Henry a pamlagon ül, néz minket. Az összes bútor fehér, és úgy festenek, mintha egy JCPenneyben vásárolták volna őket 1945 táján. A kárpitozott részeket átlátszó nejlon borítja, és a fehér szőnyegen is nejlonfutók vannak. A kandallót szemlátomást soha nem használták; fölötte szép tollrajz szélben táncoló bambuszokról.

– Csodálatos az a kép – mondom, mert senki nem mond semmit.

Mr. DeTamble szemlátomást örül.

– Tetszik? Anetté meg én 1962-ben hoztuk Japánból. Kiotóban vettük, de az eredeti kínai. Úgy gondoltuk, tetszeni fog Kimynek és Dongnak. Egy jóval régebbi kép tizenhetedik századi másolata.

– Mondd el Clare-nek a verset is – mondja Henry.

– Igen; a vers valahogy így szól: „Tudattalan bambusz, mégis felhőkig szárnyaló gondolatokat küld. Amint magányosan áll a hegyen, némán, méltósággal, az úriember akaratát testesíti meg.” – Könnyű szívvel festette és írta Vu Csen.

– Szép – mondom. Kimy hozza tálcán az italokat, és Henry meg én elveszünk egy-egy pohár sangríát, miközben Mr. DeTamble óvatosan két kézzel megfogja a teáját; a csésze zörög a csészealjon, amint leteszi az italt maga mellé az asztalra. Kimy kis karszékben ül a kandalló mellett, sangríát szopogat. Megkóstolom az enyémet, megállapítom, hogy jó erős. Henry rám néz, felvonja a szemöldökét.

– Szereti a kerteket, Clare? – kérdezi Kimy.

– Hm, igen – mondom. – Édesanyám nagy kertész.

– Ki kell jönnie a hátsó kertbe vacsora előtt. Virágzik az összes bazsarózsám, és meg kell mutatnunk a folyót.

– Jól hangzik. – Mind kitódulunk a kertbe. Megcsodálom a kétes biztonságú lépcső alján békésen hullámzó Chicago folyót; megcsodálom a bazsarózsákat.

– Milyen kertje van a mamájának? – kérdezi Kimy. – Vannak rózsái? – Kimynek parányi, de igen rendezett rózsakertje van, csupa hibrid tearózsa, hajói látom.

– Van rózsakertje. De mama igazi szenvedélye a nőszirom.

– Ó. Van nőszirmom is. Ott. – Kimy egy nősziromcsoportra mutat. – Ritkítanom kell őket. Gondolja, hogy az édesanyja szeretne néhányat?

– Nem tudom. Megkérdezhetem. – Mamának több mint kétszázfajta nősziromváltozata van. Látom, hogy Henry mosolyog Kimy háta mögött, szigorúan nézek rá. – Megkérdezhetem, nem volna-e kedve cserélni; néhány változatot maga nemesített, szívesen ad belőle barátoknak.

– Az édesanyja nőszirmot nemesít? – kérdezi Mr. DeTamble.

– Aha. Tulipánt is, de a nőszirom a kedvence.

– Hivatásos kertész?

– Nem – mondom. – Csak amatőr. Van egy kertész, aki elvégzi a munka javát, meg egy csomó ember jár hozzánk kaszálni meg gyomlálni meg minden.

– Nagy kert lehet – mondja Kimy. Ő megy előre, amikor visszamegyünk a házba. A konyhában megszólal egy beállított óra. – Oké – mondja Kimy. – Ideje enni. – Megkérdezem, segíthetek-e, de Kimy leültet. Henryvel szemben. A papája a jobbomon, Kimy üres széke a bal oldalamon. Észreveszem, hogy Mr. DeTamble kardigánt visel, pedig meglehetősen meleg van itt benn. Kimynek igen szép porcelánja van; kolibris a mintája. Mindegyikünk kap egy jéghideg pohár vizet. Kimy fehérbort tölt. Habozik Henry papájának poharánál, aztán kihagyja, és Mr. DeTamble megcsóválja a fejét. Kimy hozza a salátát, leül. Mr. DeTamble felemeli a vizespoharát.

– Az ifjú párra – mondja.

– Az ifjú párra – mondja Kimy, és koccintunk és iszunk. – Szóval, Clare – mondja Kimy –, Henry azt mondja, képzőművész. Mivel dolgozik?

– Papírt készítek. Papírszobrokat.

– Ó. Egyszer meg kell mutatnia, mert nem ismerem. Olyan mint az origami?

– Nem.

Henry közbeszól.

– Olyanokat, mint az a német művész, akit láttunk a múzeumban, tudod, Anselm Kiefer. Nagy, sötét, ijesztő papírszobrokat.

Kimy meghökken.

– Miért csinál egy ilyen szép lány olyan csúnya dolgokat? Henry nevet.

– Művészet, Kimy. Egyébként csodaszépek.

– Sok virágot használok – mondom Kimynek. – Ha nekem adja az elhervadt rózsáit, beledolgozom őket abba a szoborba, amelyiken most dolgozom.

– Oké – mondja Kimy. – Mi lesz az?

– Egy óriási varjú rózsából, szőrből, növényi rostból.

– Huh. Miért varjú? A varjú balszerencsét jelent.

– Igazán? Szerintem gyönyörű madár.

Mr. DeTamble felhúzza a szemöldökét, és egy pillanatra olyan, mint Henry.

– Sajátos elképzelései vannak a szépségről – mondja.

Kimy elviszi a salátástányérokat, behoz egy tál zöldbabot meg egy nagy tálon gőzölgő „Sült kacsát piszkés-rózsa-borsos mártással”. Mennyei. Rájövök, hol tanult főzni Henry.

– Mit szól? – kérdezi Kimy.

– Nagyon finom, Kimy – mondja Mr. DeTamble, és én visszhangzóm a dicséretet.

– Talán valamivel kevesebb cukorral? – kérdezi Henry.

– Igen, azt hiszem – mondja Kimy.

– De igazán omlós – mondja Henry, és Kimy ragyog. A borospoharamért nyúlok. Mr. DeTamble felém biccent.

– Igazán jól áll a kezén Annette gyűrűje – mondja.

– Nagyon szép. Köszönöm, hogy nekem adta.

– Hosszú históriája van ennek a gyűrűnek meg a hozzá tartozó lagziknak. Párizsban készült 1823-ban az egyik ősanyámnak, akinek Jeanne volt a neve. 1920-ban érkezett Amerikába nagyanyámmal, Yvette-tel, és a fiókban pihent 1969 óta, amikor Annette meghalt. Jó újra látni idekinn a napfényben.

A gyűrűre pillantok, és arra gondolok, Henry mamája viselte ezt a gyűrűt, amikor meghalt. Henryre nézek, aki szemlátomást ugyanerre gondol, és Mr. DeTamble-re, aki tovább falatozik.

– Meséljen Annette-ról – kérem Mr. DeTamble-t. Leteszi a villáját, két könyökét az asztalra támasztja, homlokát a két kezére hajtja. A keze mögül les rám.

– Henry bizonyára mesélt már ezt-azt.

– Igen. Egy keveset. A lemezein nőttem fel; a szüleim nagy rajongói.

Mr. DeTamble mosolyog.

– Akkor hát tudja, hogy Annette-nak volt a legcsodálatosabb hangja… gazdag és tiszta, olyan hang, olyan regiszter. .. ki tudta fejezni a lelkét a hangjával, ahányszor csak hallgattam, úgy éreztem, az élet több a biológiánál… igazán hallott, értette a szerkezetet, és pontosan tudta elemezni, mi az, amit egy zenedarabból tolmácsolni kell… igazi érzelmi lény volt Annette. És ezt hozta ki az emberekből is. Amióta meghalt, azt hiszem, hogy minden érzés kihalt belőlem.

Elhallgat. Nem bírok Mr. DeTamble-re nézni, hát Henryre nézek. Olyan végtelen szomorúsággal nézi az apját, hogy lesütöm a szemem.

– De Annette-ról kérdezett – mondja Mr. DeTamble –, nem rólam. Kedves volt, és nagy művész volt; ez ritkán jár együtt. Annette boldoggá tette az embereket; maga is boldog volt. Élvezte az életet. Csak kétszer láttam sírni: először akkor, amikor ezt a gyűrűt adtam neki, másodszor amikor Henryt szülte.

Újabb szünet. Végül én szólalok meg.

– Nagyon szerencsés ember volt. Mosolyog, még mindig eltakarva az arcát.

– Mindannyian azok voltunk, és mégsem. Az egyik pillanatban megvolt mindenünk, amiről csak álmodhattunk, a következő pillanatban darabokban hevert az országúton.

Henry összerezzen.

– De nem gondolja – kötöm az ebet a karóhoz –, hogy jobb rendkívül boldognak lenni, akár egy rövid ideig, még ha az ember elveszítheti is mindezt, mint csak úgy lenni?

Mr. DeTamble alaposan szemügyre vesz. Elveszi a kezét az arca elől, néz. Aztán megszólal:

– Sokszor tűnődtem ezen. Maga így gondolja?

A gyerekkoromra gondolok, a sok-sok várakozásra és töprengésre, és az örömre, amikor megpillantottam Henryt a Réten, miután hetekig, hónapokig nem láttam, hogy milyen volt nem látni őt két évig, aztán találkozni vele a Newberry Könyvtár olvasótermében; az örömre, hogy megérinthetem, a fényűzésre, hogy tudom, hol van, hogy tudom, szeret.

– Igen – mondom. – Így gondolom.

A tekintetem találkozik Henry tekintetével és mosolyával. Mr. DeTamble bólint.

– Henry jól választott. – Kimy kimegy a konyhába a kávéért, addig Mr. DeTamble folytatja: – Nem arra született, hogy békességet vigyen bárkinek az életébe. Lényegében sok szempontból éppen az ellenkezője az anyjának: megbízhatatlan, tünékeny, és nemigen érdekli senki, önmagán kívül. Mondja, Clare: egy ilyen bájos lány, mint maga, mi a fenének akar hozzámenni Henryhez?

Mintha a szobában minden visszatartaná a lélegzetét. Henry megdermed, de nem szól semmit. Előrehajolok, Mr. DeTamble-re mosolygok, és olyan lelkesen mondom, mintha csak azt kérdezte volna, melyik fagylaltot szeretem a legjobban.

– Mert nagyon, nagyon jó az ágyban.

A konyhából harsogó nevetés hallatszik. Mr. DeTamble Henryre pillant, aki felhúzza a szemöldökét és vigyorog, és végül még Mr. DeTamble is elmosolyodik.

– Touché, drágám – mondja.

Később, miután megittuk a kávét, és megettük Kimy tökéletes mandulatortáját; miután Kimy megmutatta nekem Henry fényképeit újszülött, kisbaba és gimnazista korában (Henry legnagyobb bosszúságára); miután Kimy további részleteket húzott ki belőlem a családomról (Hány szoba? Olyan sok! Hé, haver, hogyhogy nem mondtad el nekem, hogy nemcsak gyönyörű, hanem gazdag is?), mind ott állunk az ajtónál, és én megköszönöm Kimynek a vacsorát, és jó éjt kívánok Mr. DeTamble-nek.

– Nagy örömömre szolgált, Clare – mondja. – És szólíts nyugodtan Richardnak.

– Köszönöm… Richard. – Egy pillanatra megfogja a kezem, és ebben az egy pillanatban olyannak látom, amilyennek Annette láthatta évekkel ezelőtt – és már vége is, és Richard sután biccent Henrynek, aki megcsókolja Kimyt, és lesétálunk a nyári estébe. Mintha évek teltek volna el, amióta bementünk.

– Huh – mondja Henry. – Ezernyi halált haltam már a gondolattól is, hogy itt vagyunk.

– Oké voltam?

– Oké? Briliáns voltál! Beléd szeretett!

Megyünk az utcán, kézen lógva. Az utca végén játszótér van, odaszaladok, felülök egy hintára, Henry a mellettem lévőre, arccal az ellenkező irányban, és egyre magasabbra szállunk, elsuhanva egymás mellett, néha egyszerre, máskor olyan gyorsan repülve el egymás mellett, hogy kis híján összeütközünk, és nevetünk és nevetünk, és soha, semmi nem lehet szomorú, senki nem tűnhet el vagy halhat meg, senki nem lehet távol: most itt vagyunk, és senki nem ronthatja el tökéletességünket, nem orozhatja el ennek a tökéletes percnek az örömét.

1992. június 10., szerda

(Clare 21 éves)

CLARE: Egyedül ülök egy parányi asztalnál a Café Peregolisi, egy tiszteletre méltó patkánylyuk kirakatában, ahol pompás kávét főznek. Az Alice Csodaországbanról kellene dolgozatot írnom „A groteszk története” szemináriumra, amelyet ezen a nyáron végzek; de csak álmodozom, lustán lesem a bennszülötteket, akik a Halsted Street kora estéjében nyüzsögnek-zsizsegnek. Ritkán jövök ide. Azzal áltatom magam, jobban fog menni a munka, ha olyan helyrejövök, ahol egyetlen ismerősöm sem keres. Henry eltűnt. Nincs otthon, és ma nem ment dolgozni. Próbálok nem aggódni. Próbálok közömbös és gondtalan maradni. Henry tud vigyázni magára. Csak mert én nem tudom, hol lehet, még nem jelenti azt, hogy baj van. Ki tudja? Talán velem van.

Valaki áll az utca túloldalán, integet. Pislogok, próbálom kivenni, és rájövök, hogy az az alacsony, fekete nő az, aki Ingriddel volt azon az estén az Aragonban. Celia. Visszaintek, és ő átjön az úttesten. Hirtelen ott áll előttem. Olyan kicsi, hogy az arca egy vonalban van az enyémmel, pedig én ülök, ő meg áll.

– Szia, Clare – mondja Celia. Olyan a hangja, mint a vaj. Szeretnék betakarózni a hangjával, és elaludni.

– Hello, Celia. Ülj le. – Leül velem szemben, és rájövök, hogy az egész alacsonysága a lába miatt van; ülve jóval normálisabban fest.

– Hallom, menyasszony lettél – mondja. Felemelem a bal kezem, mutatom a gyűrűt. A pincér lassan hozzánk csámpázik, Celia török kávét rendel. Rám néz, sunyi mosolyt küld felém. A fogai fehérek, hosszúak és rendezetlenek. A szeme nagy, a szemhéja félárbocon, mintha éppen el akarna aludni. A fürtjei kontyba tornyozva, a kontyot rózsaszín hurkapálcikák díszítik, a színük ugyanolyan fényes, mint a kelme, melyből ruhája készült.

– Vagy nagyon bátor vagy, vagy őrült – mondja.

– Mindenki ezt mondja.

– Hát mostanra már tudnod kell.

Mosolygok, vállat vonok, belekortyolok a kávémba, amely szobahőmérsékletű és túl édes.

– Tudod, hogy most éppen hol van Henry? – kérdezi Celia.

– Nem. És te tudod, hol van éppen most Ingrid?

– Aha – mondja Celia. – Egy bárszéken ül Berlinben, és engem vár. – Az órájára néz. – Késésben vagyok. – Az utcáról beszűrődő fényben égett-borostyán színű bőre kéknek, majd lilának látszik. Mint valami elragadó marslakó. Rám mosolyog. – Henry a Broadwayon rohan az ünneplőruhájában, a nyomában egy sereg szkinheddel.

Jaj, ne!

A pincér hozza Celia kávéját, a csészémre mutatok, a pincér tölt, és én gondosan beleteszek egy kanál cukrot, megkeverem. Celia beleállít egy kanalat a parányi török kávés pohárba. A kávé fekete és sűrű, mint a melasz. Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer három kis lány testvér… és egy kút fenekén éltek… Miért éltek egy kút fenekén… Melaszkút volt.

Celia várja, hogy mondjak valamit. Bókolj, amíg gondolkodsz, hogy mit mondj. Időt nyersz.

– Igazán? – mondom. Ó, briliáns, Clare.

– Látom, nem nagyon aggódsz. Ha az én emberem futkosna úgy, ahogyan ő, magam is elgondolkodnék egy kissé.

– No igen, Henry nem éppen átlagos ember. Celia nevet.

– Erről engem nem kell meggyőznöd. – Mennyit tudhat? Vajon Ingrid tudja? Celia hozzám hajol, kortyol, tágra nyitja a szemét, felhúzza a szemöldökét, csücsörít. – Tényleg hozzámész?

Hirtelen őrült ötletem támad.

– Ha nem hiszed, nézd meg, amikor megteszem. Gyere el az esküvőre.

Celia a fejét rázza.

– Én? Tudod, Henry egyáltalán nem kedvel engem. Egy cseppet sem.

– Hajói tudom, te sem rajongsz túlságosan Henryért. Celia vigyorog.

– Én vagyok a most. Henry kőkeményen dobta Miss Ingrid Carmichelt, és én szedegetem fel a darabkáit. – Újra az órájára néz. – És ha már róla van szó, késem a randevúnkról. – Celia feláll. – Miért nem jössz velem?

– Nem, köszönöm.

– Ugyan már, kislány. Meg kell ismernetek egymást Ingriddel. Annyi közös van bennetek. Rendezünk egy csajbulit.

– Berlinben? Celia nevet.

– Nem a városban. A bárban. – A nevetése karamell; mintha valaki jóval nagyobb testéből jönne. Nem akarom, hogy elmenjen, de…

– Nem, nem hiszem, hogy jó ötlet lenne. – Celia szemébe nézek. – Aljasnak látszik. – A tekintete rabul ejt, kígyókra és macskákra gondolok. Esznek-e a macskák kecskét?… Esznek-e a kecskék macskát? – Különben is, be kell fejeznem ezt.

Celia tekintete a jegyzetfüzetemre villan.

– Mi az, házi feladat? Ó, a kis diáklány estéje! Most figyelj szépen Celia nővéredre, aki tudja, mi a legjobb a kis diáklányoknak – hé, elég idős vagy már az alkoholizáláshoz?

– Igen – mondom neki büszkén. – Három hete nagykorú vagyok.

Celia hozzám hajol. Fahéjillata van.

– Gyere, gyere, gyere. Élned kell egy kicsit, mielőtt fészket raksz a Könyvtáros Úrral. Gyereee, Clare. Mielőtt észbe kaphatnál, ott lesznek a nyakadon a Könyvtáros-bébik, és teleszarják a Pamperseiket azzal a Dewey tízes számrendszerrel.

– Nem hiszem, hogy…

– Akkor ne szólj semmit, csak gyere. – Celia összepakolja a könyveimet, sikerül levernie a kis tejeskancsót. Kezdem feltörölni, de Celia egyszerűen kivonul a kávézóból a könyveimmel. Rohanok utána.

– Celia, ne, szükségem van… – Ahhoz képest, hogy milyen rövid a lába és milyen magas a cipősarka, eléggé gyorsan mozog.

– Nem adom vissza őket, amíg meg nem ígéred, hogy velem jössz.

– Ingridnek nem fog tetszeni. – Egyszerre lépünk, dél felé megyünk a Halsteaden a Belmont felé. Nem akarom látni Ingridet. Először és utoljára a Violent Femmes-koncerten láttam, nekem ennyi elég.

– Dehogynem. Nagyon kíváncsi rád. – Ráfordulunk a Belmontra, tetoválószalonok, indiai éttermek, bőrüzletek és templomok előtt haladunk el. Átmegyünk a HÉV alatt, és ott a Berlin. Kívülről nem valami vonzó; az ablakok feketére vannak festve, és diszkózenét hallok lüktetni a vigonya, szeplős srác mögött, aki velem jegyet vásároltat, Celiától nem kér pénzt, lepecsételi a kezünket, és megengedi, hogy alászálljunk a mélybe.

Amint a szemem hozzászokik a sötéthez, látom, hogy a terem nőkkel van tele. Nők tolongnak a parányi színpad körül, ahol egy nő vetkőzik, már csak egy vörös tanga és néhány flitter van rajta. Női est van. Celia egy asztal felé húz. Ingrid magában ül az asztalnál, előtte magas pohárban égszínkék ital. Felnéz, és látom, hogy nem túlzottan örül nekem. Celia megcsókolja Ingridet, és int, hogy üljek le. Állva maradok.

– Hé, bébi – mondja Ingridnek Celia.

– Hülyéskedsz? – kérdezi Ingrid. – Minek hoztad ezt ide? – Egyikük sem vesz tudomást rólam. Celia még mindig fogja a könyveimet.

– Ez király, Ingrid, jó fej kiscsaj. Úgy gondoltam, talán jobban meg akarod ismerni, ennyi. – Celia úgy tesz, mintha mentegetőzne, de még én is látom, hogy élvezi Ingrid zavarát.

Ingrid komoran néz rám.

– Minek jöttél? Kárörvendeni? – Hátradől, felszegi a fejét. Ingrid úgy fest, mint valami szőke vámpír, fekete bársonyzakó és vérvörös ajkak. Elragadó. Kisvárosi diáklánynak érzem magam. Nyújtom a kezem, és Celia visszaadja a könyveimet.

– Rábeszéltek. De már megyek is. – Fordulok, indulnék, de Ingrid megragadja a karom.

– Egy pillanat… – Magához rántja a bal kezem, és az összes könyv a földre hull. Visszahúzom a kezem, ő meg azt mondja. – … menyasszony vagy? – és látom, hogy Henry gyűrűjét nézi.

Nem szólok semmit. Ingrid Celiához fordul.

– Te tudtad, igaz? – Celia lesüti a szemét, hallgat. – Azért hoztad őt ide, hogy a saját szememmel lássam, te bestia. – A hangja halk. Alig hallom a lüktető zenétől.

– Nem, Ing, én csak…

– Dögölj meg, Celia. – Ingrid feláll. Egy pillanatig egészen közel van hozzám az arca, és elképzelem Henryt, amint ezt a vérvörös ajkat csókolja. Ingrid bámul rám. Azt mondja:

– Mondd meg Henrynek, hogy elmehet a pokolba. És mondd meg azt is, hogy ott fogunk újra találkozni. – Kivonul. Celia ül, arcát a két kezébe temeti.

Kezdem összeszedni a könyveimet. Amikor menni akarok, Celia azt mondja:

– Várj. Várok.

– Sajnálom, Clare – mondja Celia. Vállat vonok. Az ajtóhoz érek, és amikor visszafordulok, látom, hogy Celia egyedül ül az asztalnál, kortyolja Ingrid kék italát, arcát a kezének támasztja. Nem néz rám.

Az utcán egyre gyorsabban megyek, amíg a kocsimhoz érek, aztán hazahajtok, bemegyek a szobámba, lefekszem az ágyra, és hívom Henry számát, de nincs otthon, és leoltom a lámpát, de nem tudok aludni.

JOBB ÉLET DROGOKKAL

1993. szeptember 5., vasárnap

(Clare 22, Henry 30 éves)

CLARE: Henry a szamárfüles Orvosi kézikönyvet tanulmányozza. Nem jó jel.

– Nem is tudtam, hogy ennyire érdekelnek a drogok.

– Nem érdekelnek a drogok. Alkoholista vagyok.

– Nem vagy alkoholista.

– Dehogynem.

Lefekszem a heverőre, a lábamat Henry ölébe teszem. Henry ráteszi a könyvet a sípcsontomra, tovább lapozgatja.

– Nem iszol olyan sokat.

– Valamikor ittam. Kissé lassabbra vettem a tempót, miután majdnem megöltem magam. Aztán apa is szomorú figyelmezető példa.

– Mit keresel?

– Olyasmit, amit bevehetnék az esküvőre. Nem akarlak egyedül hagyni az oltár előtt négyszáz ember szeme láttára.

– Aha. Jó ötlet. – Beleborzongok a gondolatba. – Szökjünk meg.

Henry a szemembe néz.

– Rajta. Én benne vagyok.

– A szüleim kitagadnának.

– Csak nem.

– Nem figyelsz. Nagy Broadway-produkció lesz. Csak ürügyül szolgálunk apámnak, hogy fényűző vendéglátással kápráztassa el az ügyvédbarátait. Ha lelépnénk, a szüleimnek színészeket kellene szerződtetniük, hogy eljátsszák a szerepünket.

– Menjünk be a Városházára, és esküdjünk meg előre, így, ha bármi történne is, legalább már házasok leszünk.

– Ó, de… nem szeretném. Hazugság volna… furán érezném magam. Mi lenne, ha erre később kerítenénk sort, ha a menyegzőn baj történne?

– Oké. B terv. – A kezét nyújtja, megrázom.

– Találtál valamit?

– Hát ideális esetben a Risperdal nevű ideggyógyszer lenne jó, de az csak 1994-ben kerül forgalomba. A második lehetséges szer a Clozaril, a harmadik a Haldol.

– Mindegyik nagy hatású köhögéscsillapítónak hangzik.

– Pszichózis elleni szerek.

– Komolyan?

– Igen.

– Nincs pszichózisod.

Henry rám néz, rémes pofát vág, és a levegőbe karmol, mint valami némafilmbeli farkasember. Aztán komolyan szólal meg:

– Az EEG szerint olyan az agyam, mint egy skizofrén betegé. Több orvos állítja, hogy ez a kis időutazás-téveszmém a skizofréniának „köszönhető”. Ezek a szerek blokkolják a dopaminreceptorokat.

– Mellékhatások?

– Hát… disztónia, akatízia, ál-Parkinson-kór. Vagyis önkéntelen izomösszehúzódások, nyugtalanság, rángatózás, himbálózás, álmatlanság, mozdulatlanság, az arckifejezés hiánya. Aztán tardiv diszkinzia, az arcizmok krónikus kontrollálhatatlansága és agranulocitózis, azaz a test elveszti a fehérvérsejtek képzésének képességét. Aztán a nemi funkció elvesztése. Meg az a tény, hogy a jelenleg forgalomban lévő szerek bizonyos mértékig mind nyugtató hatásúak.

– Ugye, nem gondolod komolyan, hogy beszeded ezeket?

– Régebben szedtem már Haldolt. És Thorazine-t.

– És…?

– Borzalmas. Teljesen zombivá váltam. Mintha az agyam helyén sűrű ragasztó lett volna.

– Van még valami?

– Válium. Librium. Xanax.

– Azokat mama szedi. Xanaxot és Váliumot.

– Igen, érthető. – Elhúzza a száját, félreteszi az Orvosi kézikönyvet, és hozzáteszi. – Többé-kevésbé. – Addig helyezkedünk, amíg végül egymás mellett fekszünk. Nagyon kellemes.

– Ne vegyél be semmit.

– Miért ne?

– Nem vagy beteg. Henry nevet.

– Ezért szeretlek: egyszerűen képtelen vagy felfogni az én förtelmes hiányosságaimat. – Kigombolja a blúzom, de megfogom a kezét. Rám néz, vár. Kicsit mérges vagyok.

– Nem tudom, miért beszélsz így. Mindig iszonyatos dolgokat mondasz magadról. Nem olyan vagy. Jó vagy.

Henry a kezemre pillant, kiszabadítja a magáét, közelebb húz.

– Nem vagyok jó – súgja a fülembe. – De talán az leszek, hmm?

– Ajánlom is.

– Hozzád jó vagyok. – Nagyon igaz. – Clare?

– Hmm?

– Nem szoktál néha ébren feküdni és arra gondolni, hogy valami rossz vicc vagyok, hogy Isten játszik veled?

– Nem. Ébren fekszem, és félek, hogy eltűnsz, és sosem térsz vissza. Ébren fekszem, és azokon a dolgokon rágódom, amelyekről félig-meddig tudok a jövőből. De teljes mértékben hiszem, hogy nekünk együtt kell lennünk.

– Teljes mértékben hiszed.

– Te nem? Henry megcsókol.

– Se Idő, se Hely, se Sors, se Halál, se semmi, az édes vágyat semmi sem csökkenti.

– Megint?

– Én nem bánom, ha én csinálom.

– Hencegő.

– Szóval ki mond rólam iszonyatos dolgokat?

1993. szeptember 6., hétfő

(Henry 30 éves)

HENRY: Egy ütött-kopott, alumíniumfalú, fehér ház tornácán ülök a Humboldt Parkban. Hétfő délelőtt van, tíz óra tájban. Bent várom, hogy visszatérjen onnan, ahol jelenleg van. Nemigen kedvelem ezt a környéket; kiszolgáltatottnak érzem magam itt, Ben ajtaja előtt, de ő rendkívül pontos fickó, hát bizalommal várom. Nézem, ahogy két fiatal, spanyol nő babakocsit tol a töredezett, köves úton. Amint a városi szolgáltatások igazságtalanságán elmélkedem, a közelben valaki elkiáltja magát: „Könyvtáros! „ A hang irányába nézek, hát persze hogy Gomez. Magamban felnyögök; Gomeznak elképesztő tehetsége van ahhoz, hogy olyankor fusson belém, amikor valami különösen aljasra készülök. Meg kell szabadulnom tőle, mielőtt megjön Ben.

Gomez derűsen vitorlázik felém. Öltönyben van, aktatáskával. Sóhajtok.

– Ca va, elvtárs.

– Ca va. Mit keresel itt? Jó kérdés.

– Egy barátomat várom. Hány óra van?

– Negyed tizenegy. 1993. szeptember 6. – teszi hozzá segítőkészen.

– Tudom, Gomez. De köszönöm. Klienshez jöttél?

– Aha. Tízéves kislány. Az anyja fiúja Dranóval itatta. Unom az embereket.

– Tudom. Sok az őrült, kevés a Michelangelo.

– Ebédeltél? Vagy mondjam úgy: reggeliztél?

– Aha. Itt kell maradnom, a barátomat várom.

– Nem tudtam, hogy laknak errefelé barátaid. Akiket errefelé ismerek, mindannyiuknak nagy szükségük van jogi tanácsadásra.

– Barátom a könyvtáros szakról. – És már itt is van. Ben gördül elénk 62-es ezüst Mercedesében. A motor roncs, de kívülről a kocsi gyönyörű. Gomez füttyent.

– Bocs, hogy késtem – siet felénk Ben. – Házhoz hívtak. Gomez kérdőn néz rám. Nem veszek róla tudomást.

Ben Gomezra, majd rám pillant.

– Gomez, Ben. Ben, Gomez. Igazán sajnálom, hogy el kell menned, elvtárs.

– Tulajdonképpen lenne egy-két szabad órám… Ben kézbe veszi a dolgot.

– Gomez. Örülök, hogy megismerhettelek. Majd máskor, jó? – Ben rövidlátó, és kedvesen néz Gomezra vastag szemüvegén keresztül, amely a kétszeresére nagyítja a szemét. Ben játszik a kulcsaival. Idegesít. Mindketten némán várjuk, hogy Gomez elmenjen.

– Oké, igen. Hát sziasztok – mondja Gomez.

– Délután felhívlak – mondom neki. Megfordul, és anélkül, hogy rám nézne, elmegy. Rosszul érzem magam, de vannak olyan dolgok, amelyekről nem akarom, hogy Gomez tudjon, és ez most éppen ilyen. Bennel egymáshoz fordulunk, és úgy nézünk egymásra, mint akik tisztában vannak a másik viseltes dolgaival. Kinyitja a ház ajtaját. Mindig nagy kísértést éreztem, hogy betörjek Benhez, mert rengeteg zárja meg mindenféle biztonsági berendezése van. Itt mindig káposztaszag van, pedig tudom, hogy Ben sosem főz ennivalót, főleg káposztát. A hátsó lépcsőhöz megyünk, fel egy másik folyosóra, át egy hálószobán egy másikba, ahol Ben berendezte a laboratóriumát. Leteszi a táskáját, felakasztja a kabátját. Szinte várom, hogy teniszcipőt húzzon, mint Mr. Rogers, ő viszont a kávéfőzővel bajlódik. Leülök egy összecsukható székre, várom, hogy végezzen.

Az összes ismerősöm közül Ben néz ki a leginkább úgy, mint egy könyvtáros. Az egyetemen ismertem meg, de jóval a diploma előtt lelépett, Lefogyott, amióta utoljára láttam, meg is kopaszodott. Ben AIDS-es, és ahányszor csak találkozunk, vigyáznom kell, mert sosem tudhatom, hogyan reagál.

– Jól nézel ki – mondom.

– A. Z. T. nagy adagokban. Meg vitaminok és jóga és vizuális képalkotás. Ha már itt tartunk. Mit tehetek érted?

– Megnősülök.

Ben meglepődik, aztán látszik, hogy örül.

– Gratulálok. És ki a szerencsés?

– Clare. Találkoztál vele. Az a lány, akinek az a nagyon hosszú, vörös haja van.

– Ó, igen. – Ben elkomolyodik. – Tudja?

– Igen.

– Nagyszerű. – A tekintetéből azt olvasom ki, hogy ez mind nagyon szép, de mi közöm hozzá?

– Szóval a szülei nagy lakodalmat szerveznek odafenn, Michiganben. Templom, koszorúslányok, rizs, teljes felhajtás. És fényűző fogadás utána a jachtklubban. Frakk, minimum.

Ben kávét tölt egy micimackós bögrébe. Tejszínport keverek belé. Hideg van idefenn, és a kávé illata keserű, mégis jó.

– Ott kell lennem. Át kell esnem mintegy nyolc óra hatalmas, észbontó stresszen, anélkül, hogy eltűnnék.

– Ó. – Ben képes különösebb koncentrálás nélkül megérteni egy bizonyos dolgot, és ezt igen megnyugtatónak találom.

– Szükségem van valamire, ami kiüti az összes dopaminreceptoromat.

– Navane, Haldol, Thorazine, Serentil, Mellaril, Stelazine… – Ben a pulóverével törölgeti a szemüvegét. Szemüveg nélkül olyan, mint valami nagy, szőrtelen egér.

– Azt reméltem, el tudod készíteni nekem ezt. – Kotorászok a nadrágzsebemben, megtalálom a cetlit, átadom. Ben olvassa.

– 3-[2-]4-96-fluoro-l,2-benzisoxazol-3-yl… kolloidos szilikon-dioxid, hidroxi-propil metilcellulóz… propilén glikol… – Csodálkozva néz rám. – Mi ez?

– Egy új pszichózis elleni szer, Risperdal néven fog forgalomba kerülni. 1998-ban dobják piacra, de én most szeretném kipróbálni. A drogok új osztályába, a benzisoxazol-származékok közé tartozik.

– Honnan szerezted ezt?

– Gyógyszerészeti évkönyv. 2000-es kiadás.

– Ki gyártja?

– A Janssen.

– Henry, tudod, hogy nem túl jól reagálsz a pszichózis elleni szerekre. Hacsak ez nem radikálisan másként hat.

– Nem tudják, hogyan hat. „Szelektív monoaminergiás antagonista, nagy affinitással a 2-es típusú szerotonin és a 2-es típusú dopamin iránt, blablabla”.

– A régi nóta. Miért gondolod, hogy ez jobb lesz, mint a Haldol?

Türelmesen mosolygok.

– Csak találgatok. Nem tudom biztosan. El tudod készíteni?

Ben habozik.

– Igen.

– Milyen gyorsan? Időbe telik a rendszer felépítése.

– Majd értesítelek. Mikor lesz az esküvő?

– Október 23-án.

– Mmm. A dózis?

– Kezdd 1 milligrammal, onnan folytasd.

Ben feláll, nyújtózkodik. Ennek a hideg szobának a félhomályában öregnek, epebajosnak, pergamenbőrűnek látszik. Ben egyik fele kedveli a kihívást (hé, másoljuk le ezt az avantgárd szert, amelyet még fel sem találtak), & másik fele nem szeret kockáztatni.

– Henry, még abban sem lehetsz biztos, hogy a dopamin a te problémád.

– Láttad a leleteket.

– Láttam, láttam. Miért nem próbálsz együtt élni vele? Lehet, hogy a gyógyszer többet árt, mint a betegség.

– Ben. Mi lenne, ha csettintenék az ujjammal egyet… – felállók, közel hajolok Benhez, csettintek –, és most rögtön ott találnád magad Allén hálószobájában, 1986-ban…

– …megölném a rohadékot.

– De nem teheted, mert nem tetted. – Ben behunyja a szemét, a fejét csóválja. – És nem változtathatsz meg semmit: Allén beteg lesz, és beteg leszel te is und so weiter. Mi lenne, ha újra meg újra végig kellene nézned a halálát? – Ben leül az összecsukható székre. Nem néz rám. – Ilyen ez, Ben. Úgy értem, igen, néha jó muri. De többnyire csak annyi, hogy az ember eltéved, lopnia kell, megpróbálnia. ..

– Megbirkózni a helyzettel. – Ben sóhajt. – Istenem, nem is tudom, miért álltam le veled.

– Az újdonság kedvéért? Vagy a kisfiús szépségem miatt?

– Csak álmodozz. Hé, meg vagyok híva arra az esküvőre? Meghökkenek. Eszembe nem jutott volna, hogy Ben esetleg el akarna jönni.

– Igen! Igazán? Eljönnél?

– Szórakoztatóbb, mint a temetés.

– Remek! Az én oldalam gyorsan meg fog telni a templomban. Te leszel a nyolcadik vendégem.

Ben nevet.

– Hívd meg az összes volt barátnődet. Megtelik a templom.

– Nem élném túl. A legtöbbjük a fejemet akarja.

– Mmm. – Ben felkel, az íróasztal egyik fiókjában matat. Elővesz egy üres gyógyszeresdobozt, kinyit egy másik fiókot, elővesz egy nagy üvegkapszulát, kinyitja, és három kapszulát tesz egy kis üvegbe. Odadobja nekem.

– Mi ez? – kérdezem. Kinyitom az üvegcsét, egy kapszulát öntök a markomba.

– Endorfinstabilizáló antidepresszánssal kombinálva. A hatása… hé, ne… – Bekaptam és lenyeltem a kapszulát. – Morfin alapú. – Ben sóhajt. – Elképesztő, hogy milyen lezserül és szemtelenül bánsz a drogokkal.

– Szeretem az ópiumszármazékokat.

– Meghiszem azt. De ne hidd, hogy adok neked ebből egy tonnányit. Értesíts, hogy szerinted alkalmas lesz-e ez a szer az esküvőre. Ha a másik nem jönne össze. Mintegy négy órán át tart a hatása, vagyis két kapszulára lesz szükséged. – Ben a két másik kapszulára mutat. – Ne zabáld fel őket passzióból, jó?

– Cserkész becs' szavam rá.

Ben felhördül. Fizetek és távozom. Amint lefelé megyek, érzem, ahogy szétárad bennem az a megmagyarázhatatlan érzés. A lépcső alján már lebegek. Bármit kevert is ki Ben, fantasztikus. Olyan, mint tíz orgazmus kokainnal, és egyre csak erősödik. Amint kilépek a kapun, szó szerint Gomezba ütközöm. Várt rám.

– Elvigyelek?

– Persze. – Mélyen meghat az aggódása. Vagy kíváncsisága. Vagy akármije. A kocsijához megyünk, Chevy Nova két betört reflektorral. Beülök az anyósülésre. Gomez beszáll, becsapja az ajtót. Rábírja a kis kocsit az indulásra, és megyünk.

A város szürke és kopott, elered az eső. Kövér cseppek verik a szélvédőt, amint rozoga házak és üres telkek suhannak el mellettünk. Gomez bekapcsolja a rádiót, Charles Mingus megy, nekem ugyan kissé lassú, de miért ne? Ez szabad ország. Az Ashland Avenue tele van idegtépő kátyúkkal, de egyébként szép az élet, minden nagyon klassz, a fejem folyékony és mozgékony, mintha folyékony higany szabadult volna el egy törött hőmérőből, és alig tudom visszatartani magam, hogy ne jajduljak fel a gyönyörtől, amint a drog apró kémiai nyelvecskéi nyalogatják az összes idegvégződéseimet. Elhaladunk az Érzékeken Túli Kártyajósnő, Pedro Autógumi Lerakata, a Burger King, a Pizza Hut előtt, és Utas vagyok fut át a fejemen, hogy beleolvadjon a Mingusba. Gomez mond valamit, amit nem értek, aztán megismétli: – Henry!

– Igen?

– Miben sántikálsz?

– Nem tudom. Tudományos kísérlet, vagy valami hasonló.

– Miért?

– Ez egy tízpontos kérdés. Majd visszatérünk rá. Többet nem beszélünk, amíg a kocsi meg nem áll Clare és Charisse lakása előtt. Zavartan nézek Gomezra.

– Társaságra van szükséged – mondja gyengéden. Nem ellenkezem. Gomez kinyitja a kaput, felmegyünk. Clare nyit ajtót, és amikor meglát, ideges, megkönnyebbült és ki is nevet, mindezt egyszerre.

CLARE: Rábeszéltem Henryt, hogy feküdjön le az ágyamba, és Gomezzal a nappaliban ülünk, teázunk és mogyoróvajas-kiwizselés szendvicset eszünk.

– Tanulj meg főzni, asszony – harsogja Gomez. Olyan, mint Charlton Heston, amikor kihirdette a Tízparancsolatot.

– Hamarosan. – Cukrot keverek a teámba. – Köszönöm, hogy utánamentél és elhoztad.

– Érted bármit, cicus. – Cigarettát kezd sodorni.

Gomez az egyetlen ismerősöm, aki étkezés közben is cigarettázik. Nem kommentálom. Rágyújt. Rám néz, összeszedem magam. – Szóval miről szólt ez a kis epizód, hmm? A legtöbben, akik felkeresik az Együtt Érző Gyógyszerkönyvet, AIDS-esek vagy rákosok.

– Ismered Bent? – Nem tudom, miért csodálkozom. Gomez mindenkit ismer.

– Tudok Benről. A mamám járt Benhez, amikor kemót kapott.

– Ó. – Végiggondolom a helyzetet, olyan dolgokat keresek, amelyekről nyugodtan lehet beszélni.

– Bármit adott is neki Ben, alaposan betépett tőle.

– Olyasmit keresünk, ami segít Henrynek a jelenben maradni.

– Napi használatra Henry kissé használhatatlannak látszik.

– Igaz. – Talán egy kisebb adag?

– Miért csinálod ezt?

– Mit?

– Miért vagy Mr. Téboly bűnrészese és felbujtója. Aki feleségül is megy hozzá, ráadásul.

Henry hív. Felállók. Gomez megragadja a kezem.

– Clare. Kérlek…

– Gomez. Engedj. – A szemébe nézek. Egy hosszú, rémes perc után lesüti a szemét, elenged. Besietek a szobámba, becsukom az ajtót.

Henry elnyúlt, mint a macska, keresztben fekszik az ágyon, hason. Leveszem a cipőm, mellé fekszem.

– Milyen? – kérdezem.

Henry a hátára fordul, mosolyog.

– Mennyország. – Megsimogatja az arcom. – Beszállsz?

– Nem. Henry sóhajt.

– Olyan jó vagy. Nem lenne szabad azzal próbálkoznom, hogy elrontsalak.

– Nem vagyok jó. Félek. – Sokáig fekszünk némán. Süt a nap, kora délutáni fénybe borítja a hálószobámat: a diófa ágykeretet, az aranylila keleti szőnyeget, a hajkefét, rúzst és kézkenőcsöt az íróasztalon. Egy Art in America folyóirat a címlapján Leon Golubbal hever régi, garázskiárusításnál vett karosszékem ülésén, félig eltakarja egy Rebours. Henryn fekete zokni van. Hosszú, csontos lába lelóg az ágyról. Soványnak látom. Henry szeme csukva; talán érzi, hogy nézem, mert kinyitja a szemét és rám mosolyog. A haja az arcába hull, kisimítom. Henry megfogja a kezem, a tenyerembe csókol. Kigombolom a nadrágját, kezem a farkára csúsztatom, de Henry a fejét rázza, elveszi a kezem és fogja.

– Sajnálom, Clare – mondja halkan. – Van valami ebben az anyagban, amitől a szerszám nem működik. Talán később.

– Nagy szám lesz a nászéjszakánkon. Henry a fejét rázza.

– Ezt nem vehetem be az esküvőre. Túlságosan jó. Úgy értem, Ben zseni, de megszokta, hogy gyógyíthatatlan betegekkel van dolga. Bármit tett is ebbe, úgy hat, mint valami halálközeli élmény. – Sóhajt, az orvosságosüvegcsét az éjjeliszekrényre teszi. – El kéne küldenem Ingridnek. Ez az ő tökéletes drogja. – Nyílni és csukódni hallom a bejárati ajtót; Gomez elmegy.

– Kérsz enni? – kérdezem.

– Köszönöm, nem.

– El tudja készíteni Ben azt a másik szert is?

– Megpróbálja – mondja Henry.

– S ha nem lesz jó?

– Ha elszúrja?

– Aha.

– Bármi történjen is – mondja Henry –, mindketten tudjuk, hogy legalább negyvenhárom éves koromig élni fogok. Hát ne aggódj.

Negyvenhárom?

– Mi lesz negyvenhárom után?

– Nem tudom, Clare. Talán rájövök, hogyan maradjak a jelenben. – Átölel, és nem mozdulunk. Amikor később felébredek, sötét van, és Henry mellettem alszik. A kis orvosságosüveg pirosan fénylik az ébresztőóra fényében. Negyvenhárom?

1993. szeptember 27., hétfő

(Clare 22, Henry 30 éves)

CLARE: Bemegyek Henry lakásába, felgyújtom a villanyt. Ma este operába megyünk; A versailles-i kísértetet nézzük meg. A Lyricben nem engedik be a későn érkezőket, hát ideges vagyok, és először eszembe sem jut, hogy nem égnek a lámpák, ami azt jelenti, hogy Henry nincs itt. Aztán kapcsolok, és bosszankodom, hogy el fogunk késni. Aztán arra gondolok, talán már elment. Aztán meghallom valakinek a lélegzését.

Mozdulatlanul állok. A hang a konyhából jön. Kirohanok a konyhába, felgyújtom a villanyt, és Henry a földön fekszik teljesen felöltözve, különös, merev testtartásban, egyenesen előrenézve. Amint ott állok, halk hangot ad, nem emberi hangot, a torkából feltörő nyögés összeszorított fogai közt vergődik.

– Jaj, istenem, jaj, istenem. – Hívom a 911-et. A központ megnyugtat, hogy perceken belül itt lesznek. Ahogy ülök a konyhában, és nézem Henryt, elönt a düh, megkeresem Henry noteszát az íróasztalán, hívom a számot.

– Halló? – A hang halk és távoli.

– Ben Mattesonnal beszélek?

– Igen. Ott ki beszél?

– Clare Abshire. Figyeljen, Ben, Henry a földön fekszik, teljesen merev, és nem tud beszélni. Mi a szar ez?

– Mi? A francba! Hívja a 911-et!

– Már hívtam…

– A szer a Parkinson-kórt utánozza, Henrynek dopaminra van szüksége! Mondja meg nekik… a fenébe, hívjon fel a kórházból…

– Itt vannak…

– Oké! Hívjon… – Leteszem, fogadom a mentősöket.

Később, miután a mentők elvittek minket az Irgalmasok Kórházába, miután Henryt átvették, beinjekciózták, intubálták, és monitorhoz kötött kórházi ágyba fektették, ahol ellazulva alszik, felnézek, és egy magas, nyúzott fickót látok Henry szobájának ajtajában, és eszembe jut, hogy elfelejtettem felhívni Bent. Bejön, megáll velem szemben, az ágy túloldalán. A szobában sötét van, és a folyosóról beszűrődő fény körülrajzolja Bent, amint lehajtja a fejét.

– Nagyon sajnálom – mondja. – Nagyon sajnálom. Átnyúlok az ágy fölött, megfogom a kezét.

– Semmi baj. Rendbejön. Igazán. Ben a fejét rázza.

– Teljes mértékben az én hibám. Nem lett volna szabad megcsinálnom neki.

– Mi történt?

Ben sóhajt, és leül a székre. Én az ágyon ülök.

– Sok minden lehetett – mondja. – Lehetett mellékhatás is, megtörténhetett volna bárkivel. De az is lehet, hogy Henry hibásan írta le a receptet. Úgy értem, sokkal bonyolultabb, semhogy meg lehetne jegyezni. Én pedig nem tudtam ellenőrizni.

Mindketten hallgatunk. A monitor infúziót csepegtet Henry karjába. Egy ápoló megy el egy kocsival. Végül én szólalok meg:

– Ben?

– Igen, Clare?

– Megtenne nekem valamit?

– Bármit.

– Állítsa le. Nem kell több drog. Úgysem használnak. Ben megkönnyebbülten rám vigyorog.

– Egyszerűen mondjak nemet?

– Pontosan.

Nevetünk. Ben egy darabig itt ül velem. Amikor indulni készül, megfogja a kezem.

– Köszönöm, hogy ilyen türelmes. Henry meg is halhatott volna.

– De nem halt meg.

– Nem.

– Találkozunk az esküvőn.

– Igen. – Állunk a folyosón. A kemény, fluoreszkáló fényben Ben fáradtnak és betegnek látszik. Lehajtja a fejét, megfordul, végigmegy a folyosón, én pedig indulok vissza a sötét szobába, ahol Henry alszik.

FORDULÓPONT

1993. október 22., péntek

(Henry 30 éves)

HENRY: A Linden Streeten ballagok South Havenben, van egy szabad órám, amíg Clare meg az anyja a virágosnál intéznek valamit. Holnap lesz az esküvő, de mint vőlegénynek nem sok a dolgom. Légy ott; ez a fő tennivaló a listámon. Clare-t állandóan elrabolják ruhapróbára, konzultációra, esküvői kiállításokra. Amikor csak látom, többnyire szomorkásán sóvárog.

Tiszta, hideg nap van, csatangolok. Jó lenne, ha legalább egy tisztességes könyvesboltot találnék. Még a könyvtárban is nagyjából csak Barbara Cartland és John Grisham van. Van nálam egy Penguin kiadású Kleist-kötet, de nincs hozzá kedvem. Elhaladok két régiségbolt, egy pékség meg egy bank előtt. Amint elmegyek egy borbély előtt, benézek; egy öregembert borotvál egy elegáns kis kopaszodó borbély, és máris tudom, mivel foglaljam el magam.

Kis csengők szólalnak meg odabenn, amint kinyitom az ajtót. Az üzletben szappan-, gőz-, hajszesz-és öregemberszag van. Minden halványzöld. A szék régi, krómdíszes, finom mívű palackok sorakoznak sötét fapolcokon, tálcákon ollók, fésűk, borotvák. Majdnem orvosi; nagyon Norman Rockwell. A borbély felpillant rám.

– Hajvágás? – kérdezem. Az üres, egyenes hátú székek sora felé biccent, a sor egyik végén rendezett halomba rakott képes magazinok egy állványon. A rádióból Sinatra szól. Leülök, a Reader's Digest egyik számát lapozgatom. A borbély letörli a szappanhab maradványait az öregember álláról, arcszeszt locsol rá. Az öregember óvatosan feláll, fizet. A borbély rásegíti a kabátot, a kezébe adja a sétapálcát.

– Viszlát, George – mondja elmenőben az öregember.

– Viszlát, Ed – feleli a borbély. A figyelmét immár rám fordítja. – Mi lesz?

Beülök a székbe, pár centiméternyit feljebb emel, és úgy fordít, hogy lássam magam a tükörben. Egy utolsó hosszú pillantást vetek a hajamra. Szétnyitom a hüvelykés a mutatóujjamat.

– Vágja le az egészet.

Helyeslőn bólint, nejlonkendőt köt a nyakamba. Hamarosan fémes hangocskákat ad az ollója a fejem körül, és a hajam a padlóra hullik. Amikor végzett, lekefél, leveszi a kendőt, és voilá, máris megszületett a jövendőbeli énem.

VÁR REÁM A JÓ NÁSZNÉP

1993. október 23., szombat

(Henry 30, Clare 22 éves) (reggel 6.00)

HENRY: Reggel 6.00 órakor ébredek, esik. Takaros kis zöld szobában vagyok az eresz alatt, egy Blake's nevű kedves kis panzióban, közvetlenül South Haven déli partján. Clare szülei választották ezt a helyet; apa egy hasonlóan barátságos rózsaszínű szobában alszik odalenn, közvetlenül Mrs. Kim bájos sárga szobája mellett; nagyapa és nagymama az üferbarátságos kék főhálószobában. Extrapuha ágyban fekszem Laura Ashley takaró alatt, és hallom, ahogyan a szél csapkodja a ház oldalát. Az eső szakad. Vajon tudok-e futni ebben a monszunesőben? Hallom a víz áramlását a csatornában és a dobolást a tetőn, alig félméternyire az arcom fölött. Ez a szoba olyan, mint egy manzárd. Van benne egy finom kis íróasztal, ha netán holmi levelet volna kedvem papírra vetni az esküvőm napján. Porcelán vizeskancsó és mosdótál a komódon; ha valóban használni szeretném, valószínűleg először fel kéne törnöm a vízen a jeget, mert eléggé hideg van itt fenn. Úgy érzem, mintha rózsaszínű kukac lennék ennek a zöld szobának a szívében, mintha berágtam volna magam ide, és most azon munkálkodnék, hogy pillangóvá változzam vagy ilyesmi. Nem igazán vagyok ébren, itt, most. Valakit köhögni hallok. Hallom dobogni a szívem, azt a bizonyos magas hangot, amellyel az idegrendszerem végzi a dolgát. Jaj, istenem, add, hogy a mai nap normális legyen. Normálisan zavaros, normálisan ideges; hadd legyek ott idejében a templomban, ahol vár reám a jó násznép. Hadd ne lepjek meg senkit, a legkevésbé önmagamat. Hadd éljem túl az esküvőnk napját a lehető legjobban, mindenféle hókuszpókusz nélkül. Szabadítsd meg Clare-t a kellemetlenjelenetektől. Ámen.

(reggel 7.00)

CLARE: Az ágyamban ébredek, a gyerekkori ágyamban. Az ébredés felszínén lebegek, és nem találom magam az időben; karácsony volna, netán hálaadás? Harmadikba járok, megint? Beteg vagyok? Miért esik? A sárga függönyön túl az ég halott, a nagy szilfa sárga leveleit lefosztotta a szél. Egész éjjel álmodtam. Az álmok most összeolvadnak. Az álom egyik részében az óceánban úsztam, hableány voltam. Kezdő hableány, és egy másik hableány próbált tanítgatni; hableányleckéket adott nekem. Féltem a víz alatt lélegezni. A víz bejutott a tüdőmbe, és nem tudtam rájönni, hogy fog működni, rettenetes érzés volt, és folyton felmentem a felszínre levegőért, és a másik hableány egyre mondogatta, Ne, Clare, így kell… amíg végre észrevettem, hogy kopoltyúi vannak a nyakán, és nekem is, és akkor jobb lett. Az úszás olyan volt, mint a repülés, az összes hal madár volt… Az óceán felszínén csónak úszott, és mind felmentünk megnézni a csónakot. Csak egy kis vitorlás volt, és anyám volt rajta egyedül. Felúsztam hozzá, ő pedig meglepődött, hogy ott lát, és azt mondta, Nicsak, Clare, de hiszen azt hittem, ma van az esküvőd, és hirtelen megértettem, ahogyan az álmokban szokott lenni, hogy nem mehetek hozzá Henryhez, ha hableány vagyok, és sírni kezdtem, és akkor felébredtem, és még sötét éjszaka volt. Feküdtem hát egy darabig a sötétben, és arra jutottam, hogy közönséges asszony lettem, mint a kis hableány, de nekem nem kellett olyan ostobaságokat kibírnom, mint a förtelmes fájdalom a lábamban, vagy hogy kivágják a nyelvem. Hans Christian Andersen igen különös és szomorú alak lehetett. Aztán újra elaludtam, és most itt fekszem az ágyban, és Henry meg én ma összeházasodunk.

(reggel 7.16)

HENRY: A szertartás délután 2.00-kor lesz, mintegy fél órára lesz szükségem az öltözködéshez, és húsz perc alatt visz el a kocsi a Szent Vazulhoz. Most 7.16 van, azaz öt óra negyvennégy percet kell valahogyan eltöltenem. Felveszek egy régi farmert, egy ócska flanelinget meg egy pulcsit, és a lehető legcsendesebben leosonok, kávét innék. Apa megelőzött; ott ül az étteremben, két keze között egy csésze gőzölgő fekete. Töltök magamnak, leülök vele szemben. A csipkefüggönyös ablakon beszűrődő halvány fényben apa kísértetiesen néz ki; önmaga fekete-fehér filmjének kiszínezett változata ma reggel. A haja mint egy szénaboglya, és én gondolkodás nélkül lesimítom a magamét, mintha apám egy tükör lenne. Ő ugyanezt teszi, és mosolygunk.

(reggel 8.17)

CLARE: Alicia ül az ágyamon, és bökdös. – Gyerünk, Clare – bök meg. – Hasadra süt a nap. Dalolnak a madarak (abszolút nem igaz), ugrándoznak a békák, és ideje felkelni!

Aztán csiklandoz. Lerántja rólam a takarót, birkózunk, és éppen győznék, amikor Etta dugja be a fejét.

– Lányok! Mi ez a ricsaj? Édesapátok azt hiszi, egy fa dőlt a házra, de nem, ti, csacsi jószágok próbáljátok megölni egymást. Mindjárt kész a reggeli.

Ezzel Etta váratlanul visszahúzza a fejét, és halljuk őt lefelé baktatni a lépcsőn, mibelőlünk pedig kirobban a nevetés.

(reggel 8.32)

HENRY: Odakinn változatlanul szakad az eső és fúj a szél, mégis elmegyek futni. Tanulmányozom Sullivan térképét („Ragyogó drágakő a Michigan-tó nap sütötte partján), amelyet Clare adott. Tegnap a part mentén futottam, ami kellemes volt, de ma nem lenne jó. Három méteres hullámok ostromolják a partot. Kimérek mintegy egy mérföldnyi utat különböző utcákon, és eltervezem, hogy köröket fogok futni; ha nagyon szörnyű az idő, bejövök. Nyújtózkodom. Minden ízületem ropog. Szinte hallom a feszültséget recsegni az idegeimben, mint az elektrosztatikus zörejeket a telefonvonalban. Felöltözöm, és kilépek a nagyvilágba.

Az eső pofoz. Nyomban bőrig ázom. Lassan kocogok a Maple Streeten. Ebből csak strapa lesz; küzdök a széllel, egyszerűen lehetetlen felgyorsulni. Elhaladok egy nő mellett, aki a buldogjával áll a sarkon, és döbbenten bámul rám. Ez nem egyszerűen testedzés, mondom neki némán. Ez őrültség.

(reggel 8.54)

CLARE: Összegyűltünk a reggelizőasztal körül. Az összes ablak alatt húz a hideg, és alig látni ki, úgy esik. Hogy fog ma Henry futni?

– Tökéletes idő az esküvőhöz – tréfálkozik Mark. Vállat vonok.

– Nem én választottam.

– Nem te?

– Apa választotta.

– Hiszen én fizetem a számlát – mondja sértődötten apa.

– Igaz. – Majszolom a pirítóst.

Mama gyakorlatias szemmel méri fel a tányérom.

– Szívecském, miért nem eszel egy kis sonkát? Vagy tojást?

A gondolattól is felfordul a gyomrom.

– Nem bírok. Tényleg. Kérlek.

– Legalább mogyoróvajat tegyél a pirítósra. Szükséged van fehérjére. – Ettára nézek, aki kimegy a konyhába, és egy perc múlva parányi kristálytálkában mogyoróvajat hoz. Megköszönöm, megkenem a pirítóst.

Anyámhoz fordulok.

– Van még időm Janice érkezése előtt?

Janice valami förtelmeset fog művelni az arcommal meg a hajammal.

– Tizenegyre jön. Miért?

– Be kell szaladnom a városba valamiért.

– Én is elintézhetem neked, kicsim. – Látszik, hogy megkönnyebbül a gondolattól, hogy elhagyhatja a házat.

– Magam szeretnék menni.

– Mehetünk mindketten.

– Egyedül. – Némán kérlelem. Nem érti, de enged.

– Oké. Menj.

– Remek. Rögtön jövök. – Felállók, hogy induljak. Apa megköszörüli a torkát. – Ugye, nem haragusztok?

– Dehogy.

– Köszönöm. – Elmenekülök.

(reggel 9.35)

HENRY: Állok a hatalmas, üres fürdőkádban, igyekszem kibújni hideg, átázott ruhadarabjaimból. Vadonatúj edzőcipőm egészen sajátos, tengeri formát vett fel. Víznyomot hagytam a bejárattól a kádig, remélem, Mrs. Blake nem fog megharagudni.

Valaki kopog az ajtómon.

– Egy pillanat – kiáltom. Odatipegek az ajtóhoz, és résnyire nyitom. A legnagyobb meglepetésemre Clare az.

– Jelszó? – kérdezem halkan.

– Dugj meg – feleli Clare. Kitárom az ajtót. Clare bejön, leül az ágyra, veszi le a cipőjét.

– Komolyan gondolod?

– Jöjj, ó, majdnem férjem. Tizenegyre otthon kell lennem. – Végigmér. – Te futni voltál! Nem hittem volna, hogy ilyen időben elmész.

– Kétségbeejtő időkhöz kétségbeesett tettek illenek. – Lehámozom a pólóm, és a kádba dobom. Toccsanva ér földet. – Nem azt mondják, hogy balszerencsét hoz a vőlegényre, ha látja a menyasszonyt esküvő előtt?

– Akkor hunyd be a szemed. – Clare becsörtet a fürdőszobába, felkap egy törülközőt. Kissé lehajolok, dörzsöli a hajam. Csodás érzés. Egy életen át tűrném. Komolyan.

– Hideg van itt fenn – mondja Clare.

– Jöjj, és légy ágyba fektetve, majdnem feleségem. Az az egyetlen majdnem meleg hely a szobában. – Bebújunk az ágyba.

– Ugye, mindent szabálytalanul csinálunk?

– És ez gondot okoz neked?

– Nem. Élvezem.

– Helyes. Éppen a megfelelő emberhez jöttél kronológiát megkerülő igényeiddel.

(délelőtt 11.15)

CLARE: A hátsó ajtón megyek be, az esernyőmet kinn hagyom. A folyosón kis híján Aliciába ütközöm.

– Hol jártál? Itt van Janice.

– Hány óra?

– Negyed tizenkettő. Hé, kifordítva vetted fel a blúzt.

– Azt hiszem, az szerencsét hoz, igaz?

– Lehet, de jobb lenne rendbe hoznod magad, mielőtt felmész.

Visszamegyek az előszobába, rendesen felveszem a blúzom. Aztán rohanok fel. Mama és Janice a folyosón állnak a szobám előtt. Janice-nél jókora táska van, tele kozmetikumokkal és más kínzószerszámokkal.

– Hát itt vagy. Már aggódni kezdtem. – Mama beterel a szobámba, Janice a nyomában. – Megyek, beszélnem kell a szervezőkkel.

Mama csaknem kétségbeesetten távozik. Janice-hez fordulok, aki vizsgálódó szemekkel néz.

– A hajad vizes és kócos. Kifésülnéd, amíg kirakom a cuccaimat? – Milliónyi tubust és üvegcsét kezd kipakolni az öltözőasztalomra.

– Janice. – Átadom neki az Uffiziból való levelezőlapot. – Ezt meg tudod csinálni? – Mindig kedveltem a kis Medici hercegnőt, akinek a haja kissé hasonló az enyémhez; sok-sok gyöngyökkel díszített kis fonatból áll, majd az összes fonat összefogva omlik alá gyönyörű, borostyánszínű zuhatagként. Az ismeretlen festő is szerelmes lehetett belé. Már hogyne szerette volna?

Janice fontolgatja.

– A mamád nem erre gondol.

– Tudom. De ez az én esküvőm. És az én hajam. És nagyon nagy borravalót adok, ha ezt fésülöd.

– Nem lesz időm az arcodra, ha ezt fésülöm; ez a sok kis fonat rengeteg időt emészt fel.

Halleluja!

– Semmi baj. A sminket majd megcsinálom magam.

– Rendben van. Csak fésüld ki a hajad, és máris hozzálátunk. – Kezdem kifésülni a gubancokat. Es kezdem élvezni a dolgot. Amint átadom magam Janice karcsú, barna kezének, azon tűnődöm, vajon mit csinálhat Henry.

(délelőtt 11.36 óra)

HENRY: A szmoking és a hozzá tartozó szörnyűségek az ágyon hevernek. Befagy az alultáplált seggem ebben a hideg szobában. Az összes hideg, vizes ruhámat a kádból u mosdóba dobtam. Ez a fürdőszoba döbbenetesen ugyan akkora, mint a hálószoba. Szőnyeg borítja, és könyörtelenül álviktoriánus. A kád hatalmas, karmos lábú jószág különféle páfrányok és törülközőhalmok között, van még itt egy komód meg Hunt A felébredt lelkiismeret című festményének bekeretezett másolata. Az ablakpárkány alig húsz centire van a padlótól, a függöny áttetsző, fehér muszlin, így hát láthatom a Maple Streetet halott, falevelekkel borított dicsőségében. Bézsszínű Lincoln Continental halad lassan az utcán. Forró vizet engedek a kádba, amely olyan nagy, hogy nincs türelmem kivárni, amíg megtelik, és bemászom. Azzal szórakozom, hogy játszom az európai stílusú zuhannyal, meg leszedem a tízegynéhány különböző sampon, tusfürdő és kondicionáló tetejét, és szagolgatom őket; az ötödiknél megfájdul a fejem. A Sárga tengeralattjárót énekelem. Egyméteres körzetben minden vizes lesz.

(délután 12.35)

CLARE: Janice elenged, mamával és Ettával futok össze.

– Ó, Clare, gyönyörű vagy! – mondja Etta.

– Nem ebben a frizurában állapodtunk meg, Clare – mondja mama.

Mama leteremti Janice-t, aztán kifizeti, én pedig odaadom Janice-nek a borravalót, amikor mama nem néz oda. A templomban fogok felöltözni, így hát beraknak a kocsiba, és irány a Szent Vazul.

(délután 12.55)

(Henry 38 éves)

HENRY: A 12-es úton gyalogolok, mintegy két mérföldnyire délre South Haventől. Rettenetes egy nap van, már ami az időt illeti. Ősz van, szakad az eső, hideg és szeles az idő. Csak farmernadrágot viselek, mezítláb vagyok és bőrig áztam. Fogalmam sincs, hogy időben hol lehetek. A Réti pipis ház felé tartok, abban a reményben, hogy az olvasószobában megszáradhatok, és talán ehetek is. Nincs pénzem, de amikor meglátom az OLCSÓ BENZIN rózsaszín neonját, arrafelé indulok. Belépek a benzinkút épületébe, összevizezem a linóleumot, kifújom magam.

– Szép kis idő a szabadban – mondja a korosodó úriember a pult mögött.

– Az – felelem.

– Lerobbant a kocsi?

– Tessék? Hm, nem. – Ő alaposan szemügyre vesz, nem kerüli el a figyelmét, hogy mezítláb vagyok, az évszakhoz nem illő öltözékben. – Kidobott a házból a barátnőm.

Mond valamit, de nem hallom, mert a South Haven Daily címlapját bámulom. 1993. október 23., szombat van. Az esküvőm napja. A cigarettás pult fölött az óra 1.10-et mutat.

– Rohannom kell – mondom az öregembernek, és rohanok.

(délután 1.42)

CLARE: A negyedikes osztálytermemben állok a menyasszonyi ruhámban. Elefántcsontszínű moaréselyem sok csipkével és apró szemű gyönggyel. A ruha felül teljesen rám simul, de a szoknya hatalmas, földig érő, úgy tízméteres uszállyal. Elbújtathatnék alatta tíz liliputit. Úgy érzem magam, mint valami élőkép szereplője, de mamának ez sem elég; nyüzsög, fényképez, és arra akar rávenni, hogy tegyek magamra még több festéket. Alicia és Charisse és Helen és Ruth mind körülöttem zsizsegnek egyformán zsályazöld koszorúslányruhájukban. Minthogy Charisse és Ruth mindketten alacsonyak, viszont Alicia és Helen magasak, úgy festenek, mint a rosszul összeválogatott cserkészlányok, de megegyeztünk, hogy erről mama jelenlétében nem veszünk tudomást. A cipőjük színét hasonlítgatják össze, és azon vitáznak, ki fogja elkapni a csokrot.

– Charisse, te már menyasszony vagy – mondja Helen –, neked meg sem szabad próbálnod elkapni.

Charisse vállat von.

– A biztonság kedvéért. Gomezzal sosem lehet tudni.

(délután 1.48)

HENRY: Egy radiátoron ülök egy imakönyvekkel zsúfolt ládákkal teli, dohos szobában. Gomez fel-alá járkál, dohányzik. Fantasztikusan fest a szmokingjában. Úgy érzem magam, mint valami játékvetélkedő házigazdája. Gomez fel-alá járkál, a hamut egy teáscsészébe veri le. Ideges vagyok, de ő még idegesebbé tesz.

– Nálad van a gyűrű? – kérdezem tízmilliomodszor.

– Igen. Nálam van.

Egy pillanatra megáll, rám néz.

– Kérsz inni?

– Aha.

Egy flaskát vesz elő, idenyújtja. Lecsavarom a kupakját, iszom egy kortyot. Nagyon selymes skót whyski. Iszom még egy kortyot, visszaadom. Hallom, hogy az emberek nevetgélnek és beszélgetnek az előcsarnokban. Izzadok, fáj a fejem. A szoba nagyon meleg. Felállók, kinyitom az ablakot, kidugom a fejem, lélegzem. Még mindig esik.

Neszezés az aljnövényzetben. Jobban kinyitom az ablakot, lenézek. Ott vagyok, ülök a sárban, az ablak alatt, csuromvizesen, lihegve. Rám vigyorog, felfelé emelt mutatóujjával kíván sok szerencsét.

(délután 1.55)

CLARE: A templom előcsarnokában állunk.

– Kezdjük hát – mondja apa, és bekopog annak a szobának az ajtaján, ahol Henry öltözik. Gomez dugja ki a fejét.

– Még egy perc – mondja. Olyan pillantást vet rám, hogy összeszorul a gyomrom, behúzza a fejét, becsukja az ajtót. Az ajtó felé tartok, amikor Gomez ismét kinyitja, és megjelenik Henry, a mandzsettagombjával bajlódva. Vizes, koszos, borotválatlan. Legalább negyvennek látszik. De itt van, és diadalmasan rám mosolyog, amint belép a templom kapuján, és elindul a padsorok között.

1976. június 13., vasárnap

(Henry 30 éves)

HENRY: A régi hálószobám padlóján fekszem. Egyedül vagyok, és egy ismeretlen esztendő egyik csodálatos nyári éjszakája van. Egy darabig fekszem, káromkodom, hülyének érzem magam. Aztán felkelek, kimegyek a konyhába, és egymás után dobom be apa söreit.

1993. október 23., szombat

(Henry 38, Clare 22 éves)

(délután 2.37)

CLARE: Az oltár előtt állunk. Henry felém fordul.

– Én, Henry, feleségül veszlek téged, Clare. Ígérem, hogy hű leszek hozzád jóban és rosszban, betegségben és egészségben. Szeretni és tisztelni lóglak életem minden egyes napján.

Emlékezz erre, gondolom. Megismétlem neki az ígéretet. Compton atya ránk mosolyog.

– Amit Isten egybekötött, ember szét ne válassza – mondja.

Nem ez a valódi probléma, gondolom. Henry az ujjamra húzza a vékony ezüstgyűrűt az eljegyzési gyűrű mellé. Én is az ujjára húzom sima aranykarikáját, ez az egyetlen alkalom, amikor viseli. A mise folytatódik, és arra gondolok, csak ez számít: itt van, itt vagyok, mindegy, hogyan, amíg ő velem van. Compton atya megáld minket és azt mondja: – A misének vége, menjetek békességgel.

Karon fogva megyünk végig a padsorok között, együtt.

(délután 6.26)

HENRY: A fogadás most kezd csak beindulni igazán. A pincérek ide-oda rohangálnak acélkocsikkal és lefedett tálcákkal. Jönnek az emberek, levetik a kabarjukat. Az eső elállt. A South Haven-i jachtklub az északi parton van, az 1920-as években épült, csupa fa-és bőrborítás, vörös szőnyeg, hajókat ábrázoló festmény. Odakinn sötét van már, de a mólón villog a világítótorony. Az ablaknál állok, Glenlivet-t iszom, várom Clare-t, akit valami ismeretlen okból elrabolt az anyja. Gomez és Ben tükörképét látom az ablakban, amint felém tartanak, hát megfordulok. Bennek aggódó az arca.

– Hogy vagy?

– Jól. Tennétek nekem egy szívességet? – Bólintanak. – Gomez, menj vissza a templomba. Ott vagyok az előcsarnokban. Hozz el ide. Csempéssz be a férfimosdóba, és hagyj ott. Ben, tarts szemmel (a mellkasomra mutatok), és amikor szólok, ragadd meg a szmokingom, és hozd be nekem a férfimosdóba. Oké?

– Mennyi időnk van? – kérdezi Gomez.

– Nem sok.

Bólint és elmegy. Charisse közeledik, Gomez homlokon csókolja, és megy tovább. Benhez fordulok, aki fáradtnak látszik.

– Hogy vagy? – kérdezem. Ben sóhajt.

– Olyan kimerült vagyok. Hm, Henry?

– Hmm?

– Mikorról jössz?

– 2002-ből.

– Meg tudnád… Nézd, tudom, hogy nem szereted, de…

– Mit? Minden oké, Ben. Amit csak akarsz. Ez különleges alkalom.

– Mondd meg nekem: élek még?

Ben nem néz rám; a bálteremben hangoló zenekart nézi.

– Igen. Jól megvagy. Pár napja találkoztunk; biliárdoztunk.

Ben nagyot sóhajt.

– Köszönöm.

– Szívesen. – Ben szemét elfutja a könny. Odanyújtom a zsebkendőm. Elveszi, de aztán használatlanul visszaadja, és elmegy megkeresni a mosdót.

(este 7.04)

CLARE: Mindenki leül vacsorázni, de Henryt nem találja senki. Megkérdezem Gomezt, látta-e, de ő csak néz, azzal a Gomez-nézéssel, és azt mondja, biztos benne, hogy Henry perceken belül itt lesz. Kimy lép hozzánk, nagyon törékenynek és nyugtalannak tűnik rózsaszínű selyemruhájában.

– Hol van Henry? – kérdezi tőlem.

– Nem tudom, Kimy.

Magához húz, a fülembe súgja:

– Láttam ifjú barátját, Bent egy halom ruhával távozni a szalonból.

Jaj, nem. Ha Henry visszarepült a jelenébe, azt nehéz lesz megmagyarázni. Talán valami sürgős hívásra hivatkozhatnék? Valamit azonnal el kell intézni a könyvtárban, és csak Henry oldhatja meg. De az összes munkatársa itt van. Talán azt mondhatnám, hogy Henry amnéziás és elkóborolt. ..

– Ott van – mondja Kimy. Megszorítja a kezem. Henry az ajtóban áll, a tömeget nézi, észrevesz minket. Futva jön. Megcsókolom.

– Szia, idegen. – Visszatért a jelenbe, az én ifjabbik Henrym, az, aki idetartozik. Henry belém karol, a másik oldalon Kimybe, és az asztalhoz vezet minket. Kimy kuncog, és mond valamit Henrynek, amit nem értek.

– Mit mondott? – kérdezem, amikor leülünk.

– Azt kérdezte, csak nem ménage a trois-t tervezünk a nászéjszakánkra?

Rákvörös leszek. Kimy rám kacsint.

(este 7.16)

HENRY: A klub könyvtárában múlatom az időt, szendvicseket falok, és A sötétség szíve pompás kötésű, valószínűleg sosem olvasott első kiadását lapozgatom. A szemem sarkából látom, hogy a klub igazgatója közeledik felém. Becsukom a könyvet, visszateszem a polcra.

– Sajnálom, uram, de meg kell kérnem, hogy távozzon. Nincs ing, nincs cipő, nincs kiszolgálás.

– Oké. – Felállók, és amint az igazgató hátat fordít, vér tolul a fejembe és eltűnök. A konyhánk kövén térek magamhoz 2002. március 2-án, nevetve. Mindig is meg akartam ezt tenni.

(este 7.21)

CLARE: Gomez beszédet mond.

– Kedves Clare és Henry, kedves család és barátok, a bíróság tisztelt tagjai… egy pillanat, az utóbbit kérem törölni. Szeretteink, azért gyűltünk itt össze ma este, hogy a Szingliség Országának partjáról zsebkendő-lobogtatással búcsúztassuk Clare-t és Henryt, amikor felszállnak a Házasság Derék Hajójára. És miközben szomorúan látjuk őket búcsút mondani a szingli élet örömeinek, bizonyosak vagyunk benne, hogy a Házas Boldogság sokat reklámozott állapota több lesz, mint egy új lakcím. Néhányan talán követni is fogjuk oda őket, hacsak nem sikerül ezt elkerülnünk. Ezért hát emeljük poharunkat: Clare Abshire DeTamble-re, a gyönyörű és ifjú művészre, aki megérdemel minden boldogságot, amely új életében vár rá. És Henry DeTamble-re, aki átkozottul klassz fickó és szerencsés gazfickó: legyen az Élet Tengere sima előttetek, mint az üveg, és kapjatok állandó hátszelet. A boldog párra!

Gomez odahajol hozzám, szájon csókol, és egy pillanatig a szemébe nézek, aztán a pillanat elmúlik.

(este 8.48)

HENRY: Felszeleteltük és elfogyasztottuk a lakodalmi tortát. Clare eldobta a csokrát (Charisse kapta el), én pedig eldobtam Clare harisnyakötőjét (és éppenséggel Ben kapta el). A zenekar a Take the A Traint játssza, az emberek táncolnak. Táncoltam már Clare-rel, Kimyvel, Aliciával és Charisse-szel; most Helennel táncolok, aki igazi bombázó, Clare pedig Gomezzal táncol. Amint könnyedén megpördítem Helent, látom, hogy Celia Attley lekéri Gomeztól Clare-t, és Gomez lekéri tőlem Helent. Amint elpördíti tőlem, beállok a bárpult mellől nézelődők közé, és nézem, ahogy Clare Celiával táncol. Ben mellém lép.

Szódavizet iszik. Én vodka-tonikot kérek. Ben úgy viseli a karján Clare harisnyakötőjét, mintha gyászolna.

– Az ki? – kérdezi.

– Celia Attley. Ingrid barátnője.

– Bizarr.

– Az.

– Mi ütött ebbe a Gomezba?

– Hogy érted ezt?

Ben rám néz, aztán elfordítja a fejét.

– Nem számít.

(este 10.23)

CLARE: Vége. Mindenki végignyalt és – ölelt minket, amíg kijutottunk a klubból és elhajtottunk a kocsinkon, amelyhez bőségesen kötöttek borotvahabos flakonokat és konzervdobozokat. Megállok a Harmatcsepp Fogadó előtt. Ócska kis motel a Silver Lake partján. Henry alszik. Kiszállok, bejelentkezem, megkérem a recepcióst, segítsen becipelni Henryt a szobánkba, majd ágyba dugom. A fickó behozza a poggyászunkat, végigméri menyasszonyi ruhámat és Henry eszméletlen testét, rám vigyorog. Borravalót adok neki. Magunkra hagy. Leveszem Henry cipőjét, meglazítom a nyakkendőjét. Leveszem a ruhám, a karosszékre teszem.

Állok a fürdőszobában bugyiban, vacogok, fogat mosok. A tükörből látom Henryt az ágyon feküdni. Horkol. Kiköpöm a fogkrémet, kiöblítem a szám. Hirtelen szétárad bennem: boldogság. És a felismerés: házasok vagyunk. Én mindenesetre házas vagyok.

Amikor eloltom a lámpát, megcsókolom Henryt. Alkoholtól, izzadságtól és Helen parfümjétől bűzlik. Legyen nyugodt az éjszaka, meg ne csípjen a poloska. És álomtalan, boldog álomba merülök.

1993. október 25., hétfő

(Henry 30, Clare 22 éves)

HENRY: Az esküvő utáni hétfőn Clare meg én a chicagói városházán vagyunk, itt ad minket össze a bíró. Gomez és Charisse a tanúk. Aztán mind a négyen vacsorázni megyünk a Charlie Trotterbe, ez amolyan drága étterem, a berendezése egy repülőgép első osztályára meg egy minimalista szoborra emlékeztet. Bár az étel műalkotásnak látszik, finom is. Charisse minden fogást lefényképez, amikor kihozzák őket.

– Milyen érzés házasnak lenni? – kérdezi Charisse.

– Én nagyon házasnak érzem magam – mondja Clare.

– Pedig még folytathatnátok – mondja Gomez. – Próbáljátok ki az összes létező szertartást, buddhistát, nudistát. ..

– Azon tűnődöm, vajon bigámista vagyok-e? – Clare valami pisztáciaszínűt eszik, amelyre úgy hajol rá több nagyobbacska rák, mintha újságot olvasó, rövidlátó öregemberek lennének.

– Azt hiszem, az ember akárhányszor hozzámehet ugyanahhoz – mondja Charisse.

– Ugyanaz vagy? – kérdezi tőlem Gomez. Amit én eszem, az hajszálvékony nyers tonhalszeletekkel van borítva, amelyek szétolvadnak a nyelvemen. Kiélvezem őket, csak aztán válaszolok.

– Igen, sőt.

Gomez rosszkedvű, és a zen koanokról morog valamit, de Clare rám mosolyog és felemeli a poharát. Koccintunk: az étterem zajában megcsendül, majd elhal a finom kristályhang.

Így hát házasok vagyunk.

II.

EGY CSEPP VÉR EGY TÁLKA TEJBEN

– Mi az? Drágám?

– Jaj, hogy viseljük el?

– Mit?

– Ezt. Ilyen rövid ideig. Hogy tudjuk átaludni ezt az időt?

– Nyugodtan együtt lehetünk, és mímelhetjük – mert ez csak a kezdet –, hogy miénk a világ összes ideje.

– És napról napra kevesebb lesz. Aztán semmi.

– Ezért inkább egyáltalán nem kérnél belőle?

– Nem. Mindig is ehhez akartam eljutni. Amióta eljött az én időm. És amikor elmegyek innen, ez lesz a középpont, amely felé mindenki tartott, és ahonnan mindenki elindul, ezután. De most, szerelmem, itt vagyunk, most vagyunk, és azok a más idők másfelé futnak.

(A. S. Byatt: Birtoklás)

HÁZASÉLET

1994. március

(Clare 22, Henry 30 éves)

CLARE: így hát házasok vagyunk.

Először egy két hálószobás lakásban lakunk egy ikerházban, Ravenswoodban. Napfényes, a padló vajszínű keményfa, a konyha tele antik szekrényekkel és ósdi felszerelési tárgyakkal. Vásárolgatunk, a vasárnap délutánokat a Crate & Barrelnél töltjük a nászajándékok cseréjével, rendelünk egy kanapét, amely nem fér be a lakás ajtaján, így hát vissza kell küldenünk. A lakás laboratórium, ahol kísérleteket folytatunk, kutatjuk egymást. Felfedezzük, hogy Henry gyűlöli, amikor szórakozottan a fogamhoz koccantom a kanalat újságolvasás közben, reggelinél. Megállapodunk, hogy én hallgathatom Joni Mitchellt, és Henry is hallgathatja a The Shagst, amikor a másik nincs jelen. Kialakul, hogy Henry főz, az én dolgom a szennyes, és mivel egyikünk sem hajlandó porszívózni, takarítószolgálattal kötünk szerződést.

Kialakul egyfajta rend. Henry keddtől szombatig a Newberryben dolgozik. Reggel 7.30-kor kel, felteszi a kávét, felveszi a futóruháját, elmegy futni. Amikor visszajön, lezuhanyozik és felöltözik, én pedig kikászálódom az ágyból, és beszélgetünk, amíg elkészíti a reggelit. Reggeli után fogat mos, és siet, hogy elérje a HEV-et, én pedig visszafekszem, és még vagy egy órát alszom.

Amikor felkelek, a lakásban csend van. Megfürdöm, megfésülködöm, felveszem a munkaruhám. Iszom még egy kávét, és bemegyek a hátsó hálószobába, amely a műtermem, és becsukom az ajtót.

Nehéz a dolgom parányi hálószoba-műtermemben a házaséletünk elején. A tér, amelyet a magaménak mondhatok, amely nincs tele Henryvel, olyan kicsi, hogy az elképzeléseim is csak kicsik lehetnek. Olyan vagyok, mint egy hernyó papírgubóban; körülöttem szobrok vázlatai, kis rajzok, akár az ablaknak verődő lepkék, csapkodnak a szárnyukkal, hogy megszabaduljanak ebből az apró kis térből. Maketteket készítek, picike szobrokat, amelyek nagy szobrok próbái. Az ötletek napról napra kelletlenebbül jönnek, mintha tudnák, hogy kiéheztetem őket, és nem hagyom őket megnőni. Éjszaka színekről álmodom meg arról, hogy a karom papírrosttal teli kádba merítem. Miniatűr kertekről álmodom, ahol megvethetem a lábam, mert óriásnő vagyok.

A művészetben – vagy bárminek a megalkotásában, azt hiszem – az a magával ragadó pillanat, amikor az illékony, anyagtalan ötletből kézzelfogható ott lesz, tárgy, szubsztancia a szubsztanciák világában. Kirké, Nimue, Artemisz, Athéné, az összes ősi varázslónő: ismerniük kellett az érzést, amikor a férfiakat mesebeli lényekké változtatták, ellopták a varázslók titkait, hadseregeket vezényeltek: jaj, nézzétek, itt van, az új dolog. Nevezzük disznónak, háborúnak, babérfának. Nevezzük művészetnek. Az a varázslat, amire most képes vagyok, kicsike varázslat, alkalmazkodó varázslat. Mindennap dolgozom, de soha semmi nem ölt testet. Úgy érzem magam, mint Pénelopé; szövök és fejtek.

No és Henry, az én Odüsszeuszom? Henry másfajta művész, eltűnőművész. Életünk fordulópontjait ebben a kelleténél kisebb lakásban Henry kis távollétei jelentik. Néha feltűnésmentesen tűnik el, bemegyek például a konyhából a hallba, és egy halom ruhát találok a földön. Esetleg felkelek reggel, folyik a zuhany, és nem áll alatta senki. Néha ijesztő. Dolgozom a műtermemben délután, amikor nyöszörögni hallok valakit az ajtóm előtt; amikor ajtót nyitok, ott találom Henryt négykézláb, meztelenül a folyosón, és a fejéből ömlik a vér. Kinyitja a szemét, lát engem és eltűnik. Néha felébredek éjjel, és Henry nincs ott. Reggel elmondja, hol járt, ahogyan más férjek az álmukat mesélik el a feleségüknek: ,A Selzer Könyvtárban voltam a sötétben, 1989-ben”. Vagy: „Egy német juhászkutya kergetett valakinek a hátsó kertjében, és fel kellett másznom egy fára”. Vagy: „Álltam az esőben nem messze a szüleim lakásától, hallgattam anyámat énekelni”. Várom, hogy Henry elmesélje, hogy látott engem gyerekként, de eddig még nem történt meg. Gyerekkoromban mindig vártam Henryt. Minden látogatása esemény volt. Most minden eltűnése nem esemény; hiány, kaland, amelyről akkor hallok, amikor az én kalandom testet ölt a lábam előtt, vérezve vagy fütyörészve, mosolyogva vagy vacogva. Most már félek, amikor elmegy.

HENRY: Amikor az ember együtt él egy asszonnyal, mindennap tanul valamit. Eddig azt tanultam meg, hogy a hosszú haj egy szempillantás alatt eltömi a zuhany lefolyóját; hogy nem ajánlatos az újságból kivágni semmit, amíg a lapot nem olvasta a feleséged, még ha az illető újság egyhetes is; hogy kétszemélyes háztartásunkban én vagyok az egyetlen, aki háromszor egymás után hajlandó vagyok ugyanazt vacsorázni duzzogás nélkül; és hogy a fejhallgató arra való, hogy a házastársat megóvja házastársa zenei túlzásaitól. (Hogy hallgathatja Clare a Cheap Tricket? Miért kedveli a The Eaglest? Sosem fogom megtudni, mert nyomban tökéletesen defenzív lesz, ha megkérdezem. Hogyan lehetséges az, hogy a nő, akit szeretek, nem hajlandó meghallgatni a Musique du Garrot et de la Farraule-i?) A legnehezebb lecke Clare magánya. Néha, amikor hazaérek, Clare mintha bosszankodna; félbeszakítottam a gondolatmenetét, betörtem napjának álmatag csendjébe. Néha olyan az arckifejezése, mint a csukott ajtó. Bevonult tudatának szobájába, és ott ül és kötöget, vagy ilyesmi. Felfedeztem, hogy Clare szeret egyedül lenni. De amikor időutazásról térek meg, mindig örül nekem.

Amikor az asszony, akivel az ember együtt él, művész, minden egyes nap meglepetés. A második hálószobából Clare kis varázsfülkét alkotott, tele van pici szobrokkal, a fal pedig telis-tele rajzokkal. Polcokon és fiókokban drótkötegek, papírtekercsek. A szobrok sárkányokra vagy repülőgépmodellekre emlékeztetnek. Mondom ezt Clare-nek az egyik este, műtermének ajtajában állva öltönyben és nyakkendőben, munkából hazatérve, mielőtt nekiállnék vacsorát főzni, és hozzám vágja az egyiket; meglepően jól repül, és kisvártatva a folyosó két végén állunk, és kis szobrokkal dobáljuk egymást, próbára téve aerodinamikájukat. Másnap arra jövök haza, hogy Clare egész seregnyi papír-és drótmadarat készített, ott lógnak a nappali mennyezetéről. Egy héttel később a hálószobánk ablakai tele vannak absztrakt, kék, áttetsző formákkal, amelyet a nap a szobán át a falra vetít, égboltot alkotva Clare festett madarainak. Gyönyörű.

Másnap este állok Clare műtermének ajtajában, nézem, amint fekete vonalak sűrűjét rajzolja egy picike, vörös madár köré. Egyszeriben látom Clare-t a kis szobájában, körülzárva a munkáival, és rájövök, hogy mondani akar valamit, és tudom, mit kell tennem.

1994. április 13., szerda

(Clare 22, Henry 30 éves)

CLARE: Hallom Henry kulcsát zörögni a zárban, és akkor lépek ki a műteremből, amikor ő belép. A legnagyobb meglepetésemre egy tévékészüléket hoz. Nincs tévénk, mert Henry nem nézheti, én meg nem tévézem egyedül. A tévé régi, kicsi, poros, fekete-fehér készülék törött antennával.

– Szia, édes, megjöttem – mondja Henry, és leteszi a készüléket az ebédlőasztalra.

– Juj, de koszos – mondom. – Az utcán találtad? Henry megsértődik.

– A Unique-nál vettem. Tíz dolcsiért.

– Miért?

– Ma este lesz egy műsor, amelyet meg kéne néznünk.

– De… – El nem tudom képzelni, milyen műsor kedvéért kockáztatná meg Henry az időutazást.

– Semmi vész, én nem nézem. Azt akarom, hogy te lásd.

– Ó. Mit? – Fogalmam sincs a tévéműsorokról.

– Meglepetés. Nyolckor lesz.

A tévé az ebédlő padlójára kerül, amíg vacsorázunk. Henry semmiféle kérdésre nem hajlandó válaszolni, viszont ugrat, hogy mihez kezdenék, ha lenne egy nagy műtermem.

– Mit számít? Van egy budim. Lehet, hogy áttérek az origamira.

– De komolyan?

– Nem tudom. – Feltekerem a villámra a tésztát. – Minden makettot százszoros nagyságban készítenék el. Öt méterszer ötméteres papírokra rajzolnék. Görkorcsolyán jutnék el a műterem egyik végéből a másikba. Hatalmas hordókat állítanék fel meg egy japán festőrendszert meg egy tízfontos Reina-keverőt… – Rabul ejt a képzeletbeli műterem, de amikor a létezőre gondolok, vállat vonok. – No igen. Talán majd egyszer. – Jól megélünk Henry fizetéséből meg az én részvényeim hozamából, de ahhoz, hogy megengedhessek magamnak egy igazi műtermet, el kéne mennem dolgozni, és akkor nem maradna időm a művészetemre. Ez amolyan 22-es csapdája. Az összes művészbarátom pénz-vagy időhiányban szenved, vagy mindkettőben. Charisse nappal számítógépprogramokat tervez, éjjel művészetet. Gomezzal a jövő hónapban házasodnak össze. – Mit vegyünk Gomezéknak nászajándékba?

– Huh? Nemtőm. Nem adhatnánk nekik az összes kávéfőzőnket?

– A nagyobb részüket becseréltük mikróra meg kenyérsütőre.

– Ja, persze. Hé, mindjárt nyolc óra. Fogd a kávéd, gyerünk a nappaliba. – Henry viszi a tévét, én pedig mindkettőnk kávéját. A kávézóasztalra teszi a készüléket, vacakol a hosszabbítóval meg a gombokkal, végül leülünk a pamlagra, és egy vízágy hirdetését nézzük a 9-es csatornán. A kép olyan, mintha a bemutatóteremben havazna. – A fene egye meg – mondja Henry, a képernyőt lesve. – A Unique-nál jobban működött. – Az Illinois Lottó lógója tűnik fel a képen. Henry benyúl a nadrágzsebébe, egy kis, fehér papírdarabot nyom a kezembe. – Fogd. – Egy lottószelvény.

– Édes Istenem. Csak nem…

– Pszt. Nézd. – A lottó emberei, komoly, öltönyös urak, nagy fanfarral jelentik be a képernyőn véletlenszerűen felbukkanó pingponglabdákon lévő számokat. 43, 2, 26, 51, 10, 11. Természetesen megegyeznek a kezemben lévő szelvény számaival. A lottó emberei gratulálnak nekünk. Nyolcmillió dollárt nyertünk.

Henry kikapcsolja a tévét. Mosolyog.

– Jó kis trükk, mi?

– Nem tudom, mit mondjak. – Henry látja, hogy nem tapsikolok örömömben.

– Mondd azt, hogy „Köszönöm, drágám, hogy előteremtetted a pénzt egy házra”. Nekem ennyi elég.

– De… Henry… ez hamis.

– Dehogy, nem! Az ott egy igazi lottószelvény. Ha beviszed a Katz Csemegébe, Minnie a nyakadba fog ugrani, Illinois állam pedig kiállít neked egy igazi csekket.

– De hát tudtad.

– Naná. Persze. Csak meg kellelt néznem a holnapi Tribben.

– De hiszen ez… csalás.

Henry drámaian a homlokára csap.

– Milyen ostoba voltam! Tökéletesen elfelejtettem, hogy az embernek úgy kell lottószelvényt vásárolnia, hogy sejtelme sincs a számokról. Ezen segíthetünk. – Kimegy a konyhába, egy doboz gyufával jön vissza. Meggyújt egyet, a szelvényhez közelíti.

– Ne!

Henry elfújja a gyufát.

– Nem számít, Clare. Minden héten megnyerhetnénk a lottót a következő évben, ha kedvünk tartaná. Ha tehát ellenzed a dolgot, nem nagy ügy. – A szelvény csücske egy picikét megperzselődött. Henry mellém ül a pamlagra. – Mondok valamit. Őrizd meg a szelvényt, és ha úgy érzed, be akarod váltani, akkor azt tesszük, ha meg oda akarod adni az első hajléktalannak, megteheted azt is…

– Nem tisztességes.

– Mi nem tisztességes?

– Nem háríthatod rám ezt a hatalmas felelősséget.

– Nos, nekem így is, úgy is jó. Tehát ha úgy érzed, kicsaljuk Illinois államtól azt a pénzt, amelyet ők viszont a keményen dolgozó balekoktól csaltak ki, felejtsük el az egészet. Biztosan képesek leszünk kitalálni valami mást, hogy nagyobb műtermed lehessen.

Ó. Egy nagyobb műterem. Megértem, hogy Henry bármikor nyerhetett volna a lottón; hogy sosem izgatta, mert nem normális; hogy azért tette félre fanatikus igyekezetét, hogy normális emberként éljen, hogy nekem akkora műtermem legyen, amelyikben görkorcsolyázhatok; hogy hálátlan vagyok.

– Clare? Föld, Clare-hez!

– Köszönöm – mondom teljesen váratlanul. Henry felhúzza a szemöldökét.

– Ez azt jelenti, hogy beváltjuk?

– Nem tudom. Azt jelenti, „Köszönöm”.

– Szívesen. – Kínos csend. – Hé, kíváncsi lennék, mi van a tévében.

– Hó.

Henry nevet, feláll, magához húz.

– Gyere, költsük el ebül szerzett nyereményünket.

– Hová megyünk?

– Nemtőm. – Henry kinyitja az előszobaszekrényt, a kezembe nyomja a kabátom. – Hé, vegyünk Gomeznak és Charisse-nek egy autót nászajándékba.

– Azt hiszem, borospoharakat kaptunk tőlük. – Tánclépésben megyünk le a lépcsőn. Kinn tökéletes tavaszi este van. Állunk a házunk előtt, és Henry megfogja a kezem, és én ránézek és felemelem egymásba fonódott kezünket, és Henry megforgat, és pillanatokon belül táncolunk végig a Belle Plaine Avenue-n, nincs más zene, csak az elhúzó kocsik zaja meg a nevetésünk meg a cseresznyevirágok illata, amelyek mint megannyi hópehely hullnak a járdára, amint a fák alatt táncolunk.

1994. május 18., szerda

(Clare 22, Henry 30 éves)

CLARE: Házat próbálunk venni. A házkeresés elképesztő. Olyan emberek, akik egyébként semmilyen körülmények között meg nem hívnának az otthonukba, most szélesre tárják ajtajukat, hagyják, hogy bepillants a mellékhelyiségeikbe, megítéld a tapétájukat, kényes kérdéseket tégy fel a csatornázásról.

Henry meg én igen eltérő módon nézzük a házakat. Én lassan megyek végig, megnézem a famunkát, a szerelvényeket, a fűtésről kérdezősködöm, megfigyelem, nincs-e beázás a pincében. Henry csak a ház végébe megy, kinéz a hátsó ablakon, és onnan bólogat. Az ingatlanügynökünk, Carol holdkórosnak tartja. Azt mondom Carolnak, Henry megszállott kertész. Egy ilyen nap után autózunk haza Carol irodájából, amikor úgy döntök, kifaggatom Henryt bolondériájának rendszeréről.

– Mi a fenét művelsz? – kérdezem udvariasan.

– Nem tudom, akarsz-e róla tudni – mondja zavartan Henry –, de jártam a leendő otthonunkban. Nem tudom, mikor, de nagyon szép őszi nap volt – lesz –, késő délután. Egy ablaknál álltam a ház végében a mellett a márványlapos kisasztal mellett, amelyet a nagymamádtól kaptál, és a hátsó kerten át egy téglaépület ablakát néztem, amely a műtermed lehetett. Te papírt készítettél odabenn. Kéket. Sárga kendővel kötötted hátra a hajad, zöld pulóver volt rajtad meg a szokásos gumikötényed és minden. A kertben egy tuja áll. Mintegy húsz percig voltam ott. Így aztán megpróbálom megtalálni, amit láttam, és ha megtalálom, az lesz a házunk.

– Jesszusom. Miért nem említetted? Most én érzem hülyén magam.

– Jaj, ne. Nem kell. Csak azt hittem, élvezni fogod, ha normálisan csináljuk. Úgy értem, olyan alapos vagy, annyi könyvet olvastál el a témáról, és azt hittem, igazán keresni akarsz, tudod, nem elfogadni az elkerülhetetlent.

– Valakinek kérdeznie kell a termeszekről, az azbesztről, a száraz rothadásról, a szivattyúkról…

– Pontosan. Folytassuk tehát ugyanígy, és külön-külön végül közös megegyezésre fogunk jutni.

Ez idővel be is következik, bár előtte volt néhány feszült pillanat. Elbűvöl egy fehér elefánt az East Roger's Parkban, egy szörnyűséges környéken a város északi peremén. Kúria, Viktória-korabeli udvarház, elegendő lenne egy tizenkét főből álló családnak meg a teljes személyzetnek. Már mielőtt megkérdezem, tudom, hogy nem ez a mi házunk; Henryt megrémíti, még mielőtt belépünk az ajtaján. A hátsó kert egy hatalmas drogéria parkolója.

Odabenn megtalálhatók egy valóban csodaszép ház alapvető kellékei; nagy belmagasság, márványpárkányos kandallók, díszes famunkák…

– Kérlek – nyafogom. – Olyan hihetetlen.

– Igen, hihetetlen, ez a helyes kifejezés. Ebben a házban hetente minimum egyszer megerőszakolnának és kirabolnának minket. Ráadásul teljesen fel kell újítani, új vezetékek kellenének, új vízvezeték, új fűtés, valószínűleg új tető is… Egyszerűen ez nem az.

Henry hangja végleges, azé az emberé, aki látta a jövőt, és eszében sincs elrontani. Ezután néhány napig duzzogok. Henry elvisz szusit enni.

– Szívemnek szíve. Szólj hozzám.

– Nem szólok hozzád.

– Tudom. De duzzogsz. És inkább tűröm a duzzogásod, mintsem hogy a józan ész ellenére tegyünk.

Jön a pincérnő, gyorsan megbeszéljük a menüt. Nem akarok veszekedni a Katsuban, a kedvenc szusiéttermemben, ahová gyakran járunk. Rájövök, hogy Henry számított erre, és ehhez jön meg a szusi nyújtotta élvezet. Mindennek a célja az, hogy megbékítsen. Goma-et rendelünk, hidzsikit, futomakit, kappamakit és különböző nyers dolgok imponáló sokaságát szögletes rizsfalatokon. Kiko, a pincérnő felveszi a rendelést és eltűnik.

– Nem haragszom rád. – Ez csak részben igaz. Henry felhúzza a szemöldökét.

– Oké. Jól van. Akkor mi baj?

– Tökéletesen biztos vagy benne, hogy ahol jártál, a mi házunk? Mi van, ha tévedsz, és elmegyünk egy igazán jó vásár mellett, mert a hátsó kert látképe nem passzol?

– Annyi holmink volt odabenn, hogy csakis a mi házunk lehetett. Persze lehet, hogy nem az első házunk – nem voltam olyan közel hozzád, hogy tisztán lássam, mennyi idős vagy. Meglehetősen fiatalnak találtalak, de lehet, hogy csupán jól karbantartott voltál. De esküszöm, hogy igazán szép volt, és nem isteni egy olyan műterem hátul?

Sóhajtok.

– De. Az lesz. Istenem. Bárcsak videóra vehetned néhány kirándulásod. Szeretném látni azt a házat. Nem tudtad megnézni a címet, amíg ott voltál?

– Sajnálom. Csak amolyan röpke kirándulás volt. Néha megadnék mindent, ha felnyithatnám Henry agyát, és megnézhetném az emlékeit, mint egy filmet. Emlékszem milyen volt, amikor először használtam számítógépet; tizennégy éves voltam, és Mark tanítgatott rajzolni a Macintoshán. Mintegy tíz perc elteltével szerettem volna bedugni a kezem a képernyőn, és megfogni az igazi valamit, bármi lett légyen is az. Szeretem közvetlenül csinálni a dolgokat, megérinteni a textúrákat, látni a színeket. A házkeresés Henryvel megőrjít. Olyan, mint vezetni azokat a szörnyű távirányítású játékautókat. Mindig nekiviszem őket a falnak. Szándékosan.

– Henry. Bántana, ha egy darabig egyedül keresnék házat?

– Nem, azt hiszem, nem. – Megbántottam. – Ha igazán akarod.

– Nézd, úgyis azon a helyen fogunk kikötni, igaz? Úgy értem, semmi sem változik.

– Igaz. Ne törődj velem. De próbálj nem beleszeretni egyéb elvarázsolt kastélyba, jó?

Vagy egy hónap és húsz-egynéhány ház után bukkanok rá. Ainslie-ben van, a Lincoln Square-en, 1926-ban épült piros téglás ház. Carol kinyitja a kulcstartó dobozt, vacakol a zárral, és amint az ajtó kinyílik, elönt valami bizonyosság, hogy ez az… egyenesen a hátsó ablakhoz megyek, kinézek a hátsó kertbe, és ott a leendő műtermem, és ott a tuja, és amikor megfordulok, Carol kérdőn néz rám.

– Megvesszük – mondom. Eléggé meglepődik.

– Nem akarod megnézni a ház többi részét? No és mit szól a férjed?

– Ó, ő már látta. De azért igen, nézzük meg a házat.

1994. július 9., szombat

(Henry 31, Clare 23 éves)

HENRY: Ma költöztünk. Egész nap kánikula volt; a költöztetőkre rátapadt az ing, amikor reggel feljöttek a lépcsőn, mosolyogva, mert azt hitték, egy két hálószobás lakás nem nagy ügy, ebéd előtt elkészülnek. Lehervadt az arcukról a mosoly, amikor meglátták Clare súlyos Viktória-korabeli bútorait meg az én hetvennyolc láda könyvemet. Most sötét van, és Clare meg én a házban kószálunk, simogatjuk a falakat, a cseresznyefa ablakpárkányokat. Meztelen talpunk csattog a padlón. Vizet engedünk a karmos lábú fürdőkádba, ki-be kapcsoljuk a súlyos Universal tűzhelyet. Az ablakok csupaszok; nem gyújtunk villanyt, az utcai fény beárad az üresen álló kandallóra a poros üvegen át. Clare szobáról szobára jár, cirógatja a házát, a házunkat. Követem, nézem, ahogyan fülkéket, ablakokat, szekrényeket nyitogat. Lábujjhegyre áll az ebédlőben, az ujja hegyével megérinti a csiszolt üveg csillárt. Aztán leveszi a blúzát. A nyelvem végigfut a keblén. A ház magába fogad minket, figyel minket, mérlegel minket, amint először szeretkezünk benne, a sok-sok alkalomból legelőször, és később, amikor kifáradtan fekszünk a csupasz padlón a ládák között, érzem, hogy megtaláltuk az otthonunkat.

1994. augusztus 28., vasárnap

(Clare 23, Henry 31 éves)

CLARE: Nyirkos, ragacsos, forró vasárnap délután van, Henry, Gomez meg én Evanstonban lopjuk a napot. A délelőttöt a Lighthouse Beachen töltöttük, hancúroztunk a Michigan-tóban, süttettük magunkat a nappal. Gomez azt akarta, hogy temessük a homokba, Henry meg én engedelmeskedtünk. Megettük a magunkkal vitt kaját, szunyókáltunk. Most a Church Street árnyékos oldalán ballagunk, Orangsiclest nyalogatunk, naptól megrészegülten.

– Clare, csupa homok a hajad – mondja Henry. Megállok, előrehajolok, és kiporolom a hajam, mint valami szőnyeget. Egy egész strandnyi homok hull ki belőle.

– Nekem a fülem van tele homokkal. Meg a megnevezhetetlenem – mondja Gomez.

– Örömmel fejbe csapnálak, de a többit magadnak kell elintézned – mondom. Kis szellő támad, odatartjuk elé a testünket. Feltekerem a hajam a fejem tetejére, és nyomban jobban érzem magam.

– Most mit csináljunk? – kérdezi Gomez. Henryvel összenézünk.

– Könyváruház – mondjuk egyszerre. Gomez felnyög.

– Jaj, Istenem. Könyvesboltba ne. Uram, úrnőm, könyörüljetek alázatos szolgátokon…

– Tehát Könyváruház – mondja kegyesen Henry.

– Csak ígérjétek meg, hogy nem töltötök ott, mondjuk, három óránál többet…

– Azt hiszem, ötkor zárnak – mondom neki –, és már fél három van.

– Elmehetnél inni egy sört – mondja Henry.

– Azt hittem, Evanstonban szesztilalom van.

– Nem, azt hiszem, már nincsen. Ha igazolod, hogy nem vagy egyetemista, kaphatsz egy sört.

– Veletek megyek. Mindenki egyért, egy mindenkiért. – Ráfordulunk a Shermanre, elmegyünk az egykori Marshall Field's előtt, amely ma cipőbolt, majd az egykori Egyetemi Színpad előtt, amely most Gap márkabolt. Befordulunk a virágos és a suszter közötti mellékutcába, és íme, itt a Könyváruház. Benyitok, és úgy lépünk be a félhomályos, hűvös boltba, mintha a múltba lépnénk.

Roger a rendetlen kis pult mögött ül, és egy pirospozsgás, ősz úrral beszélget valamit a kamarazenével kapcsolatban. Elmosolyodik, amikor meglát minket.

– Clare, van itt valami, ami tetszeni fog magának – mondja. Henry egyenesen a bolt hátsó felébe megy, ahol a nyomatok meg a bibliofil ritkaságok vannak. Gomez járkál a sorok között, nézi a különböző részlegeket jelző, fura kis tárgyakat: egy nyereg jelzi a vadnyugati regényeket, egy vadászsapka a krimiket. Kivesz egy gumicukorkát a gyerekkönyveknél lévő tálból, feledve, hogy a gumicukor évek óta áll ott, súlyos testi sértést is okozhat. Roger egy holland papírminta-gyűjteményt tartogat számomra, a könyvben eredeti minták vannak. Rögtön látom, hogy igazi kincs, így a pult melletti asztalra teszem: ez az első darabja a köteteknek, amelyeket meg akarok venni majd. Aztán álmatagon tanulmányozni kezdem a polcokat, beszívom a papír, a ragasztó, a régi kárpitok és fa sűrű illatát. Henry bent ül a képzőművészeti részleg padlóján, valamit tart az ölében. Barnára van sülve, a haja szanaszét áll. Örülök, hogy levágatta. Most jobban hasonlít önmagára, rövid hajjal. Miközben nézem, felemeli a kezét, hogy egy papírcsíkot tekerjen az ujja köré, de rájön, hogy túl rövid, és megvakarja a fülét. Szeretném megérinteni, beletúrni a mókás, borzas hajába, de sarkon fordulok, és inkább beveszem magam az utazási részlegbe.

HENRY: Clare a központi teremben áll az újonnan jött könyvek összevissza halma mellett. Roger nem igazán szereti, ha az emberek a még fel nem árazott kötetekhez nyúlnak, de megfigyeltem, hogy Clare nagyjából azt tesz a boltjában, amit akar. Egy kis, vörös könyv fölé hajol. A haja szabadulni akar a feje tetejéről, napozóruhájának egyik vállpántja lecsúszott, kissé kilátszik a fürdőruhája. Ez annyira szívbe markoló, annyira erőteljes, hogy sürgősen oda kell mennem hozzá, meg kell érintenem őt, és ha senki sem látja, talán belé kell harapnom, ugyanakkor nem akarom, hogy ez a pillanat véget érjen, és egyszerre csak meglátom Gomezt, aki a krimirészlegnél áll, Clare-t nézi, és az arckifejezése annyira az én érzéseimet tükrözi, hogy észre kell vennem…

Ebben a pillanatban Clare felnéz rám és megszólal: – Henry, nézd, Pompeji. – Elém tartja a csöppnyi képeslap könyvet, és a hangjában valami azt fejezi ki, Látod, téged választottalak. Odamegyek hozzá, átfogom a vállát, megigazítom a lecsúszott pántot. Amikor egy másodperc múlva felpillantok, Gomez már háttal áll nekünk, és elmélyülten tanulmányozza az Agatha Christie-ket.

1995. január 15., vasárnap

(Clare 23, Henry 31 éves)

CLARE: Én mosogatok, Henry zöldpaprikát aprít. Ezen a korai vasárnap estén, a januári hó fölött a hátsó kertünkben a nap igen rózsásan nyugszik le; chilit főzünk, és a Sárga tengeralattjárót énekeljük:

In the town where I was born

Lived a man who sailed to sea…

A tűzhelyen a hagyma sistereg a serpenyőben. És mi azt énekeljük, And ourfriends are all on board, és egyszerre azt hallom, hogy a hangom magában szól, és megfordulok, és Henry ruhái egy halomban hevernek, a kés a konyhakövön. A vágódeszka szélén egy fél paprika inog.

Elzárom a tüzet, befedem a hagymát. Leülök a ruhahalom mellé, magamhoz szorítom a Henry testétől még meleg ruhadarabokat, és addig ülök ott, amíg immár az én testemtől melegek, aki fogom őket. Aztán felállók, bemegyek a hálószobánkba, a ruhákat összehajtom és az ágyunkra teszem. Aztán elkészítem a legjobb tudásom szerint a vacsorát, egyedül eszem, várva és vívódva.

1995. február 3., péntek

(Clare 23, Henry 31 és 39 éves)

CLARE: Gomez és Charisse és Henry meg én az ebédlőasztalnál ülünk, és Modern kapitalista szellemi vetélkedőt játszunk. A játékot Gomez és Charisse találták ki. Monopoly-készlettel játsszuk. Kérdésekre kell válaszolni, pontokat gyűjteni, pénzt felhalmozni, és kizsákmányolni játékostársainkat. Gomez jön. Megrázza a kockát, hatost dob, és a Közösségi Kincstáron köt ki. Húz egy kártyát.

– Oké, mindenki. Milyen modern műszaki találmányt ásnátok el a társadalom javára?

– A televíziót – mondom.

– A textilöblítőket – mondja Charisse.

– A mozgásérzékelőt – mondja indulatosan Henry.

– Én a puskaporra szavazok.

– Az aligha modern – mondom.

– Oké. A futószalagot.

– Nem válaszolhatsz kétszer – mondja Henry.

– Dehogynem. Különben is, miféle marhaság ez a „mozgásérzékelő”?

– A mozgásérzékelők állandóan lebuktatnak a könyvrakásoknál a Newberryben. Ezen a héten kétszer kötöttem ki a könyvrakásoknál munkaidő után, és mihelyt megjelenek, már ott is az őr ellenőrizni. Az agyamra megy.

– Nem hinném, hogy a proletariátus sokat nyerne a mozgásérzékelő fel nem találásával. Clare meg én tíz-tíz pontot kapunk a helyes válaszokért, Charisse ötöt a kreativitásáért, és Henry hármat lép vissza, mert az egyén szükségleteit többre becsülte a közjavánál.

– Akkor visszamegyek a starthoz. Kérek 200 dollárt, bankár. – Charisse odaadja Henrynek a pénzét.

– Hoppá – mondja Gomez. Rámosolygok. Én jövök. Négyet dobok.

– Park Place. Megveszem. – Hogy megvehessek bármit, helyesen kell válaszolnom egy kérdésre. Henry húz a szerencsecsomagból.

– Kivel szeretnél a következők közül vacsorázni és miért: Adam Smith, Kari Marx, Rosa Luxembourg, Alan Greenspan?

– Rosával.

– Miért?

– Neki a legérdekesebb a halála.

Henry, Charisse és Gomez megbeszélik, és úgy döntenek, megvehetem a Park Place-t. Odaadom Charisse-nek a pénzem, ő átadja a közjegyzői okiratot. Henry dob, és a jövedelemadónál köt ki. A jövedelemadónak saját kártyái vannak. Mind feszültek vagyunk, rossz előérzetünk van. Henry elolvassa a kártyát.

– Nagy ugrás előre.

– A francba. – Mind visszaadjuk Charisse-nek az összes ingatlanunkat, ő pedig visszateszi őket, a sajátjaival együtt, a bank kezelésébe.

– Hát ennyit a Park Place-ről.

– Bocs. – Henry a tábla felénél jár, a St. Jamesen. – Megveszem.

– Szegény kis St. Jamesem – sopánkodik Charisse. Én húzok egy lapot az ingyenes parkolás csomagból.

– A japán jen és a dollár viszonyára vagyok kíváncsi.

– Fogalmam sincs. Kitől jött ez a kérdés?

– Tőlem. – Charisse mosolyog.

– Mi a válasz?

– Egy dollár 99,8 jen.

– Oké. Nincs St. James. Te jössz. – Henry átadja Charisse-nek a kockát. Charisse négyest dob, és börtönbe kerül. Húz egy kártyát, azon olvasható a bűne: bennfentes kereskedés. Nevetünk.

– Ez inkább rátok jellemző, srácok – mondja Gomez. Henry meg én szerényen mosolygunk. Mostanában tarolunk a tőzsdén. Hogy kijusson a börtönből, Charisse-nek három kérdésre kell válaszolnia.

Gomez húz a szerencsecsomagból.

– Nevezz meg két híres művészt, akiket Trockij Mexikóban ismert meg.

– Diego Rivera és Frida Kahlo.

– Helyes. Második kérdés: mennyit fizet a Nike naponta vietnami munkásainak azoknak a nevetségesen drága edzőcipőknek a gyártásáért?

– Jaj, Istenem. Nem tudom… három dollárt? Tíz centet?

– Mit válaszolsz?

Hatalmas csörömpölés a konyhában, de Henry olyan határozottan mondja, hogy „Üljetek le!”, hogy mind leülünk. Kirohan a konyhába. Charisse és Gomez döbbenten néznek rám. Rázom a fejem.

– Nem tudom. – De igen. Halk beszédet és egy nyögést hallok. Charisse és Gomez dermedten figyelnek. Felállók, és halkan követem Henryt.

A földön térdel, egy konyharuhát szorít a linóleumon fekvő meztelen férfi fejére, aki természetesen Henry. Az edényeinket tároló faszekrény az oldalán hever; az üvege betört, az összes tányér kiömlött és darabokra tört. Henry a törmelék közepén fekszik, üvegszilánkok borítják, vérzik. Mindkét Henry rám néz, az egyik könyörögve, a másik sürgetőn. Letérdelek Henry mellé, Henry fölé.

– Honnan ez a sok vér? – suttogom.

– Azt hiszem, mind a hajas fejbőrből – súgja Henry.

– Hívjunk mentőt – mondom. Szedegetni kezdem az üvegszilánkokat Henry melléből. Becsukja a szemét.

– Ne – mondja. Abbahagyom.

– Atyaúristen! – Gomez áll az ajtóban. Látom, hogy Charisse mögötte áll lábujjhegyen, próbál átnézni a válla fölött.

– Hűha – tolja félre Gomezt. Henry egy konyharuhát dob fekvő énjének nemi szervére.

– Jaj, Henry, amiatt ne aggódj, milliónyi modellt rajzoltam…

– Szeretnék megőrizni egy csöppnyi intimitást – csattan fel Henry. Charisse hátrahőköl, mint akit felpofoztak.

– Figyelj, Henry… – harsogja Gomez. Nekem ez már sok.

– Mindenki fogja be – kérem kimerülten. A legnagyobb meglepetésemre elhallgatnak. – Mi lesz? – kérdezem Henryt, aki a földön fekszik, grimaszol, és próbál nem mozdulni. Kinyitja a szemét, és pár pillanatig csak néz fel rám, mielőtt válaszolna.

– Pár perc múlva elmegyek – mondja végül halkan. Henryre néz. – Adj egy italt. – Henry elmegy, és egy vizespohár Jack Danielsszel jön vissza. Felemelem Henry fejét, akinek körülbelül az ital egyharmadát sikerül meginnia.

– Okos dolog ez? – kérdezi Gomez.

– Nem tudom. Nem érdekel – szól Henry a konyhakőről. – Pokolian fáj. – Elakad a lélegzete. – Vigyázzatok! Csukjátok be a szemeteket…

– Miért…? – kezdi Gomez.

Henry összerándul a földön, mintha áram csapott volna belé. A feje vadul ráng és azt kiáltja, „Clare!”, és becsukom a szemem. Olyan hang hallatszik, mint amikor egy lepedő kettéhasad, csak jóval hangosabban, aztán üveges porceláncsörömpölés, és Henry eltűnt.

– Jaj, Istenem – mondja Charisse. Henry meg én egymásra nézünk. Ez más volt, Henry. Ez csúf és erőszakos volt. Mi történik veled? Sápadt arca elárulja, hogy ő sem tudja. Megnézi a whyskit, nincsenek-e benne üvegszilánkok, aztán megissza.

– Mi ez a sok üveg? – kérdezi Gomez, és finomkodva lesöpri magát.

Henry feláll, nyújtja nekem a kezét. Finom vér-, üveges porcelánköd borítja. Felállók, Charisse-re nézek. Nagy vágás van az arcán; úgy gördül le rajta a vér, mint egy könnycsepp.

– Minden, ami nem része a testemnek, hátramarad – magyarázza Henry. Megmutatja, hogy hiányzik egy foga; ki kellett húzni, mert állandóan elveszett belőle a tömés. – Tehát bármikorra mentem vissza, legalább az üveg nincs ott, nem kell csipesszel kiszedegetni belőlem.

– Nem, de itt igen – mondja Gomez, és gyengéden kivesz egy üvegszilánkot Charisse hajából. Azt hiszem, igaza van.

KÖNYVTÁRI SCIENCE FICTION

1995. március 8., szerda

(Henry 31 éves)

HENRY: Matt meg én bújócskázunk a Különleges Gyűjtemények könyvrakásai között. Azért keres, mert kalligráfiai bemutatót szándékozunk tartani a Newberry egyik kurátorának és Szépírói Hölgyklubjának. Azért bújtam el, mert szeretném felvenni az összes ruhadarabomat, mielőtt rám találna.

– Gyere már, Henry, várnak ránk – kiáltja Matt valahonnan a Korai Amerikai Plakátok tájáról. Én a Huszadik Századi Francia livres d'artistes táján bújok bele éppen a nadrágomba.

– Csak egy perc, szeretnék megtalálni még valamit – kiáltom. Megjegyzem magamban, hogy az ilyen alkalmakra nem ártana megtanulnom a hasbeszélést. Matt hangja közeledik.

– Tudod, hogy Mrs. Connellynek kismacskái lesznek, hát hagyd a fenébe, menjünk már innen… – Bedugja a fejét az én soromba, amint éppen az ingem gombolom. – Mit csinálsz?

– Tessék?

– Már megint meztelenül mászkáltál a könyvrakások között, mi?

– Lehet. – Közömbös próbálok maradni.

– Jézusom, Henry. Add ide a kocsit. – Matt megragadja a könyvekkel megrakott kocsit, és tolni kezdi az olvasóterem felé. A súlyos fémajtó nyílik és csukódik. Felveszem a zoknim és a cipőm, megkötöm a nyakkendőm, leporolom és felveszem a zakóm. Aztán bemegyek az olvasóterembe, megállok Matt-tel szemben a hosszú asztal végén, az asztal körül gazdag középkorú hölgyek ülnek, és elkezdem az előadást Rudolf Kochnak, az írás géniuszának különböző betűtípusairól. Matt filceket hajtogat szét, dossziékat nyitogat, intelligens megjegyzéseket tesz Koch-ról, és az óra végén úgy tűnik, ezúttal megúszom a dolgot. A boldog hölgyek elvonulnak ebédelni. Matt meg én az asztal körül sürgünk-forgunk, a könyveket visszatesszük dobozaikba, azokat meg a kocsira.

– Elnézést a késésért – mondom.

– Ha nem lennél briliáns – mondja Matt –, már kicserzettünk volna, és a te bőröddel kötöttük volna be újra a Das Manifest der Nacktkultur című kötetet.

– Olyan könyv nincs is.

– Akarsz fogadni?

– Nem. – Visszatoljuk a kocsit a raktárba, a könyveket és a dossziékat visszatesszük a polcokra. Meghívom Mattét ebédelni a Beau Thaiba, és minden meg van bocsátva, ha elfeledve nincs is.

1995. április 11., kedd

(Henry 31 éves)

HENRY: Van a Newberryben egy lépcsőház, amelytől félek. Annak a hosszú folyosónak a keleti végében van, amelyik végigfut mind a négy szinten, és elválasztja az olvasótermeket a raktáraktól. Nem pompás, mint a főlépcső a márványlépcsőivel meg a faragott korlátaival. Nincsenek ablakai. Fluoreszkáló lámpái vannak, salaktégla falai, betonlépcső sárga biztonsági csíkokkal. Minden szinten ablaktalan fémajtók vannak. De nem ezektől tartok. Amit ebben a lépcsőházban egy csöppet sem szeretek, az a Ketrec.

A Ketrec négy szint magas, és a lépcsőház közepén van. Első pillantásra liftketrecnek látszik, de nincs és sosem volt benne lift. A Newberryben senki sem tudja, mire szolgál a Ketrec, vagy hogy miért állították fel. Szerintem azért hozták létre, hogy az emberek ne ugorjanak le a lépcsőházban, ne végezzék összetört csont-és húshalmazként. A Ketrec bézs színűre van festve. Acélból van.

Amikor a Newberrybe jöttem dolgozni, Catherine megmutatta minden zegzugát. Büszkén mutatta a raktárt, a műtárgyszobát, a használaton kívüli szobát a keleti összekötőn, ahol Matt szokta gyakorolni az éneklést, McAllister döbbenetesen rendetlen kuckóját, az ösztöndíjasok kutatószobáit, a személyzeti ebédlőt. Amikor Catherine kinyitotta a lépcsőház ajtaját útban a konzerválórészleg felé, egy pillanatra pánikba estem. Rápillantottam a Ketrec drótketrecére, és megmakacsoltam magam, mint az ideges ló.

– Mi ez? – kérdeztem Catherine-t.

– Jaj, csak a Ketrec – felelte könnyedén.

– Felvonó?

– Nem, csak egy ketrec. Nem hinném, hogy bármire is jó.

– Ó. – Odaléptem, megnéztem. – Van odalenn ajtaja?

– Nem. Nem lehet bemenni.

– Ó. – Felmentünk a lépcsőn, folytattuk utunkat. Azóta kerülöm azt a lépcsőházat. Megpróbálok nem gondolni a Ketrecre; nem szeretnék nagy ügyet csinálni belőle. De ha egyszer belekerülök, nem fogok tudni kijönni.

1995. június 9., péntek

(Henry 31 éves)

HENRY: A Newberry negyedik szintjén, a férfimosdóban materializálódom. Napokra eltűntem, 1973-ban vesztem el, Indiana mezőgazdasági részén, és fáradt vagyok, éhes és borotválatlan; ami a legrosszabb, jókora monoklim van, és nem találom a ruhám. Bezárkózom az egyik fülkébe, és gondolkodom. Közben bejön valaki, lehúzza a cipzárját, megáll az egyik piszoár előtt, vizel. Amikor végzett, felhúzza a cipzárt, áll egy pillanatig, és éppen ekkor tüsszentek.

– Ki az? – kérdezi Roberto. Némán ülök. Az ajtó és a fülke közti résen át látom, hogy Roberto lassan lehajol, és az ajtó alatt beles a lábamra.

– Henry? – mondja. – Idehozatom Matt-tel a ruháidat. Légy szíves, öltözz fel, és gyere az irodámba.

Beoldalgok Roberto irodájába, leülök vele szemben. Telefonál, ezért vethetek egy pillantást a naptárára. Péntek van. Az íróasztal fölötti óra 2.17-et mutat. Valamivel több mint huszonkét órát voltam távol. Roberto gyengéden leteszi a kagylót, felém fordul.

– Csukd be az ajtót – mondja. Ez puszta formalitás, mert szobáink falai nem érnek a mennyezetig, de megteszem.

Roberto Calle az olasz reneszánsz kitűnő tudósa és a Különleges Gyűjtemények főnöke. Általában rendkívül szangvinikus ember, aranyló, szakállas és bizalomgerjesztő; most szomorúan néz rám bifokális szemüvege fölött.

– Ilyesmire egyáltalán nincs szükségünk, tudod – mondja.

– Igen – mondom. – Tudom.

– Megkérdezhetem, hol szerezted ezt az igazán impozáns monoklit? – Roberto hangja komor.

– Azt hiszem, nekimentem egy fának.

– Persze. Milyen ostoba voltam, hogy nem gondoltam erre. – Ülünk, nézzük egymást. Roberto folytatja. – Tegnap arra lettem figyelmes, hogy Matt bemegy az irodádba egy halom ruhával. Minthogy nem először láttam Matt-et ruhaneműkkel futkározni, megkérdeztem, honnan ez az adag, mire azt felelte, a férfimosdóból. Ezért megkérdeztem, miért érezte szükségét annak, hogy a holmit a te szobádba vigye, erre azt mondta, mert úgy néz ki, mint amit te viseltél, és így is volt. De mivel téged sehol sem lehetett megtalálni, a ruhát az íróasztalodon hagytuk.

Szünetet tart, mintha nekem kéne mondanom valamit, de nem jut eszembe semmi ideülő. Folytatja:

– Reggel telefonált Clare, hogy influenzás vagy, nem jössz be. – A kezembe támasztom a fejem. Lüktet a szemem. – Magyarázatot kérek – mondja Roberto.

Nagy a kísértés, hogy azt mondjam, Roberto, 1973-ban ragadtam, és nem tudtam eljönni, és az Indiana állambeli Muncie-ban voltam, napokig éltem egy csűrben, annak a tulajdonosa dekorált ki, mert azt hitte, a birkáival szórakozom. De persze ezt nem mondhatom.

– Nem igazán emlékszem, Roberto – mondom. – Sajnálom.

– Ó. Azt hiszem, Matt viszi el a kasszát.

– Miféle kasszát?

Roberto mosolyog, és úgy érzem, talán mégsem fog kirúgni.

– Matt arra fogadott, hogy meg sem próbálsz magyarázatot adni. Amelia arra, hogy földönkívüliek raboltak el. Isabelle arra, hogy egy nemzetközi kábítószercsempész banda tagja vagy, ezért elrabolt és megölt a maffia.

– És Catherine?

– Ó, Catherine meg én úgy gondoljuk, hogy valami kimondhatatlanul bizarr szexuális elhajlásról van szó, amelyben szerepe van a meztelenségnek meg a könyveknek.

Mély lélegzetet veszek.

– Inkább epilepsziához hasonlít. Roberto szkeptikus.

– Epilepszia? Tegnap délután tűntél el. Monoklid van, csupa karmolás az arcod meg a kezed. Tegnap a pincétől a padlásig átkutattattam a biztonságiakkal az épületet; azt beszélik, szokásod, hogy leveszed a ruhádat a raktárban.

Az ujjaimat bámulom. Amikor felpillantok, Roberto kinéz az ablakon.

– Nem tudom, mit csináljak veled, Henry. Nem szeretnélek elveszíteni. Amikor itt vagy és fel vagy öltözve, igazán… kompetens vagy. De ez nem megy.

Ülünk és percekig nézzük egymást. Végül Roberto megszólal:

– Ígérd meg, hogy többé nem fordul elő.

– Nem tehetem. Bár tehetném. Roberto sóhajt és az ajtóra mutat.

– Menj. Menj és katalogizáld a Quigley-gyűjteményt. Az távol fog tartani egy darabig a bajtól.

(A Quigley-gyűjtemény több mint kétezer darabos Viktória-korabeli jelentéktelen iromány, jobbára a szappanról.) Engedelmesen bólintok, felállók. Roberto ismét megszólal:

– Henry. Olyan rossz, hogy nem mondhatod el nekem. Habozom.

– Igen – mondom. Roberto hallgat. Becsukom magam mögött az ajtót, az irodámba megyek. Matt az íróasztalomnál ül, a naptárából másol valamit az enyémbe.

– Kirúgott? – kérdezi.

– Nem – válaszolom.

– Miért nem?

– Nemtőm.

– Különös. Egyébként megtartottam az előadásodat a Chicagói Könyvkötőknek.

– Kösz. Elvigyelek holnap ebédelni?

– Naná. – Matt az előtte lévő naptárt nézi. – Negyvenöt perc múlva előadásunk van a tipográfia történetéről a Columbia Egyetem egyik évfolyamának. – Bólintok, és keresni kezdem az asztalomon a bemutatandó tárgyakat. – Henry?

– Igen?

– Hol voltál?

– Muncie, Indiana. 1973.

– Hát persze. – Matt az égre emeli a szemét, gúnyosan vigyorog. – Spongyát rá.

1995. december 17., vasárnap

(Clare 24, Henry 8 éves)

CLARE: Kimynél vagyok látogatóban. Havas, decemberi vasárnap délután van. Karácsonyi bevásárláson voltam, és most Kimy konyhájában ülök, forró csokoládét iszom, a lábam melegítem a radiátoron, a vásárlási lázról meg karácsonyi díszekről beszélgetünk. Kimy közben pasziánszozik; csodálom, milyen ügyesen kever, milyen gyakorlott mozdulatokkal húz piros kártyát feketére. A tűzhelyen pörköltféle rotyog. Zaj hallatszik az ebédlőből; feldől egy szék. Kimy felpillant, megfordul.

– Kimy – suttogom. – Egy kisfiú van az ebédlőasztal alatt.

Valaki nevet.

– Henry? – kiáltja Kimy. Nincs válasz. Kimy feláll, az ajtóhoz megy. – Hé, haver. Hagyd ezt abba. Vegyél fel valamit, öregem. – Kimy eltűnik az ebédlőben. Sutyorgás. Nevetgélés. Csend. Egyszerre csak egy meztelen kisfiú bámul rám az ajtóból, aztán hirtelen eltűnik. Kimy visszajön, leül az asztalhoz, folytatja a játékot.

– Hűha – mondom. Kimy mosolyog.

– Mostanában ritkán történik meg. Most felnőtt, amikor jön. De nem jön olyan gyakran, mint régen.

– Sosem láttam még így előremenni, a jövőbe.

– Hiszen még nem sok jövőt éltél meg vele.

Pár másodpercbe telik, amíg megértem, amit mondott. Amikor végre felfogom, eltűnődöm, milyen is lesz az a jövő, amelyet egyre tágabbnak képzelek el, ahogy fokozatosan kinyílik annyira, hogy Henry a múltból jöhessen hozzám. Iszom a csokoládét, bámulom Kimy befagyott kertjét.

– Hiányzik? – kérdezem.

– Igen, hiányzik. De most felnőtt. Amikor kisfiúként jön, olyan, mint egy kísértet, tudod? – Bólintok. Kimy befejezi a játékot, összeszedi a kártyát. Rám néz, mosolyog. – Mikor jön a baba, mi?

– Nem tudom, Kimy. Nem tudom azt sem, egyáltalán lehet-e gyerekünk.

Feláll, a tűzhelyhez megy, megkeveri az ételt.

– Sosem lehessen tudni.

– Igaz. – Sosem lehessen tudni.

Később fekszünk Henryvel az ágyban. Havazik; a radiátorok halkan kattognak. Felé fordulok, rám néz, megszólalok.

– Csináljunk gyereket.

1996. március 11., hétfő

(Henry 32 éves)

HENRY: Rátaláltam dr. Kendrickre; a Chicagói Egyetemi Kórházban dolgozik. Utálatos, nyirkos, hideg márciusi nap van. Chicagóban a márciusnak jobbnak kéne lennie a februárnál, de néha nem az. Felszállok a villamosra, háttal ülök. Chicago elpárolog mögöttünk, és hamarosan az 59. utcánál járunk. Leszállok, átvergődöm a darás esőn. Reggel 9.00, hétfő. Mindenki be van gubózva magába, nem szívesen térnek vissza a munka világába. Kedvelem a Hyde Parkot. Olyan érzéssel tölt el, mintha kipottyantam volna Chicagóból, valami más városba, talán Cambridge-be. A szürke kőépületek sötétlenek az esőtől, a fákról jeges vízcseppek hullanak a járókelőkre. A kész tény biztonságát érzem; meg fogom tudni győzni Kendricket, bár nem tudtam meggyőzni oly sok orvost, most őt meggyőzöm. Ő lesz az orvosom, mert a jövőben ő az orvosom.

Belépek egy kis ál-Mies-épületbe a kórház mellett. Felmegyek a harmadikra, kinyitom a C. P. Sloane és D. L. Kendrick doktorok aranybetűs feliratú üvegajtót, bejelentkezem a recepción, és leülök az egyik sötétlila fotelbe. A váró lila és ibolyaszínű, talán hogy nyugtassa a betegeket. Dr. Kendrick genetikus, de nem véletlenül végzett filozófiát; az utóbbi, gondolom, segít megbirkózni az előbb nyers gyakorlati realitásaival. Egyedül vagyok a váróteremben. Tíz perccel korábban érkeztem. A tapéta széles csíkokból áll, pontosan olyan színű, mint a Pepto-Bismol. Nincs összhangban a vízimalom velem szemben függő, jobbára barnákból és zöldekből álló képével. A bútor műkoloniál, de van itt egy meglehetősen szép szőnyeg, amolyan lágy perzsa, szinte sajnálom, amiért itt senyved ebben a ronda váróban. A recepciós kedves arcú középkorú nő, az arca igen ráncos a sokévi napozástól; most is barnára van sülve, márciusban, Chicagóban.

9.35-kor hangokat hallok a folyosón, és egy szőke nő lép be a váróba egy kisfiúval, aki kis tolókocsiban ül. A kisfiúnak agyszélhűdése lehet vagy ilyesmi. A nő rám mosolyog; visszamosolygok. Amint fordul, látom, hogy viselős. Megszólal a recepciós.

– Bemehet, Mr. DeTamble – és én a fiúra mosolygok, amint elmegyek mellette. Hatalmas szemével rám néz, de nem mosolyog.

Amikor belépek dr. Kendrick rendelőjébe, éppen jegyzetel. Leülök, és ő ír tovább. Fiatalabb, mint gondoltam; a harmincas évei végén lehet. Mindig arra számítok, hogy az orvos öregember. Nem tehetek róla, így maradt meg gyerekkoromból az orvosok végtelen sora. Kendrick vörös hajú, keskeny arcú, szakállas, vastag, drótkeretes szemüveget visel. Kicsit D. H. Lawrence-re hasonlít. Szép, grafitszürke öltönyéhez keskeny, sötétzöld nyakkendőt kötött, amelyet teknőc nyakkendőtű fog össze. A könyökénél teli hamutartó; a szobát átitatja a cigarettafüst, bár most éppen nem dohányzik. Minden nagyon modern: csőacél, bézs vászon, nyersfa. Felnéz rám, mosolyog.

– Jó reggelt, Mr. DeTamble. Mit tehetek önért? – A naptárára pillant. – Úgy látom, nincs önről semmiféle információm, igaz? Mi a probléma?

– Dasein.

Kendrick meghökken.

– Dasein ? Létezés? Hogyhogy?

– Van egy betegségem, amelyet tudtommal kronokárosodásnak fognak nevezni. Nehezen tudok megmaradni a jelenben.

– Tessék?

– Időutazom. Akaratlanul.

Kendrick zavarban van, de leküzdi. Kedvelem. Próbál normális emberként bánni velem, pedig biztosan azon jár az esze, melyik pszichiáter barátjához küldjön.

– De miért genetikusra van szüksége? Vagy a filozófus Kendrickhez jött?

– Ez genetikai betegség. Bár megbeszélni is jó lenne valakivel a probléma jelentősebb kihatásait is.

– Mr. DeTamble. Ön nyilvánvalóan intelligens ember… Sosem hallottam ilyen betegségről. Nem tehetek önért semmit.

– Nem hisz nekem.

– Úgy van. Nem hiszek.

Szomorúan mosolygok. Rettenetes érzés, de tovább folytatom.

– Nos. Meglehetősen sok orvosnál jártam életemben, de ezúttal először tudok valamiféle bizonyítékkal előállni. Természetesen soha senki nem hisz nekem. Ön és a felesége a jövő hónapban gyermeket várnak, ugye?

Kendrick óvatos.

– Igen. Honnan tudja?

– Pár év múlva megnézem a gyermeke születési bizonyítványát. A feleségem múltjába utazom, és az információt beteszem ebbe a borítékba, ő visszaadja nekem, amikor a jelenben találkozunk. Most odaadom önnek. Nyissa fel, miután megszületett a fia.

– Lányunk lesz.

– Nem, nem – mondom gyengéden. – De ezen most ne vitatkozzunk. Hagyjuk. Nyissa fel a gyermek születése után. Ne dobja ki. Miután elolvasta, hívjon fel, ha akar. – Indulok. – Sok szerencsét – mondom, bár mostanában nem hiszek a szerencsében. Nagyon sajnálom Kendricket, de nem tehettem másként.

– Ég áldja, Mr. DeTamble – mondja hidegen dr. Kendrick. Távozom. Amint beszállok a liftbe, arra gondolok, hogy most nyithatja ki a borítékot. A borítékban egy gépelt cédula van. Ez áll rajta:

Colin Joseph Kendrick

1996. április 6., éjjel 1.18 óra

2948 gramm, fehér fiú

Down-kóros

1996, április 6., szombat, hajnali 5.32

(Henry 32, Clare 24 éves)

HENRY: Egymásba gabalyodva alszunk; éjjel folyton felébredtünk, felkeltünk, visszabújtunk. A Kendrick bébi ma hajnalban született. Nemsokára meg fog szólalni a telefon. Megszólal. A telefon Clare oldalán van az ágy mellett, felveszi, és egy nagyon halk „Hello” után átadja nekem a kagylót.

– Honnan tudta? Honnan tudta? – Kendrick szinte suttog.

– Sajnálom. Annyira sajnálom. – Egy percig mindketten hallgatunk. Azt hiszem, Kendrick sír.

– Jöjjön a rendelőmbe.

– Mikor?

– Holnap – mondja, és leteszi.

1996. április 7., vasárnap

(Henry 32 és 8, Clare 24 éves)

HENRY: Clare meg én a Hyde Parkba hajtunk. Az úton alig beszélünk. Esik, és az ablaktörlők szolgáltatják a ritmust a kocsiról lepergő esőhöz és a szélhez.

Clare úgy szólal meg, mintha egy soha el nem kezdett párbeszédet folytatna.

– Ez nem tisztességes.

– Micsoda? Kendrick?

– Az.

– A természet nem tisztességes.

– Jaj… nem. Úgy értem, igen, sajnálatos, ami a babával történt, de én magunkra értettem. Nem tisztességes, hogy ezt kihasználjuk.

– Úgy érted, nem sportszerű.

– Aha.

Sóhajtok. Jelzik az 57. utcai kijáratot, Clare sávot vált, és lehajt az autóútról.

– Egyetértek, de már késő. És megpróbáltam…

– Mindenképpen késő.

– Úgy van. – Ismét hallgatunk. Irányítom Clare-t az egyirányú utcák útvesztőjében, és hamarosan ott ülünk az épület előtt, amelyben Kendrick rendelője van.

– Sok szerencsét.

– Kösz. – Ideges vagyok.

– Légy jó. – Clare megcsókol. Egymásra nézünk, minden reményünket elnyomja a Kendrick iránt érzett bűntudat. Clare mosolyog és elfordítja a fejét. Kiszállok a kocsiból, és nézem, amint Clare lassan végiggördül az 59. utcán és keresztezi a Midwayt. Dolga van a Smart Galériában.

A főbejárat nyitva, felmegyek a lifttel a harmadikra. Senki sincs Kendrick várójában, átvágok rajta. Kendrick ajtaja nyitva. A lámpa nem ég. Kendrick az íróasztal mögött áll nekem háttal, az eső áztatta utcát nézi. Egy hosszú percig némán állok az ajtóban. Végül belépek a rendelőbe.

Kendrick megfordul, és megdöbbent, mennyire megváltozott az arca. A lepusztult nem a megfelelő szó rá. Kiürült; eltűnt valami, ami korábban megvolt. Biztonság; bizalom; önbizalom. Annyira megszoktam már, hogy metafizikai trapézon élek, hogy elfelejtem, hogy mások jobban kedvelik a szilárdabb talajt.

– Henry DeTamble – mondja Kendrick.

– Hello.

– Miért jött hozzám?

– Mert jönnöm kellett. Nem választhattam.

– Sors?

– Nevezze, aminek akarja. A dolgok körkörösek az én helyzetemben. Ok és okozat összekeveredik.

Kendrick leül az íróasztalhoz. A szék csikorog. Ezenkívül csak az esőt hallani. A zsebébe nyúl cigarettáért, megtalálja, rám néz. Vállat vonok. Rágyújt, dohányzik. Nézem.

– Honnan tudta? – kérdezi.

– Mondtam. Láttam a születési bizonyítványt.

– Mikor?

– 1999-ben.

– Lehetetlen.

– Akkor magyarázza meg. Kendrick csóválja a fejét.

– Nem tudom. Próbáltam, de nem megy. Minden… stimmelt. Az óra, a nap, a súly, a… rendellenesség. – Leverten néz rám. – Mi lett volna, ha más nevet adunk neki… Alex vagy Fred vagy Sam…?

Rázom a fejem, de abbahagyom, mert rájövök, hogy Kendricket utánzóm.

– De nem adtak. Nem merem azt állítani, hogy nem adhattak más nevet, csak egyszerűen nem tették. Én csupán tudósítottam. Nem vagyok jövőbelátó.

– Van gyereke?

– Nincs. – Nem akarok erről beszélni, bár idővel biztosan kell. – Sajnálom, ami Colinnal történt. De tudja, hogy azért remek fiú.

Kendrick rám mered.

– Kinyomoztam a tévedést. A leleteinket elcserélték egy Kenwick nevű házaspáréival.

– Mit tettek volna, ha tudják? Elfordítja a fejét.

– Nem tudom. Katolikusok vagyunk, így hát a végeredmény valószínűleg ugyanez lett volna. Ironikus…

– Az.

Kendrick elnyomja a cigarettát, másikra gyújt. Sejtem, hogy a füsttől meg fog fájdulni a fejem.

– Hogy működik?

– Micsoda?

– Ez az állítólagos időutazás, amelyet állítólag csinál. – Dühös a hangja. – Kimond valamiféle varázsigét? Beszáll egy gépbe?

Próbálom érthetően elmagyarázni.

– Nem. Nem csinálok semmit. Egyszerűen megtörténik. Nem tudom irányítani, én csak… az egyik pillanatban minden rendben van, a másikban másutt vagyok, máskor. Mintha csatornát váltanék. Egyszerűen más időben és helyen találom magam.

– És mit szeretne ezzel kapcsolatban tőlem? Előrehajolok, a hatás kedvéért.

– Azt szeretném, ha kiderítené, hogy miért történik ez velem, és szeretném, ha megszüntetné.

Kendrick mosolyog. Ez nem barátságos mosoly.

– Aztán miért akarná ezt? Úgy tetszik, egészen jól jön magának. Hogy tudja mindazt, amit mások nem.

– Veszélyes. Előbb-utóbb a halálomat fogja okozni.

– Nem mondhatnám, hogy érdekel.

Nincs értelme folytatni. Felállók, az ajtóhoz megyek.

– Ég áldja, dr. Kendrick.

Lassan megyek végig a folyosón, hogy visszahívhasson, de nem teszi. Állok a liftben és nyomorúságomban arra gondolok, hogy ha valami félresiklott, bizonyára úgy kellett lennie, és előbb-utóbb rendbe hozza magát. Amikor kinyitom az ajtót, látom, hogy Clare az utca túloldalán vár a kocsiban. Felém fordul, és annyi reménység, olyan várakozás ül az arcán, hogy lesújt a szomorúság, félek elmondani neki, és amint megyek át az utcán hozzá, zúg a fülem, és elveszítem az egyensúlyom, és elesem, de a kövezet helyett szőnyegre esem, és ott fekszem, ahová estem, amíg nem hallok ismerős gyerekhangot.

– Henry, jól vagy? – és felnézek nyolcéves magamra, ahogy ülök az ágyon, és lenézek magamra.

– Jól vagyok, Henry. – Kételkedik. – Tényleg jól vagyok.

– Kérsz Ovaltine-t?

– Naná.

Felkel az ágyról, átvág a hálószobán, a folyosón. Egy darabig matat a konyhában, aztán visszajön két bögre forró csokoládéval. Lassan, némán megisszuk. Amikor végeztünk, Henry visszaviszi a bögréket a konyhába, és elmossa őket. Nincs értelme nyomokat hagyni. Amikor visszajön, megkérdezem.

– Mi van?

– Nem sok. Ma egy másik orvosnál jártunk.

– Hé, én is. Melyiknél?

– Elfelejtettem a nevét. Öreg fickó, szőrös a füle.

– És mi történt? Henry vállat von.

– Nem hitt nekem.

– Aha. Fel kéne adnod. Egyik sem fog hinni, soha. Hát az, akinél én jártam ma, azt hiszem, hitt nekem, de nem akart segíteni.

– Hogyhogy?

– Azt hiszem, egyszerűen nem kedvel.

– Ó. Hé, takarót kérsz?

– Csak egyet. – Lehúzom Henry ágyáról az ágyterítőt, és összegömbölyödöm a padlón. – Jó éjt. Aludj jól. – Látom megvillanni kicsi énem fehér fogát a hálószoba kékjében, egy alvó kisfiúgomolyaggá válik, és én csak bámulom a mennyezetet, és várom, hogy újra Clare-rel legyek.

CLARE: Henry boldogtalan ábrázattal jön ki az épületből, hirtelen felkiált és eltűnik. Kiugróm a kocsiból, oda rohanok, ahol az imént még Henry állt, de most természetesen csak egy halom ruhaneműt találok. Mindent összeszedek, állok ott pár szívdobbanásnyi ideig az utca közepén, és ahogy állok, látom, hogy egy férfi néz le egy harmadik emeleti ablakból. Aztán eltűnik. Visszamegyek a kocsihoz, beülök, bámulom Henry világoskék ingét és fekete nadrágját, tűnődöm, vajon érdemes-e itt maradnom. A retikülömben van az Újra Bridesheadben, ezért úgy döntök, maradok egy darabig, hátha Henry gyorsan visszatér. Amint keresni kezdem a könyvet, egy vörös hajú férfit látok a kocsi felé futni. Megáll az anyósülés felőli ajtónál, beles rám. Ez biztosan Kendrick. Kinyitom a zárat, beszáll a kocsiba, de aztán nem tudja, mivel kezdje.

– Hello – mondom. – Maga nyilván David Kendrick. Clare DeTamble vagyok.

– Igen… – teljesen meg van zavarodva –, igen, igen. A férje…

– Most tűnt el éppen, fényes nappal.

– Igen!

– Úgy látom, meglepődött.

– Hát…

– Nem mondta magának? Ilyeneket szokott csinálni. – Eddig a pasas nem nagyon imponál nekem, de nem éreztetem. – Sajnálom a babát. De Henry azt mondja, édes kölyök, és nagyon jól rajzol, és nagy a fantáziája. És a lánya nagyon tehetséges, és minden klassz lesz. Majd meglátja.

Nem kap levegőt.

– Nincs lányunk. Csak… Colin.

– De lesz. A neve Nadia.

– Nagy megrázkódtatás volt. A feleségem nagyon kiborult…

– De minden rendben lesz. Komolyan. – A legnagyobb meglepetésemre ez az idegen sírni kezd, rázkódik a válla, az arcát a kezébe temeti. Pár perc múlva abbahagyja, és felemeli a fejét. Adok neki egy papírzsebkendőt, és kifújja az orrát.

– Sajnálom – kezdi.

– Semmi baj. Mi történt benn, maga és Henry között? Rosszul ment.

– Honnan tudja?

– Nagy stressz érte, így nem tudott megkapaszkodni a jelenben.

– Hol van? – Kendrick körülnéz, mintha a hátsó ülésen rejtegetném Henryt.

– Nem tudom. Itt nincs. Azt reméltük, segíteni tud, de úgy sejtem, mégsem.

– Nézze, nem tudom, hogyan… – Ebben a pillanatban Henry megjelenik pontosan ott, ahol eltűnt. Egy kocsi közeledik felé, úgy tízméternyire van, a vezető fékez, Henry pedig a mi kocsink motorháztetejére veti magát. A sofőr letekeri az ablakot, Henry felül, kissé meghajol, a fickó kikiabál valamit és továbbhajt. A vérem a fülemben lüktet. Kendrickre pillantok, aki nem tud megszólalni. Kiugróm a kocsiból, Henry leszáll a motorháztetőről.

– Szia, Clare. Ez veszélyes volt, mi? – Megölelem, reszket. – Megvan a ruhám?

– Persze, a kocsiban… hé, Kendrick is itt van.

– Micsoda? Hol?

– A kocsiban.

– Miért?

– Látott eltűnni, és ez hatott rá. Henry bedugja a fejét az anyósülésnél.

– Hello. – Előszedi a ruháját, öltözni kezd. Kendrick kiszáll a kocsiból, odajön hozzánk.

– Hol volt?

– 1971-ben. Ovaltine-t ittam a nyolcéves magammal a régi hálószobámban, egy reggelen. Vagy egy órát töltöttem ott. Miért kérdezi? – Henry hidegen néz Kendrickre, miközben a nyakkendőjét köti.

– Hihetetlen.

– Ezt mondogathatja, ameddig csak akarja, de sajnos mégis igaz.

– Úgy érti, nyolcéves lett?

– Nem. Úgy értem, a régi hálószobámban ültem apám lakásában 1971-ben úgy, ahogyan most vagyok, harminckét évesen a nyolcéves énem társaságában. Ovaltine-t ittunk. Az orvosi hivatás hitetlenségéről beszélgettünk. – Henry megkerüli a kocsit, kinyitja az ajtót. – Clare, induljunk. Semmi értelme.

A sofőrüléshez megyek.

– Ég áldja, dr. Kendrick. Sok szerencsét Colinnal.

– Várjanak… – Kendrick elhallgat, összeszedi magát. – Ez valami genetikai betegség?

– Igen – mondja Henry. – Ez genetikai betegség, és mi gyereket is szeretnénk.

Kendrick szomorúan mosolyog.

– Kockázatos dolog. Visszamosolygok rá.

– Hozzászoktunk a kockázatokhoz. Ég áldja. Henry meg én beszállunk a kocsiba és elhajtunk. A Lake Shore Drive-ra fordulok rá, Henryre pillantok, aki a legnagyobb meglepetésemre teli szájjal vigyorog.

– Minek örülsz annyira?

– Kendricknek. Teljes mértékben ráharapott.

– Gondolod?

– Úgy ám.

– Remek. De nehézfejűnek látszik.

– Nem az.

– Oké.

Némán hajtunk haza, de ez a csend egészen más, mint a reggeli volt. Este Kendrick felhívja Henryt, megbeszélnek egy időpontot, hogy elkezdjenek azon dolgozni, hogy Henry itt tudjon maradni a jelenben.

1996. április 12., péntek

(Henry 32 éves)

HENRY: Kendrick lehajtott fejjel ül. A két hüvelykujja úgy köröz a két tenyere peremén, mintha el akarnának szabadulni a kezéről. Ahogy telt a délután, a rendelőt aranyló fény töltötte be; Kendrick mozdulatlanul ült, kivéve a két hüvelykujját, úgy hallgatott engem. A vörös indiai szőnyeg, a bézs színű vászonnal bevont karosszékek acéllábai élénken csillogtak; Kendrick cigarettája, a csomag Camel érintetlenül várakozott, amíg engem hallgatott. A napfény kiválasztotta Kendrick szemüvegének aranykeretét; Kendrick jobb fülének hegye pirosan izzott, vörös haját és rózsaszínű bőrét a fény éppúgy átfestette, mint a sárga krizantémokat az asztalon a réztálban, kettőnk között. Kendrick egész délután csak ült és hallgatott.

És én elmondtam neki mindent. A kezdetet, a tanulást, a túlélés titkait és az előre tudás örömét, az elkerülhetetlen eseményektől való rettegést, a veszteség kínjait. Most csendben ülünk, és végre felemeli a fejét és rám néz. Kendrick világos szemében olyan szomorúság van, amelyet szeretnék megszüntetni; miután mindent elé terítettem, szeretnék mindent visszaszívni és elmenni, mentesíteni őt annak a terhétől, hogy gondolkodnia kelljen mindezen. A cigarettáért nyúl, kivesz egyet, rágyújt, leszívja, kék felhőt fúj ki, amely kifehéredik, amint árnyékával együtt keresztezi a fény ösvényét.

– Vannak alvási zavarai? – kérdezi a hosszú hallgatástól rekedten.

– Igen.

– Van valamilyen meghatározott napszak, amikor hajlamos… eltűnni?

– Nem… hát kora hajnalban gyakrabban, mint máskor.

– Szokott fájni a feje?

– Igen.

– Migrén?

– Nem. Inkább a feszültségtől. Látástorzulással, aurákkal.

– Hmm. – Kendrick feláll. Reccsen a térde. Járkál a szobában, cigarettázva, követi a szőnyeg vonalát. Már kezd idegesíteni, amikor abbahagyja és leül. – Nézze – mondja komoran –, léteznek az úgynevezett óragének. Ezek szabályozzák a huszonnégy órás ritmust, tartják szinkronban az embert a nappal, ilyesmi. Sokféle típusú sejtben megtaláltuk őket szerte a testben, de különösen a látáshoz kötődnek, és maga számos tünetét vizuálisan éli meg. A köztiagynak a látótelepi része alatt található látóidegkereszteződés magja amolyan visszaállító gombként működik az időérzékelésben – ezzel akarom hát kezdeni.

– Persze – mondom, mert úgy néz rám, mint aki választ vár. Kendrick megint feláll, odamegy egy ajtóhoz, amelyet eddig nem vettem észre, kinyitja, eltűnik egy percre. Amikor visszajön, gumikesztyű és fecskendő van nála.

– Tűrje fel az ingujját – kéri.

– Mit csinálunk? – kérdezem, miközben feltűröm az ingujjam. Nem válaszol, kiveszi a csomagolásból a fecskendőt, elköti a karom, nagy szakértelemmel megszúr. Elfordítom a fejem. A nap eltávozott, a rendelő már félhomályban van.

– Van egészségi biztosítása? – kérdezi, miközben kihúzza a fecskendőt, leveszi a karomról a szorítókötést. A szúrás helyére vattát tesz, ragtapasszal leragasztja.

– Nincs. Mindent magam fizetek. – Az ujjammal nyomom a szúrás helyét, behajlítom a karom.

Kendrick mosolyog.

– Nem, nem. Ez lesz az én kis tudományos kísérletem, megcsináljuk az egészet az én biztosításom számlájára.

– Miért?

– Nem fogunk itt vacakolni. – Kendrick elhallgat, kezében a használt gumikesztyű meg az üvegcsényi frissen levett vér. – DNS-szekvenciát készíttetünk.

– Azt hittem, az évekig tart.

– Valóban, ha az egész genomról van szó. De azzal kezdjük, hogy a legvalószínűbb részeket nézzük meg; például a 17-es kromoszómát. – A kesztyűt meg a tűt Kendrick egy „Veszélyes hulladék” feliratú dobozba dobja, és ráír valamit a vérrel teli fiolára. Visszaül a helyre, a fiolát a Camel mellé teszi.

– Csakhogy az emberi genom szekvenciái csak 2000-re készülnek el. Mihez fogja az eredményt hasonlítani?

– 2000-re? Olyan hamar? Biztos benne? Gondolom, igen. De hogy válaszoljak a kérdésére, az olyan betegség, amelyik olyan… bomlasztó… mint a magáé, gyakran valamiféle „dadogás” formájában jelenik meg. Egy kódrészlet megismétlődik, és lényegében azt mondja, „rossz hír”. A Huntington-kór például csupán egy kis eltérésben mutatkozik meg a 4-es kromoszómán.

Kihúzom magam, nyújtózkodom. Kávét innék.

– Szóval ennyi? Most már mehetek játszani?

– Meg akarom vizsgáltatni a fejét, de nem ma. Megbeszélek majd egy időpontot a kórházban. MRI, CAT és röntgen. Elküldöm egy barátomhoz, Alan Larsonhoz is; neki van itt az egyetemen egy alváslaboratóriuma.

– Izgi lesz – állok fel lassan, hogy a vér ne toluljon a fejembe.

Kendrick félrebillentett fejjel néz fel rám. Nem látom a szemét, ebben a szögben a szemüvege átlátszatlan.

– Tényleg izgi lesz – mondja. – Hatalmas puzzle ez, és végre megvannak hozzá az eszközeink, hogy…

– Hogy?

– Hogy megtudjuk, mi ez. Hogy maga micsoda. – Kendrick mosolyog, és észreveszem, hogy a foga egyenetlen és sárga. Áll, kezet nyújt, megrázom a kezét, megköszönöm; suta szünet következik: ismét idegenek vagyunk a délután bensőségessége után, és aztán kijövök a rendelőből, le a lépcsőn, ki az utcára, ahol a nap vár rám. Hogy micsoda vagyok. Mi vagyok én? Mi vagyok én ?

EGY NAGYON KICSI CIPŐ

CLARE: Amikor Henry meg én vagy két éve voltunk házasok, elhatároztuk, anélkül, hogy sokat beszéltünk volna róla, hogy megpróbálunk gyereket nemzeni. Tudtam, hogy Henry nem túlzottan optimista gyerekügyben, és nem is faggattam erről, hogy miért, mert attól féltem, hogy látott minket a jövőben gyermektelenül, és erről nem akartam tudni. És tudni sem akartam annak a lehetőségéről, hogy Henrynek az időutazással kapcsolatos nehézségei talán örökletesek, és elszúrják az egész gyerek dolgot úgy, ahogy van. Szóval nem foglalkoztam sok fontos dologgal, mert teljesen megrészegültem egy baba gondolatától: egy baba, aki hasonlít Henryre, az a fekete haj és élénk szem, és talán olyan fehér bőrű, mint én, tej-meg hintőporszaga van, amolyan gombócbaba, aki gőgicsél és kacag mindenen, majombaba, dédelgetni való, kicsi baba. Babákról álmodtam. Álmomban felmásztam egy fára, és egy nagyon pici cipőt találtam egy fészekben; hirtelen észrevettem, hogy a kezemben tartott macska/ könyv/szendvics valójában egy kisbaba; úsztam a tóban, és megpillantottam, hogy a fenekén kisbabakolónia húzódik.

Egyszeriben kisbabákat kezdtem látni mindenütt; egy tüsszögő vörös hajú kislányt napellenzős sapkában az A&P-ben; egy parányi, tágra nyílt szemű kínai fiúcskát, a tulaj kisfiát az Arany Wokban (ahol pompás vegetáriánus tavaszi tekercseket készítenek); egy alvó, majdnem kopasz kisbabát egy Batman-film vetítésén. Egy próbafülkében egy JCPenney áruházban egy igen jóhiszemű nő megengedte, hogy a karomban tartsam három hónapos kislányát; csak annyit tehettem, hogy továbbültem a rózsaszín-bézs műanyag széken, és nem ugrottam fel, és nem rohantam el eszelősen, a keblemhez szorítva azt a csöppnyi, puha lényt.

A testem gyereket akart. Üres voltam, teljes akartam lenni. Szeretni akartam valakit, aki marad: marad és itt lesz, mindig. És azt akartam, hogy Henry benne legyen ebben a gyermekben, hogy amikor elmegy, ne legyen teljesen távol, velem legyen legalább egy kis része… biztosítékul, tűz esetén, árvíz esetén, istencsapás esetén.

1966. október 2., vasárnap

(Henry 33 éves)

HENRY: Kényelmesen és elégedetten ülök egy fán Appletonban, Wisconsin államban 1966-ban, tonhalas szendvicset eszem, és fehér pólót meg vászonnadrágot viselek, amelyeket valakinek a frissen mosott ruhái közül emeltem el. Valahol Chicagóban hároméves vagyok; anyám még él, és ez az egész időrumli el sem kezdődött. Tisztelgek kicsike énem előtt, és amint gyermek önmagámra gondolok, természetesen eszembe jut Clare és az erőfeszítéseink, hogy megfoganjon. Egyrészt tele vagyok mohó várakozással; szeretném gyermekkel megajándékozni Clare-t, látni Clare-t érő dinnyeként gömbölyödni, Demetert teljes dicsőségében. Normális babát szeretnék, aki azt teszi, amit a normál gyerekek: szopik, markol, kakil, alszik, kacag; megfordul, felüljár, érthetetlenül gügyög. Látni szeretném, amint apám sután dajkálja csöppnyi unokáját; oly kevés örömet nyújtottam apámnak – ez nagy jóvátétel lenne, gyógyír. És gyógyír Clare-nek is; amikor elragadtok tőle, egy részem vele maradna.

De: de. Tudom, anélkül, hogy tudnám, hogy ez igen valószínűtlen. Tudom, hogy az én gyermekem szinte biztosan Spontán Eltűnésre Hajlamos lesz, mágikus eltűnő baba, aki úgy elpárolog, mintha tündérek vitték volna el Es miközben imádkozom, lihegve és fújtatva Clare fölött a vágy csúcsán, hogy a szex csodája valamiképpen ajándékozzon meg minket gyermekkel, a másik részem azért imádkozik, hogy kimehessünk meg ettől. A majommancs története jut eszembe meg a három kívánság, amelyek oly természetesen és rémületesen következtek egymásból. Vajon a mi kívánságunk is ilyen?

Gyáva vagyok. Egy jobb ember megfogná Clare vállai és azt mondaná, „Kedves, tévedés ez az egész, fogadjuk el, folytassuk, és legyünk boldogok”. De tudom, hogy Clare sosem fogadná el, mindig szomorú lenne. Így hát reménykedem, a remény ellenére, a józan ész ellenére, és úgy szeretkezem Clare-rel, mintha valami jó származhatna belőle.

EGY

1996. június 3., hétfő (Clare 25 éves)

CLARE: Most először van Henry távol. Ez a terhesség nyolcadik hete. A baba akkora, mint egy szilva, van arca és keze és dobogó szíve. Kora este van, kora nyár, bíbor és narancsszínű felhőket látok nyugaton mosogatás közben. Henry majd két órája tűnt el. Kiment a kertbe locsolni, és jó félóra múlva, amikor észrevettem, hogy a permetező még mindig nem működik, a hátsó ajtóhoz mentem, és megláttam az árulkodó ruhakupacot a tuja mellett. Kimentem a kertbe, összeszedtem Henry farmerját, rongyos Old Meg A Televíziódat pólóját és alsóját, összehajtogattam és az ágyra tettem őket. Eszembe jutott, hogy bekapcsoljam a permetezőt, de aztán mégsem tettem, hátha Henry a kertben jelenik meg, és biztosan nem örülne, ha csuromvizes lenne.

Elkészítettem és megettem a sajtos makarónit egy kis salátával, bevettem a vitaminjaimat, elfogyasztottam egy nagy pohár sovány tejet. Mosogatás közben dúdolok, azt képzelem, hogy a bennem lévő picike lény hallja a dúdolást és valamilyen érzékeny sejtszinten elraktározza, és amint ott állok, lelkiismeretesen súrolva a salátástányért, hirtelen nyilallást érzek valahol mélyen a belsőmben, a medencém táján. Tíz perccel később a nappaliban ülök, Louis DeBernierest olvasok, és megint jön, megint belém nyilall. Nem törődöm vele. Minden nagyszerű. Henry több mint két órája elment. Egy pillanatig aggódom érte, aztán eltökélten kirekesztem a gondolatot. Nem kezdek igazán aggódni még jó félórán át, mert a fura kis nyilallások most menstruációs görcsökre emlékeztetnek, és már valami ragacsost is érzek a lábam között, és felállók, és bemegyek a fürdőszobába, és lehúzom a bugyim, és csupa vér minden, jaj, Istenem.

Felhívom Charisse-t. Gomez veszi fel. Próbálok normálisan beszélni, Charisse-t kérem, aki átveszi és nyomban azt kérdezi:

– Mi baj?

– Vérzem.

– Hol van Henry?

– Nem tudom.

– Milyen a vérzés?

– Mint a havibaj. – A fájdalom felerősödik, leülök a földre. – El tudnál vinni Illinois Masonicba?

– Rögtön ott vagyok. – Leteszi, én is leteszem a kagylót gyengéden, mintha megbántanám az érzéseiben, ha durván bánnék vele. Óvatosan felállók, megkeresem a retikülöm. Írni akarok Henrynek egy cédulát, de nem tudom, mit írjak. Azt írom: „IL Masonicba mentem. (Görcsök.) Charisse vitt el. Este 7.20”. Kinyitom Henrynek a hátsó ajtót. A cédulát a telefon mellett hagyom. Pár perccel később Charisse csenget. Beülünk a kocsiba, Gomez vezet. Nem sokat beszélünk. Az anyósülésen ülök, kinézek az ablakon. Western, Belmont, Sheffield, Wellington. Minden szokatlanul éles és hangsúlyos, mintha emlékeznem kéne rá, mintha valamiféle vizsga előtt lennék. Gomez a mentők bejáratához fordul be. Charisse meg én kiszállunk. Visszanézek Gomezra, aki kurtán rám mosolyog, majd elgurul parkolni. Olyan ajtókon megyünk át, amelyek automatikusan nyílnak, amint a lábunk megnyomja a kövezetet, mint egy tündérmesében, mintha várnának minket. A fájdalom visszahúzódott, mint a víz apálykor, de most friss erővel, tüzesen újratámad. Néhány ember ül nyomorultan és összetöpörödve a ragyogóan kivilágított teremben, a sorukra várnak, lehajtott fejjel, karba font kézzel veszik körül fájdalmukat, és én is közéjük ülök. Charisse odamegy az íróasztalnál ülő férfihoz. Nem hallom, mit mond, de amikor a férfi kimondja, „Vetélés?”, rájövök, hogy ez történik, hogy így nevezik, és a szó szétterjed a tudatomban, amíg kitölti elmém minden zugát, amíg kiszorít minden más gondolatot. Sírni kezdek.

Miután megtettek minden tőlük telhetőt, mégis megtörténik. Később megtudom, hogy Henry közvetlenül a vége előtt befutott, de nem engedték be. Aludtam, és amikor felébredek, késő éjszaka van, és itt van Henry. Sápadt, karikás a szeme, és nem szól.

– Jaj – motyogom –, hol voltál?

És Henry fölém hajol, és óvatosan megölel. Érzem az arcomon a borostáját, és véresre dörzsöl, nemcsak a bőrömet, de a belsőmet is, felnyílik egy seb, és Henry arca nedves, de melyikünk könnyeitől?

1996. június 13., csütörtök és június 14., péntek

(Henry 32 éves)

HENRY: Kimerülten érkezem az alváslaboratóriumba, ahogyan dr. Kendrick kérte. Ez az ötödik itt töltött éjszaka, már ismerem a menetrendet. Ülök az ágyon a fura, álságos, otthont utánzó hálószobában pizsamanadrágban, és dr. Larson laboratóriumi asszisztense, Karen bekrémezi a fejem meg a mellkasom, és felhelyezi a vezetékeket. Karen fiatal, szőke és vietnami. Hosszú műkörmei vannak, és amikor az egyikkel megkarmolja az arcom, azt mondja: – Hoppá, bocs.

Félhomály van, a szoba hűvös. Ablak nincs, csak egy különös üveg, amelyik innen tükörnek látszik, mögötte viszont dr. Larson ül vagy az, aki ma éjjel figyeli a gépeket. Karen befejezi a kábelezést, jó éjszakát kíván, távozik a szobából. Óvatosan lefekszem, becsukom a szemem, elképzelem a póklábú kis karokat, amelyek hosszú papírtekercsekre rajzolják a szemmozgásaimat, a légzésemet, az agyhullámaimat az üveg túloldalán. Perceken belül elalszom.

Futásról álmodom. Erdőkön futok át, sűrű bozóton, fákon, de valahogy mindenen keresztülfutok, átmegyek, mint valami kísértet. Egy tisztásra érek, ahol tűz ég…

Azt álmodom, hogy Ingriddel szeretkezem. Tudom, hogy Ingrid az, bár nem látom az arcát, Ingrid teste az, Ingrid hosszú, sima lába. A szülei házában dugunk, a nappalijukban, megy a tévé, természetfilmet játszanak, antilopcsorda fut, aztán valami felvonulás következik. Clare egy picike tutajon ül a menetben, szomorúnak látszik, miközben az emberek éljeneznek körülötte, és Ing hirtelen felugrik, íjat és nyílvesszőt vesz elő a pamlag mögül, és lelövi Clare-t. A nyílvessző berepül a tévébe, Clare a melléhez kap, mint Wendy a Pán Peter néma változatában, és én felugróm és fojtogatom Ingridet, a kezem a nyakán, és ordítok…

Felébredek. Hideg verejtékben úszom, kalapál a szívem. Az alváslaborban vagyok. Arra gondolok, talán nem árulnak el nekem mindent, talán valahogy látni tudják az álmaimat, a gondolataimat. Az oldalamra fordulok, becsukom a szemem.

Azt álmodom, hogy Clare meg én egy múzeumban sétálunk. A múzeum régi, az összes festmény rokokó aranykeretben, az összes többi látogatón magas, rizsporos paróka és hatalmas krinolinos ruha vagy frakk és térdnadrág van. Nem vesznek minket észre, ahogy elmegyünk közöttük. Nézzük a képeket, de valójában nem képek, hanem versek, versek, amelyek valamiképpen fizikai megnyilvánulást nyertek. „Nézd”, mondom Clare-nek, „itt egy Emily Dickinson”. A szív előbb gyönyört áhít; Aztán, hogy kímélje a kín… Clare áll az élénksárga vers előtt, mintha melegedne a fényénél. Látunk Dantét, Donne-t, Blake-et, Nerudát, Bishopot; elidőzünk egy Rilkével teli teremben, gyorsan otthagyjuk a beateket, megállunk Verlaine és Baudelaire előtt. Egyszerre csak észreveszem, hogy elveszítettem Clare-t, megyek, aztán futok, végig a galériákon, aztán hirtelen rátalálok: egy vers előtt áll, egy parányi, fehér vers előtt, amely el van dugva egy sarokban. Sír. Amint mögé lépek, látom a verset: Este van, én most lefekszem, Ó, Uram, őrizd meg lelkem, S ha álmomban érne halálom, Engedd, hogy lelkem hozzád szálljon.

Fűben hánykolódom, hideg van, szél zúg fölöttem, meztelen vagyok és fázom a sötétben, a földön hó van, én a hóban térdelek, vér csepeg a hóra, és kinyújtom a…

– Istenem, vérzik…

– Hogy a pokolba történt?

– A francba, letépte az összes elektródát, segíts visszatenni az ágyra…

Kinyitom a szemem. Kendrick és dr. Larson hajolnak fölém. Dr. Larson zaklatott és aggodalmas, de Kendrick arcán diadalmas mosoly.

– Elkapták? – kérdezem.

– Tökéletes volt – feleli.

– Remek – mondom, és elveszítem az eszméletem.

KETTŐ

1997. október 12., vasárnap

(Henry 34, Clare 26 éves)

HENRY: Felébredek, vasszagot érzek, vér az. Minden csupa vér, és a közepén Clare, összegömbölyödve, mint egy cica.

Megrázom.

– Nem – mondja.

– Gyerünk, Clare, ébredj fel, vérzel.

– Azt álmodtam…

– Clare, kérlek…

Felül. A keze, az arca, a haja csupa vér. Clare felemeli a kezét, és egy parányi szörny fekszik rajta.

– Meghalt – mondja egyszerűen, és sírva fakad. Ülünk együtt a vérben úszó ágy szélén, és sírunk.

1998. február 16., hétfő

(Clare 26, Henry 34 éves)

CLARE: Henryvel éppen indulni készülünk. Havas délután van, a csizmám húzom, amikor megszólal a telefon. Henry végigmegy a folyosón, be a nappaliba, hogy felvegye. Hallom, amikor azt mondja, „Halló?”, aztán „Valóban?”, aztán ,A mindenit!” Majd, „Várj, hozok papírt…”, aztán hosszú csend, amelyet időnként egy-egy „Várj, ezt nem értem” szakít meg, és leveszem a csizmám és a kabátom, és zokniban bemegyek a nappaliba. Henry a pamlagon ül, ölében a telefon, mint egy macska, és hevesen jegyzetel. Leülök mellé, rám vigyorog. A jegyzetfüzetre pillantok; a lap tetején így kezdődik: 4 gén: per4, időtlen1, Óra, új gén=időutazó?? Krom= 17 ? 2, 4, 25, 200 +ismétlődő TAG, nemhez kötött”? nem, +túl sok dopaminreceptor, miféle fehérjék??? … és rájövök: Kendricknek sikerült! Kibogozta! Ezt nem hiszem el. Sikerült neki. De mi?

Henry leteszi a telefont, hozzám fordul. Éppen olyan döbbent, mint én.

– Most mi következik? – kérdezem.

– Kiónozza és egerekbe ülteti a géneket.

– Micsoda?

– Időutazó egereket csinál. Aztán meggyógyítja őket.

Egyszerre kezdünk nevetni, aztán táncolunk, körberángatjuk egymást a szobán, nevetve és táncolva, végül lihegve huppanunk a pamlagra. Henryre nézek és eltűnődöm, hogy a sejtek szintjén annyira különbözik tőlem, annyira más, amikor csak egy férfi, legombolt, fehér ingben és zöld zakóban, akinek a kezét csontnak és bőrnek érzi a kezem, egy férfi, aki teljesen emberien mosolyog. Mindig tudtam, hogy ő más, mit számít? a kód néhány betűje?, de valamiképpen csak kell számítson ez is, és valahogyan változtatnunk kell rajta, és valahol a város másik felében dr. Kendrick ül a rendelőjében és azon töri a fejét, hogyan hozzon létre olyan egereket, amelyek dacolnak az idővel. Nevetek, de ez élet és halál kérdése, és abbahagyom a nevetést, és a számra teszem a kezem.

KÖZJÁTÉK

1998. augusztus 12., szerda

(Clare 27 éves)

CLARE: Mama alszik, végre. A saját ágyában alszik, a saját szobájában; azért menekült el a kórházból, végre, hogy a saját szobája, a menedéke helyén kórházi szobát találjon. De már nincs magánál. Egész éjjel beszélt, sírt, nevetett, kiáltozott, hogy „Philip!” és „Mama!” és „nem, nem, nem…” Gyerekkorom kabócái és leveli békái egész éjjel lüktető hangfüggönyt varázsoltak körénk, és mama bőre olyannak látszott, mint a méhviasz, csontkeze könyörögve lebbent, markolta a vizespoharat, amelyet cserepes ajkához tartottam. Most hajnal van. Mama ablaka keletre néz. A fehér széken ülök, az ablaknál, szemben az ággyal, de nem nézem, nem nézem a nagy ágyában annyira eltörpülő embert, nem nézem az orvosságos fiolákat és a poharakat és az infúzióállványt, amelyen a folyadéktól duzzadó tasak függ, sem a pislogó, vörös LED-kijelzőt, sem az ágytálat, sem a hányadék befogadására szolgáló kis vesetálat, sem a gumikesztyűkkel teli dobozt, sem a VESZÉLYES HULLADÉK feliratú dobozt, tele véres fecskendőkkel. Kinézek az ablakon, kelet felé. Kinn néhány madár énekel. Hallom, hogy ébredeznek a lila akácon lakó gerlék. A világ szürke. Lassan szivárognak bele a színek, a hajnal nem rózsaujjú, hanem mint egy lassan szétterjedő vérnarancs folt, egy pillanatig megpihen a láthatáron, aztán elárasztja a kertet, majd aranyfény terül szét, aztán az ég kék, aztán minden szín ott vibrál a maga helyén, a trombitavirág, a rózsák, a fehér szalvia, a körömvirág, mind ragyog a friss hajnali harmatban, mint az üveg. Az erdő szélén az ezüstnyírfák rezegnek, mint az égből lelógó fehér húrok. Egy varjú száll a fű fölött. Alatta repül az árnyéka, és találkoznak, amikor a madár leszáll az ablak alatt és károg egyet. A fény megleli az ablakot, és a kezem, a testem elnehezül mama fehér karszékében. Fenn a nap.

Becsukom a szemem. A légkondicionáló halkan búg. Fázom, felállók, a másik ablakhoz megyek, és kikapcsolom. Most a szobában csend van. Az ágyhoz megyek. Mama is csendes. A kapkodó légzésnek, amely álmomból is felvert, vége. A szája kissé nyitva, a szemöldöke felhúzva, mintha csodálkozna, bár a szeme csukva; akárha énekelne. Letérdelek az ágy mellé, felhajtom a takarót, a szívére teszem a fülem. A bőre meleg. Semmi. Nincs szívverés, nincs vérkeringés, nem mozdítja levegő a tüdejét. Csend.

A karomba veszem bűzlő, lesoványodott testét, és tökéletes, újra az én tökéletes, gyönyörű mamám, csak egy pillanatra, és amint a csontjai szúrják a mellem, és félrebillen a feje, és amint ráktól dagadó hasa a termékenységet utánozza, emlékezetemben ragyogva emelkedik fel, kacagva és végre szabadon.

Lépések a folyosón. Nyílik az ajtó, és Etta hangja.

– Clare? Ó…

Visszaeresztem mamát a párnákra, megigazítom a hálóingét, a haját.

– Elment.

1998. szeptember 12., szombat

(Henry 35, Clare 27 éves)

HENRY: Lucille volt az, aki szerette a kertet. Amikor látogatóba mentünk, Clare alig lépett be a Réti pipis ház bejáratán, már ment is ki a hátsó ajtón, hogy megkeresse Lucille-t, aki szinte mindig a kertben volt, akár esett, akár sütött a nap. Amikor jól volt, az ágyások között térdelt, gyomlált, ültetett, vagy a rózsáit trágyázta. Amikor rosszul volt, Etta és Philip pokrócba csavarva levitték, és egy fonott székbe ültették, néha a szökőkút mellé, máskor egy körtefa alá, ahol láthatta, hogyan dolgozik, ás, szemez és olt Peter. Amikor Lucille jól volt, a kert ügyeiről mesélt nekünk: a vörös fejű pintyőkékről, amelyek végre megtalálták az új etetőt, a dáliákról, amelyek a vártnál jobban fejlődtek a napóra mellett, az új rózsáról, amelyről kiderült, hogy undorító, lila színe van, de annyira eleven, hogy nem lenne szíve megszabadulni tőle. Egy nyáron Lucille és Alicia kísérletet folytattak: Alicia naponta több órán át gyakorolta a csellót a kertben, hogy kiderítsék, reagálnak-e a növények a zenére. Lucille megesküdött, hogy sosem termett még annyi paradicsom, és olyan cukkinit mutatott, amely olyan vastag volt, mint a combom. A kísérletet tehát sikeresnek könyvelték el, de sosem ismételték meg, mert az volt az utolsó nyár, amikor Lucille egészsége megengedte, hogy kertészkedjen.

Lucille az évszakokkal együtt virult ki és hervadt el, mint a növények. Nyáron, amikor mindannyian megjelentünk, Lucille magához tért, és a ház zengett Mark és Sharon gyerekeinek boldog kiáltásaitól és lábdobogásától, akik kölyökkutyaként hancúroztak a szökőkútban, ragacsosan és élettel teli ugrándoztak a pázsiton. Lucille habár gyakran piszkos volt, de mindig elegáns. Felkelt, hogy üdvözöljön minket: ősz és rézvörös haja vastag, fonott kontyban, amelyből erős tincsek lógtak az arcába, fehér kecskebőr kertészkesztyű meg Smith & Hawken szerszámok félredobva, ahogy fogadta ölelésünket. Lucille meg én mindig igen formálisan csókoltuk meg egymást, két oldalról, mintha idős, francia grófnők lettünk volna, akik egy jó ideje nem találkoztak. Velem mindig kedves volt, bár a lányát egyetlen pillantással porig tudta alázni. Hiányzik nekem. Clare-nek… nos, a „hiányzik” nem megfelelő szó. Clare gyászol. Clare bemegy a szobákba, és elfelejti, miért van ott. Clare ül egy könyv előtt, és egy órán át bámul egy oldalt, anélkül, hogy lapozna. De nem sír. Clare mosolyog, ha tréfálok. Clare megeszi, amit elé teszek. Ha szeretkezni akarok vele, Clare próbál belemenni… és perceken belül békén hagyom, mert félek az engedelmes, könnytelen arctól, amely mintha mérföldekre lenne távol. Hiányzik Lucille, de Clare az, akitől meg vagyok fosztva, Clare, aki eltávozott, és itt hagyott ezzel az idegennel, aki csak külsejében olyan, mint Clare.

1998. november 26., szerda

(Clare 27, Henry 35 éves)

CLARE: Mama szobája fehér és csupasz. Eltűnt az összes orvosi kellék. Az ágy lecsupaszítva a matracig, amely mocskos és csúnya a tiszta szobában. Mama íróasztala előtt állok. Súlyos, fehér íróasztal, modern és furcsa az egyébként nőies és finom, antik francia bútorokkal teli szobában. Mama íróasztala egy kis bemélyedésben áll, ablakok ölelik körül, reggeli fény füröszti üres felszínét. Az íróasztal zárva van. Egy órán át kerestem hozzá kulcsot, eredménytelenül. Mama forgószékére könyökölök, nézem az asztalt. Végül lemegyek. A nappali és az ebédlő üres. Nevetést hallok a konyhából, hát benyitok. Henry és Nell zsonglőrködnek: tálakkal, valami tésztával és egy nyújtófával.

– Lazán, fiam, lazán! Csak megkeményedik, ha így nekiesel. Könnyű kéz kell, Henry, vagy olyan lesz a tészta, mint a rágógumi.

– Bocs, bocs, bocs. Könnyű kezű leszek, csak ne püfölj. Hé, Clare. – Henry mosolyogva fordul felém, és látom, hogy csupa liszt.

– Mit csináltok?

– Kiflit. Megesküdtem, hogy megtanulom a készítését, ha belepusztulok is.

– Nyugodj békében, fiam – mondja vigyorogva Nell.

– Mi van? – kérdezi Henry, miközben Nell kinyújt egy tésztacipót, összehajtja, feldarabolja, és zsírpapírba csomagolja.

– Kölcsön kell kérnem Henryt néhány percre, Nell. Nell bólint, és a nyújtófával Henryre mutat.

– Gyere vissza negyedóra múlva, és hozzálátunk a páchoz.

– Igenis.

Henry követ az emeletre. Állunk mama íróasztala előtt.

– Ki akarom nyitni, és nem találom a kulcsait.

– Ó. – Olyan gyors pillantást vet rám, hogy semmit nem tudok kiolvasni belőle. – Semmiség. – Henry kimegy, és pár perccel később visszajön. Leül a földre mama íróasztala elé, kiegyenesít két nagy gemkapcsot. A bal alsó fiókkal kezdi, óvatosan a zárba illeszti az egyik kapcsot, majd utánadugja a másikat. – Voilá – mondja, és kihúzza a fiókot. Tele van papírral. Henry minden teketória nélkül kinyitja a többi négy fiókot is. Kisvártatva nyitva mind, feltárva a tartalmuk: jegyzetfüzetek, különálló lapok, kertészeti katalógusok, vetőmagcsomagok, tollak és rövid ceruzák, egy csekk-könyv, egy Hershey csokoládé, egy mérőszalag és még egy csomó apró tárgy, amelyek elhagyottnak és szégyenlősnek látszanak a nappali fényben. Henry nem nyúlt semmihez a fiókokban. Rám néz; szinte önkéntelenül az ajtóra pillantok, és Henry megérti. Mama íróasztalához fordulok.

A fiókokban nagy az összevisszaság. Leülök a földre, magam elé teszem egy fiók tartalmát. Mindent, amin mama kézírása van, kisimítok és balra teszek. Vannak köztük listák vagy emlékeztetők önmaga számára: Ne kérdezd P-t S-ről. Vagy: Emlékeztesd Ettát, B-ék pénteken vacsorára jönnek. Számtalan lap van tele krikszkrakszokkal, spirálokkal, kígyóvonalakkal, fekete körökkel, madárlábra emlékeztető ábrákkal. Ezek némelyikébe egy-egy mondat van ágyazva. Késsel választani el a haját. És: nem tudnám, nem tudnám megtenni. És: Ha nyugton maradok, elmegy mellettem. Egyes lapokon versek vannak, de olyan sok húzással és javítással, hogy alig maradt valami, mint Szapphó töredékei:

Mint az öreg hús, laza és lágy

nincs levegő XXXXXX igent mondott

mondta XXXXXXXXXXXXXXX

Vagy:

a kezét XXXXXXXXXXXXXXXX XXXXX bírni,

XXXXXXXXXXXXXXXXXXXXX

teljesen XXXXXXXXXXXXXXX

Egyes versek le voltak gépelve:

E pillanatban

minden remény

gyenge s kicsi.

Zene és szépség –

a só bánatomban;

fehér űr hasít jegembe.

Ki mondhatta volna,

hogy a szex angyala

ily szomorú?

Ki tudta, hogy a vágy

a sötét árjává

olvasztja

e téli éjszakát.

79. 01. 23.

A tavaszi kert:

a nyár hajója

ott úszik téli

látomásomon.

79. 04. 06.

1979 volt az az év, amikor mama elveszítette a babát, és megpróbált öngyilkos lenni. Fáj a gyomrom, a szemem elhomályosul. Most már tudom, hogyan érezhette magát. Fogom az összes ilyen papírt, és olvasatlanul félreteszem. Egy másik fiókban frissebb verseket találok. Aztán találok egy nekem címzett verset:

A BEHAVAZOTT KERT

Clare-nek

most a kertet hó borítja

üres lap, lábunk ír rá nyomot

Clare ki sosem volt enyém

mindig csupán önmagáé

Csipkerózsika

kristálytakaró

csak vár

ez az ő tavasza

ez az ő álma/ébredése

csak vár

minden csak vár

egy csókra

gumók gyökerek valószerűtlen alakjai

sosem gondoltam

én kisbabám

az arca szinte

egy kert, amely vár

HENRY: Mindjárt itt a vacsora ideje, Nell útjában vagyok, így amikor azt mondja, „Nem kéne megnézned, miben sántikál az asszonyod?”, rögtön kapcsolok.

Clare a földön ül az édesanyja íróasztala előtt, körötte fehér és sárga papírok. Az asztali lámpa fénykört kanyarít köré, de az arca árnyékban van; a haja lángoló rézvörös aura. Felnéz rám, odamutat egy papírlapot.

– Nézd, Henry, írt nekem egy verset – mondja.

Ahogy ülök Clare mellett, és olvasom a verset, megbocsátom Lucille-nek kolosszális önzését és förtelmes halálát, és Clare-re pillantok.

– Gyönyörű – mondom, és ő bólint, egy pillanatra elégedett, hogy az édesanyja mégis szerette. Az én édesanyámra gondolok, amint dalokat énekel ebéd után, egy nyári délutánon, amint rámosolyog a tükörképünkre egy kirakatban, amint végigpördül kék ruhájában az öltözőjében. Szeretett engem. Sosem kételkedtem a szeretetében. Lucille változékony volt, mint a szél. A Clare-nél lévő vers bizonyíték, változtathatatlan, tagadhatatlan, pillanatfelvétel egy érzelemről. Amint körülpillantok a padlót borító papírtengeren, megkönnyebbülök, hogy ebből a káoszból olyasmi is felszínre emelkedett, ami mentőcsónak Clare számára.

– Verset írt nekem – ismétli álmélkodva Clare. Könnyek peregnek az arcán. Átölelem, és újra az enyém, az én feleségem, Clare, biztonságban és egészségben, kinn a parton a hajótörés után, és sír, mint egy kislány, akinek egy süllyedő hajó fedélzetéről integet az édesanyja.

SZILVESZTER ÉJJEL, EGY

1999. december 31., péntek, este 11.55

(Henry 36, Clare 28 éves)

HENRY: Clare meg én egy háztetőn állunk a Wicker Parkban egy sereg hasonló, erős lélekkel együtt, várjuk az úgynevezett ezredfordulót. Tiszta éjszaka van, nem túlságosan hideg; látszik a lehelet, a fülem meg az orrom kissé zsibbad. Clare a hatalmas, fekete kendőjébe burkolózik, az arca döbbenetesen fehér a hold-/utcai fényben. A háztető Clare művészbarátaié. Gomez és Charisse a közelünkben, csuklyás kabátban és kesztyűben táncolnak egy olyan zenére, amelyet csak ők hallanak. Körülöttünk mindenki részegen fecseg arról, hogy mennyi konzervet halmoztak fel, milyen hősies lépéseket tettek annak érdekében, hogy ne fagyjon le a számítógépük. Mosolygok magamban, tudván, hogy mindezt a millenniumi ostobaságot tökéletesen el fogják felejteni, mire a kidobott karácsonyfákat összeszedik az utcasarkokról.

A tűzijátékra várunk. Clare meg én az épület derékig érő álhomlokzatának támaszkodunk, és Chicago belvárosát nézzük. Keletre, a Michigan-tó felé nézünk.

– Hello, mindenki – mondja Clare, és kesztyűjével a tó, South Haven felé integet. – Fura – mondja nekem. – Ott már beköszöntött az új év. Szerintem már mind ágyban vannak.

Hat emelet magasan vagyunk, és meglepődöm, milyen sokat látni innen. A mi házunk a Lincoln Square-en valahol innen északnyugatra áll; a környékünk csöndes és sötét. A belváros délkeletre csillog. A nagy épületek karácsonyi díszben, zöld és vörös fényekben játszanak. A Sears és a Hancock úgy bámulnak egymásra, mint óriás robotok a kisebb felhőkarcolók feje fölött. Majdnem látom a házat, ahol laktam, mielőtt találkoztam Clare-rel, az északi Dearbornon, de eltakarja egy magasabb és otromba épület, amelyet pár éve építettek mellé. Chicagóban annyi a remek épület, hogy kötelességüknek érzik, hogy néhányat időnként lebontsanak, és borzalmas építményeket emeljenek helyükre, hogy értékelni tudjuk a szépet. Nincs nagy forgalom; éjfélre mindenki meg akar érkezni valahová. Néha petárdákat hallok innen-onnan, máskor fegyverropogást, mert egyes idióták elfelejtik, hogy a fegyvernek nem csak hangja van.

– Nagyon fázom – mondja Clare, és az órájára néz. – Még két perc. – A környéken itt-ott kitörő lárma jelzi, hogy egyeseknek siet az órájuk.

A jövő század Chicagójára gondolok. Még több, sokkal több ember. Nevetséges forgalom, de kevesebb kátyú. A Grant Parkban egy förtelmes épület, amely egy felrobbanó kólásdobozra emlékeztet; a West Side lassan kikecmereg a szegénységből, és a South Side tovább hanyatlik. Végre lebontják a Wrigley Fieldet, és egy ronda megastadiont építenek, de a Wrigley most még fényárban úszik északkeleten.

Gomez megkezdi a visszaszámlálást.

– Tíz, kilenc, nyolc… – és valamennyien beszállunk –, hét, hat, öt, négy, HÁROM! KETTŐ! EGY! Boldog újévet!

Pezsgősdugók pukkannak, tűzijáték borítja az eget, és Clare meg én szorosan átöleljük egymást. Az idő megáll, és én reménykedem, hogy jobb dolgok következnek.

HÁROM

1999. március 13., szombat

(Henry 35, Clare 27 éves)

HENRY: Megszületett Charisse és Gomez harmadik gyermeke, Rosa Evangeline Gomolinski. Engedünk elmúlni egy hetet, aztán lerohanjuk őket ajándékokkal és kajával.

Gomez nyit ajtót. A hároméves Maximilián a lábába kapaszkodik, Gomez térde mögé rejti az arcát, amikor azt mondjuk: „Szia, Max!” A már egyévesen barátságosabb Joseph „babába” kiáltásokkal szalad Clare-hez, és hangosan böfög egyet, amikor Clare felveszi. Gomez az égre emeli a szemét, és Clare nevet, és Joe nevet, és nekem is nevetnem kell a tökéletes káoszon. Úgy fest a házuk, mintha egy játékáruházat magában rejtő gleccser vonult volna végig rajta, Lego-kockákat és játék macikat hagyva maga után.

– Ne nézzétek – mondja Gomez. – Ez nem a valóság. Charisse egyik virtuálisvalóság-játékát teszteljük. „Szülőnek lenni” a neve.

– Gomez? – hallatszik Charisse hangja a hálószobából. – Megjöttek?

Mind becsörtetünk a hálószobába. Menet közben bepillantok a konyhába. Egy középkorú nő áll a mosogatónál, és mosogat.

Charisse az ágyban fekszik, karjában a babával. A baba alszik. Picike, fekete hajú, és kissé indiános a kinézete. Max és Joe szőke. Charisse szörnyen néz ki (szerintem. Clare szerint „csodálatosan”). Meghízott, kimerültnek és betegnek látom. Császármetszés volt. Leülök egy székre. Clare és Gomez az ágyra ülnek. Max az anyjához mászik, bebújik szabad karja alá. Engem bámul, és szopja az ujját. Joe Gomez ölében ül.

– A baba gyönyörű – mondja Clare. Charisse mosolyog. – És remekül nézel ki.

– Szarul vagyok – mondja Charisse. – De sikerült. Megvan a lányunk. – Megcirógatja a baba arcát, és Rosa ásít, és felemeli az egyik csöppnyi kezét. A szeme sötétlő hasíték.

– Rosa Evangeline – gügyögi Clare a babának. – Nagyon szép név.

– Gomez Szerdának akarta nevezni, de nem engedtem – mondja Charisse.

– Egyébként csütörtökön született – magyarázza Gomez.

– Szeretnéd megfogni? – Clare bólint, és Charisse óvatosan Clare karjába teszi a lányát.

Amint látom Clare-t a babával a karjában, megrohan a jó pár vetélés valósága, és egy pillanatra elfog a hányinger. Remélem, nem fogok időutazni. Az érzés elmúlik, és csak a puszta tény marad: több gyermekünket elveszítettük. Hol vannak azok az elveszett gyermekek, kóborolva, zavartan téblábolva?

– Henry, szeretnéd megfogni Rosát? – kérdezi Clare. Pánikba esem.

– Nem – mondom túlzott eréllyel. – Nem igazán szeretném – magyarázom. Felállók, kimegyek a hálószobából, át a konyhán és a hátsó ajtón. Állok a hátsó kertben. Enyhén szemerkél az eső. Állok, lélegzem.

Csapódik a hátsó ajtó. Gomez jön, megáll mellettem.

– Jól vagy? – kérdezi.

– Azt hiszem. Odabenn rám tört a klausztrofóbia.

– Igen, értelek.

Percekig állunk némán. Próbálok visszaemlékezni apámra. Hogyan fogott, amikor kicsi voltam. Mindössze arra emlékszem, hogy játszottunk, futkároztunk, nevettünk, a vállán vitt. Észreveszem, hogy Gomez engem néz, nekem pedig könnyek peregnek az arcomon. Megtorlóm az arcom a zakóm ujjával. Valakinek mondania kell valamit.

– Ne törődj velem – mondom. Gomez suta mozdulatot tesz.

– Rögtön jövök – mondja, és eltűnik a házban. Azt hiszem, végleg, de visszajön, a kezében égő cigaretta. Leülök a rozoga kerti asztalra, amely nedves az esőtől és tele van fenyőtűvel. Hideg van idekinn.

– Még mindig próbálkoztok gyerekkel?

Ez meghökkent, aztán rájövök, hogy Clare bizonyára mindent elmond Charisse-nek, és Charisse bizonyára semmit sem mond Gomeznak.

– Aha.

– Clare még most is szenved a vetéléstől?

– Vetélések. Többes szám. Három volt.

– Egy gyermeket elveszíteni, Mr. DeTamble, balszerencsének fogható fel; hármat elveszíteni gondatlanságnak látszik.

– Ez nem olyan vicces, Gomez.

– Sajnálom. – Gomez ezúttal kivételesen szégyenkezik. Nem akarok erről beszélni. Nincsenek szavaim, hogy beszéljek róla, és alig vagyok képes beszélni róla Clare-rel vagy Kendrickkel meg a többi orvossal, akiknek elmeséltük szomorú esetünket. – Sajnálom – ismétli Gomez.

Felállók.

– Menjünk be.

– Jaj, nem kíváncsiak ránk, női dolgokról akarnak beszélgetni.

– Hát jó. Mit szólsz a Cubshoz? – Újra leülök.

– Fogd be. – Egyikünket sem érdekei a baseball. Gomez fel-alá járkál. Örülnék, ha megállna, még jobban, ha bemennénk. – Hát mi a probléma? – kérdezi könnyedén.

– Mivel? A Cubsszal? Nincs dobójuk, szerintem.

– Nem, kedves Könyvtáros, nem a Cubsszal. Mi az a probléma, amiért te és Clare sans bébi vagytok?

– Ez igazán nem rád tartozik, Gomez. Zavartalanul folytatja.

– Tudják egyáltalán, hogy mi a probléma?

– Baszódj meg, Gomez.

– Cöcö. Hogy beszélsz? Mert én ismerem azt a híres doktornőt…

– Gomez…

– Akinek a magzati kromoszóma-rendellenességek a szakterülete.

– Miért nem tudod végre…

– Igazságügyi orvos szakértő.

– Ó.

– Amit Montague a neve – folytatja –, és zseni. Szerepelt a tévében, megnyerte az összes díjat. Az esküdtek imádják.

– Hát ha az esküdtek imádják… – kezdem gúnyosan.

– Csak menjetek el hozzá. Jézusom, csak segíteni próbálok.

Sóhajtok.

– Oké. Kösz.

– „Kösz, rohanunk hozzá, kedves elvtárs” vagy „Kösz, dögölj meg”?

Felállók, nedves fenyőtűket söprök le a nadrágomról.

– Menjünk be – mondom, és bemegyünk.

NÉGY

1999. július 21., szerda/1998. szeptember 8.

(Henry 36, Clare 28 éves)

HENRY: Ágyban fekszünk. Clare összegömbölyödve, az oldalán, nekem háttal, én mögötte. Hajnali kettő lehet, és csak az imént oltottuk el a lámpát egy hosszú és értelmetlen beszélgetés után gyermeknemzési baleseteinkről. Most Clare-hez simulok, fogom a jobb mellét és azon töröm a fejem, hogy mindketten benne vagyunk-e, vagy én valahogyan lemaradtam.

– Clare – súgom halkan a nyakába.

– Mmm?

– Fogadjunk örökbe. – Hetekig, hónapokig gondolkodtam ezen. Briliáns kibúvónak látszik: lesz gyerekünk. Egészséges lesz. Clare is egészséges lesz. Boldogok leszünk. Ez a kézenfekvő megoldás.

– De az hazugság lenne – mondja Clare. – Színlelés. Felül, szembefordul velem.

– Valódi kisbaba lenne, és a miénk. Mi abban a színlelés?

– Utálom a színlelést. Állandóan tesszük magunkat. Én igazából akarom.

– Nem tettetünk állandóan. Miről beszélsz?

– Úgy teszünk, mintha normális emberek lennénk, akik normális életet élnek? Én úgy teszek, mintha számomra tökéletesen oké volna, hogy te állandóan eltűnsz, isten tudja, hová. Te úgy teszel, mintha minden oké lenne, amikor kis híján megölnek, és Kendrick nem tudja, mi az ördögöt kezdjen az egésszel! En úgy teszek, mintha nem izgatna, ha meghal a magzatom… – Zokog, előredőlve, az arcát eltakarja a haja, selyemfüggöny rejti az arcát.

Elegem van a sírásból. Elegem van abból, hogy sírni látom Clare-t. Tehetetlen vagyok a könnyeivel szemben, semmit nem tehetek, ami bármin változtatna.

– Clare… – Nyúlok felé, hogy megérintsem, hogy vigasztaljam, hogy vigasztaljam magam, de ellök. Felkelek, fogom a ruhám. A fürdőszobában öltözöm fel. Kiveszem Clare retiküljéből a kulcsát, felveszem a cipőm. Clare jelenik meg az előszobában.

– Hová mész?

– Nem tudom.

– Henry…

Kilépek az ajtón, becsapom az ajtót. Jó idekinn. Nem emlékszem, hol a kocsi. Aztán meglátom az utca túloldalán. Odamegyek, beülök.

Először arra gondolok, a kocsiban alszom, de amint beülök, úgy döntök, hogy elmegyek valahová. A partra: elautózom a partra. Tudom, hogy rémes ötlet. Fáradt vagyok, ideges, őrültség vezetnem… de kedvem van vezetni. Az utcák üresek. Beindítom a kocsit. Felberreg. Percekbe telik, amíg kiállók a parkolóhelyről. Látom Clare arcát az ablakban. Hadd aggódjon. Ezúttal nem érdekel.

Végigmegyek az Ainslie-n a Lincolnra, átvágok a Westernre, északnak tartok. Jó ideje nem jártam kinn éjjel, a jelenben, és olyan esetre sem emlékszem, amikor azért vezettem, mert nem volt más megoldás. Ez jó. Elmegyek a Rosehill temető és a számtalan autókereskedés mellett. Bekapcsolom a rádiót, végigszaladok az előre beállított állomásokon; Coltrane megy, hát ráadom a hangerőt, és letekerem az ablakot. A zaj, a szél, a közlekedési lámpák és utcai lámpák rendszeres ismétlődése megnyugtat, érzéstelenít, és egy idő után szinte elfelejtem, miért vagyok itt tulajdonképpen. Az Evanston határnál átvágok a Ridge-re, aztán a Dempsteren megyek a tóig. A lagúna közelében állok meg, a kulcsot a kocsiban hagyom, kiszállok, sétálok. Hűvös van és csend. Végigmegyek a mólón, megállok a végében, lenézek Chicago partvonalára, ahogy szikrázik narancs-lila égboltja alatt.

Annyira fáradt vagyok. Unok a halálra gondolni. Unom a szexet mint egy cél elérésének eszközét. Félek attól, ahogyan az egész végződhet. Nem tudom, mennyi nyomást leszek képes elviselni Clare részéről.

Mik ezek a magzatok, ezek az embriók, ezek a sejtcsoportok, amelyeket létrehozunk, aztán elveszítünk? Mi olyan fontos bennük, hogy kockára tegyük Clare életét, hogy naponta szenvedjünk a csüggedéstől? A Természet azt mondja nekünk, adjuk fel, a Természet azt mondja: Henry, te fölöttébb elszúrt szervezet vagy, és nem akarunk belőled többet. És én kész vagyok ebbe beletörődni.

Sosem láttam magam a jövőben gyerekkel. Bár meglehetősen sok időt töltöttem gyermek énemmel, bár sok időt töltök a gyermek Clare-rel, nem érzem úgy, hogy az életem ne lenne teljes saját gyerek nélkül. Egyetlen jövendőbeli énem se biztatott arra, hogy makacsul ragaszkodjam hozzá. Pedig kiborultam, és rákérdeztem pár hete; találkoztam magammal, egy 2004-es énemmel a Newberry raktárában. Lesz-e valaha gyerekünk?, kérdeztem. Az énem csak mosolygott, és vállat vont. Egyszerűen csak élj, bocs, felelte mogorván és együtt érzőn. Jézusom, könyörgöm, mondd meg, kiáltottam, és felemeltem a hangom, ő pedig a kezét emelte fel, és eltűnt. Seggfej, mondtam hangosan, és Isabelle dugta be a fejét a biztonsági ajtón, és megkérdezte, miért kiabálok a raktárban, és tudom-e, hogy az olvasóteremben is hallani.

Nem látok kiutat. Clare mániákus. Amit Montague bátorítja, csodagyerekekről mesél neki, és olyan vitaminokat ad neki, amelyekről a Rosemary gyermeke jut eszembe. Talán sztrájkolnom kellene. Hát persze; szexsztrájk. Nevetek. A hangot elnyelik a mólót nyaldosó hullámok. Kiváló alkalom. Pár nap múlva térden állva könyörögnék.

Fáj a fejem. Próbálok nem venni tudomást róla; tudom, attól fáj, hogy fáradt vagyok. Vajon alhatnék-e itt a parton úgy, hogy ne zavarjon senki? Gyönyörű éjszaka van. Ebben a pillanatban erős fénynyaláb vakít el, amely végigpásztáz a mólón, egyenesen az arcomba, és hirtelen Kimy konyhájában vagyok, a hátamon fekszem a konyhaasztal alatt, széklábak vesznek körül. Kimy az egyik széken ül, lenéz rám az asztal alá. A bal csípőm a cipőjét nyomja.

– Hé, haver – mondom erőtlenül. Úgy érzem, rögtön elájulok.

– A szívbajt hozod rám, haver – mondja Kimy. Megbök a lábával. – Gyere ki onnan, és vegyél fel valamit.

Hasra fordulok, és négykézláb kimászom az asztal alól. Aztán összegömbölyödöm a linóleumon, és pihenek egy percig, próbálom összeszedni magam és nem hányni.

– Henry… jól vagy? – Fölém hajol. – Ennél valamit? Kérsz egy kis levest? Minestrone levesem van… Kávét? – Rázom a fejem. – Akarsz a pamlagra feküdni? Rosszul vagy?

– Nem, Kimy, minden rendben, már jobb. – Sikerül feltérdelnem, aztán felállnom. Betámolygok a hálószobába és kinyitom Mr. Kim szekrényét, amely szinte üres, kivéve néhány szépen vasalt farmernadrágot különböző méretekben, kisfiútól felnőttig, és néhány ropogósra keményített fehér inget, ez az én kis ruhatáram, amely itt vár rám. Felöltözve visszamegyek a konyhába, puszit nyomok Kimy arcára. – Milyen nap van ma?

– 1998. szeptember 8. Mikorról vagy?

– Jövő júliusból. – Leülünk az asztalhoz. Kimy a New York Times keresztrejtvényét fejti.

– Mi lesz jövő júliusban?

– Igen hűvös lesz a nyár, a kerted azonban szép. A műszaki részvények szépen hoznak. Vegyél néhány Apple-részvényt januárban.

Felírja egy barna papírzacskóra.

– Oké. És ti? Hogy vagytok? Hogy van Clare? Van már gyereketek?

– Az a helyzet, hogy éhes vagyok. Kaphatnék a levesből, amelyet említettél?

Kimy feltápászkodik, kinyitja a frigót. Elővesz egy lábost, levest melegít.

– Nem feleltél a kérdésemre.

– Semmi új, Kimy. Nincs baba. Clare-rel ezen veszekszünk szinte állandóan. Kérlek, ne szekálj.

Kimy háttal áll. Nagy erőbedobással keveri a levest. A hátából fájdalom árad.

– Nem „szekállak”. Csak kérdezem, oké? Csak tudni szeretném.

Pár percig hallgatunk. Hallom, hogyan koccan a kanál a lábos fenekéhez. Clare-re gondolok, ahogyan kinézett az ablakon, amikor elhajtottam.

– Hé, Kimy.

– Hé, Henry.

– Hogy lehet az, hogy nem lett gyereketek? Hosszú szünet. Aztán:

– Volt gyerekünk.

– Volt?

Egy olyan Mickey egeres tálba önti a levest, amelyet annyira szerettem gyerekkoromban. Leül, végigsimítja a haját, a kiálló, ősz szálakat belesimítja a tarkóján lévő, kis kontyba. Kimy rám néz.

– Edd meg a levest. Rögtön jövök.

Feláll, kimegy a konyhából, csoszog a nejlonon, amely odabenn a szőnyeget védi. Eszem a levest. Már majdnem elfogy, amikor Kimy visszajön.

– Tessék. Ez Min. A kislányom. – A fénykép fekete-fehér, homályos. A képen egy talán öt-hat éves kislány áll Mrs. Kim háza előtt, ez előtt a ház előtt, ahol felnőttem. Egy katolikus iskola egyenruháját viseli, mosolyog, a kezében esernyő. – Aznap ment először iskolába. Nagyon boldog volt, nagyon félt.

Nézem a képet. Félek kérdezni. Felpillantok. Kimy kinéz az ablakon, a folyóra.

– Mi történt?

– Ó. Meghalt. Mielőtt te megszülettél volna. Leukémiája volt, meghalt.

Hirtelen emlékszem.

– Szokott üldögélni egy hintaszékben a hátsó kertben? Piros ruhában?

Mrs. Kim döbbenten mered rám.

– Láttad?

– Igen, azt hiszem. Nagyon régen. Úgy hétéves lehettem. A folyóhoz vezető lépcsőn álltam, anyaszült meztelenül, és ő azt mondta, ne merjek bemenni a kertjébe, én meg azt mondtam, az az én kertem, de ő nem hitt nekem. Nem értettem. – Nevetek. – Azt mondta, a mamája el fog fenekelni, ha nem megyek el.

Kimy kissé erőltetetten felnevet.

– Igaza volt, nem?

– Aha. Csak pár éve volt köztünk. Kimy mosolyog.

– Igen, Min, a kis csibész. Az apja Nagyszájú Kisasszonynak hívta. Nagyon szerette. – Kimy elfordítja a fejét, kezét igyekszik észrevétlenül hozzáérinteni a szeméhez. Az én emlékeimben Mr. Kim hallgatag ember, aki az ideje nagyobb részében karosszékben ül és sportközvetítést néz a tévében.

– Melyik évben született Min?

– 1949-ben. 1956-ban halt meg. Fura, de ma már középkorú hölgy lenne, saját gyerekekkel. Negyvenkilenc éves lenne. A srácok meg középiskolások lennének, talán kicsit idősebbek. – Kimy rám néz, én meg vissza rá.

– Próbálkozunk, Kimy. Mindent megpróbálunk.

– Nem szóltam semmit.

– Aha.

Kimy úgy pillog, mintha Louise Brooks vagy ilyesmi lenne.

– Hé, haver, elakadtam ezzel a keresztrejtvénnyel. Kilenc betű, „K”-val kezdődik…

CLARE: Nézem, amint a rendőrségi búvárok alámerülnek a Michigan-tóba. Borús a reggel, már most nagyon meleg van. A Dempster Streeti mólón állok. Öt tűzoltóautó, három mentőautó és hét járőrkocsi áll a Sheridan Roadon villogó lámpával. Tizenhét tűzoltó és hat mentős van itt. Tizennégy rendőr meg egy rendőrnő van még jelen, az utóbbi alacsony és kövér fehér asszony, akinek olyan a feje, mintha a sapkája összenyomta volna, és ostoba közhelyekkel próbál vigasztalni, úgy, hogy a legszívesebben a vízbe lökném a mólóról. A kezemben tartom Henry ruháját. Hajnali öt óra van. Huszonegy újságíró van itt, tévések furgonokkal és mikrofonokkal meg videósokkal, mások az írott sajtót képviselik, fényképészek. Egy idősebb pár leskelődik kissé távolabbról, diszkréten, de kíváncsian. Próbálok nem gondolni a rendőr elbeszélésére arról, hogyan ugrott le Henry a móló végéről, hogyan világította meg a rendőrautó reflektora. Próbálok nem gondolni erre.

Két újabb rendőr jön végig a mólón. Beszélnek a már itt lévőkkel, aztán az egyikük, az idősebbik elválik a többiektől, idejön hozzám. Nagy, felkunkorodó bajusza van, régimódi fajta, amely kis pontokban végződik. Michels kapitányként mutatkozik be és megkérdezi, tudok-e valamiről, amiért az uram öngyilkos akart volna lenni.

– Nézze, nem hiszem, hogy valóban megtette, kapitány. Úgy értem, igen jó úszó, és most valószínűleg egyszerűen elúszott, hm, Wilmette-be vagy máshová… – bizonytalanul észak felé mutatok –, és hamarosan újra itt lesz…

A kapitány kételkedik.

– Rendszeresen szokott úszni az éjszaka közepén?

– Álmatlanságban szenved.

– Veszekedtek? Izgatott volt?

– Nem – hazudom. – Dehogy. – A vízre pillantok. Biztos vagyok benne, hogy nem voltam meggyőző. – Aludtam, ő pedig nyilván úgy döntött, hogy úszik egyet, és nem akart felkelteni.

– Hagyott cédulát?

– Nem. – Amint töröm a fejem, hogy hihetőbb magyarázatot találjak, csobbanást hallok a part közelében. Halleluja. Jó, hogy nem később. – Ott van! – Henry feláll a vízben, meghallja a kiáltásom, újra lebukik, a mólóhoz úszik.

– Clare. Mi folyik itt?

A mólón térdelek. Henry pedig úgy fest, mint aki fáradt és fázik. Halkan beszélek.

– Azt hitték, vízbe fulladtál. Az egyikük látott beleugrani a mólóról a vízbe. Két órán át keresték a holttested.

Henryn látszik, hogy aggódik, ugyanakkor mulat a dolgon. Bármi jó, amivel bosszantani lehet a rendőrséget. Az összes rendőr körüláll, némán bámulnak le Henryre.

– Maga Henry DeTamble? – kérdezi a kapitány.

– Igen. Kimehetnék a vízből? – Mindannyian követjük Henryt a partig. Henry úszik, mi mellette lépegetünk a mólón. Kimászik a vízből, áll a parton víztől csepegve, mint egy megázott patkány. Odanyújtom az ingét, és ő megtörülközik vele. A többi ruhadarabját felveszi és higgadtan áll, várja, hogy a rendőrök kitalálják, mihez kezdjenek vele. Szeretném megcsókolni és megölelni. Vagy fordítva. Henry átkarol. Ragacsos és nedves. Hozzásimulok a hűvösségért, ő pedig hozzám a melegségért. A rendőrök kérdezgetik. Henry nagyon udvariasan válaszolgat. Ezek evanstoni rendőrök meg néhány Morton Grove-ból és Skokie-ból, akik csak a buli kedvéért jöttek át. Ha chicagói rendőrök lennének, felismernék és őrizetbe vennék Henryt.

– Miért nem válaszolt, amikor a biztos úr szólt, hogy jöjjön ki a vízből?

– Füldugó volt a fülemben, kapitány.

– Füldugó?

– Hogy ne menjen víz a fülembe. – Henry úgy tesz, mintha a zsebeiben kotorászna. – Nem tudom, hová lettek. Úszáshoz mindig füldugót használok.

– Miért úszott hajnali háromkor?

– Nem tudtam aludni.

És így tovább. Henry kifogástalanul hazudik, a tényeket úgy csoportosítja, hogy az ő állításait támasszák alá. A rendőrök végül nagy nehezen úgy döntenek, hogy büntetést szabnak ki, amiért Henry akkor úszott, amikor a tópart hivatalosan zárva volt. A büntetés 500 dollár. Amikor a rendőrök elengednek minket, a riporterek és a fotósok és a tévékamerák végig filmeznek minket, ahogy a kocsihoz megyünk. Szöveg nélkül. Csak úszott egyet. Kérem, jobban szeretnénk, ha nem fényképeznének minket. Klikk. Végül eljutunk a kocsihoz, amely ott áll, benne a kulccsal, a Sheridan Roadon. Beindítom a motort, letekerem az ablakot. A rendőrök, a riporterek és az idős pár a füvön állnak, és minket néznek. Nem nézünk egymásra.

– Clare.

– Henry.

– Sajnálom.

– Én is. – Rám néz, megérinti a kormányon a kezem. Némán utazunk hazáig.

2000. január 14., péntek

(Clare 28, Henry 36 éves)

CLARE: Kendrick szőnyeggel borított, akusztikai panelokkal ellátott falú folyosók útvesztőjén át egy tanácsterembe vezet minket. Ablak nincs, csak kék szőnyeg meg egy hosszú, fényes, fekete asztal, körülötte párnázott forgószékek. Egy fehér tábla a hozzá tartozó színes tollakkal, az ajtó fölött egy óra és egy kávéstermosz csészékkel, tejszínnel és cukorral. Kendrick meg én leülünk az asztalhoz, Henry fel-alá járkál a szobában. Kendrick leveszi a szemüvegét, az orrnyergét masszírozza. Nyílik az ajtó, fiatal, fehér köpenyes spanyol férfi tol be egy kocsit. A kocsin kendővel letakart ketrec.

– Hová parancsolja? – kérdezi a fiatalember.

– Csak hagyja itt, legyen szíves, az egész kocsit – mondja Kendrick, mire a férfi vállat von és kimegy. Kendrick az ajtóhoz megy, elfordít egy gombot, és a szobában elhalványul a fény. Alig látom a ketrecnél álló Henryt. Kendrick odamegy hozzá, némán leveszi a kendőt.

Cédrusszag árad a ketrecből. Állok, nézem. Nem látok mást, csak egy vécépapírtekercset, néhány etetőtálkát, egy vizesüveget, egy mókuskereket, cédrusforgácsokat. Kendrick kinyitja a ketrec tetejét, belenyúl, kivesz valami kicsi fehéret. Henry meg én nézzük, amint a parányi egér pislogva ül Kendrick tenyerében. Kendrick parányi zseblámpát vesz elő, felkapcsolja, és gyorsan mozgatni kezdi az egérke fölött. Az egér megmerevedik, aztán eltűnik.

– Hűha – mondom. Kendrick visszateszi a ketrecre a kendőt, felgyújtja a villanyt.

– A Nature jövő heti számában jelenik meg – mondja mosolyogva. – A címoldalon.

– Gratulálok – mondja Henry. Az órára pillant. – Általában mennyi időre mennek el? És hová?

Kendrick a termoszra mutat, bólintunk.

– Általában úgy tíz percre vannak távol – mondja, közben mind a hármunknak kávét tölt. – Az állatlaborba mennek, a pincébe, ahol születtek. Úgy néz ki, hogy csupán pár percnyire képesek elmenni, mindkét irányban.

Henry bólint.

– Minél idősebbek lesznek, annál hosszabb időre tudnak távol maradni.

– Igen, így van.

– Hogyan csinálta? – kérdezem Kendricktől. Még mindig nem tudom elhinni, hogy valóban sikerült neki.

Kendrick megfújja a kávéját, iszik egy kortyot, elhúzza a száját. A kávé keserű, cukrot teszek az enyémbe.

– Nos – mondja Kendrick –, sokat segített, hogy a Céléra elkészítette a teljes egérgenom-térképet. Abból tudtuk, hol keressük a megcélzott négy gént. De a nélkül is sikerült volna.

Kiónozni kezdtük Henry génjeit, aztán enzimekkel kivágtuk a sérült DNS-részeket. Aztán ezeket a részeket egérembriókba ültettük az osztódás négysejtes szakaszában. Ez volt a könnyebbik része.

Henry felhúzza a szemöldökét.

– Hát persze. Clare meg én is rendszeresen csináljuk ezt a konyhában. Akkor mi volt a nehéz része? – Ráül az asztalra, maga mellé teszi a kávéját. A ketrecben megcsikordul a mókuskerék.

Kendrick rám néz.

– A nehéz az volt, hogy az anyaállatok kihordják a megváltoztatott embriókat. Mert folyton elpusztultak, elvéreztek.

Henry nagyon megrémül.

– Az anyaállatok elpusztultak? Kendrick bólint.

– Az anyaállatok is, a magzatok is. Nem értettük, hát elkezdtük huszonnégy órán át figyelni őket, és akkor láttuk, mi történik. Az embriók ki-be jártak az anyaállatok méhébe, azok meg elpusztultak a belső vérzéstől. Vagy a tíznapos magzat elvetélt. Nagyon dühítő volt.

Henry meg én összenézünk, aztán elfordítjuk a fejünket.

– Erről tudnánk mesélni – mondom Kendricknek.

– I-igen – mondja. – De megoldottuk a problémát.

– Hogyan? – kérdezi Henry.

– Úgy gondoltuk, immunreakció lehet. Az egérembrió annyira idegen volt az anyaállat immunrendszerének, hogy megpróbált harcolni ellene, mintha valami vírus vagy hasonló lenne. Így hát elfojtottuk az anyaállat immunrendszerét, és aztán minden megoldódott, mintegy varázsütésre.

A szívem a fülemben ver. Mintegy varázsütésre. Kendrick hirtelen lehajol, és felvesz valamit a földről.

– Megvagy – mondja, és megmutatja a tenyerében az egeret.

– Bravó! – mondja Henry. – Most mi következik?

– Génterápia – mondja Kendrick. – Gyógyszerek. – Vállat von. – Bár képesek vagyunk előidézni, még mindig nem tudjuk, miért történik. Vagy hogyan történik. Hát próbáljuk megérteni. – Odanyújtja Henrynek az egeret. Henry összeteszi a két kezét, Kendrick belehelyezi az egeret. Henry kíváncsian nézi a kis állatot.

– Tetoválva van – mondja.

– Csak így tudjuk nyomon követni őket – mondja Kendrick. – Megőrjítik az állatlabor technikusait, folyton megszöknek.

Henry nevet.

– Ez a darwini előnyünk – mondja. – Megszökünk. – Megsimogatja az egeret, mire az a kezébe piszkít.

– Nem tűr semmiféle stresszt – mondja Kendrick, és visszateszi az egeret a ketrecbe, ahol az bebújik a vécépapírtekercs közepébe.

Mihelyt hazaérünk, telefonálok dr. Montague-nak, és immunelfojtó szerekről meg belső vérzésről magyarázok. Figyelmesen végighallgat, azt mondja, menjek el hozzá a jövő héten, addig utánanéz a dolgoknak. Leteszem a kagylót, Henry idegesen néz rám a Times üzleti része fölött.

– Érdemes megpróbálni – mondom neki.

– Sok döglött egéranya, mielőtt rájöttek – mondja Henry.

– De bevált! Kendrick megcsinálta!

– Aha – mondja Henry, és olvas tovább. Nyitnám a számat, de meggondolom magam és átmegyek a műterembe. Izgatottabb vagyok, semhogy vitatkozzak. Mintegy varázsütésre. Varázsütésre.

ÖT

2000. május 11., csütörtök

(Henry 39, Clare 28 éves)

HENRY: A Clark Streeten sétálok, tavasz végén, 2000-ben. Nincs ebben semmi figyelemre méltó. Kellemes, meleg este van, és az összes divatos fiatal kis asztaloknál ül, és divatos jeges kávét iszik a Kopi'snál, vagy közepes méretű asztaloknál ül, és kuszkuszt eszik a Reza's-nál, vagy csak sétál, nem vesz tudomást a svéd csecsebecséket árusító boltról, és fel-felkiált a másik kutyája láttán. A munkahelyemen kéne lennem, 2002-ben, de hát mindegy. Mattnek kell megcsinálnia helyettem a délutáni bemutatót. Nem szabad elfelejtenem meghívni egy vacsorára.

Ahogy lődörgök, váratlanul meglátom Clare-t az utca túloldalán. A George's, a márkás ruhabolt előtt áll, babaruhákat néz. Még a háta is csupa vágyakozás, a válla is szinte sóhajt a vágytól. Amint nézem, homlokát a kirakatüveghez támasztja, és csak áll, elhagyottan. Átmegyek az úttesten, elugorva egy UPS furgon meg egy Volvo elől, megállok mögötte. Clare összerezzen, felnéz, meglátja a tükörképem.

– Ó, te vagy az – mondja, és megfordul. – Azt hittem, moziban vagy Gomezzal. – Clare kissé defenzív, kissé bűntudatos, mintha valami illegális tevékenységen kaptam volna rajta.

– Valószínűleg ott is vagyok. Valójában a munkahelyemen kéne lennem. 2002-ben.

Clare mosolyog. Fáradtnak látszik, a fejemben számolok, és rájövök, hogy három hete volt az ötödik vetélése. Habozok, aztán átkarolom a vállát, és nagy megkönnyebbülésemre elengedi magát a karomban, a fejét a vállamra hajtja.

– Hogy vagy? – kérdezem.

– Rémesen – mondja halkan. – Fáradtan. – Emlékszem. Hetekig feküdt. – Henry, abbahagyom. – Néz rám, próbálja felmérni a reakciómat, mérlegelni az ő szándékát az én ismereteimmel szemben. – Feladom. Nem jön össze.

Megállíthat-e bármi, megakadályozhatja-e, hogy megadjam neki, amire szüksége van? Semmi akadályát nem látom, hogy ne mondjam el neki. Állok és töröm a fejem, van-e bármi, ami eleve kizárná, hogy Clare megtudja. Csak a magabiztosságára emlékszem, amelyet most fogok megalapozni.

– Tarts ki, Clare.

– Tessék?

– Tarts ki. A jelenemben gyerekünk van. Clare becsukja a szemét.

– Köszönöm – suttogja. Nem tudom, hozzám szól-e, vagy Istenhez. Nem számít. – Köszönöm – mondja ismét, és rám néz, hozzám beszél, és úgy érzem magam, mintha valamiféle angyal lennék az Angyali üdvözlet egy őrült változatában. Odahajolok és megcsókolom; érzem, amint Clare-ben szétárad az eltökéltség, az öröm, a céltudatosság. Emlékszem a parányi, sűrű, fekete hajjal borított fejre Clare lába között, és csodálkozom, hogyan hozza létre ez a pillanat azt a csodát, és fordítva. Köszönöm. Köszönöm.

– Te tudtad? – kérdezi Clare.

– Nem. – Csalódottnak látszik. – Nemcsak hogy nem tudtam, de megtettem minden tőlem telhetőt, hogy ne ess ismét teherbe.

– Remek. – Clare nevet. – Szóval bármi történjék is, csak tűrjek és húzzak bele?

– Aha.

Clare rám vigyorog, én meg vissza. Húzzunk bele.

HAT

2000. június 3., szombat

(Clare 29, Henry 36 éves)

CLARE: A konyhaasztalnál ülök, szórakozottan lapozgatom a Chicago Tribune-t, és nézem, ahogy Henry kipakolja a holmit. A barna papírzacskók egyenes sorban állnak a konyhaszekrényen, és Henry ketchupot, csirkét, gouda sajtot varázsol elő belőlük, mint egy bűvész. Várom a nyulat meg a selyemkendőket. Helyettük azonban gomba kerül elő, fekete bab, fettucine, fejes saláta, egy ananász, sovány tej, kávé, retek, fehérrépa, sárgarépa, zabpehely, vaj, túró, rozskenyér, majonéz, tojás, borotvapenge, dezodor, Granny Smith alma, olaj-ecet keverék, kifli, rák, krémsajt, cukormázas aprósütemény, salátaöntet, fagyasztott narancslé, karotta, óvszer, édesburgonya… óvszer? Felállók, odabillegek, felveszem a kék dobozt, Henry orra elé tartom.

– Mi az, viszonyod van?

Dacosan néz fel rám, miközben a hűtőben rámol.

– Nem, megvilágosodtam. Éppen a fogkrémeknél álltam, amikor megtörtént. Akarod hallani?

– Nem.

Henry feláll, felém fordul. Az arckifejezése olyan, mint egy sóhaj.

– Akkor is elmondom: nem próbálkozhatunk tovább a gyerekkel.

Áruló.

– Megállapodtunk…

– … hogy próbálkozunk. Szerintem öt vetélés elég volt. Azt hiszem, eleget próbáltuk.

– Nem. Úgy értem… miért ne próbálhatnánk meg újra? – Igyekszem, hogy a hangom ne legyen könyörgő, hogy a bennem felgyülemlő düh ne találjon utat a szavaimba.

Henry megkerüli a konyhaszekrényt, megáll előttem, de nem nyúl hozzám, tudja, hogy nem nyúlhat hozzám.

– Clare. Ha még egyszer elvetélsz, abba bele fogsz halni, és nem vagyok hajlandó olyasmit tenni, aminek a halálod lesz a vége. Öt terhesség… Tudom, hogy újra meg akarod próbálni, de én nem. Nem bírom tovább, Clare. Sajnálom.

Kimegyek a hátsó ajtón, és állok a napon, a málnabokrok mellett. A gyermekeink, selymes papírban, picinyke fadobozokban nyugvó, halott gyermekeink most árnyékban vannak, késő délután, a rózsáknál. Érzem a bőrömön a nap melegét, és kiráz a hideg miattuk, akik a kert mélyén, hűvösben pihennek ezen a meleg júniusi napon. Segíts, mondom magamban eljövendő gyermekünknek. Henry nem tudja, így nem mondhatom el neki. Gyere minél előbb.

2000. június 9., péntek/1986, november 19.

(Henry 36, Clare 15 éves)

HENRY: Péntek reggel 8.45 van, és egy bizonyos dr. Robert Gonsalez várószobájában ülök. Clare nem tudja, hogy itt vagyok. Elhatároztam, hogy elköttetem az ondóvezetékemet.

Dr. Gonsalez rendelője a Sheridan Roadon van, a Diversey közelében, egy elegáns orvosi központban, nem messze a Lincoln Park Konzervatóriumtól. A várót barna és vadászzöld színek díszítik, sok a faburkolat, a falakon az 1880-as derbigyőztesek bekeretezett képei. Nagyon férfias. Úgy érzem, szmokingban kéne lennem, a számban vastag szivarral. Italra vágyom.

A kedves hölgy a Születésszabályozásnál azzal nyugtatott meg gyakorlott hangján, hogy alig fog fájni. Öt másik fickó ül itt velem. Nem tudom, tripperesek-e, vagy a prosztatájuk rendetlenkedik. Némelyik talán arra vár, hozzám hasonlóan, hogy véget vessenek apai pályafutásának. Bizonyos szolidaritást érzek ezekkel az ismeretlen férfiakkal, ahogy itt ülünk együtt ebben a barna, fa-és bőrborítású szobában ezen a szürke reggelen, hogy bemenjünk a vizsgálóba, és letoljuk a nadrágunkat. Van itt egy igen öreg ember is, aki előredőlve ül, két keze a botján, a szeme csukva vastag szemüvege mögött, amely felnagyítja a szemhéját. Valószínűleg nem azért van itt, hogy elkössék. A tini fiú, aki az Esquire egyik ősi példányát lapozgatja, közönyt mímel. Becsukom a szemem, és elképzelem, hogy egy bárban vagyok, és a pultos lány éppen háttal áll nekem, amint a tökéletes, egyszer malátázott whyskibe csak egy kortynyi langyos vizet kever. Talán egy angol kocsma. Igen, ez megmagyarázza a berendezést. A balomon lévő férfi felköhög, mélyen, tüdőből, és amikor kinyitom a szemem, még mindig az orvosi váróban ülök. Rápillantok a jobbomon ülő férfi órájára. Olyan hatalmas sportórája van, amellyel mérni lehet az időt futásnál, de az anyahajót is fel lehet hívni. 9.58 van. Két perc múlva én következem. Úgy látszik azonban, az orvos késik. A recepciós „Mr. Liston”-t szólítja, és a tinédzser feláll, és a vastag borítású ajtón besiet a rendelőbe. Mi, többiek összenézünk, lopva, mintha a metrón ülnénk, és valaki Streetwise-t próbálna eladni nekünk.

Merev vagyok a feszültségtől, és emlékeztetem magam, hogy szükséges és jó dolog, amire készülök. Nem vagyok áruló. Nem vagyok áruló. Az iszonyattól és a fájdalomtól óvom meg Clare-t. Sosem fogja megtudni. Nem fog fájni. Talán egy kicsit. Egyszer majd elmondom neki, és meg fogja érteni, hogy ezt kellett tennem. Megpróbáltuk. Nincs más választásom. Nem vagyok áruló. Még ha fáj is, megéri. Azért teszem, mert szeretem Clare-t. Clare-re gondolok, ahogy ül az ágyunkon véresen, sírva, és felfordul a gyomrom.

– Mr. DeTamble. – Felállók, most valóban hányingerem van. Megroggyan a térdem. Megszédülök, kétrét görnyedek, öklendezve, négykézláb állok, a föld hideg és halott fű borítja. A gyomromban nincs semmi, nyálkát hányok. Hideg van. Felnézek. A tisztáson vagyok, a Réten. A fák csupaszok, az ég felhős, közeleg a korai sötétedés. Egyedül vagyok.

Felkelek, megtalálom a ruhás dobozt. Hamarosan egy Gang of Four-póló van rajtam, pulóver és farmer, vastag zokni és fekete katonai bakancs, fekete gyapjúfelöltő és nagy, világoskék kesztyű. Valami berágta és befészkelte magát a dobozba. A ruhák alapján a nyolcvanas évek közepén lehetek. Clare tizenöt-tizenhat éves. Nem tudom, maradjak-e, várjam meg, vagy menjek el. Nem tudom, képes vagyok-e éppen most elviselni Clare ifjonti ragyogását. Megfordulok, elindulok a gyümölcsös felé.

Úgy vélem, november vége felé járhat. A Rét barna, szinte recsegő hangot ad a szélben. A gyümölcsös szélén varjak verekednek a lehullott almák felett. Amint odaérek hozzájuk, hallom, hogy valaki fut, liheg a nyomomban. Megfordulok, és Clare az.

– Henry… – ki van fulladva, olyan a hangja, mintha náthás lenne. Hagyom állni, pihegni. Nem tudok szólni hozzá. Áll, liheg, a lélegzete fehér felhőt képez előtte, a haja élénk vörös a szürkék és barnák között, a bőre halvány rózsaszín.

Megfordulok, bemegyek a gyümölcsösbe.

– Henry… – Clare utánam jön, elkapja a karom. – Mi az? Mit tettem? Miért nem akarsz beszélni velem?

Jaj, Istenem.

– Megpróbáltam tenni érted valami fontosat, és nem sikerült. Ideges lettem, és itt kötöttem ki.

– Mi volt az?

– Nem mondhatom el. Még a jelenben sem akartam elmondani neked. Nem tetszene.

– Akkor miért akartad megtenni? – Clare vacog a szélben.

– Ez volt az egyetlen megoldás. Nem akartál hallgatni rám. Azt gondoltam, nem fogunk többet veszekedni, ha megteszem. – Sóhajtok. Újra megpróbálom, és ha kell, újra.

– Miért veszekszünk? – Clare feszülten és aggodalmasan néz rám. Folyik az orra.

– Náthás vagy?

– Igen. Min veszekszünk?

– Akkor kezdődött az egész, amikor a követed felesége felpofozta a miniszterelnök szeretőjét egy soirée-n, a követségen. Ez kihatott a zabpehely tarifájára, ami nagyméretű munkanélküliséghez és zendüléshez vezetett…

– Henry.

– Igen?

– Egyszer, csak egyszer megtennéd, hogy nem űzöl gúnyt belőle, és válaszolsz a kérdésemre?

– Nem tehetem.

Clare gondolkodás nélkül pofon vág, keményen. Hátralépek, meglepetten, boldogan.

– Üss meg újra.

Clare zavart, a fejét rázza.

– Kérlek, Clare.

– Nem. Miért akarod, hogy megüsselek? Bántani akartalak.

– Azt akarom, hogy bánts. Kérlek. – Lehajtom a fejem.

– Mi ütött beléd?

– Minden borzalmas, és nem érzem.

– Mi borzalmas? Mi folyik itt?

– Ne kérdezd. – Clare közelebb jön, egészen közel, megfogja a kezem. Leveszi a nevetséges, kék kesztyűt, a szájához emeli a kezem, és harap. Szörnyen fáj. Abbahagyja, nézi a kezem. A harapás nyomán lassan, apró cseppekben kiserken a vér. Valószínűleg vérmérgezést kapok, de pillanatnyilag nem érdekel.

– Mondd el. – Az arca centiméterekre van az enyémtől. Megcsókolom, nagyon durván. Ellenáll. Elengedem, hátat fordít.

– Ez nem volt szép – mondja halkan.

Mi ütött belém? Clare tizenöt évesen nem ugyanaz az ember, aki hónapok óta gyötör, aki nem hajlandó lemondani a gyerekről, halált és csüggedést kockáztatva, aki csatatérré változtatta a szeretkezést, ahol csecsemők hullái hevernek. A vállára teszem a kezem.

– Sajnálom, Clare. Nagyon sajnálom, Clare, nem te vagy az oka. Kérlek.

Megfordul. Sír, taknya-nyála egybefolyik. Hihetetlen, de a zsebemben van papír zsebkendő. Megtorlóm az arcát, ő elveszi a zsebkendőt, és kifújja az orrát.

– Még sosem csókoltál meg. – Jaj, ne. Fura képet vághatok, mert Clare nevet. Ezt nem hiszem el. Mekkora hülye vagyok.

– Jaj, Clare. Egyszerűen… felejtsd el, oké? Töröld. Nem történt meg. Gyere ide. Vegyél kettőt. Clare?

Vonakodva közelebb lép. Megölelem, nézem. A szeme vörös, az orra duzzadt, nagyon meg van hűlve. Megfogom az arcát kétfelől, hátrabillentem a fejét és megcsókolom, és megpróbálom a szívemet a szívébe rejteni, hogy biztonságban megőrizze, ha netán ismét elveszíteném.

2000. június 9., péntek

(Clare 29, Henry 36 éves)

CLARE: Henry egész este szörnyen csendes, szórakozott és méla volt. Egész vacsora alatt mintha képzeletben egy könyv után kutatott volna, amelyet még 1942-ben olvasott vagy ilyesmi. Ráadásul a jobb keze be van kötve. Vacsora után bement a hálószobába, és hasra feküdt az ágyon, a feje lelógott az ágy lábánál, a lába a párnán. Én a műterembe mentem, merítőkereteket súroltam és megittam a kávém, de nem éreztem jól magam, mert nem tudtam rájönni, mi baja Henrynek. Végül visszamentem a házba. Még mindig ugyanúgy fekszik. Sötétben.

Lefekszem a földre. A hátam ropog, amint nyújtózom.

– Clare?

– Mmm?

– Emlékszel arra, amikor először megcsókoltalak?

– Nagyon is élénken.

– Sajnálom. – Henry átfordul. Éget a kíváncsiság.

– Mitől voltál annyira feldúlt? Megpróbáltál tenni valamit, és nem sikerült, és azt mondtad, én nem értenék egyet. Mi volt az?

– Hogy vagy képes minderre emlékezni?

– Olyan vagyok, mint az elefánt. Most elmondod?

– Nem.

– Ha találgatok, megmondod, ha igazam van?

– Valószínűleg nem.

– Miért nem?

– Mert kimerültem, és ma este nem akarok veszekedni. Én sem. Olyan nagy csendben van, hogy szeretnék tükröt tartani a szája elé, hogy lélegzik-e. Végül:

– Honnan tudtad?

– Sejtettem. Tartottam tőle. És láttam a cédulát, hogy ma reggel mész az orvoshoz.

– Azt a cédulát elégettem.

– Láttam a lenyomatát az alatta lévő lapon. Henry felnyög.

– Oké, Sherlock. Megfogtál. Békésen fekszünk a sötétben.

– Csak rajta.

– Mit?

– Köttesd el magad. Ha muszáj.

Henry ismét átfordul, rám néz. Csak a sötét fejét látom, fölötte a sötét plafont.

– Nem veszekszel velem?

– Nem. Én sem bírom tovább. Feladom. Nyertél, nem próbálkozunk tovább a gyerekkel.

– Nem fogalmaznék úgy, hogy nyertem. Egyszerűen… szükségesnek látszik.

– Ahogy akarod.

Henry lemászik az ágyról, leül mellém a földre.

– Köszönöm.

– Szívesen.

Megcsókol. Magam elé képzelem azt a hideg novemberi napot 1986-ban, ahonnan Henry most jön, a szelet, Henry testének melegét a hideg gyümölcsösben. Nem sokkal később, hónapok óta először végre úgy szeretkezünk, hogy nem gondolunk a következményekre. Henry elkapta a tizenhat évvel ezelőtti náthámat. Négy héttel később Henry elköttette magát, én pedig felfedezem, hogy immár hatodjára vagyok terhes.

BABAÁLMOK

2000. szeptember (Clare 29 éves)

CLARE: Azt álmodom, hogy lefelé megyek a lépcsőn Abshire nagyanyám pincéjébe. A hosszú koromnyom, amelyet egy, a kéményen keresztül berepülő varjú hagyott ott a bal oldali falon; a lépcsőfokok porosak, és a korláttól szürke lesz a kezem, ahogy fogom; leérek, és bemegyek egy szobába, amelytől kicsi koromban mindig féltem. A szobában széles polcokon megszámlálhatatlan sorokban konzervek állnak, paradicsom és savanyúság, csemegekukorica és cékla. Bebalzsamozva. Az egyik üvegben egy apró kacsaembrió van. Óvatosan kinyitom az üveget, a kezembe öntöm a kiskacsát és a folyadékot. A kacsa levegő után kapkod, öklendezik.

– Miért hagytál el? – kérdezi, amikor meg tud szólalni. – Vártalak.

Azt álmodom, hogy anyámmal egy csendes, családi házakkal teli utcán megyünk South Havenben. Egy csecsemőt viszek. Ahogy megyünk, a baba egyre nehezebb, már alig bírom. Mamához fordulok és mondom, hogy nem bírom a babát továbbvinni; ő könnyedén átveszi tőlem, és megyünk tovább. Egy házhoz érünk, és a keskeny gyalogösvényen a hátsó kertjébe érünk. A kertben két vetítővászon és egy diavetítő van. Emberek ülnek kerti székeken, és fákról készült diákat néznek. Mindkét vásznon fél-fél fa. Az egyik fele nyári, a másik téli; ugyanaz a fa, más-más évszakban. A baba nevet, és örömében sikongat.

Azt álmodom, hogy a Sedgewick gyorsvasút peronján állok, a barna vonal kocsijára várok. Két bevásárlószatyor van nálam, és amikor megnézem, kiderül, hogy pár doboz sós keksz van bennük meg egy nagyon pici, halva született, vörös hajú csecsemő, papírtörlőbe csavarva.

Azt álmodom, hogy otthon vagyok, a régi szobámban. Késő éjszaka van, a szobát alig világítja meg az akvárium. Megrémülve látom, hogy a tartályban egy kis állat úszik körbe-körbe; gyorsan leveszem az akvárium tetejét, és kihalászom az állatot, amelyről kiderül, hogy versenyegér kopoltyúval.

– Sajnálom – mondom. – Rólad megfeledkeztem. – Az egér csak néz rám szemrehányón.

Azt álmodom, hogy lépcsőn megyek fel a Réti pipis házban. Nincs sehol bútor, a szobák üresek, por száll a napfényben, amely aranyló foltokat rajzol a fényes tölgyfa padlóra. Végigmegyek a hosszú folyosón, bepillantok a hálószobákba, és az én szobámhoz érek, ahol egy kis fabölcső áll magában. Nagy a csend. Félek belenézni a bölcsőbe. Mama szobájában fehér lepedők borítják a padlót. A lábamnál parányi vércsepp, amely az egyik lepedő sarkához ér, és nézem, ahogy az egész padlót elborítja a vér.

2000. szeptember 23., szombat

(Clare 29, Henry 37 éves)

CLARE: Víz alatt élek. Minden lassú és távoli. Tudom, hogy odafenn van egy világ, egy napsütötte, gyors világ, ahol az idő úgy pereg, ahogyan homokórában a száraz homok, de itt lenn, ahol én vagyok, levegő és hang és idő és érzés mind sűrű és vastag. Búvárharangban vagyok ezzel a babával, csak mi kelten próbálunk életben maradni ebben az idegen közegben, de nagyon magányos vagyok. Hello? Ott vagy ? Nincs válasz. Meghalt, mondom Amitnek. Nem, mondja idegesen mosolyogva, nem, Clare, látod, ver a szíve. Nem tudom elmagyarázni. Henry tipródik körülöttem, etetni próbál, masszírozni, felvidítani, amíg rá nem förmedek. Átvágok a kerten, a műtermembe megyek. Olyan, mint egy múzeum, egy mauzóleum, olyan csendes, semmi sem él, nem lélegzik, nincsenek benne gondolatok, csak tárgyak, tárgyak, amelyek vádlón merednek rám. Sajnálom, mondom üres rajzasztalomnak, száraz kádjaimnak és merítőkereteimnek, a félkész szobroknak. Halva született, gondolom, amint a kék papírba csomagolt fémvázra nézek, amely olyan ígéretesnek látszott júniusban. A kezem tiszta, puha és rózsaszín. Gyűlölöm. Gyűlölöm ezt az ürességet. Gyűlölöm ezt a babát. Nem. Nem, nem gyűlölöm. Csak nem találom.

Ülök a rajztáblámnál, a kezemben ceruza, előttem fehér papír. Semmi ötlet. Behunyom a szemem, és semmi másra nem tudok gondolni, csak a vörös színre. Így hát hozok egy tubus vízfestéket, sötét kadmiumvöröset, egy nagy fejű ecsetet, egy üvegbe vizet teszek, és kezdem vörösre festeni a papírt. Csillog. A papír puha a víztől, száradva egyre sötétebb. Nézem, ahogy szárad. Gumiarábikum-szaga van. A papír közepére fekete tintával rajzolok egy igen picike szívet, nem holmi ostoba Bálint-napit, hanem anatómiailag pontosat, parányit, babaszerűt, és ereket, erek finom térképét, amelyek elérik a papír széleit, amelyek úgy tartják a pici szívet behálózva, mint pókháló a legyet. Látod, ver a szíve.

Beesteledett. Kiürítem az üveget, elmosom az ecsetet. Bezárom a műterem ajtaját, átvágok a kerten, bemegyek a hátsó ajtón. Henry spagettiszószt főz. Amikor belépek, felnéz.

– Jobban vagy? – kérdezi.

– Jobban – nyugtatom őt és magamat.

2000. szeptember 27., szerda

(Clare 29 éves)

CLARE: Az ágyon fekszik. Itt-ott vérfoltok. A hátán fekszik, lélegezni próbál, parányi mellkasa reszket, de túlságosan korán jött, rángatózik, és a köldökzsinórból vér tör elő minden egyes szívverésénél. Az ágy mellett térdelek és felkapom, felkapom az én parányi fiam, aki rángatózik, mint a frissen kifogott, apró hal, amely megfullad a levegőn. Fogom, nagyon gyengéden, de nem tudja, hogy itt vagyok, hogy fogom, a teste sikamlós, a bőre szinte csak képzeletbeli, a szeme csukva, és hirtelen szájon keresztüli lélegeztetésre gondolok, a 911-re gondolok és Henryre, jaj, ne menj el, mielőtt Henry láthatná!, de a légzése bugyborékol, kis tengeri lény, vizet lélegző, aztán tágra nyitja a száját, és én teljesen átlátok rajta, és a kezem üres, és elment, elment.

Nem tudom meddig ülök így, az idő múlik. Térdelek. Térdelek, imádkozom. Édes Istenem. Édes Istenem. Édes Istenem. A baba megmozdul a méhemben. Pszt. Bújj el.

A kórházban ébredek. Henry van itt. A baba meghalt.

HÉT

2000. december 28., csütörtök

(Henry 33 és 37, Clare 29 éves)

HENRY: A hálószobánkban állok, a jövőben. Éjszaka van, de a holdfény szürreális, monokróm körvonalakkal rajzolja át a szobát. Cseng a fülem, ahogyan szokott néha, a jövőben. Lenézek Clare-re és magamra, ahogy alszunk. Olyan érzés, mint a halál. Szorosan összegömbölyödve alszom, térdem a mellemnél, takaróba burkolózva, kissé nyitott szájjal. Meg szeretném érinteni magam. Szeretném átölelni magam, a szemembe nézni. De mégsem; hosszú percekig állok, és nézem alvó jövendőbeli énemet. Aztán Clare oldalához megyek, letérdelek. Egészen olyan érzés, mint a mostani. Kényszerítem magam, hogy elfeledjem a másik testet az ágyban, hogy Clare-re koncentráljak.

Megmozdul, kinyitja a szemét. Nem tudja, hol vagyunk. Én sem.

Megrohan a vágy, szeretnék minél jobban Clare-hez kötődni, itt lenni, most. Könnyedén megcsókolom, hosszan, nem gondolva semmire. Álomittas, kezét az arcomhoz emeli és megébred, amint megérzi szilárd mivoltomat. Most jelen van; kezét végighúzza a karomon, simogat. Óvatosan lefejtem róla a takarót, hogy ne zavarjam a másik énemet, akiről Clare még mindig nem vesz tudomást. Nem tudom, ez a másik én valamiképpen nem ellenálló-e az ébredéssel szemben, de úgy döntök, nem próbálom ki. Ráfekszem Clare-re, teljesen betakarom a testemmel. Szeretném megakadályozni, hogy elfordítsa a fejét, de most már bármelyik pillanatban el fogja fordítani. Amint belehatolok, Clare rám néz, és azt gondolom, nem létezem, és egy pillanat múlva elfordítja a fejét, és meglát engem. Felkiált, nem túl hangosan, és visszanéz rám, aki fölötte vagyok, benne vagyok. Aztán már emlékszik, elfogadja, ez eléggé fura, de oké, és ebben a pillanatban jobban szeretem az életnél.

2001. február 12., hétfő

(Henry 37, Clare 29 éves)

HENRY: Clare furcsa hangulatban volt egész héten. Szórakozott. Mintha lekötné valami a figyelmét, amit csak ő hall, mintha Isten árulna el neki titkokat, vagy mintha valamiféle orosz titkosírást próbálna fejben megfejteni. Amikor kérdezem, csak mosolyog és vállat von. Ez annyira nem jellemző Clare-re, hogy megijedek, és nyomban felhagyok a próbálkozással.

Az egyik este hazajövök a munkából, Clare-re pillantok, és látom, hogy valami szörnyűség történt. Rémült és esengő az arca. Odaáll elém, és nem szól semmit. Meghalt valaki, gondolom. Ki halt meg? Apa? Kimy? Philip?

– Mondj már valamit – mondom. – Mi történt?

– Terhes vagyok.

– Hogyan lehetnél… – Amint kimondom, már pontosan tudom. – Semmi baj, emlékszem. – Számomra az az éjszaka évekkel ezelőtt volt, de Clare-nek csupán néhány hete. Én 1996-ból jöttem, amikor elkeseredetten igyekeztünk gyereket nemzeni, és Clare félálomban volt. Átkozom magam, gondatlan bolondot. Clare várja, hogy mondjak valamit. Mosolyt erőltetek az arcomra.

– Nagy meglepetés.

– Az. – Kicsit sírós. Megölelem, magához szorít.

– Félsz? – mormolom Clare hajába.

– Aha.

– Azelőtt sosem féltél.

– Bolond voltam, régen. Most már tudom…

– Mit.

– Mi történhet. – Állunk és arra gondolunk, mi történhet.

Habozom.

– Nem lehetne… – Nem fejezem be.

– Nem. Nem tehetem. – Ez igaz. Clare nem teheti. Katolikus.

– Talán minden rendben lesz – mondom. – Vannak véletlenek.

Clare mosolyog, és rájövök, hogy tulajdonképpen akarja, hogy lényegében abban bízik, hogy a hetes lesz a szerencseszámunk. Összeszorul a torkom, el kell fordulnom.

2001. február 20., kedd

(Clare 29, Henry 37 éves)

CLARE: Az órás rádió 7.46-kor bekapcsol, és a Nemzeti Közrádió szomorúan közli velem, hogy valahol lezuhant egy repülőgép, és nyolcvanhat ember meghalt. Szinte biztos vagyok benne, hogy én vagyok az egyik. Henry oldalán üres az ágy. Becsukom a szemem, és egy kis fekhelyen fekszem egy óceánjáró kabinjában, és a hajót vihar dobálja. Sóhajtok, óvatosan kimászom az ágyból, nyomás a fürdőszobába. Még tíz perc múlva is hányok, amikor Henry bedugja a fejét, és megkérdezi, jól vagyok-e.

– Remekül. Soha jobban.

A kád szélére támaszkodik. Nem kéne nekem ehhez közönség.

– Nem lesz baj? Azelőtt sosem hánytál.

– Amit azt mondja, ez jó. Ilyenkor szokás hányni. – A testem felismeri, hogy a baba az én részem, nem idegen test. Amit olyan gyógyszert adott, amilyet a szervátültetésen áteső betegek kapnak.

– Talán levetetek számodra ma még egy kis vért. – Henry meg én mindketten a nullás vércsoportba tartozunk. Bólintok és hányok. Lelkes véradók vagyunk; Henrynek kétszer volt szüksége transzfúzióra, nekem háromszor, az egyiknél hatalmas mennyiséget kaptam. Egy percig ülök, aztán nagy nehezen felállók. Henry támogat. Megtorlóm a szám, fogat mosok. Henry lemegy reggelit készíteni. Hirtelen rettenetesen megkívánom a zabpelyhet.

– Zabpelyhet! – kiáltom le a lépcsőn.

– Oké!

Fésülködni kezdek. A tükörképem rózsás és püffedt. Azt hittem, a terhes nők valamiképpen ragyognak belülről. Én nem ragyogok. No jó. Akkor is terhes vagyok, és csak ez a fontos.

2001. április 19., csütörtök

(Henry 37, Clare 29 éves)

HENRY: Amit Montague rendelőjében vagyunk ultrahangos vizsgálaton. Clare és én egyaránt kíváncsian várjuk az ultrahangot, tartunk is tőle. A magzatvízvételt azért utasítottuk el, mert biztosak vagyunk benne, hogy ha egy hosszú tűvel behatolnának a burokba, biztosan elveszítenénk a babát. Clare tizennyolc hetes terhes. Félúton van; ha félbehajthatnánk az időt, mint a Rorschach-tesztet, pontosan a közepén lennénk. Visszatartott lélegzettel élünk, a levegőt is félünk kifújni, hátha a gyereket is kifújjuk vele ideje előtt.

Ülünk a váróban más, babát váró párokkal meg olyan mamákkal együtt, akik már babakocsival jöttek vagy szaladgáló, mindennek nekiütköző apróságokkal. Dr. Montague rendelője mindig lehangol, mert annyi időt töltöttünk itt aggódva, rossz híreket hallva. De ma más. Ma minden oké lesz.

Egy nővér a nevünket mondja. Belépünk egy vizsgálóba. Clare levetkőzik, felfekszik az asztalra, bekenik, vizsgálják. Egy technikus figyeli a monitort. A magas, királyi, francia-marokkói Amit Montague a monitort nézi. Clare fogja a kezem. Mi is nézzük a monitort. Lassan, apránként áll össze a kép.

A képernyőn az időjárás világtérképe. Vagy egy galaktika, csillagok halmaza. Vagy egy baba.

– Bienjoué, une fille – mondja dr. Montague. – Szopja az ujját. Gyönyörű kislány. És nagyon nagy.

Clare meg én kifújjuk a levegőt. A képernyőn egy gyönyörű galaktika szopja az ujját. Amíg nézzük, elveszi a szájától a kezét, és dr. Montague megszólal.

– Mosolyog.

És mi is mosolygunk.

2001. augusztus 20., hétfő

(Clare 30, Henry 38 éves)

CLARE: Két hét múlva jön a baba, és még mindig nem választottunk neki nevet. Valójában alig beszéltünk róla; babonásan kerültük a témát, mintha a nevet a fúriák észrevennék, és meggyötörnék a babát. Végül Henry hazahoz egy Keresztnevek gyűjteménye című könyvet.

Agyban vagyunk. Még csak este 8.30, de nagyon fáradt vagyok. Az oldalamon fekszem, a hasam félsziget, amely szembenéz Henryvel, aki az oldalán fekszik, felém fordulva, a fejét a karján nyugtatva, kettőnk között az ágyon a könyv. Egymásra nézünk, idegesen mosolyogva.

– Van valami ötleted? – lapozgatja a könyvet Henry.

– Jane – felelem. Elhúzza a száját.

– Jane?

– Minden babámat és játék állatomat Jane-nek hívtam. Egytől egyig.

Henry kikeresi.

– Azt jelenti, „Isten ajándéka”.

– Nálam bejön.

– Válasszunk egy nem mindennapit. Mit szólnál az Irette-hez? Vagy a Jodothához? – Lapozgat. – Itt egy jó név: Loololuluah. Arabul gyöngyöt jelent.

– És mit szólnál a Pearlhöz? – Sima, irizáló, fehér gömböcként látom magam előtt a babát.

Henry végighúzza az ujját az oszlopokon.

– Oké. (Latin) A perula egyik lehetséges változata, a rendellenességnek erre a legértékesebb formájára utalással.

– Juj. Mi baj ezzel a könyvvel? – Elveszem Henry tői, megnézem. – Henry (teuton): Az otthon ura: a szállás „főnöke”.

Henry nevet.

– Keresd meg a Clare-t.

– A (latin) Clara, kiváló, ragyogó egyik változata.

– Ez jó – mondja.

Véletlenszerűen ütöm fel a könyvet.

– Philomele?

– Nekem tetszik – mondja Henry. – De milyen rémes gúnynevek járhatnak vele? Philly? Mel?

– Pyrene (görög): vörös hajú.

– És ha nem az? – Henry átnyúl a könyv fölött, belemarkol a hajamba, és bekapja a végét. Elhúzom, hátradobom.

– Azt hittem, tudunk már minden tudhatót erről a kölyökről. Kendrick nyilván megvizsgálta a vörös haj szempontjából is – mondom.

Henry visszaveszi tőlem a könyvet.

– Yseult? Zoe? Nekem tetszik a Zoe. Zoénak vannak lehetőségei.

– Mi a jelentése?

– Élet.

– Nagyon jó. Jelöld be.

– Eliza – ajánlja Henry.

– Elizabeth.

Henry rám néz, haboz.

– Annette.

– Lucy.

– Nem – mondja határozottan Henry.

– Nem – helyeselek.

– Ami nekünk kell – mondja Henry –, az újrakezdés. Tiszta lap. Nevezzük Tabula Rasának.

– Fehér Titániumnak.

– Blanche, Blanca, Bianca…

– Alba – mondom.

– Mint Alba hercegnője?

– Alba DeTamble. – Szinte simogatja a szám, ahogy kimondom.

– Ez nagyon helyes, csupa kis jambus… – Lapoz a könyvben. – Alba (latin): fehér. (Provencal) hajnal. Hmm. – Nehézkesen kimászik az ágyból. Hallom, hogy matat a nappaliban; pár perc múlva jön vissza az Óangol lexikon első kötetével, a Random House nagylexikonjával, és az én szamárfüles Encyclopedie Americanám első kötetével, A-tól annalesekig. – „Provanszál költők hajnali éneke… úrnőjük tiszteletére. Réveillés, a l'aurire, par le cri du guetteur, deux amants qui viennent de passer la nuit ensemble se séparent en maudissant le jour qui vient trop tot; tel est le theme, non moins invariable que celui de la pastourelle, d'un génre dont le nom est emprunté au mot alba, qui figure parfois au début de la piece. Et régulierement a la fin de chaque couplet, au il forme refrain. „ Milyen szomorú. Nézzük csak, mit mond a Random House. Ez jobb. „Fehér város egy dombon. Erődítmény. „ – Kidobja az ágyból a Random House kötetet, kinyitja az enciklopédiát. – Aiszoposz, Alaszka… oké, itt van, Alba. – Átfutja a címszót. – Egy csomó, ma már nem létező város az ősi Itáliában. És Alba hercege.

Sóhajtok, és a hátamra fordulok. A baba megmozdul. Eddig bizonyára aludt. Henry visszatér az első könyvhöz.

– Aluszékony. Alvás. Armadillo. Édes Istenem, miket ki nem nyomtatnak manapság lexikonokban. – A kezét a hálóingem alá csúsztatja, lassan végigsimítja feszülő hasam. A baba rúg, jó nagyot, pontosan oda, ahol Henry keze van, és Henry meghökkenten néz rám. A két keze kalandozik, bejár minden ismerős és ismeretlen tájat. – Hány DeTamble-t tudsz odabenn elhelyezni?

– Jaj, még egynek mindig jut hely.

– Alba – mondja lágyan.

– Fehér város. Bevehetetlen erősség egy fehér dombon.

– A lányunk szeretni fogja. – Henry lehúzza a bugyimat. Kidobja az ágyból, rám néz.

– Óvatosan… – mondom neki.

– Nagyon óvatosan – helyesel, és levetkőzik. Hatalmasnak érzem magam, mint egy földrész párnák és takarók tengerében. Henry hátulról hajol fölém, mozog fölöttem, felfedező, aki a nyelvével térképezi fel a bőröm.

– Lassan, lassan… – Félek.

– Trubadúrok hajnali éneke… – súgja Henry, amikor belém hatol.

– …az úrnőjükhöz – felelem. Csukva a szemem, és Henryt úgy hallom, mintha a másik szobából szólna.

– Csak… így. – És aztán. – Igen. Igen.

ALBA. BEMUTATÁS HELYETT

2011. november 16., szerda

(Henry 38, Clare 40 éves)

HENRY: A Chicagói Szépművészeti Intézet szürrealista galériájában vagyok, a jövőben. Az öltözékem eléggé hiányos; csupán egy hosszú, fekete télikabátot tudtam szerezni a ruhatárból, meg egy nadrágot az őrök öltözőjéből. Cipőt is sikerült találnom, pedig azt szerezni a legnehezebb, így hát azt tervezem, hogy lopok egy pénztárcát, vásárolok egy pólót a múzeum boltjában, megebédelek, nézek néhány képet, aztán kilövöm magam az épületből, bele az üzletek és szállodai szobák világába. Sejtelmem sincs, hol járhatok az időben. Nem lehetek nagyon messze; az öltözködés meg a hajviselet csak kevésben különbözik a 2001-estől. Ez a kis kirándulás egyszerre izgat és zavar, mert a jelenemben Clare bármelyik pillanatban megszülheti Albát, és nagyon ott akarok lenni, ugyanakkor ez szokatlanul kiváló minőségű jövőben tett utazás. Erősnek és igazán jelen lévőnek érzem magam, nagyon jól vagyok. Állok hát csendben egy sötét teremben, amely tele van reflektorokkal megvilágított Joseph Cornell-dobozokkal, egy diákcsoportot nézek, akik egy muzeológusnőt követnek, kis székek vannak náluk, és engedelmesen leülnek, amikor az asszony erre utasítja őket.

Figyelem a csoportot. A nő a szokásos: ápolt ötvenes, lehetetlenül szőke hajjal, feszült arccal. A tanárnő, ez a halványkékkel kirúzsozott, derűs, fiatal nő a diákok mögött áll, készen arra, hogy rászóljon a rendetlenkedőkre. Engem a gyerekek érdekelnek. Mind tíz év körüliek, talán ötödikesek lehetnek. Katolikus iskola, ezért egyenruhában vannak, a lányok zöld kockásban, a fiúk tengerészkékben. Figyelmesek és udvariasak, de nem izgatottak. Kár; az ember azt hinné, Cornell tökéletes a gyerekeknek. A muzeológusnő fiatalabbnak képzeli őket a koruknál; úgy beszél, mintha egészen kicsik volnának. A hátsó sorban van egy lány, akiben nagyobb az érdeklődés, mint a többiekben. Az arcát nem látom. Hosszú, göndör, fekete haja és pávakék ruhája van, ezért különbözik a társaitól. Ahányszor a muzeológusnő kérdést tesz fel, a lány felemeli a kezét, de a nő sosem szólítja fel. Látom, hogy a kislánynak kezd elege lenni.

A nő Cornell Madárház dobozairól beszél. Minden doboz üres, többnek fehérre festett a belseje, ülőrudakkal és olyan lyukakkal, amilyenek madárházakon vannak, némelyiken madarak képe látható. Ezek Cornell legcsupaszabb, legaszkétikusabb darabjai, hiányzik belőlük a Szappanbuborékok szeszélyessége vagy a Hotel dobozok romantikája.

– Szerintetek miért készítette Mr. Cornell ezeket a dobozokat? – A nő barátságosan nézi, ki akar válaszolni, a pávakék lányról nem vesz tudomást, pedig az úgy integet, mintha vitustáncot járna. Egy elöl ülő fiú szégyenlősen azt mondja, hogy azért, mert a művész szerette a madarakat. Ez már sok a kislánynak. Feltartott kézzel feláll. A muzeológusnő kelletlenül fordul hozzá.

– Igen?

– Azért készítette a dobozokat, mert magányos volt. Nem volt kit szeretnie, és azért készítette a dobozokat, hogy szerethesse őket, hogy az emberek megtudják, hogy a világon van, és mivel a madarak szabadok, a dobozok pedig rejtekhelyek a madarak számára, hogy biztonságban érezzék magukat: s a művész szabad akart lenni, és biztonságban akart lenni. A dobozokat önmaga számára készítette, hogy madár lehessen. – A lány leül.

Lenyűgöz a válasza. Egy tízéves kislány, aki együtt érez Joseph Cornell-lel. Se a muzeológusnő, se az osztály nemigen tud mit kezdeni mindezzel, de a tanárnő, aki szemlátomást hozzászokott a kislányhoz, megszólal.

– Köszönjük, Alba, rátapintottál a lényegre.

A kislány megfordul, hálásan rámosolyog a tanárnőre, és látom az arcát, és a lányomat látom. A következő teremben állok, néhány lépést teszek előre, hogy lássam őt, és Alba meglát, felragyog az arca, és felugrik, felborítja kis összecsukható székét, és mielőtt észbe kapnék, Alba a karomban van, és ölelem, előtte térdelek, és szorítom magamhoz, ő meg egyre ismételgeti: – Apa!

Mindenki döbbenten bámul ránk. A tanárnő hozzánk siet.

– Alba, ki ez? – kérdezi. – Uram, kicsoda maga?

– Henry DeTamble vagyok, Alba édesapja.

– Az apukám!

A tanárnő a kezét tördeli.

– Uram, Alba édesapja meghalt.

Nem tudok megszólalni. De Alba, a lányom megoldja a helyzetet.

– Meghalt – mondja a tanárnőnek. – De nem folyamatosan halott.

Észhez térek.

– Kicsit nehéz elmagyarázni…

– IHSZ – mondja Alba. – Mint én. – A tanárnő tökéletesen érti, én nem. A tanárnő kissé sápadt a sminkje alatt, de szemlátomást velünk érez. Alba szorítja a kezem. Mondj valamit, ezt akarja.

– Tudja, kisasszony…

– Cooper.

– Volna-e rá mód, kedves Cooper kisasszony, hogy Alba meg én együtt töltsünk itt néhány percet? Nemigen találkozunk.

– Hát… én csak… osztálykiránduláson… a csoport…nem engedhetem meg, hogy elvigye a csoportból a gyereket, és nem tudhatom, hogy valóban maga-e Mr. DeTamble, így hát…

– Hívjuk fel mamát – mondja Alba. Odaszalad az iskolatáskájához, kiveszi a mobilját. Megnyom egy gombot, és csöng a telefon, és gyorsan rájövök, hogy nincs minden elveszve: valaki felveszi a vonal túlsó végén, és Alba beszél.

– Mama?… A Szépművészeti Intézetben vagyok… Nem, jól vagyok… Mama, itt van apa! Mondd meg Mrs. Coopernek, hogy tényleg apa az, oké?… Igen, oké, szia? – Átadja nekem a telefont. Habozom, összeszedem magam.

– Clare? – Élesen veszi a levegőt. – Clare?

– Henry!]aj, Istenem, nem tudom elhinni! Gyere haza!

– Megpróbálok…

– Mikorról jöttél?

– 2001-ből. Közvetlenül Alba születése előttről. – Albára mosolygok. Hozzám bújik, fogja a kezem.

– Menjek oda én?

– Az gyorsabb lenne. Figyelj, meg tudnád mondani a tanárnőnek, hogy tényleg én vagyok?

– Persze. Hol lesztek?

– Az oroszlánoknál. Gyere, amilyen gyorsan csak tudsz, Clare. Nem maradok sokáig.

– Szeretlek.

– Szeretlek, Clare. – Habozom, majd átadom a telefont Mrs. Coopernek. Röviden beszélnek Clare-rel, akinek sikerül a tanárnőt meggyőznie, hogy elengedje velem Albát a múzeum bejáratához, ahová Clare értünk jön. Megköszönöm Mrs. Coopernek, aki igazán remekül viselkedik ebben a hátborzongató helyzetben, és Albával kézen fogva kisétálunk a Morton-szárnyból, le a spirális lépcsőn a kínai kerámiákhoz. Jár az agyam. Mit kérdezzek először.

– Köszönöm a videókat – mondja Alba. – Mama a születésnapomra adta ide őket. – Miféle videók? – A Yale-t és a Masterst már tudom, most tanulom a Walterst. Zárak. A zárak feltörését tanulja.

– Remek. Csak így tovább. Figyelj, Alba.

– Apa?

– Mi az az IHSZ?

– Időben hontalan személy. – Leülünk egy padra a Tang-dinasztia korából való porcelánsárkány elé. Alba szemben ül velem, a keze az ölében. Pontosan olyan, amilyen én voltam tízéves koromban. Képtelen vagyok elhinni. Alba még meg sem született, és itt van, Athéné teljes fegyverzetben.

– Tudod, hogy most találkozom veled először? Alba mosolyog.

– Jó napot! – Nem találkoztam Albánál higgadtabb gyermekkel. Csak nézem: hol van ebben a gyerekben Clare?

– Sokszor találkozunk? Végiggondolja.

– Nem sokszor. Vagy egy éve láttuk egymást. Néhányszor láttalak, nyolcéves korom táján.

– Hány éves voltál, amikor meghaltam? – Visszatartom a lélegzetem.

– Öt. – Jézusom. Ezzel nem tudok megbirkózni.

– Sajnálom! Nem kellett volna ezt mondanom? – Alba bűntudatos. Magamhoz szorítom.

– Semmi baj. Én kérdeztem, nem? – Mély lélegzetet veszek. – Hogy van Clare?

– Jól. Szomorú. – Ez fáj. Eldöntöm, hogy nem akarok többet tudni.

– És te? Milyen a suli? Mit tanulsz? Alba elvigyorodik.

– A suliban nem sokat tanulok, de mindent elolvasok a régi hangszerekről és Egyiptomról, és mamával A Gyűrűk Urát olvassuk, és Astor Piazzolla egyik tangóját tanulom.

Tízévesen? Nagy ég.

– Hegedű? Ki a tanárod?

– Nagyapa. – Egy pillanatra azt hiszem, az én nagyapámra gondol, aztán rájövök, hogy apára. Ez nagyszerű. Ha apa Albával tölti az idejét, a kislány tehetséges lehet.

– Jó vagy? – Micsoda goromba kérdés.

– Igen. Nagyon jó. – Hála Istennek.

– Nekem sosem volt tehetségem a zenéhez.

– Nagyapa is azt mondja. – Kuncog. – De szereted a zenét?

– Imádom. Csak én nem tudok zenélni.

– Hallottam Annette nagymamát énekelni! Olyan gyönyörű.

– Melyik lemezét?

– Élőben. A Lyricben. Aidát énekelte. IHSZ, mint én. A francba.

– Időutazol.

– Persze. – Alba boldogan mosolyog. – Mama mindig mondja, hogy te meg én teljesen egyformák vagyunk. Dr. Kendrick szerint meg csodagyerek vagyok.

– Hogyhogy?

– Néha akkorra és oda tudok menni, ahová akarok. – Alba szemlátomást elégedett magával; irigylem.

– Az nem lehet, hogy egyáltalán ne menj, ha nem akarsz?

– Azt nem. – Zavarban van. – De szeretem. Úgy értem, néha nem kényelmes, de… érdekes, tudod?

Igen, tudom.

– Gyere, látogass meg bármikor, amikor csak akarod.

– Megpróbáltam. Egyszer láttalak az utcán; egy szőke nővel voltál. De úgy nézett ki, nagyon elfoglalt vagy. – Alba elpirul, és egyszeriben Clare kukucskál ki belőle, csak egy másodperc töredékére.

– Az Ingrid volt. Vele jártam, mielőtt megismertem anyádat. – Nem tudom, mit csinálhattunk akkor régen Ingriddel, amitől Alba ennyire zavarba jött; belém nyilall a bűntudat, amiért rossz benyomást keltettem ebben a józan és bűbájos lánykában. – Ha már mamáról beszélünk, ideje kimennünk a múzeum elé, és ott várnunk őt.

Beindult a magas, éles, sivító hang, és csak reménykedni tudok, hogy Clare ideér, mielőtt elmegyek. Alba meg én felállunk, és gyorsan kimegyünk a bejárati lépcsőre. Késő ősz van, és Albának nincs kabátja, így az enyémbe burkolózunk. A gránitlapnak támaszkodom, amelyik az egyik, dél felé néző oroszlánt tartja, Alba hozzám bújik a kabát alatt, meztelen felsőtestemhez simul, csak az arcocskája van kinn a mellem magasságában. Esős nap van. A Michigan Avenue-n nagy a forgalom. Megrészegít a szeretet, amelyet ez iránt az elképesztő gyermek iránt érzek, aki úgy bújik hozzám, mint aki hozzám tartozik, mintha sosem válnánk el, mintha miénk lenne a világ minden ideje. Kapaszkodom ebbe a pillanatba, küzdve a kimerültség és saját időm vonzása ellen. Hadd maradjak, könyörgök a testemnek, Istennek, Időapónak, a Mikulásnak, bárkinek, aki meghallgat. Hadd lássam Clare-t, aztán megyek békével.

– Ott van mama – mondja Alba. Fehér, számomra ismeretlen kocsi tart felénk. A kereszteződésbe ér, és Clare kiugrik, otthagyva a forgalmat elzáró autót.

– Henry! – Megpróbálok hozzá futni, Clare fut, és összeesem a lépcsőn, és a karomat nyújtom Clare felé: Alba kapaszkodik belém, és valamit kiabál, és Clare csak pár méterre van tőlem, és én bevetem akaratom utolsó tartalékait, hogy Clare-re nézzek, aki oly messziről látszik, és amilyen tisztán csak tudom, azt mondom: – Szeretlek – és már ott sem vagyok. Az Isten verje meg. Az Isten verje meg.

2001. augusztus 24., péntek, este 7.20

(Clare 30, Henry 38 éves)

CLARE: Egy ütött-kopott sezlonon fekszem a hátsó kertben, körülöttem könyvek és képeslapok, a könyökömnél egy félig elfogyasztott pohár limonádé áll, amelyet már felhígítottak a jégkockák. Kezd kicsit hűvösebb lenni. Korábban harminc fok volt; most szellő fúj, és a kabócák nyár végi dalukat dalolják. Tizenöt lökhajtásos repülőgép húzott el fölöttem útban az O'Hare felé ismeretlen távolságokból. A hasam előttem tornyosul, ehhez a helyhez köt. Henry tegnap reggel nyolc óta nincs meg, és kezdek félni. Mi lesz, ha vajúdni kezdek, és nem lesz itt? Ha megszülöm a gyereket, és még mindig nem lesz itt? Ha valami baja történt? Ha meghalt? Ha meghalok? Ezek a gondolatok kergetik egymást a fejemben, mint azok a fura szőrmék, amelyeket öreg hölgyek szoktak viselni a nyakukban, amikor az állat farka a szájában van. Forognak körbe-körbe, végül már nem bírom. Általában elfoglalom magam, ha félek; úgy aggódom Henryért, hogy felsúrolom a műtermet, kimosok kilenc adag ruhát, vagy merítek három tekercs papírt. De most csak fekszem itt, mert a pocakom partra vetett hátsó kertünk esti napfényében, amíg Henry távol van… és teszi, amit éppen tesz. Jaj, Istenem. Hozd vissza őt. Most.

De nem történik semmi. Mr. Panetta gurul végig az utcán, garázsajtaja csikorogva nyílik, majd zárul. Egy Good Humor furgon jön, majd elmegy. A szentjánosbogarak megkezdik esti körtáncukat. Henry sehol.

Megéhezem. Éhen fogok halni a hátsó kertben, mert nincs itt Henry, hogy vacsorát főzzön. Alba forgolódik, megfontolom, hogy talán mégis felállók, bemegyek a konyhába, készítek valami ennivalót. Aztán úgy határozok, hogy azt teszem, amit mindig, ha nincs mellettem Henry, hogy etessen. Felállók, lassan, részletekben, higgadtan besétálok a házba. Megkeresem a táskám, felkapcsolok néhány villanyt, kimegyek az ajtón, bezárom. Jó mozogni. Ismét meglepődöm, és azon is meglepődöm, hogy meglepődöm, hogy a testem egyik része olyan hatalmas, mint akinek félresikerült a plasztikai műtétje, vagy mint azoknak az afrikai nőknek, akik a természetellenesen hosszú nyakat vagy nagy ajkat vagy fülcimpát tartják kívánatosan szépnek. A magam súlyával egyensúlyozom Albáét, és ezzel a táncos sziámi iker járással ballagok az Opart thai vendéglőig.

Az étterem hűvös, és tele van. A kirakat egyik ablakánál lévő asztalhoz vezetnek. Tavaszi tekercset rendelek és Pad Thait tofuval, mert ízetlen és biztonságos. Megiszom egy egész pohár vizet. Alba nyomja a hólyagomat; kimegyek a mosdóba, és amikor visszajövök, az étel az asztalon vár. Eszem. Elképzelem a beszélgetésünket Henryvel, ha itt lenne. Nem tudom, hol lehet. Gondolatban átfésülöm az emlékeimet, próbálom azonosítani azt a tegnap eltűnt Henryt, aki éppen a nadrágját vette fel, bármelyik, gyerekkoromban látott Henryvel. Időpocsékolás; meg kell várnom, amíg tőle magától hallom a történetet. Talán már visszatért. Uralkodnom kell magamon, hogy ne rohanjak ki az étteremből, hogy megnézzem. Megjön a főétel. Citromot nyomok a tésztára, és eszem. Elképzelem a bennem lévő pici és rózsaszín, összegömbölyödött Albát, amint apró evőpálcikákkal Pad Thait eszik. Hosszú, fekete hajúnak és zöld szeműnek képzelem el. Mosolyog és azt mondja, „Köszönöm, mama”. Én is mosolygok, és azt mondom, „Szívesen, nagyon szívesen”. Van vele odabenn egy parányi játék állatka, Alfonzo. Alba egy kis tofut ad Alfonzónak. Befejezem az evést. Ülök pár percig, pihenek. A szomszéd asztalnál valaki rágyújt. Fizetek és távozom.

Végigimbolygok a Western Avenue-n. Egy autó tele van Puerto Ricó-i tinédzserekkel, kiabálnak nekem, de nem értem. A birtok előtt a kulcsom keresem, és Henry nyit ajtót, és azt mondja, „Hála Istennek”, és megölel.

Csókolózunk. Annyira megkönnyebbülök attól, hogy látom, hogy kell néhány perc, amíg észreveszem, mennyire megkönnyebbült ő is, hogy lát.

– Hol jártál? – kérdezi Henry.

– Az Opartban. Te?

– Nem hagytál cédulát, és hazajöttem, és nem voltál itt, és azt hittem, a kórházban vagy. Hát telefonáltam, de azt mondták, nem vagy ott…

Nevetni kezdek, és nehéz abbahagyni. Henry zavart. Amikor meg tudok szólalni, azt mondom:

– Most már tudod, milyen érzés. Mosolyog.

– Sajnálom. De én … nem tudtam, hol vagy, és pánikba estem. Féltem, hogy elmulasztottam Albát.

– De hol voltál? Henry vigyorog.

– Várj csak, mindjárt megtudod. Egy perc. Üljünk le.

– Feküdjünk le. Olyan vagyok, mint akit agyonvertek.

– Mit csináltál egész nap?

– Feküdtem.

– Szegény Clare, nem csoda, hogy fáradt vagy. – A hálószobába megyek, bekapcsolom a légkondicionálót, leengedem a redőnyöket. Henry a konyhába megy, és pár perccel később italokkal jelenik meg. Elhelyezkedem az ágyon, és gyömbérsört kapok; Henry lerúgja a cipőjét, és egy sörrel a kezében mellém telepszik.

– Mesélj el mindent.

– Szóval. – Felhúzza az egyik szemöldökét, kinyitja, aztán becsukja a száját. – Nem tudom, hogyan kezdjem.

– Ki vele.

– Azzal kell kezdenem, hogy eddig ez a leghátborzongatóbb dolog, ami velem történt.

– Furább mint te meg én?

– Aha. Úgy értem, az eléggé természetes volt, a fiú meg a lány találkoznak…

– Furább, mint újra meg újra végignézni a mamád halálát?

– Az mostanra már szörnyű rutinná vált. Rossz álom, amelyet gyakran álmodom. Ez viszont szürreális volt. – Megsimogatja a hasam. – Előrementem, és igazán ott voltam, tudod, nagyon erősen, és találkoztam a kislányunkkal, itt.

– Jaj, Istenem. Irigyellek. De király.

– Az. Úgy tízéves lehetett. Clare, olyan csodálatos kislány… okos és muzikális és … nagyon magabiztos és semmi sem hozza zavarba…

– Hogy néz ki?

– Mint én. Én vagyok lányban. Úgy értem, nagyon szép, a szeme a tiéd, de alapjában véve nagyon hasonlít rám: fekete haj, fehér bőr pár szeplővel, a szája kisebb, mint az enyém volt, és nem áll el a füle. Hosszú, göndör haja van, és az én kezem azokkal a hosszú ujjakkal, és magas… Mint egy fiatal macska.

Tökéletes. Tökéletes.

– Attól tartok, örökölte a génjeimet… De a személyisége a tiéd. Elbűvölő a lénye… Egy diákcsoportban láttam a Szépművészeti Intézetben, és Joseph Cornell Madárház dobozairól beszélt, és valami szívbe markolót mondott Cornellról… és valahogy tudtam, hogy őa z. Ő pedig megismert engem.

– Még szép. – Meg kell kérdeznem. – És ő is… ő is…? Henry habozik.

– Igen – mondja végül. – Ő is. – Mindketten hallgatunk. Megsimogatja az arcom. – Tudom.

A sírás kerülget.

– Clare, boldognak látszott. Megkérdeztem… azt mondta, szereti. – Mosolyog. – Azt mondta, érdekes.

Mindketten nevetünk, először kissé bánatosan, aztán tiszta szívből, amíg már belefájdul az arcunk, és könnyek peregnek rajta. Mert persze tényleg érdekes. Nagyon érdekes.

SZÜLETÉSNAP

2001. szeptember 5., szerda-szeptember 6., csütörtök

(Henry 38, Clare 30 éves)

HENRY: Clare egész nap úgy járkált a házban, mint egy tigris. Mintegy húszpercenként jöttek a görcsei.

– Próbálj egy kicsit aludni – mondom neki, mire lefekszik, de pár perc múlva felkel. Hajnali kettőkor végre elalszik. Fekszem mellette, ébren, figyelem a légzését, az apró, riadt hangjait játszom a hajával. Aggódom, pedig tudom, a saját szememmel láttam, hogy nem lesz semmi baja, és Alba is rendben lesz. Clare 3.30-kor felébred.

– A kórházba akarok menni – mondja.

– Talán taxit kéne hívnunk – mondom. – Rettenetesen késő van.

– Gomez azt mondta, hívjam, mindegy, mikor.

– Oké. – Hívom Gomezt és Charisse-t. A készülék tizenhatszor cseng ki, aztán Gomez felveszi, mintha a tenger fenekéről beszélne.

– Huh? – mondja Gomez.

– Hé, elvtárs, itt az idő.

Motyog valamit, ami úgy hangszik, „mustáros tojás”. Aztán Charisse veszi át a kagylót, és azt mondja, jönnek. Leteszem, hívom dr. Montague-t, üzenetet hagyok a rögzítőjén. Clare négykézláb áll, előre-hátra ringatja magát. Leülök mellé a földre.

– Clare?

Rám néz, egyre ringatva magát.

– Henry… miért döntöttünk úgy, hogy megint ezt tesszük?

– Amikor vége lesz, állítólag átadnak neked egy gyereket, és megtarthatod.

– Ó, igen.

Negyedóra múlva bemászunk Gomez Volvójába. Gomez ásít, miközben segít betolnom Clare-t a hátsó ülésre.

– Eszedbe ne jusson összemocskolni a kocsimat magzatvízzel – mondja kedvesen Clare-nek. Charisse beszalad a házba, szemeteszsákokat hoz, azokkal takarja le az ülést. Beugrunk és megyünk. Clare hozzám bújik, szorítja a kezem.

– Ne hagyj magamra – mondja.

– Nem foglak – mondom neki. A tekintetem találkozik Gomezéval a visszapillantó tükörben.

– Fáj – mondja Clare. – Jaj, Istenem, fáj.

– Gondolj valami másra. Valami jóra – mondom. A Western Avenue-n száguldunk, délnek. Alig van forgalom.

– Mondj valamit…

Tűnődöm, és a Clare gyerekkorában tett legutóbbi utazásommal hozakodom elő.

– Emlékszel arra a napra, amikor a tóhoz mentünk, amikor tizenkét éves voltál? És úszni mentünk, és elmesélted, hogy megjött a bajod?

Clare csonttörő erővel szorítja a kezem.

– Elmeséltem?

– Bizony, pedig zavarban voltál, ugyanakkor nagyon büszke voltál magadra… Lila-zöld bikini volt rajtad meg az a sárga napszemüveg, amelynek szívecskék voltak a keretében.

– Emlékszem… jaj!… ó, Henry, fáj, nagyon fáj! Charisse megfordul.

– Ugyan már, Clare, a baba a gerincednek támaszkodik, ennyi az egész, meg kell fordulnod, oké? – Clare változtatni próbál a testtartásán.

– Itt is vagyunk – mondja Gomez, amint befordul az Irgalmasok Korházának mentőparkolójába.

– Csöpögök – mondja Clare. Gomez megállítja a kocsit, kiugrik, és nagyon gyengéden kisegíti Clare-t az autóból. Clare megtesz két lépést, és elfolyik a magzatvize.

– Jól időzítettél, cicus – mondja Gomez. Charisse előreszalad a papírokkal, Gomez meg én lassan végigkísérjük Clare-t az intenzíven, a hosszú folyosókon, a nőgyógyászati szárnyba. A falnak dőlve áll, amíg a nővérek közömbösen előkészítenek neki egy szobát.

– Ne hagyj el – suttogja Clare.

– Nem hagylak el – mondom újra. Bárcsak biztos lehetnék benne. Fázom, enyhe hányingerem van. Clare megfordul, nekem dől. Átkarolom. A baba kemény gömbölyűség kettőnk között. Gyere ki, gyere ki, bárhol vagy is. Clare piheg. Kövér, szőke nővér jön, és közli, hogy kész a szoba. Mind betódulunk. Clare nyomban négykézlábra áll. Charisse kezd kipakolni, ruhák a szekrénybe, pipereszerek a fürdőszobába. Gomez meg én tehetetlenül nézzük Clare-t. Clare nyöszörög. Egymásra nézünk Gomezzal. Gomez vállat von.

– Hé, Clare – mondja Charisse –, mit szólnál egy fürdőhöz? A meleg vízben jobban éreznéd magad.

Clare bólint. Charisse int Gomeznak, a gesztusa azt jelenti, pszt.

– Azt hiszem, elszívok egy cigit – mondja Gomez, és lelép.

– Én maradjak? – kérdezem Clare-t.

– Igen! Ne menj sehová… maradj szem előtt.

– Oké. – Bemegyek a fürdőszobába, fürdővizet ereszteni. Kiráz a hideg a kórházi fürdőszobáktól. Mindig olcsó szappan és beleg hús szagát árasztják. Megnyitom a csapot, várom, hogy melegedjen.

– Henry! Ott vagy? – kiáltja Clare. Bedugom a fejem a szobába.

– Itt vagyok.

– Maradj idebenn parancsolja Clare, és Charisse átveszi a helyem a fürdőszobában. Clare olyan hangot hallat, amilyet még nem hallottam emberi lénytől, mély, fájdalmas, elkeseredett nyögést. Mit tettem vele? A tizenkét éves Clare-re gondolok, amint kacag és csupa homok a törülközőn, az első bikinijében, a parton. Jaj, Clare, sajnálom, sajnálom. Idősebb, fekete nővér jön, és megvizsgálja Clare méhnyakát.

– Jó kislány – nyugtatja Clare-t. – Hat centiméter.

Clare bólint, mosolyog, aztán eltorzul az arca. A hasához kap, kétrét görnyed, nyög. A nővér meg én fogjuk. Clare levegő után kapkod, aztán sikoltozni kezd. Amit Montague lép be, Clare-hez siet.

– Bébi, bébi, bébi, nyugalom… – A nővér rengeteg információt zúdít dr. Montague-ra, amiből semmit sem értek. Clare zokog. Megköszörülöm a torkom. A hangom teljesen rekedt.

– Nem lehetne szó epidurális érzéstelenítésről?

– Clare?

Clare bólint. Emberek tódulnak be csövekkel meg tűkkel meg gépekkel. Ülök, fogom Clare kezét, nézem az arcát. Az oldalán fekszik, vonyít, az arca izzadságtól és könnytől nedves, amikor az altatóorvos tűt döf a hátába. Dr. Montague vizsgálja, és komoran nézi a magzati monitort.

– Mi baj? – kérdezi Clare. – Valami baj van.

– Nagyon gyors a szívverés. Meg van rémülve a kislányod. Meg kell nyugodnod, Clare, hogy a baba nyugodt legyen,jó?

– Olyan nagyon fáj.

– Mert nagy a baba. – Amit Montague hangja halk, megnyugtató. A testes, rozmárbajszú altatóorvos unottan néz rám Clare teste fölött. – De most kapsz egy kis koktélt, egy kis narkotikum, egy kis fájdalomcsillapító, hamarosan ellazulsz, és a baba is ellazul, igen? – Clare bólint, igen. Dr. Montague mosolyog. – És te hogy vagy, Henry?

– Nem valami nyugodtan. – Mosolyogni próbálok. Nem ártana, ha én is kapnék egy kicsit abból, amit Clare kap. Enyhe kettős látásom van; mélyeket lélegzem, és elmúlik.

– A helyzet javul: látod? – mondja dr. Montague. – Mint az átvonuló felhő, a fájdalom távozik, elvisszük valameddig, aztán otthagyjuk az út szélén, egyedül, és te meg a kicsi még mindig itt vagytok, igen? Kellemes itt, elidőzünk, nem kell sietnünk… – Clare arcáról eltűnt a feszültség. A tekintete dr. Montague-n. A gépek csipognak. A szoba félhomályos. Odakinn felkel a nap. Dr. Montague a magzati monitort nézi. – Mondd neki, hogy jól vagy, és ő is jól van. Énekelj neki, oké?

– Alba, minden rendben – mondja halkan Clare. Rám pillant. – Mondd el a verset a szerelmesekről a porondon.

Nem ugrik be, de aztán eszembejut. Zavarban vagyok, amiért Rilkét kell mondanom ennyi ember előtt, de belekezdek.

– Engel: Es ware ein Platz, der wir nicht wissen…

– Angolul – szól közbe Clare.

– Elnézést. – Úgy helyezkedem el, hogy Clare hasánál ülök, háttal Charisse-nek, a nővérnek és a doktornak, kezem Clare feszülő inge alá csúsztatom. Clare forró bőrén át érzem Alba körvonalait.

– Angyal! – mondom Clare-nek, mintha a saját ágyunkban volnánk, mintha egész éjjel jelentéktelen feladatok miatt lettünk volna fenn:

Angyal: lehet, hogy van hely, mit nem ismerünk,

hol a leírhatatlan porondon

a szeretők, kik sosem tudták beteljesíteni egymást,

most a szívük magasba szárnyaló

halálugrásai s az érzékek tornyosult

bukfencei között: csak ketten együtt, egymásra utalva

végül egymásra találnak. De köröttük

a nézők – ugyan már mind, mind rég halottak:

Vajon ledobnák-e a boldogság titokban őrzött

s kuporgatott örök érméit,

az előttünk rejtett boldogság arany fillérjeit

a végre szívből mosolygó pár elé

az elcsöndesült porondra ?

– Tessék – mondja dr. Montague, és kikapcsolja a monitort. – Mindenki megnyugodott. – Ránk mosolyog és kilibben az ajtón, mögötte nővér. Véletlenül elkapom az altatóorvos tekintetét, amely egyértelműen azt kérdi: Tulajdonképpen miféle pina vagy te?

CLARE: Feljön a nap, és én érzéketlenül fekszem ezen az idegen ágyon ebben a rózsaszín szobában, és valahol egy idegen országban, amelyik a méhem, Alba mászik hazafelé, vagy el otthonról. A fájdalom elmúlt, de tudom, hogy nem ment messzire, hogy ott bujkál valahol a sarokban vagy az ágy alatt, és akkor ugrik majd elő, amikor a legkevésbé várom. Henry lefekszik mellém. Emberek jönnek-mennek. Hányingerem van, de nem hányok. Charisse tört jeget ad papírpohárból; olyan az íze, mint az állott hónak. A csöveket nézem meg a villogó, piros fényeket, és mamára gondolok. Lélegzem. Henry néz. Olyan feszültnek és boldogtalannak látszik. Ismét aggódni kezdek, hogy el fog tűnni.

– Minden rendben – mondom. Bólint. Simogatja a hasam. Izzadok. Olyan meleg van itt. Bejön a nővér, ellenőriz. Amit is megvizsgál. Valahogy kettesben vagyok Albával a többiek közölt. Jól van, mondom neki. Rendes vagy, nem okozol nekem fájdalmat. Henry lelkei, addig járkál fel-alá, amíg megkérem, hogy hagyja abba. Úgy érzem, mintha az összes szervem önálló lénnyé változott volna, mindegyiknek saját napirendje lenne, mindnek el kell érnie a maga vonatát. Alba a fejével vág alagutat bennem, csont és hús fúrógép a húsomból és a csontomból, mélységeim mélyítője. Elképzelem, amint úszik keresztül rajtam, elképzelem, amint egy reggeli tócsa csendjébe pottyan, röpte szétfröccsenti a vizet. Elképzelem az arcát, látni akarom az arcát. Azt mondom az altatóorvosnak, hogy érezni akarok valamit. Az érzéketlenség fokozatosan elmúlik, visszatér a fájdalom, de ez másfajta fájdalom. Ez oké fájdalom. Múlik az idő.

Múlik az idő, és a fájdalom ki-be jár, mintha a vasalódeszkánál álló nő lenne, aki oda-vissza tologatja a vasalót, oda-vissza a fehér asztalterítőn. Amit jön és azt mondja, itt az idő, ideje a szülőszobába menni. Megborotválnak, lemosnak, gördülőkocsira tesznek, folyosókon tolnak. Nézem, amint elsuhannak a folyosók mennyezetei, és Alba meg én gördülünk a találkozónk felé, és Henry mellettünk jön. A szülőszobában minden zöld és fehér. Tisztítószer szagát érzem, ami Ettára emlékeztet, és Ettát akarom, de Etta a Réti pipis házban van, és felnézek Henryre, aki orvosi köpenyt visel, és azt gondolom, miért vagyunk mi itt, amikor otthon kéne lennünk, és akkor érzem, hogy Alba nekilódul, megindul, és én gondolkodás nélkül nyomok, és ezt tesszük újra meg újra, mintha valami játék volna, valami dal. Valaki azt kérdezi, Hé, hová lett az apuka? Körülnézek, és Henry eltűnt, nincs sehol, nincs itt, és azt gondolom, Isten verje meg őt, de nem, nem gondoltam komolyan, Isten, de Alba jön, Alba jön, és akkor meglátom Henryt, beletámolyog a látószögembe, szédelegve és meztelenül, de itt, itt van!, és Amit azt mondja, Sacre Dieu!, és aztán, Ó, itt a feje, és nyomok, és Alba feje kijön, és lenyúlok, hogy megérintsem a fejét, a finom, iszamós, nyirkos, bársonyfejét, és nyomok, és nyomok, és Alba Henry rá váró kezébe pottyan, és valaki azt mondja, Ok, és én üres vagyok és szabad, és olyan hangot hallok, mint amikor valaki rossz helyre teszi a lemezjátszó tűjét egy régi hanglemezen, és aztán Alba felsír, és egyszerre itt van, valaki a hasamra teszi, és lenézek az arcába, Alba arcába, amely rózsás és ráncos, és a haja fekete, és a szeme vakon kutat, és a kezecskéje kinyúlik, és Alba felhúzza magát a mellemhez, és megpihen, kimerülten az erőfeszítéstől. Hogy világra jött.

Henry fölém hajol, megérinti Alba homlokát.

– Alba – mondja.

Később:

CLARE: Alba első földi napjának az estéje van. Agyban fekszem a kórházi szobában, körülöttem lufik és mackók és virágok, a karomban Alba. Henry törökülésben ül az ágy végében, minket fényképez. Alba most fejezte be a szopást, és tejbuborékokat fúj parányi szájával, és elalszik, bőr és folyadék puha, meleg kis batyuja a hálóingemen. Henry végez a filmtekerccsel, kiszedi.

– Hé – jut eszembe hirtelen. – Hol jártál? A szülőszobában?

Henry nevet.

– Tudod, reméltem, hogy nem vetted észre. Azt hittem, annyira el vagy foglalva…

– Hol voltál?

– A régi elemi iskolámban bóklásztam késő éjjel.

– Mennyi ideig? – kérdezem.

– Jaj, Istenem. Órákig. Világosodni kezdett, amikor eljöttem. Tél volt, és ki volt kapcsolva a fűtés. Mennyi időre tűntem el?

– Nem tudom. Talán öt percre? Henry a fejét rázza.

– Ki voltam borulva. Úgy érteni, éppen otthagytalak téged, és csak lődörögtem haszontalanul a Francis Parker folyosóin… Olyan volt… Úgy éreztem… – Henry mosolyog. – De minden rendben van.

Nevetek.

– Minden jó, ha a vége jó.

– Bölcsebben szólsz, mint vélnéd. – Halk kopogás az ajtón. Henry kiszól. – Bújj be! – Richard lép be, aztán habozva megáll.

– Apa – mondja Henry, aztán elhallgat, felugrik és azt mondja: – Gyere be, ülj le. – Richard virágot hozott meg egy apró mackót. Henry az ablakpárkányon lévő ajándékok mellé teszi őket.

– Clare – mondja Richard. – Én… gratulálok. – Lassan leül az ágy melletti székre.

– Hm, szeretnéd megfogni? – kérdi lágyan Henry. Richard bólint, és rám néz, hogy engedem-e. Richard úgy néz ki, mint aki napok óta nem alszik. Gyűrött az inge, egész lényéből áporodott sörbűz árad. Rámosolygok, bár nem vagyok elragadtatva az ötlettől. Átadom Henrynek Albát, ő pedig Richard suta karjába teszi a picit. Alba Richard régen borotvált arca felé fordítja rózsás pofikáját, a melle felé fordul, cicit keres. Kis idő múlva feladja, ásít, és újra elalszik. Richard mosolyog. Már el is felejtettem, mennyire meg tud változni az arca, amikor mosolyog.

– Gyönyörű a kicsi – mondja nekem. Aztán Henrynek. – Mint édesanyád.

Henry bólint.

– Itt a hegedűművészed, apa. – Mosolyog. – Átugrott egy nemzedéket.

– Hegedűművész? – Richard lenéz az alvó kisbabára, fekete haj, parányi kezek, mélyen alszik. Senki nem hasonlított kevésbé hegedűművészre, mint Alba most. – Hegedűművész. – Csóválja a fejét. – De honnan tudod… Nem, ne törődj vele. Szóval hegedűművész vagy, ugye, kicsi lány? – Alba egészen picikét kidugja a nyelvét, valamennyien nevetünk.

– Tanárra lesz szüksége, ha eléri azt a kort – mondom.

– Tanárra? Igen… Ugye nem adjátok azokhoz az idiótákhoz a Szuzukinál? – kérdezi Richard.

Henry köhint.

– Hm, azt reméltük. Hogy ha nem lenne jobb dolgod…

Richard megérti. Öröm látni, amint felfogja, amint rájön, hogy valakinek szüksége van rá, hogy csak ő képes megadni az egyetlen unokájának azt a képzést, amelyre szüksége van.

– Örömmel – mondja, és Alba előtt úgy bomlik ki a jövője, akár egy vörös szőnyeg, ameddig csak a szem ellát.

2001. szeptember 11., kedd

(Clare 30, Henry 38 éves)

CLARE: 6.43-kor ébredek, és Henry nincs az ágyban. Alba sincs a bölcsőben. Fáj a mellem. Fáj a pinám. Mindenem fáj. Nagyon óvatosan felkelek, kimegyek a fürdőszobába. Lassan végigmegyek a folyosón, az ebédlőn. A nappaliban Henry ül a pamlagon, a karjában Alba, és nem nézi a lehalkított kis fekete-fehér televíziót. Alba alszik. Leülök Henry mellé. Átkarol.

– Hogyhogy fenn vagy? – kérdezem. – Azt hiszem, azt mondtad, alszunk még pár órát. – A tévében a meteorológus mosolyog, és a Középnyugat műholdas térképét mutogatja.

– Nem tudtam aludni – mondja Henry. – Egy kicsit még hallani akartam, hogy a világ normális.

– Ó. – Henry vállára hajtom a fejem, becsukom a szemem. Amikor kinyitom, éppen véget ér egy mobilhirdetés, és elkezdődik egy ásványvízreklám. Henry a karomba teszi Albát, feláll. Egy perc múlva hallom, hogy reggelit készít. Alba felébred, és én kigombolom a hálóingem és megetetem. Fáj a mellbimbóin. Nézem a televíziót. Egy szőke bemondó mond valamit, mosolyogva. Ő meg a másik műsorvezető, egy ázsiai nő nevelnek és mosolyognak rám. A Városházán Daley polgármester kérdésekre válaszol. Elbóbiskolok. Alba szopik. Eszem a tojást, pirítóst és narancslét hoz tálcán. Kávét innék. Henry tapintatosan a konyhában kávézott, de érzem a leheletén. Leteszi a tálcát a kávézóasztalra, a tányéromat az ölembe helyezi. Eszem a tojást, miközben Alba szopik. Henry a pirítóssal tunkolja a sárgáját. A tévében kölyökcsapat fetreng a fűben, valami mosószer hatékonyságát bizonyítandó. Befejezzük az evést; befejezi Alba is. Megbüfiztetem, Henry pedig kiviszi az edényt. Amikor visszajön, átadom neki Albát, megyek a fürdőszobába. Lezuhanyozom. A víz olyan forró, hogy alig bírom, de fájó testemnek jólesik. Szívom a párás levegőt, kényesen megtörülközöm, balzsamot dörzsölök az ajkamra, a mellemre, a hasamra. A tükör teljesen bepárásodott, így nem kell látnom magam. Megfésülködöm. Melegítőbe bújok. Torznak, kiürültnek érzem magam. A nappaliban Henry csukott szemmel ül, Alba a hüvelykujját szopja. Amint leülök, Alba kinyitja a szemét, nyávogó hangot ad. Az ujja kicsúszik a szájából, szemlátomást megzavarodik. Dzsip halad sivatagi tájon. Henry levette a hangot. Az ujjaival masszírozza a szemét. Újra elalszom.

– Ébredj, Clare – mondja Henry. Kinyitom a szemem. A televízióban mozdul a kép. Városi utca. Az égbolt. Egy fehér felhőkarcoló lángol. Egy játékszerre emlékeztető repülőgép lassan belerepül a második fehér toronyba. Néma lángok csapnak fel. Henry ráadja a hangot.

– Jaj, Istenem – mondja a televízió hangja. – Jaj, Istenem.

2002. június 11., kedd

(Clare 31 éves)

CLARE: Albát rajzolom. Kilenc hónapos és öt napos. A hátán alszik egy kis, kék flaneltakarón, az okkersárga-magentavörös kínai szőnyegen a nappali padlóján. Most fejezte be a szopást. A mellem könnyű, szinte teljesen üres. Alba mélyen alszik, ezért tökéletesen biztonságosnak találom, hogy a hátsó ajtón át a műtermembe menjek.

Állok egy pillanatig az ajtóban, beszívom a használaton kívüli műterem kissé dohos szagát. Lapos dossziémban kutatok, találok néhány datolyaszilvával antikolt papírlapot, amelyek tehénbőrre emlékeztetnek, felkapok néhány pasztellt és egyéb kellékeket meg egy rajztáblát, és (csupán egészen enyhe sajnálkozással) kilépek az ajtón, megyek vissza a házba.

A ház nagyon csendes. Henry a munkahelyén van (remélem) , és hallom, hogy a mosógép a pincében centrifugál. A légkondicionáló sivít. A Lincoln Avenue-ról kissé behallatszik a közlekedés zaja. Leülök a szőnyegre Alba mellé. Egy napfényfolt csak pár centire van pufók lábacskájától. Fél óra múlva be fogja őt borítani.

A papírt a rajztáblára csíptetem, elhelyezem magam mellett a pasztelleket a szőnyegen. Ceruzával a kezemben nézem a lányom.

Alba mélyen alszik. A mellkasa lassan emelkedik és süllyed, hallom az apró hörgést minden egyes kilégzésénél. Talán megfázott? Meleg van ezen a júniusi délutánon, és Albán nincs más, csak pelenka. Kissé kipirult. Bal kezét ritmikusan ökölbe szorítja, majd szétnyitja. Talán zenét álmodik.

Kezdem felvázolni Alba felém fordított fejét. Nem gondolkodom rajta. A kezem úgy mozog a papíron, mint a szeizmográf tűje, rögzíti Alba formáját úgy, ahogyan a szememmel látom. Megjegyzem, ahogyan a nyaka eltűnik a babaháj redőiben az álla alatt, ahogy a lágy bemélyedés a térdei fölött kissé megváltozik, amikor rúg egyet, aztán ismét nyugodtan alszik. A ceruzám megörökíti Alba pocakjának gömbölyödését a pelenka fölött, amely váratlanul és szögletesen vágja ketté Alba kerekségét. Nézem a papírt, kiigazítom Alba két lábának szögét, a gyűrődést ott, ahol a jobb karja és a felsőteste találkozik.

Kezdem a színezést, pasztellel. Először is a kiálló részeket fehérrel kiemelem: a parányi orr alatt, a test bal oldalán, az ujjízületeknél, a pelenkán, a bal lábon. Aztán sötétzölddel és ultramarinnal besatírozom az árnyékokat. Sötét árnyék tapad Alba jobb oldalához ott, ahol a teste a takaróhoz ér. Mint egy tócsa, és határozottan odateszem. Most a rajz Albája hirtelen háromdimenzióssá válik, szinte lelép a papírról.

Kétféle rózsaszín pasztellt használok, egy olyan világosat, amilyen a kagyló belseje, és nyers tonhalra emlékeztető sötét rózsaszínt. Gyors vonásokkal elkészítem Alba bőrét. Olyan, mintha Alba bőre benne lett volna a papírban, és valami láthatatlan anyagot távolítanék el róla, amely eddig rejtette. Erre a pasztell bőrre hűvös lilával viszem fel Alba fülét, orrát és száját (a szája parányi O betűben nyitva). Dús, fekete haja sötétkék, fekete és vörös elegye lesz a papíron. Nagyon ügyelek a szemöldökökre, amelyek oly nagyon hasonlítanak szőrös hernyócskákhoz, amelyek Alba arcán ütöttek tanyát.

A napfény most már betakarja Albát. Megmozdul, kis kezét a szeméhez emeli, sóhajt. A nevét, a nevemet és a dátumot a lap aljára írom.

Kész a rajz. Dokumentumként fog szolgálni – én szerettelek, én alkottalak, és ezt készítettem neked – jóval azután, hogy elmentem, és Henry is elment, sőt maga Alba is elment. Azt fogja mondani, mi alkottunk téged, és itt vagy, itt és most.

Alba kinyitja a szemét és mosolyog.

TITOK

2003. október 12., vasárnap

(Clare 32, Henry 40 éves)

CLARE: Ez titok: néha örülök, amikor Henry elmegy. Néha szeretek egyedül lenni. Néha végigmegyek a házon késő éjjel, és beleborzongok a gyönyörbe, hogy nem kell beszélni, nem kell érintkezni, csak járni vagy ülni vagy fürödni. Néha fekszem a nappaliban a földön, és Fleetwood Macet, Banglest, B-52'st, Eaglest hallgatok, olyan zenekarokat, amelyeket Henry ki nem áll. Néha hosszú sétákat teszek Albával, és nem hagyok cédulát, hogy hol vagyok. Néha találkozom Celiával egy kávéra, és beszélgetünk Henryről és Ingridről meg arról, akivel Celia éppen azon a héten jár. Néha Charisse-szel és Gomezzal lógok, és nem beszélünk Henryről, és jól érezzük magunkat. Egyszer Michiganbe mentem, és amikor hazaértem, Henry még mindig távol volt, és el sem mondtam neki, hogy én is. Néha bébiszittert hívok, és moziba megyek, vagy biciklizem sötétedés után a Montrose strand melletti ösvényen, ahol nincs világítás; olyan, mint a repülés.

Néha örülök, amikor Henry távol van, de mindig örülök, amikor visszajön.

TECHNIKAI NEHÉZSÉGEK

2004. május 7., péntek

(Henry 40, Clare 32 éves)

HENRY: Clare kiállításának megnyitóján vagyunk a Chicago Kulturális Központban. Szünet nélkül dolgozott egy éven át, hatalmas, éteri madárcsontvázakat épített drótból, áttetsző papírba csomagolta, majd sellakkal vonta be őket, hogy fényt sugározzanak. Most lógnak a plafonról, ülnek a földön. Némelyikük kinetikus, motorizált: egyesek csapdosnak a szárnyukkal, és az egyik sarokban két kakascsontváz tépi egymást. A bejáratot egy két és fél méteres galamb uralja. Clare kimerült és elragadtatott. Egyszerű, fekete selyemruhát visel, a haja kontyban. Az emberek virágot hoztak neki; a karján egy csokor fehér rózsa, a vendégkönyv mellett celofánba csomagolt csokrok halma. Nagy a tömeg. Az emberek körbejárnak, fel-felkiáltanak egyes daraboknál, hátrahajtott fejjel nézik a repülő madarakat. Mindenki gratulál Clare-nek. A ma reggeli Tribune-ba ragyogó kritikát írtak. Itt az összes barátunk, és eljött Clare családja is Michiganből. Most körülfogják Clare-t, Philip, Alicia, Mark és Sharon meg a gyerekeik, Nell, Etta. Charisse fotózza őket, mind mosolyognak rá. Amikor mához néhány hétre ad a képekből, megdöbbentenek Clare szeme körül a sötét karikák, és hogy milyen sovány.

Alba kezét fogom. A hátsó falnál állunk, a tömegen kívül. Alba nem lát semmit, mert mindenki magasabb nála, ezért a vállamra ültetem. Boldog.

Clare családja már elment, és őt éppen most mutatja be egy igen jól öltözött idős házaspárnak Leah Jacobs, a műkereskedője.

– Mamát akarom – mondja Alba.

– Mamának dolga van, Alba – mondom. Hányingerem van. Lehajolok, leteszem Albát a földre. Felfelé nyújtja a karját.

– Nem. Mamát akarom.

Leülök a földre, a térdem közt a fejem. Olyan helyet kell találnom, ahol nem lát senki. Alba a fülemet húzza.

– Ne, Alba – mondom. Felnézek. Apám jön felénk a tömegen át. – Menj – mondom Albának. Kissé meglököm. – Menj nagypapához.

Nyafogni kezd.

– Nem kell nagypapa. Mamát akarom.

Apa felé mászom. Beleütközöm valakinek a lábába. Még hallom Alba sikoltását – „Mama!” –, amint eltűnök.

CLARE: Valóságos tömeg van. Mindenki hozzám nyomul, mosolyog. Én is mosolygok rájuk. A kiállítás remekül fest, és sikerült, elkészült! Olyan boldog vagyok, olyan fáradt. Fáj az arcom a mosolygástól. Itt van mindenki, akit ismerek. Celiával beszélgetek, amikor zavarodás támad a galéria hátsó falánál, aztán Albát hallom sikoltani, „Mama!”. Hol van Henry? Megpróbálok a tömegen át Albához jutni. Aztán meglátom őt: Richard felvette. A tömeg szétválik, utat adnak. Richard átadja Albát. Lábával átkarolja a derekam, arcát a vállamba fúrja, két karja a nyakamat karolja.

– Apa hol van? – kérdezem halkan.

– Elment – mondja Alba.

A HALÁL TERMÉSZETE

2004. július 11., vasárnap

(Clare 33, Henry 41 éves)

CLARE: Henry összeverve, vérbe fagyva alszik a konyhapadlón. Nem akarom megmozdítani vagy felébreszteni. Egy ideig ülök mellette a hűvös linóleumon. Aztán felállók, kávét főzök. Amikor a kávé csepegni kezd, és apró robbanásokat hallat, Henry felnyög és eltakarja a szemét. Nyilvánvaló, hogy megverték. Az egyik szeme teljesen bedagadt. A vér, úgy látom, az orrából jött. Nyílt sebet nem látok, csak lila, ökölnyi véraláfutásokat az egész testén. Nagyon sovány; látom az összes csigolyáját és bordáját. A csípője kiáll, az arca beesett. A haja majdnem a válláig ér, őszes csíkok vannak benne. Vágások vannak a kezén meg a lábán, rovarcsípések az egész testén. Barna a bőre és koszos, piszok van a körme alatt, a kosz beette magát a bőre ráncaiba. Fű-, vér-és sószaga van. Miután jó ideje nézem és ülök mellette, úgy döntök, felébresztem.

– Henry – mondom nagyon halkan –, ébredj, itthon vagy…

Megcirógatom az arcát, mire kinyitja a szemét. Látom, hogy nincs teljesen ébren.

– Clare – motyogja. – Clare. – Ép szeméből könnyek potyognak, rázza a zokogás, én meg az ölembe húzom. Sírok. Henry összegömbölyödik az ölemben, ott a földön, és együtt rázkódunk, ringatózunk; ringatózunk, kisírjuk magunkból a megkönnyebbülést és a félelmet.

2004. december 23., csütörtök

(Clare 33, Henry 41 éves)

CLARE: Karácsony előtt vagyunk egy nappal. Henry a Víztorony téren van, elvitte Albát Mikulás-nézőbe a Marshall Field's áruházba, amíg befejezem a vásárlást. Most a Border's Könyváruház kávézójában ülök, kapucsínót iszom egy kirakati asztalnál, a lábam pihentetem a székem lábánál sorakozó bevásárlózacskók mellett. Odakinn esteledik, parányi, fehér lámpácskák rajzolják ki minden egyes fa körvonalát. Bevásárlók sietnek fel-le a Michigan Avenue-n, és távolabbról hallom az Üdvhadsereg Mikulás-harangjának fojtott kongását. Az áruházat nézem, meglátom-e Henryt és Albát, amikor valaki a nevemen szólít. Kendrick tart felém a feleségével, Nancyvel, Colinnal és Nadiával.

Látom rajtuk, hogy most jönnek a Schwarztól; a játékboltból frissen szabadult szülők megviselt arckifejezését látom rajtuk. Nadia odaszalad hozzám.

– Clare néni, Clare néni! Hol van Alba?

Colin szégyenlősen mosolyog, és odatartja a markát az orrom elé. Megmutatja a parányi, sárga vontatót. Gratulálok neki, Nadiának pedig megmondom, hogy Alba éppen a Mikulásnál van, mire Nadia azt feleli, hogy ő már találkozott vele az előző héten.

– Mit kértél tőle? – tudakolom.

– Udvarlót – mondja Nadia. Hároméves. Kendrickre és Nancyre vigyorgok. Kendrick mond valamit Nancynek sotto voce, mire Nancy:

– Gyerünk, srácok, keressünk egy könyvet Silvie néninek – és hárman elballagnak az akciós pultok felé. Kendrick a velem szemben lévő, üres székre mutat.

– Szabad?

– Persze.

Leül, nagyol sóhajt.

– Gyűlölöm a karácsonyt.

– Te is, Henry is.

– Ő is? Nem tudtam. – Kendrick a kirakatüvegnek támaszkodik, becsukja a szemét. Amikor azt hiszem, elaludt, kinyitja és megszólal. – Szedi Henry a gyógyszereket?

– Azt hiszem. Úgy értem, amennyire szedheti, mert mostanában sokat időutazik.

Kendrick az ujjaival dobol az asztalon.

– Mi az a sokat?

– Néhány naponta. Kendrick mérgesnek látszik.

– Miért nem mondja el nekem ezeket?

– Fél, hogy megharagszol rá, és faképnél hagyod.

– Ő az egyetlen kísérleti lény, aki beszélni tud, és soha nem mond nekem semmit!

Nevetek.

– Akkor egy cipőben járunk.

– Ez tudomány – mondja Kendrick. – Szükségem van rá, hogy elmondja, ha valami nem működik. Másként nem szabadulunk meg ebből a mókuskerékből.

Bólintok. Odakinn havazni kezd.

– Clare?

– Hmm?

– Miért nem engeded, hogy megvizsgáljam Alba DNS-ét?

Ezerszer beszéltünk már erről Henryvel.

– Mert először csak lokalizálni akarod a markereket a génjein, és ez oké. De aztán Henryvel együtt zaklatni kezdtek, hogy hadd próbáljatok ki rajta gyógyszereket, és az nem oké. Ezért.

– De még olyan kicsi; nagyobb esélye van rá, hogy jól reagáljon a gyógyszeres kezelésre.

– Azt mondtam, nem. Ha tizennyolc éves lesz, majd eldöntheti maga. Amit Henrynek eddig adtál, mind rémálom volt. – Nem bírok Kendrickre nézni. Mindezt az asztalon szorosan összekulcsolt kezemnek mondom.

– De talán génterápiát fejleszthetnénk ki neki…

– A génterápiába emberek belehaltak.

Kendrick hallgat. Az áruházban nagy a zaj. Aztán a morajból kihallom Alba hangját.

– Mama!

Felnézek, és ott ül Henry vállán, két kézzel markolva az apja fejét. Mindkettőjükön mosómedveprém sapka. Henry meglátja Kendricket, egy pillanatra nyugtalannak látszik, és eltűnődöm, vajon miféle titkokat hallgat el előlem ez a két férfi. Aztán Henry elmosolyodik, és határozott léptekkel indul felénk. Alba boldogan zötyög a tömeg fölött. Kendrick feláll, hogy üdvözölje Henryt, én pedig elhessentem az előbbi gondolatot.

SZÜLETÉSNAP

1989. május 24., szerda

(Henry 41, Clare 18 éves)

HENRY: Nagy dobbanással érek földet, és az oldalamon csúszom végig a Rét fájdalmas tarlóján, mocskosan és véresen kötök ki Clare lábánál. A kövön ül, hűvösen makulátlan fehér selyemruhában, fehér harisnyában és cipőben, rövid, fehér kesztyűben.

– Hello, Henry – mondja, mintha csak beugrottam volna egy teára.

– Mi van? – kérdezem. – Úgy nézel ki, mint aki most megy az elsőáldozásra.

Clare kihúzza magát.

– 1989. május 24-e van. Dolgozik az agyam.

– Boldog születésnapot. Nem dugtál el nekem itt valahol egy Bee Gees-szerelést?

Clare válaszra sem méltat, lecsúszik a kőről, maga mögé nyúl, elővesz egy ruhazsákot. Nagy lendülettel lehúzza a cipzárt, szmokingzakót vesz elő, nadrágot meg egy olyan pokoli, dupla mandzsettás inget, amelyikhez inggomb kell. Egy bőröndből alsónemű kerül elő, övkendő, csokornyakkendő, mandzsettagomb meg egy gardénia. Komolyan megijedek, erre nem voltam felkészülve. Latolgatom a lehetséges dátumokat.

– Clare. Ugye azért ma nem házasodunk össze, nem teszünk semmi ilyen őrültséget? Mert határozottan tudom, hogy a házassági évfordulónk ősszel van. Októberben. Október végén.

Clare elfordul, amíg öltözöm.

– Úgy érted, nem emlékszel az évfordulónk pontos dátumára? Tipikusan férfi dolog.

Sóhajtok.

– Drágám, tudod, hogy tudom, csak éppen nem jut eszembe. De addig is. Boldog születésnapot.

– Tizennyolc éves vagyok.

– Nagy ég, valóban. Mintha csak tegnap lettél volna hatéves.

Clare-t lázba hozza, mint mindig, hogy a közelmúltban találkoztam egy másik, idősebb vagy fiatalabb Clare-rel.

– Láttál az utóbbi időben hatévesen?

– Nos, az imént ágyban feküdtünk, és te az Emmát olvastad. Harminchárom éves voltál. Én pillanatnyilag negyvenegy vagyok, és annyinak is érzem magam. – Ujjaimmal a hajamba túrok, és végighúzom a kezem a borostámon. – Sajnálom, Clare. Attól tartok, nem a legjobb formámban vagyok a születésnapodra. – A gardéniát a szmokingzakó gomblyukába dugom, kezdek a mandzsettagombokkal bajlódni. – Hatévesnek úgy két hete láttalak. Rajzoltál nekem egy kacsát.

Clare elpirul. A pirulás úgy terjed, mint a vércsepp egy tálka tejben.

– Éhes vagy? Lakomához terítettem.

– Persze hogy éhes vagyok. Farkaséhes, sovány, és éppen emberevést tervezek.

– Arra egyelőre nem lesz szükség.

Van valami a hangjában, ami felhúz. Van valami, amiről nem tudok, és Clare azt várja, hogy tudjam. Szinte zümmög az izgalomtól. Fontolgatom, bevalljam-e tudatlanságomat, vagy rejtsem el. Úgy döntök, hadd menjen így még egy darabig. Clare leterít egy takarót, amely később az ágyunkon lógja végezni. Óvatosan leülök rá, megnyugtat az ismerős halványzöld. Clare szendvicseket csomagol ki, kis papírpoharakat, ezüst evőeszközt, sós kekszet, picinyke üvegedényben áruházi kaviárt, Vékony Menta Cseres készlány süteményt, epret, egy csicsás címkéjű palack cabernet-t, kissé folyós Brie sajtot és papírtányérokat.

– Clare. Bor! Kaviár! – Imponál a dolog, és egyáltalán nem találom nevetségesnek. Clare a kezembe nyomja a cabernet-t meg egy dugóhúzót. – Hm, nem hinném, hogy említettem, de nem szabad innom. Orvosi utasítás. – Clare letörtnek látszik. – De enni fogok… és úgy teszek, mintha innék. Ha az segít. – Nem tudom lerázni magamról az érzést, hogy papás-mamást játszunk. – Nem tudtam, hogy iszol. Alkoholt. Úgy értem, nemigen láttalak inni.

– Nézd, nem nagyon szeretem, de mivel ez fontos alkalom, úgy gondoltam, legyen bor is. Pezsgő jobb lett volna, de a kamrában ez volt, hát ezt hoztam.

Kinyitom a bort, mindkettőnknek töltök egy-egy kis pohárral. Némán egymásra emeljük poharainkat. Úgy teszek, mintha innék. Clare iszik egy kortyot, kötelességtudón lenyeli.

– Nem is olyan rossz – mondja.

– Húsz-egynéhány dolláros bor.

– Ó. Csodálatos.

– Clare. – Rozskenyér szendvicseket csomagol ki, amelyek meg vannak tömve uborkával. – Nem szeretnék ostobának látszani… Úgy értem, tudom, hogy születésnapod van…

– A tizennyolcadik – helyesel.

– Hm, nos, kezdjük azzal, hogy igazán sajnálom, hogy nem hoztam neked ajándékot… – Clare meglepetten kapja fel a fejét, és rájövök, hogy jó helyen kapiskálok –, de hát sosem tudom, mikor jövök, és semmit sem tudok magammal hozni…

– Tudom. De nem emlékszel, hogy mindent megbeszéltünk, amikor a legutóbb itt voltál; mert a Listán a mai az utolsó nap, és születésnapom is van. Nem emlékszel? – Clare mereven néz, mintha a koncentrálás átemelhetné az emlékezetet az ő tudatából az enyémbe.

– Ó. Ott még nem jártam. Úgy értem, az a beszélgetés számomra még a jövőben van. Csodálom, hogy akkor nem mondtam el neked. Még sok dátum van előttem a listán. Valóban a mai az utolsó nap? Tudod, hogy a jelenben fogunk újra találkozni pár év múlva. Akkor aztán járni fogunk.

– De az hosszú idő. Nekem.

Suta csönd. Fura arra gondolni, hogy ebben a pillanatban Chicagóban vagyok, huszonöt évesen, végzem a dolgom, fogalmam sincs Clare létezéséről, és ugyanezért nem tudok saját ittlétemről sem ezen a bájos michigani réten ezen a ragyogó, tavaszi napon, amely Clare születésének tizennyolcadik évfordulója. Műanyag késsel kenünk kaviárt a Ritz sós kekszre. Egy darabig csak ropogtatás és dühödt szendvicsfalás hallatszik. A beszélgetés megfeneklett. És elgondolkodom, most először, hogy Clare mennyire őszinte hozzám, jól tudva, hogy sikamlós talajon járok a „soha életemben” kezdetű mondatokkal, hiszen soha nem áll teljes mértékben a rendelkezésemre a múltam egy adott percben, mivel a múltam igen kellemetlen módon keveredik a jövőmmel. Áttérünk az eperre.

– Clare. – Ártatlanul mosolyog. – Mit határoztunk el, amikor utoljára találkoztunk? Mit terveztünk a születésnapodra?

Újra elpirul.

– Hát ezt – mutat a piknikre.

– Még valamit? Úgy értem, ez csodálatos.

– Nos. Igen. – Csupa fül vagyok, mert azt hiszem, tudom, mi következik.

– Igen?

Clare egészen piros, de sikerül megőriznie a méltóságát, amikor kimondja.

– Elhatároztuk, hogy szeretkezni fogunk.

– Ó. – Mindig tűnődtem Clare nemi tapasztalatain 1991. október 26-a előtt, amikor először találkoztunk a jelenben. Clare meglehetősen döbbenetes provokációi ellenére nem voltam hajlandó lefeküdni vele, és sok mulatságos órát töltöttem erről-arról csevegve vele, miközben próbáltam nem tudomást venni fájdalmas merevedésemről. De ma Clare, ha érzelmileg nem is, a törvény értelmében nagykorú lett, és talán nem forgatom fel nagyon az életét… no igen, már így is meglehetősen hátborzongatóvá tettem a gyerekkorát, csupán azzal, hogy előfordultam benne. Hány lánynak jelenik meg a leendő férje rendszeres időközönként anyaszült meztelenül? Clare néz, amíg mindezt végiggondolom. Az első alkalomra gondolok, amikor lefeküdtem Clare-rel, és nem tudom, az volt-e az első alkalom, amikor Clare lefeküdt velem. Úgy döntök, akkor kérdezem majd erről, ha visszatérek a jelenembe. Közben Clare visszapakol a piknikkosárba.

– Szóval?

A pokolba is!

– Igen.

Clare izgatott, de fél is.

– Henry. Te már sokszor szeretkeztél velem…

– Nagyon-nagyon sokszor. Nem tudja kimondani.

– Mindig csodálatos – mondom neki. – A legszebb dolog az életemben. Nagyon gyengéd leszek. – Amint kimondtam, hirtelen ideges leszek. Felelősnek érzem magam, ugyanakkor kissé Humbert Humbertnek, mintha sokan figyelnének, és az a sok, engem figyelő ember mind Clare lenne. Életemben nem éreztem magam kevésbé szexinek. Oké. Mély lélegzet. – Szeretlek.

Mindketten felállunk, kissé megingunk a takaró egyenetlen felületén. Kitárom a karom, Clare hozzám bújik. Állunk némán, ölelkezve a Réten, mint menyasszony és vőlegény a lakodalmas torta tetején. És végül is, ez Clare, aki majdnem úgy jött negyvenegy éves énemhez, mint amikor megismertem. Félelem nélkül. Hátrahajtja a fejét. Előrehajolok, megcsókolom.

– Clare.

– Mmm?

– Biztos vagy benne, hogy kettesben vagyunk?

– Etta és Nell kivételével mindenki Kalamazooba ment.

– Mert úgy érzem itt magam, mintha a Kész átverésben szerepelnék.

– Paranoiás. Szomorú.

– Ne törődj vele.

– Mehetünk az én szobámba is.

– Túlságosan veszélyes. Istenem, mint a gimiben.

– Tessék?

– Ne törődj vele.

Clare hátralép, lehúzza a ruháján a cipzárt. Áthúzza a ruhát a fején, és csodálatra méltó könnyedséggel a takaróra dobja. Kilép a cipőjéből, lehúzza a harisnyáját. Kikapcsolja a melltartóját, ledobja, kilép a bugyijából. Anyaszült meztelenül áll előttem. Valóságos csoda ez: az összes kis jegy, amelyeket annyira megszerettem, eltűnt; a hasa lapos, nyoma sincs a terhességeknek, amelyek annyi bánatot, annyi örömet hoztak nekünk. Ez a Clare kissé soványabb és jóval elevenebb, mint akit most szeretek. Újra rájövök, mennyi szomorúságot éltünk át. De mindez ma mintegy varázsütésre elmúlt; ma közel áll hozzánk az öröm lehetősége. Letérdelek, Clare odajön, megáll előttem. Az arcomat egy pillanatig a hasához szorítom, aztán felnézek; Clare fölém tornyosul, a keze a hajamban, körötte a felhőtlen, kék ég.

Lerázom magamról a zakót, kikötöm a nyakkendőt. Clare letérdel, ügyesen és egy tűzszerészcsapat koncentrációjával eltávolítjuk a mandzsettagombokat. Leveszem a nadrágot meg az alsót. Ezt nem lehet elegánsan csinálni. Felvillan bennem, vajon hogyan csinálják ezt a sztriptíztáncos férfiak. Vagy egyik lábukkal kinn, a másikkal benn ugrabugrálnak a színpadon? Clare nevet.

– Sose láttalak levetkőzni. Nem szép látvány.

– Megbántottál. Gyere ide, hadd törlöm le az arcodról azt a vigyort.

– Aha.

A következő tizenöt percben, büszkén mondhatom, valóban letöröltem a felsőbbrendűség minden nyomát Clare arcáról. Sajnos egyre feszültebb, egyre… védekezőbb. Tizennégy év és ég tudja, hány óra és nap alatt, ki tudja, hányszor szerettem Clare-t boldogan, szorongva, sietősen és hosszasan, de ez teljesen új nekem. Azt akarom, hogy ha lehetséges, érezze azt a rácsodálkozást, amit én éreztem, amikor megismerkedtünk és (én csacsi) azt hittem, az első alkalommal szeretkeztünk. Felülök, lihegve. Clare is felül, védekezőn átkarolja a térdét.

– Jól vagy?

– Félek.

– Érthető. – Gondolkodom. – Megesküszöm neked, hogy amikor a legközelebb találkozunk, gyakorlatilag meg fogsz erőszakolni. Úgy értem, valóban kivételesen tehetséges vagy ebben.

– Igazán?

– Fehéren izzasz. – Átnézem a piknikkosarat: poharak, bor, kondomok, törülközők. – Okos kislány. – Mindkettőnknek bort töltök. – A szüzességre. „Volna csak világunk elég s időnk. „ Idd ki. – Engedelmesen megissza, mint kisgyerek az orvosságot. Újra töltök neki, kiürítem a magam poharát.

– De nem szabad innod.

– Ez fontos alkalom. Fenékig. – Clare 54 kiló, de ezek nagyon kicsi poharak. – Még egyet.

– Még? Elálmosodom.

– Ellazulsz. – Megissza. A poharakat a piknikkosárba tesszük. Lefekszem, széttárom a karom, mint egy napozó vagy keresztre feszített. Clare elnyúlik mellettem. Magamhoz húzom úgy, hogy egymás felé fordulva fekszünk. A haja gyönyörűen és meghatóan hullik a vállára és a keblére, és milliomodszor sajnálom, hogy nem vagyok festő.

– Clare?

– Hmm?

– Képzeld magad nyitottnak; üresnek. Jött valaki, és elvitte az összes belső szerved, csak idegvégződéseket hagyott. – A mutatóujjam vége a csiklóján.

– Szegény kis Clare. Nincsenek belső szervei.

– De hát ez jó, tudod, mert több hely van odabenn. Gondolj csak bele, mi minden férne beléd, ha nem lennének azok a buta vesék meg gyomrok meg hasnyálmirigyek meg micsodák.

– Például? – Clare nagyon nedves. Elveszem a kezem, és óvatosan feltépem a fogammal az óvszeres csomagot. Ezt a manővert évek óta nem gyakoroltam.

– Kenguruk. Kenyérpirítók. Hímvesszők.

Clare izgatott utálkozással veszi el tőlem az óvszert. A hátán fekszik, megszagolja a gumit, elhúzza az orrát.

– Huh. Muszáj?

Bár sokszor nem mondok el Clare-nek dolgokat, hazudni ritkán szoktam neki. Némi bűntudattal mondom.

– Attól tartok.

Visszaveszem a gumit, de ahelyett, hogy feltenném, úgy döntök, hogy amire most igazán szükség van, az a nyalás. A jövőben Clare szenvedélye az orális szex, és egy felhőkarcolót is hajlandó átugrani, sőt hajlandó soron kívül elmosogatni, hogy megkapja. Ha viszont a nyalás olimpiai sportág lenne, én bizonyára érmes helyezett lennék, az kétségtelen. Szétnyitom a lábát, nyelvemmel dolgozni kezdek a csiklóján.

– Jaj, Istenem mondja halkan Clare. – Édes Jézusom.

– Nem kiabálunk – figyelmeztetem. Még Etta és Nell is lejönnek a Rétre megnézni, mi a baj, ha Clare beindul.

A következő tizenöt percben több lépéssel visszaviszem Clare-t az evolúciós létrán, amíg szinte limbikus maggá lesz némi periférikus agykéreggel. Felteszem az óvszert, és lassan, óvatosan belecsúszom Clare-be, elképzelem a hasadást, a körülöttem előbuggyanó vért. Clare szeme csukva, és először azt hiszem, nem is tudja, hogy immár benne vagyok, pedig közvetlenül rajta fekszem, de kinyitja a szemét és mosolyog, diadalmasan, üdvözülten.

Meglehetősen gyorsan elmegyek; Clare néz, koncentrál, és ahogy közeledem a csúcshoz, látom az arcán a meglepődést. Milyen furcsák a dolgok. Milyen különös dolgokat művelünk mi, állatok. Rázuhanok. Izzadságban fürdünk. Érzem a szívverését. Vagy az enyémet.

Óvatosan kihúzom, és megszabadulok az óvszertől. Fekszünk egymás mellett, nézzük a nagyon kék eget. A szél a tenger hangját hozza ki a fűből. Clare-re pillantok. Kissé döbbentnek látszik.

– Hé, Clare.

– Hé – mondja erőtlenül.

– Fájt?

– Igen.

– Élvezted?

– Ó, igen! – mondja, és sírni kezd. Felülünk, ölelem egy ideig. Rázkódik.

– Clare. Clare. Mi baj?

Először nem értem a válaszát, aztán:

– Elmész. Most évekig nem foglak látni.

– Csak két évig. Két év és néhány hónap. – Csend. – Jaj, Clare. Sajnálom. Nem tehetek róla. És fura, mert ahogy itt feküdtem, arra gondoltam, micsoda áldás ez a mai nap. Itt lenni, és szeretkezni veled, ahelyett, hogy gyilkosok kergetnének, vagy halálra fagynék valami pajtában, vagy hasonló ostobaságok, amelyekkel meg kell birkóznom. És amikor visszamegyek, veled vagyok. És a mai nap csodálatos volt.

Mosolyog. Erőtlenül. Megcsókolom.

– Hogy van az, hogy nekem mindig várnom kell?

– Mert neked tökéletes a DNS-ed, és nem dobál ide-oda az idő, mint a forró krumplit. Egyébként a türelem erény. – Clare könnyedén a mellkasomba öklöz. – Ráadásul te egész életedben ismertél engem, én pedig csak huszonnyolc éves koromban fogok találkozni veled. Tehát azokat a találkozásunk előtti éveket azzal töltöm…

– Hogy dugod a nőket.

– No igen. De anélkül, hogy tudnám, mindaz csak gyakorlás arra az időre, amikor megismerlek téged. És az életem nagyon magányos és hátborzongató. Ha nem hiszed, próbáld ki. Sosem fogom megtudni. Teljesen más, ha az embernek mindegy.

– Nekem nem kell más.

– Jól van.

– Henry, csak valami tippet adj. Hol élsz? Hol ismerkedünk meg? Mikor?

– Egy tipp. Chicago.

– Többet.

– Higgy. Minden ott van, előtted.

– Boldogok vagyunk?

– Néha eszelősen. Ugyanakkor boldogtalanok is, olyan okokból, amelyekről egyikünk sem tehet. Mint amikor el vagyunk egymástól választva.

– Szóval amikor most itt vagy velem, akkor egész idő alatt nem vagy velem a jövőben?

– Nem egészen. Előfordulhat, hogy csak tíz percig nem vagyok ott. Vagy tíz napig. Nincs szabály. Ezért olyan nehéz neked. Aztán gyakran kerülök veszélyes helyzetbe, és összetörve, kikészítve kerülök vissza hozzád, és aggódsz miattam, amikor eltűnök. Mintha egy rendőr felesége lennél. – Kittiéi ült vagyok. Nem tudom, valójában menynyi idős lehelek, a valódi időben. A naptár szerint negyvenegy vagyok, de ezzel a sok jövés-menéssel lehet, hogy valójában negyvenöt vagy negyvenhat. Vagy harminckilenc. Ki tudja? Valamit mondanom kell neki; mi volt az?

– Clare?

– Henry.

– Amikor újra látsz, emlékezz rá, hogy nem foglak ismerni; ne borulj ki, amikor meglátsz, és úgy fogok veled viselkedni, mint vadidegennel, mert számomra teljesen új leszel. És kérlek, ne őrjíts meg azzal, hogy egyszerre a nyakamba zúdítasz mindent. Légy irgalmas, Clare.

– Az leszek! Jaj, Henry, maradj!

– Pszt. Veled leszek. – Újra lefekszünk. Átjár a kimerültség, pillanatokon belül el fogok tűnni.

– Szeretlek, Henry. Köszönöm… a születésnapi ajándékomat.

– Szeretlek, Clare. Légy jó. Eltűnök.

TITOK

2005. február 10., csütörtök

(Clare 33, Henry 41 éves)

CLARE: Csütörtök délután van, a műteremben vagyok, halványsárga papírt merítek. Henry már majdnem huszonnégy órája eltűnt, és szokás szerint tépelődöm: féltékenyen jár az eszem, hogy mikor és hol lehet, dühös vagyok, amiért nincs itt, és aggódom, hogy mikor tér vissza. Ez egyáltalán nem segít a munkámban, sok ívet elrontok; mehetnek vissza a hordóba. Végül szünetet tartok, és töltök magamnak egy csésze kávét. A műteremben hideg van, és a hordóban is hideg víznek kellene lennie, bár egy kissé felmelegítettem, hogy ne repedezzen be a kezem. Két kezem a kerámiabögre köré kulcsolom. Gőz száll fel. Fölé tartom az arcom, beszívom a nedvességet és a kávéillatot. És ekkor, jaj, hála Istennek, Henryt hallom fütyülni, amint jön a kerti úton a műterem felé. Lerázza csizmájáról, kabátjáról a havat. Csodásan néz ki, igazán boldog. A szívem vadul kalapál, merészen találgatok.

– 1989. május 24.?

– Igen, ó, igen! – Henry felkap a vizes kötényemmel, a gumicsizmámmal meg mindennel együtt, és körbeforgat. Most már nevetek, mindketten nevetünk. Henryből csak úgy árad az öröm. – Miért nem mondtad? Boszorkány! Te kis csibész! – A nyakam harapdálja, csiklandoz.

– Nem tudtad, így aztán nem mondhattam el.

– Ó. Úgy van. Istenem, elképesztő vagy. – Leülünk a rozoga, vén műtermi pamlagra.

– Nem lehetne feljebb csavarni a fűtést?

– Dehogynem. – Henry felugrik, feljebb csavarja a termosztátot. A fűtés beindul. – Mennyi ideig voltam el?

– Majdnem egy egész napig. Henry sóhajt.

– Megérte? Egy napi szorongás cserében pár igazán gyönyörű óráért?

– Igen. Az volt életem egyik legszebb napja. – Jól emlékszem. Gyakran felidézem Henry arcának emlékét fölöttem, körülötte a kék éggel, és az érzést, amint belém hatol. Akkor gondolok erre, amikor eltűnik, és nem tudok aludni.

– Mondd csak…

– Mmm? – Egymáshoz bújunk, melegért, biztonságért.

– Mi történt, miután eljöttem?

– Mindent összeszedtem, többé-kevésbé szalonképes állapotba hoztam magam, és visszamentem a házba. Felmentem, anélkül, hogy bárkivel találkoztam volna, és megfürödtem. Egy idő múlva Etta dörömbölni kezdett az ajtón, tudni akarta, miért vagyok a kádban fényes nappal, és beteget kellett jelentenem. És bizonyos szempontból az is voltam… egész nyáron csak heverésztem, sokat aludtam. Olvastam. Magamba fordultam. Töltöttem némi időt a Réten is, talán azt remélve, hogy mégiscsak felbukkansz. Leveleket írtam neked. Elégettem őket. Egy időre abbahagytam az evést, és mama elcipelt a terapeutájához, és aztán újra enni kezdtem. Augusztus végén a szüleim közölték, hogy ha nem „élénkülök fel”, nem mehetek ősszel iskolába, és én nyomban felélénkültem, mert az életem teljes célja az volt, hogy elkerüljek otthonról, és Chicagóba menjek. Es az iskola egyáltalán nem volt rossz; újdonság volt, volt egy lakásom, szerettem a várost. Volt min gondolkodnom, azon kívül, hogy nem tudtam, hol vagy, hogy hol és hogyan találjalak meg. Amikor először találkoztam veled, már egészen jól mentek a dolgaim; élveztem a munkámat, barátaim voltak, sokszor hívtak randizni…

– Ó?

– Persze.

– És mentél?

– Hát igen. A kutatás szellemében… és mert néha dühös voltam, hogy valahol a nagyvilágban te is randizol más nőkkel. De az egész amolyan sötétben játszódó komédia volt. Elmentünk valahová egy tökéletesen helyes és jóképű, fiatal művészpalántával, és egész e§te arra gondoltam, milyen unalmas és hiábavaló ez az egész, és az órámat néztem. Öt fiú után abbahagytam, mert rájöttem, hogy teljesen kiborítom ezeket a srácokat. Valaki terjeszteni kezdte rólam, hogy leszbi vagyok, akkor meg lányok kezdtek randira hívni.

– El tudlak képzelni leszbikusnak.

– Aha; viselkedj, mert még áttérek.

– Mindig leszbikus szerettem volna lenni. – Henry álmodozó arcot vág, a szemhéja félárbocon; nem tisztességes, amikor én fel vagyok húzva, készen állok, hogy rávessem magam. Ásít. – No igen, nem ebben az életemben. Túlságosan sok a sebészi beavatkozás.

A fejemben Compton atya hangját hallom a gyóntatószék rácsának túloldaláról, amint halkan kérdezi, van-e még meggyónnivalóm. Nem, mondom neki határozottan. Nem, nincs. Tévedés volt. Részeg voltam, és nem számít. A jó atya sóhajt, és behúzza a függönyt. A gyónásnap vége. Az a büntetésem, hogy hazudnom kell Henrynek, elhallgatom, amíg csak élünk. Nézem őt, a boldog elégedettet, aki betelt ifjúkori énem bájaival, és az alvó Gomez képe, Gomez hálószobája reggeli fényben villan fel emlékezetem filmvásznán. Tévedés volt, Henry, mondom magamban. Várakoztam, és oldalba találtak, egyszer. Mondd el neki, mondja Compton atya vagy valaki a fejemben. Nem vagyok rá képes, vágok vissza. Meggyűlölne.

– Hé – mondja gyengéden Henry. – Hol vagy?

– Gondolkodom.

– Olyan szomorúnak látszol.

– Nem aggaszt néha, hogy az igazán nagy dolgok már megtörténtek?

– Nem. Nos, bizonyos szempontból igen, de nem úgy, ahogyan te érted. Én változatlanul utazom az időben, amelyre te emlékezel, szóval számomra nem múlt el teljesen. Azért aggódom, hogy nem figyelünk jobban az itt és mostra. Vagyis az időutazás amolyan megváltozott tudatállapot, szóval olyankor… tudatosabb vagyok, amikor ott kinn vagyok, és fontosnak látszik, valamiképpen, és néha úgy hiszem, hogy ha ugyanolyan éber tudnék lenni itt és most, a dolgok tökéletesek lennének. De voltak nagy dolgok, az utóbbi időben. – Mosolyog azzal a gyönyörű, féloldalas, sugárzó mosolyával, csupa ártatlanság, és hagyom, hogy a bűntudatom alábbhagyjon, visszahúzódjon abba a kis dobozba, ahol összehajtva tartom, mint valami ejtőernyőt.

– Alba.

– Alba tökéletes. És te is tökéletes vagy. Úgy értem, amennyire szeretlek, akkor régen, az együttélés, egymás megismerése…

– Jóban és rosszban…

– Hogy rossz is van, az teszi valóságosabbá. A valóságot akarom.

Mondd el neki, mondd el.

– A valóság is olykor annyira valószínűtlen… – Ha valaha is elmondom, most lesz. Vár. Én egyszerűen. Nem tudom.

– Clare? – Nyomorult arcot vág, mint egy füllentésen rajtakapott gyermek, aztán azt mondom, alig hallhatón:

– Lefeküdtem valakivel. Henry arca merev, hitetlenkedő.

– Kivel? – kérdezi, és nem néz rám.

– Gomezzal.

– Miért? – Henry hallgat, várja a csapást.

– Részeg voltam. Buliban voltunk, Charisse pedig Bostonban…

– Egy pillanat. Mikor történt ez?

– 1990-ben. Nevetni kezd.

– Jaj, Istenem. Clare, ne csináld ezt velem, a fenébe. 1990. Jézusom, azt hittem, olyasmiről beszélsz, ami mondjuk a múlt héten történt. – Mosolygok, erőtlenül. Henry folytatja. – Úgy értem, nem repesek a boldogságtól, de minthogy éppen az imént mondtam neked, hogy lépj ki a világba és kísérletezz, igazán nem… nemtőm. – Nyugtalan lesz. Feláll, járkálni kezd a műteremben. Nem tudom elhinni. Tizenöt éve megbénít a félelem, a félelem, hogy Gomez mond valamit, tesz valamit a maga nagy, esetlen Gomez-durvaságában, és Henry nem bánja. Nem bánja?

– Milyen volt? – kérdezi egészen könnyedén, háttal nekem, a kávéfőzővel bajlódva.

Óvatosan válogatom meg a szavaimat.

– Más. Úgy értem, anélkül, hogy kritizálni akarnám Gomezt…

– Folytasd.

– Mintha én lettem volna a porcelánbolt, ő meg az elefánt.

– Nagyobb nálam. – Henry ezt tényként állítja.

– Hogy milyen most, nem tudom, de akkoriban nem volt benne semmi rafinéria. Még cigarettázott is közben. – Henry összerezzen. Felállók, odamegyek hozzá. – Sajnálom. Tévedés volt. – Magához von, és én halkan súgom a gallérjába. – Nagyon türelmesen vártam… – de aztán nem tudom folytatni. Henry a hajam simogatja.

– Oké, Clare – mondja. – Nem olyan nagy baj. – Nem tudom, nem hasonlítja-e össze éppen az imént látott Clare-t 1989-ből ezzel a kétszínűvel, akit a karjában tart, és mintha csak olvasna a gondolataimban, megkérdezi: – További meglepetések?

– Ennyi.

– Te jó ég, te aztán tudsz titkot tartani.

Nézek Henryre, ő is néz rám, és meg tudom állapítani, hogy valamiképpen megváltoztam számára.

– Jobban megértettem.. .jobban meg tudom becsülni…

– Azt próbálod mondani, hogy az összehasonlítás nem ártott nekem?

– Azt. – Megcsókolom, bizonytalankodva, és egy pillanatnyi habozás után Henry visszacsókol, és kisvártatva úton vagyunk a „minden rendben” felé. Több ez, mint minden rendben. Elmondtam neki, és oké volt, és még mindig szeret engem. Az egész testemet könnyebbnek érzem, felsóhajtok a gyónás jó érzésétől, végre, és még vezekelnem sem kell, se egy Üdvözlégy, Mária, se egy Miatyánk. Úgy érzem magam, mintha egyetlen karcolás nélkül szálltam volna ki egy totálkáros kocsiból. Valahol odakinn Henry meg én szeretkezünk egy zöld takarón egy réten, és Gomez álmosan néz rám, és értem nyúl a hatalmas kezével, és minden, minden most történik, de szokás szerint túlságosan késő már bármin is változtatni, és Henry meg én úgy tárjuk fel egymást a műtermi pamlagon, mint vadonatúj, eddig sosem kóstolt doboz csokoládét, és még nincs késő, semmiképpen nincs késő.

1990. április 14., szombat

(Clare 18 éves)

(hajnali 6.43 óra)

CLARE: Kinyitom a szemem, és nem tudom, hol vagyok. Cigarettaszag. Lécroletta árnyéka repedezett, sárga falon. Megfordítom a fejem, és mellettem, alva, az ágyában, Gomez. Hirtelen eszembejut, és pánikba esem.

Henry. Henry meg fog ölni. Charisse meggyűlöl. Felülök. Gomez hálószobája púpozott hamutartók, ruhák, jógakönyvek, újságok és szennyes edények kiábrándító halmaza. Az én ruhám kis, vádló halomban hever mellettem a földön.

Gomez szépen alszik. Ünnepélyesnek látszik, nem olyan srácnak, aki éppen most csalta meg a barátnőjét a barátnője legjobb barátnőjével. Szőke haja kócos, nincs a megszokott, rendezett állapotában. Úgy fest, mint egy túlméretezett kölyök, aki kimerült a sok fiús játéktól.

Lüktet a fejem. Belülről úgy érzem, mintha megvertek volna. Felkelek és hideglelősen a fürdőszobába megyek, amely nedves, penészes, és tele van a borotválkozás kellékeivel és nyirkos törülközőkkel. Amikor már a fürdőszobában vagyok, nem tudom, mit is akartam; pisilek és megmosom az arcom a kemény szappanforgáccsal, és megnézem magam a tükörben, hogy másként nézek-e ki, hogy képes lesz-e Henry rájönni abból, ha csak rám pillant. .. Kissé rosszul nézek ki, de egyébként úgy, ahogyan máskor reggeli hétkor.

A ház néma. Valahol a közelben óra ketyeg. Gomez két másik sráccal béreli ezt a házat, akik szintén az Északnyugati Jogi Egyetemen tanulnak. Nem akarok találkozni senkivel. Visszamegyek Gomez szobájába, leülök az ágyra.

– Jó reggelt. – Gomez rám mosolyog, nyújtja értem a kezét. Visszahőkölök, sírni kezdek. – Ejha. Cicus! Clare, bébi, hé, hé… – Feltápászkodik, és kisvártatva a karjában sírok. Eszembe jut, hányszor sírtam Henry vállán. Hol vagy?, tűnődöm elkeseredetten. Szükségem van rád, itt és most. Gomez egyre csak a nevem ismételgeti. Mit keresek én itt, ruhátlanul, sírva a szintén meztelen Gomez karjában? Gomez papírzsebkendőt ad, kifújom az orrom, megtorlóm a szemem, féltétlen elkeseredéssel nézek rá, ő pedig zavartan néz vissza.

– Minden oké?

Nem. Hogyan lehelne oké?

– Aha.

– Mi baj?

Vállat vonok. Gomeznak kedve lámád keresztkérdéseket feltenni a törékeny tanúnak.

– Clare, ugye nem a legelső alkalom? – Intem, hogy nem. – Charisse miatt? Miatta érzed rosszul magad? – Bólintok. – Valami rosszat tettem? – Rázom a fejem. – Clare, ki az a Henry?

Hitetlenkedve kapom fel a fejem.

– Honnan tudod?… – Most aztán megcsináltam. A fenébe. Gazfickó.

Gomez kihajol az ágyból a cigarettájáért, rágyújt. Eloltja a gyufát, mélyet szív. Cigarettával a kezével Gomez inkább látszik… felöltözöttnek, bár nem az. Némán megkínál, és veszek egyet, bár nem dohányzom. Egyszerűen úgy érzem, most ezt kell tennem, és időt is nyerek, hogy kigondoljam, mit is mondjak. Gomez meggyújtja a cigarettámat, felkel, matat a szekrényében, elővesz egy kék köntöst, amely cseppet sem látszik tisztának, a kezembe nyomja. Felveszem; hatalmas. Ülök az ágyon, cigarettázom, nézem, amint Gomez felhúz egy farmert. Még nyomorultságomban is megállapítom, hogy Gomez gyönyörű, magas, széles vállú és… hatalmas, egészen más a szépsége, mint Henry párducszerű vadsága. Nyomban rémesen érzem magam, amiért összehasonlítottam őket. Gomez mellém tesz egy hamutartót, leül mellém az ágyra, rám néz.

– Almodban valami Henryhez beszéltél. Bassza meg. Bassza meg.

– Mit mondtam?

– Többnyire csak azt ismételgetted, „Henry”, mintha szólítgatnál valakit. És azt, hogy „Sajnálom”. És egyszer azt, hogy „De hát nem voltál itt”, úgy, mint aki igazán mérges. Ki az a Henry?

– Henry a szerelmesem.

– Clare, neked nincs szerelmesed. Charisse meg én szinte mindennap veled vagyunk fél éve, és sosem randevúzol senkivel, nem hív fel senki.

– Henry a szerelmesem. Egy időre elment, és 1991 őszén jön vissza.

– Hol van? – Valahol a közelben.

– Nem tudom. – Gomez azt hiszi, hogy mindezt kitaláltam. Nincs rá semmi okom, mégis eltökélt szándékom meggyőzni őt az igazamról. Felkapom a táskám, kinyitom a tárcám, és megmutatom Gomeznak Henry fényképét. Alaposan szemügyre veszi.

– Láttam ezt a fickót. Nem is: valakit, aki nagyon hasonlít rá. Ez a fickó túlságosan öreg ahhoz, hogy ugyanaz a személy legyen. De a fickó neve Henry volt.

A szívem őrülten kalapál. Megpróbálok könnyedén megszólalni.

– Hol láttad őt?

– Klubokban. Főként az Exitben, de a Smartban is. De nem tudom elképzelni, hogy ő legyen a pasid; eszelős. Minden lépését káosz követi. Alkoholista és… nem is tudom, nagyon durván bánik a nőkkel. Legalábbis így hallottam.

– Erőszakos? – Nem tudom elképzelni, hogy Henry megüssön egy nőt.

– Nem. Nem tudom.

– Mi a vezetékneve?

– Nem tudom. Figyelj rám, cicus, az a fickó megrágna és kiköpne… egyáltalán nem ő az, aki neked kell.

Mosolygok. Henry pontosan az, aki nekem kell, de hiábavaló volna klubokban üldöznöm.

– Ki kell nekem?

– Én. Csakhogy te nem így gondolod.

– Neked ott van Charisse. Én minek kellek?

– Egyszerűen akarlak. Nem tudom, miért.

– Talán mormon vagy? Gomez nagyon komolynak tűnik.

– Clare, én… nézd, Clare…

– Ne mondd.

– Komolyan én…

– Nem. Nem akarom tudni. – Felállók, elnyomom a cigarettám, öltözködni kezdek. Gomez némán ül, nézi, ahogy öltözöm. Elhasználtnak, piszkosnak és libabőrösnek érzem magam, amint felveszem a tegnap esti bulizós ruhám Gomez előtt, de igyekszem, hogy ezt ne mutassam. Nem boldogulok hátul a hosszú cipzárral, és Gomez komoran segít.

– Clare, ne haragudj.

– Nem rád haragszom. Magamra haragszom.

– Ez a fickó nem lehet akármi, ha képes otthagyni egy ilyen lányt, mint te, és elvárni tőle, hogy két év múlva még mindig csak rá várjon.

Gomezra mosolygok.

– Elképesztő. – Látom, hogy Gomez lelkébe tapostam. – Gomez, sajnálom. Ha szabad lennék, és te is szabad lennél… – Gomez a fejét csóválja, és mire észbe kapok, csókol. Visszacsókolom, és csak egy pillanatig eltűnődöm… – Most mennem kell, Gomez.

Bólint. Távozom.

1990. április 27., péntek

(Henry 26 éves)

HENRY: Ingrid meg én a Riviéra Színházban vagyunk, kitáncoljuk cseppnyi agyunkat Iggy Pop kellemes dallamaira. Ingrid meg én mindig akkor vagyunk a legboldogabbak, amikor táncolunk vagy dugunk, vagy bármi olyasmit teszünk, ami testi aktivitást kíván, nem beszélgetést. Most a mennyországban vagyunk. Egészen elöl vagyunk, és Mr. Pop mindannyiunkat a mániákus energia kemény golyójává gyúr össze. Egyszer azt mondtam Ingnek, úgy táncol, ahogyan egy német, és ez nem tetszett neki, pedig igaz: komolyan táncol, mintha életek függnének az egyensúlytól, mintha a precíziós tánc megmenthetné India éhező gyermekeit. Pompás. Iggy azt búgja, „Hívom Éjfél nővért: hát megőrülök érted… „, és pontosan tudom, mit érez. Az ilyen pillanatokban látom értelmét a kapcsolatomnak Ingriddel. Végigvágjuk és végigégetjük utunkat az Életvágyon, a Kínai babán, az Ideje mulatnin. Ingrid meg én annyira felgyorsultunk, hogy elrepülhetnénk a Plútóra, és az a fura és felfokozott érzésem és mély meggyőződésem van, hogy képes lennék ezt csinálni, itt maradni életem egész hátralévő részében, és tökéletesen elégedett lennék. Ingrid izzad. Fehér pólója érdekesen és esztétikusan tapad a testére, és a legszívesebben leszedném róla, de tartóztatom magam, mert nem visel melltartót, és sosem érném meg a végét. Táncolunk, Iggy Pop énekel, és sajnálatos, de elkerülhetetlen módon, három ráadás után a koncert véget ér. Nagyszerűen érzem magam. Amint kifelé tartunk a többi, hasonlóképpen feldobott és felpörgetett koncertlátogatóval, azon tűnődöm, mit tegyünk ezután. Ingrid lelép, és beáll a női mosdó előtti hosszú sorba, én a Broadwayon várom. Nézem, hogyan veszekszik egy BMW-s yuppie egy parkolóőrrel egy tiltott hely miatt, amikor odajön hozzám ez a hatalmas, szőke fickó.

– Henry? – kérdezi. Talán bírósági idézést akar átadni, vagy mi?

– Igen?

– Clare üdvözletét küldi. – Ki a fene Clare?

– Bocs, tévedtem. – Ingrid jön, megint úgy néz ki, ahogyan szokott, mint valami Bond-lány. Végigméri a fickót, aki meglehetősen szép férfipéldány. Átkarolom.

A fickó mosolyog.

– Elnézést. Nyilván van valahol egy hasonmása. Összeszorul a szívem; történik valami, amit nem értek, a jövőmből szivárog át valami a jelenembe, de ez nem az a perc, amikor megvizsgálhatom. A fickó mégis elégedettnek látszik, meg egyszer bocsánatot kér, és elballag.

– Mi volt ez? – kérdezi Ingrid.

– Szerintem összetévesztett valakivel. – Vállat vonok. Ingrid aggódik. Ingrid szinte mindent aggodalmasnak talál velem kapcsolatban, hát nem törődöm vele. – Hé, Ing, most mit csináljunk? – Úgy érzem, felhőkarcolókat tudnék átugrani.

– Menjünk hozzám?

– Pompás. – Megállunk Margie's Édességboltjánál fagyizni, a kocsiban viháncolunk, mint a lökött gyerekek. Később, Ingriddel az ágyban eltűnődöm, ki lehet Clare, de aztán arra jutok, hogy valószínűleg nincs erre válasz, hát elfelejtem.

2005. február 18., péntek

(Henry 41, Clare 33 éves)

HENRY: Operába viszem Charisse-t. A Trisztán és Izolda megy. Azért Charisse-szel vagyok itt, és nem Clare-rel, mert Clare utálja Wagnert. Én sem vagyok nagy Wagner-rajongó, de bérletünk van, így aztán eljöttem. Az egyik este épp erről beszéltünk Charisse és Gomez lakásán, és Charisse vágyakozva megjegyezte, hogy még sosem volt operában. Ennek az lett az eredménye, hogy én éppen kiszállok Charisse-szel a Lyric Opera előtt, Clare pedig otthon vigyáz Albára, és Scrabble-t játszik az éppen nálunk vendégeskedő Aliciával.

Nincs igazán kedvem ehhez. Amikor elmentem Charisse-ért, Gomez rám kacsintott, és a legkifogástalanabb atyai hangon azt mondta, „Aztán ne maradjatok el sokáig, fiam!”. Emlékezni sem tudok olyan estre, amikor kettesben csináltunk valamit Charisse-szel. Kedvelem Charisse-t, nagyon, de sok mondanivalónk nincs egymás számára.

Terelgetem Charisse-t a tömegben. Lassan megy, megbámulja a fenséges előcsarnokot, márvány és magasba törő galériák, tele visszafogottan elegáns gazdagokkal és műszőrmés, piercinges diákokkal. Charisse rámosolyog a librettóárusokra, két szmokingos áll az előcsarnok bejáratánál, és két szólamban éneklik: „Librettó! Librettó! Vegyenek maguknak librettót!” Nincs itt egyetlen ismerősöm sem; a Wagner-rajongók az operarajongók zöldsapkásai; keményebb anyagból faragták őket, és mind ismerik egymást. Mögöttünk csókok cuppannak a levegőbe, amíg felérünk a félemeletre.

Clare-nek meg nekem magánpáholyunk van; ez az egyik fényűzésünk. Elhúzom a függönyt, Charisse belép és azt mondja: „Ó!”. Elveszem a kabátját, egy szék támlájára teszem, majd ugyanazt teszem az enyémmel is. Elhelyezkedünk. Charisse keresztbe teszi a két bokáját, két kis kezét összekulcsolja az ölében. Fekete haja csillog a félhomályban, és sötét rúzsával meg drámai szemével Charisse úgy fest, mint egy finoman romlott, kiöltözött gyerek, akinek megengedték, hogy késő estig fennmaradjon a felnőttekkel. Ül, és csak úgy falja a szemével a Lyric szépségét, a színpadot rejtő, díszes arany és zöld függönyt, a fodrozó gipszet, amely minden boltív és kupola peremét borítja, a nézők izgatott moraját. Lemegy a fény, és Charisse egy mosolyt villant felém. Felmegy a függöny, és hajón vagyunk, és Izolda énekel. Hátradőlök, elmerülök hangjának áradatában.

Négy órával, egy szerelmi bájitallal és egy tapsviharral később Charisse-hez fordulok.

– Nos, hogy tetszett? Mosolyog.

– Butaság volt, nem? De az éneklés egy kicsit megdobta. Tartom neki a kabátját, amíg megtalálja a karjának a lyukat; belebújik a kabátba.

– Butaság? Valószínűleg. De hajlandó vagyok elhinni, hogy Jane Angland fiatal és szép, és nem egy száznegyven kilós tehén, mert olyan hangja van, mint Euterpének.

– Euterpe?

– A zene múzsája. – Belevegyülünk az izgatott, kielégült zenerajongók tömegébe. Lenn kilépünk a hidegbe. Felfelé megyünk a Wacker Drive-on, és sikerül taxit fognom. Meg akarom adni a sofőrnek Charisse címét, amikor megszólal:

– Henry, igyunk egy kávét. Még nem akarok hazamenni. – Szólok a sofőrnek, hogy vigyen minket Don Kávéklubjához, amelyik a Jarvison van, a város nyugati végénél. Charisse az éneklésről csacsog, amely szerinte mennyei volt; a díszletekről, amelyek egyikünk szerint sem voltak ötletesek; Wagner élvezetének erkölcsi nehézségeiről, amikor az ember tudja, hogy a mester antiszemita disznó volt, és Hitler volt a legnagyobb rajongója. Donnál telt ház van; Don narancssárga hawaii ingben fogadja a vendégeket, és én integetek neki. Találunk hátul egy kis asztalt. Charisse fagylaltos cseresznyés pitét rendel kávéval, én a szokásos mogyoróvajas-zselés szendvicsemet és kávét. Perry Como búg a sztereóból, sűrű cigarettafüst lebeg az étkezőkonyhai bútorok és kiárusításokon beszerzett festmények között. Charisse a kezére hajtja a fejét, sóhajt.

– Ez olyan klassz. Úgy érzem, mintha néha elfelejteném, milyen felnőttnek lenni.

– Nemigen jártok el sehová?

Charisse szétnyomkodja a villájával a fagylaltot, nevet.

– Joe csinálja ezt. Azt mondja, összetörve finomabb. Istenem, átveszem a srácok rossz szokásait, ahelyett, hogy jókra tanítanám őket. – Bekap egy falatot. – Hogy a kérdésedre válaszoljak, eljárunk néha, de főként politikai gyűlésekre. Gomez jelöltetni akarja magát városi tanácstagnak.

Félrenyelem a kávét, köhögni kezdek. Amikor végre meg tudok szólalni, azt mondom:

– Viccelsz. Nem azt jelentené, hogy átáll a gonoszokhoz? Gomez állandóan ostorozza a városvezetést.

Charisse elhúzza az orrát.

– Elhatározta, hogy belülről változtatja meg a rendszert. Kiborult néhány rettenetes gyermekmolesztálási ügytől. Azt hiszem, sikerült meggyőznie magát, hogy javíthatna a dolgokon, ha lenne némi hatalma.

– Lehet, hogy igaza van. Charisse a fejét rázza.

– Jobban szerettem, amikor fiatal anarchista forradalmárok voltunk. Inkább felrobbantanék mindent, semhogy segget nyaljak.

Mosolygok.

– Sosem tudtam, hogy még Gomeznál is radikálisabb vagy.

– Ó, hogyne. Tulajdonképpen csak türelmetlenebb vagyok. Tetteket akarok.

– Gomez türelmes?

– Persze. Úgy értem, nézd csak az esetét Clare-rel… – Charisse hirtelen elhallgat, rám néz.

– Miféle esetét? – Rájövök, hogy feltettem azt a kérdést, amiért itt vagyunk, hogy Charisse arra várt, hogy erről beszélhessünk. Nem tudom, mit tudhat, amit én nem tudok. Nem tudom, akarom-e tudni, amit Charisse tud. Azt hiszem, nem akarok tudni semmit.

Charisse elfordítja a fejét, aztán ismét rám néz. Lenéz a kávéjára, körülmarkolja a csészét.

– Hát azt hittem, tudod, de ha… Gomez szerelmes Clare-be.

– Igen. – Ebben nem fogok segíteni neki. Charisse az asztal furnérlemez lapjának mintáját követi az ujjával.

– Szóval… Clare mindig mondja neki, hogy kopjon le, ő meg azt hiszi, ha elegendő ideig legyeskedik körülötte, valami történni fog, és ő Clare mellett fog kikötni.

– Valami történni fog…?

– Veled. – Charisse a szemembe néz. Rosszul vagyok.

– Bocsáss meg – mondom. Felállók, és kimegyek a picike, Marilyn Monroe-val kitapétázott mosdóba. Hideg vizet fröcskölök az arcomra. Csukott szemmel dőlök a falnak. Amikor már biztos, hogy nem megyek sehová, visszamegyek a terembe és leülök.

– Sajnálom. Hol tartottál? Charisse kicsinek és rémültnek látszik.

– Henry – mondja halkan. – Mondd meg nekem.

– Mit mondjak neked, Charisse?

– Hogy nem mész sehová. Mondd, hogy Clare-nek nem kell Gomez. Mondd, hogy minden rendben lesz. Vagy mondd, hogy szar az egész, nem tudom – csak mondd meg, mi lesz! – Remeg a hangja. A kezét a karomra teszi, és erőt kell vennem magamon, hogy ne húzzam el a kezem.

– Semmi bajod nem lesz, Charisse. Minden rendben lesz. – Bámul rám, nem hiszi, de hinni akarja. Hátradőlök. – Gomez nem hagy el téged.

Sóhajt.

– És te?

Hallgatok. Charisse rám néz, aztán lehajtja a fejét.

– Menjünk haza – mondja végül, és hazamegyünk.

2005. június 12., vasárnap

(Clare 34, Henry 41 éves)

CLARE: Napsütötte vasárnap délután van, és amikor kimegyek a konyhába, ott találom Henryt, aki kibámul az ablakon a hátsó kertre. Magához int. Odamegyek mellé, kinézek. Alba a kertben játszik egy nagyobb kislánnyal. A lányka hétéves lehet. Hosszú, fekete haja van, mezítláb van. Piszkos pólót visel a Cubs lógójával. Mindketten a földön ülnek, egymással szemben. Az idegen kislány nekünk háttal. Alba mosolyog rá, és a kezével úgy tesz, mintha repülne. A kislány a fejét rázza, nevet.

Henryre nézek.

– Ki ez?

– Alba.

– Igen, de ki van vele?

Henry mosolyog, de a két szemöldöke összehúzódik, így lesz a mosolya aggodalmas.

– Clare, az ott Alba, nagyobb korában. Időutazik.

– Édes Istenem. – A kislányra bámulok. Megfordul és a házra mutat, egy gyors profilt látok, majd ismét elfordul. – Menjünk ki?

– Nem, jól elvannak. Ha be akarnak jönni, majd bejönnek.

– Szeretnék találkozni vele…

– Inkább ne… – kezdi Henry, de amíg beszél, a két Alba felugrik, és szaladnak a hátsó ajtó felé, kéz a kézben. Nevetve rontanak a konyhába.

– Mama, mama – mondja az én Albám, a hároméves Alba, és mutatja –, nézd, egy nagylány Alba!

A nagyobb Alba rám mosolyog.

– Szia, mama.

Én is mosolygok rá.

– Hello, Alba. – Ekkor megfordul és felkiált.

– Apa! – Es odarohan Henryhez, átöleli és sírni kezd. Henry rám pillant, Alba fölé hajol, ringatni kezdi, és súg valamit a fülébe.

HENRY: Clare sápadtan bámul minket, fogja a kis Alba kezét, Albáét, aki tátott szájjal bámulja, amint idősebb énje engem ölel és sír. Lehajolok Albához, és a fülébe súgom: – Ne mondd meg mamának, hogy meghaltam, oké? – Felnéz rám, a hosszú szempilláján könnyek, az ajka remeg, és bólint. Clare papírzsebkendőt hoz, odaadja Albának, hogy fújja ki az orrát, megöleli. Alba hagyja, hogy Clare elvezesse arcot mosni. A kis Alba, a mostani Alba átkarolja a lábam.

– Miért, apa? Miért szomorú?

Szerencsére nem kell válaszolnom, meri Clare és Alba visszajöttek; Albán Clare egyik pólója es az én rövidnadrágom van.

– Hé, mindenki – mondja Clare –, mi lenne, ha elmennénk fagyizni?

Mindkét Alba mosolyog. Beülünk a kocsiba, Clare vezet, a hároméves Alba mellette ül, a hétéves Alba mellettem a hátsó ülésen. Hozzám bújik; átkarolom. Senki sem szól, csak a kicsi Alba.

– Nézd, Alba, egy kutyus! Nézd, Alba, nézd, Alba… Amíg a nagyobbik énje felel neki.

– Igen, Alba, látom. – Clare a Zephyrbe visz minket; letelepedünk egy kék műanyag bokszba, rendelünk két banana splitet, egy malátás csokoládét és egy vanília lágyfagylaltot színes cukorral megszórva. A lányok úgy tüntetik el a banana spliteket, mint két porszívó; Clare meg én játszunk a fagylaltunkkal, nem nézünk egymásra.

– Alba – mondja Clare –, mi történik a jelenedben? Alba gyors pillantást vet rám.

– Nem sok – mondja. – Nagyapa Saint-Saéns Második hegedűversenyét tanítja nekem.

– Szerepelsz egy színdarabban, az iskolában – súgok neki.

– Szerepelek? Még nem, azt hiszem.

– Bocsánat – mondom. – Ha jól emlékszem, az csak jövőre lesz.

És így tovább. Akadozik a társalgás, körüljárjuk, amit tudunk, aminek a tudásától meg kell óvnunk Clare-t meg a kis Albát. Egy idő múlva a nagyobb Alba a karjára hajtja a fejét az asztalon.

– Fáradt vagy? – kérdezi Clare. Alba bólint.

– Menjünk – mondom. Fizetünk és megyünk. Felveszem Albát; elnehezül a karomban, mindjárt alszik. Clare felveszi a kis Albát, aki fel van dobva az édességtől.

A kocsiban, amint a Lincoln Avenue-n hajtunk éppen, Alba eltűnik.

– Visszament – mondom Clare-nek. Clare a visszapillantó tükörben hosszan néz a szemembe.

– Hová vissza, apa? – kérdezi Alba. – Hová vissza?

Később:

CLARE: Végre sikerült lefektetnem Albát. Henry az ágyunkon ül, whyskit iszik, kibámul az ablakon, két kergetőző mókust figyel. Odamegyek, leülök mellé.

– Hé – mondom. Henry rám néz, átkarol, magához húz.

– Hé – mondja.

– Elmondod, mi történt tulajdonképpen? – kérdezem. Henry leteszi az italt, kezdi kigombolni a blúzom.

– Megúszhatom, anélkül, hogy elmondanám?

– Nem. – Kicsatolom az övét, kigombolom a farmerját.

– Biztos? – Henry a nyakamat csókolja.

– Biztos. – Lehúzom a cipzárját, kezem az inge alá dugom, a hasára teszem.

– Mert nem igazán akarod tudni. – Henry a fülembe lehel, nyelvét végighúzza a fülem szélén. Leveszi a blúzom, kikapcsolja a melltartóm. A mellem kibomlik, lefekszem, nézem, amint Henry leveszi a farmerját, az alsóját, az ingét. Az ágyra fekszik, rászólok.

– Zokni.

– Ja, igen. – Leveszi a zokniját. Egymásra nézünk.

– Csak el akarod terelni a figyelmem – mondom. Henry a hasam simogatja.

– A magam figyelmét próbálom elterelni. Ha a tiédet is sikerül, az a ráadás.

– El kell mondanod.

– Nem kell. – A két kezébe veszi a két mellem, két hüvelykujja a mellbimbóimmal játszik.

– A legrosszabbra gondolok.

– Folytasd. – Felemelem a csípőm, és Henry lehúzza róla a farmert és a bugyit. Meglovagol, rám hajol, megcsókol. Jaj, Istenem, gondolom, mi lehet azt Mi a legrosszabb? Becsukom a szemem. Egy emlék: a Rét, egy hideg nap, gyerekkoromban, halott füvön futok, valami zajt hallottam, a nevemet kiáltotta…

– Clare? – Henry gyengéden harapdálja az ajkam. – Hol vagy?

– 1984.

Henry megdermed.

– Miért?

– Azt hiszem, ott történik.

– Mi történik hol?

– Amit félsz elmondani nekem.

Henry legördül rólam, egymás mellett fekszünk.

– Mesélj – mondja.

– Korán volt. Egy őszi napon. Apa és Mark odakinn jártak, szarvasra vadásztak. Felébredtem; mintha te kiáltottad volna a nevem, és kirohantam a rétre, és ott voltál, és te meg apa meg Mark mind néztetek valamit, de apa visszaküldött a házba, így aztán nem láttam, mit néztetek.

– És?

– Még aznap visszamentem oda. A fű egy darabon csupa vér volt.

Henry nem mond semmit. Összeszorítja a száját. Átölelem, szorosan.

– A legrosszabb… – mondom.

– Hallgass, Clare.

– De…

– Pszt. – Odakinn még aranyló délután van. Idebenn fázunk, egymásba kapaszkodunk melegségért. Alba az ágyában alszik és fagylaltról álmodik, a háromévesek elégedett kis álmait álmodja, miközben egy másik Alba valahol a jövőben arról álmodik, hogy megöleli az apját, és amikor felébred… mii talál?

A MONROE STREET-I GARÁZSBAN TÖRTÉNT

2006. január 7., hétfő

(Clare 34, Henry 42 éves)

CLARE: Mély, kora reggeli téli álmot alszunk, amikor megszólal a telefon. Magamhoz térek, majd kiugrik a szívem, de megállapítom, hogy Henry mellettem van. Átnyúl fölöttem, felveszi a telefont. Az órára pillantok, hajnali 4.32 van.

– 'Sék – mondja Henry. Egy hosszú percig fülel. Én már teljesen ébren vagyok. Henry arca kifejezéstelen. – Oké. Maradj ott. Rögtön jövünk. – Átnyúl fölöttem, leteszi a telefont.

– Ki volt az?

– Én. Én voltam. A Monroe Streeti garázsban vagyok, meztelenül, mínusz tizenöt fokban. Istenem, remélem, beindul a kocsi.

Kiugrunk az ágyból, magunkra kapkodjuk a tegnapi ruhát. Mire én belebújok a farmeromba, Henry már kabátban-csizmában van, és rohan beindítani a kocsit. Henry ingét, jégeralsóját, farmerját, zokniját, csizmáját, pluszkabátját, kesztyűjét meg egy takarót egy bevásárlószatyorba gyömöszölök, felébresztem Albát, kabátot, csizmát húzok rá, beugrom a kabátomba, ki az ajtón. Kihúzok a garázsból, mielőtt a kocsi bemelegedett volna, és lefullad. Újraindítom, ülünk egy percig, újra megpróbáljuk. Tegnap óta minimum tíz centiméternyi hó esett, és az Ainslie jeges. Alba nyafog a gyerekülésben, Henry csitítja. Amikor a Lawrence-re érünk, gyorsítok, és tíz percen belül a Drive-on vagyunk; ilyenkor nincs forgalom. Dorombol a Honda hűtője. A tó fölött világosodik. Minden kék és narancsvörös, törékeny, és rendkívül hideg van. Amint a Lake Shore Drive-on megyünk, déjá vu érzésem támad: a hideg, az álomszerű csendbe merült tó, az utcai lámpák sószerű csillogása: jártam már itt, jártam már itt. Mélyen belemerülök a percbe, amely egyre jobban kinyúlik, a dolog különösségétől eltávolít, a jelen kettősségének tudatosulása felé lendít; bár ezen a téli városon száguldunk keresztül, az idő mozdulatlan. Elhagyjuk az Irvinget, a Belmontot, a Fullertont, a LaSalle-t; a Michigannél megyek ki. Repülünk a drága boltok elhagyatott sora előtt, Oak Street, Chicago, Randolph, Monroe, és máris megyünk lefelé a parkoló-garázs föld alatti betonvilágába. Elveszem a parkolójegyet, amelyet a kísérteties női géphang kínál.

– Gyerünk az északnyugati végébe – mondja Henry. – A utcai telefon a biztonsági állomásnál van.

Követem az utasítását. A déjá vu elmúlt. Úgy érzem, mintha elhagyott volna az őrangyalom. A garázs virtuálisan üres. Sárga vonalak tucatjain át száguldók a telefonfülkéhez: a kagyló a kábelen lóg. Henry sehol.

– Talán visszajutottál a jelenbe?

– De talán nem… – Henry meg van zavarodva, én is. Kiszállunk a kocsiból. Hideg van itt lenn. A lélegzetem összeáll, majd eltűnik. Nem érzem úgy, hogy mennünk kéne innen, de fogalmam sincs, mi történhetett. Odamegyek a biztonsági állomáshoz, belesek az ablakán. Nincs benn őr. A videomonitorok csak üres betont mutatnak.

– A fenébe. Hová mehettem? Menjünk körbe. Visszaülünk a kocsiba, és lassan cirkálunk az oszlopos, üres térben, ahol mindenütt táblák utasítanak: Lassan hajts, További parkolók, Jegyezd meg a kocsid helyét. Henry sehol. Csüggedten nézünk össze.

– Mikorról jöttél?

– Nem mondtam meg.

Némán hajtunk haza. Alba alszik. Henry kibámul az ablakon. Az ég most felhőtlen és rózsaszínű keleten, már több kinn az autó, korai bejárók. Amint az Ohio Streetnél zöldre várunk, sirályokat hallok vijjogni. Az utcák sós víztől sötétek. A város lágy, fehér, hótól elmosódott. Minden csodaszép. Semmihez semmi közöm, filmszereplő vagyok. Látszólag sértetlenek vagyunk, de előbb-utóbb pokoli árat kell fizetnünk.

SZÜLETÉSNAP

2006. június 15., csütörtök

(Clare 35 éves)

CLARE: Holnap van Henry születésnapja. A Vintage Vinyl lemezboltban vagyok, olyan albumot keresek, amelyik tetszeni fog neki, de még nem találtam meg. Arra számítottam, Vaughntól, a tulajtól kérek segítséget, mert Henry évek óta idejár. De a pult mögött egyetemista srác áll. Seven Dead Arson-pólót visel, és valószínűleg még meg sem született, amikor a boltban lévő lemezek zömét rögzítették. Végiglapozom a tartókat. Sex Pistols, Patti Smith, Supertramp, Matthew Sweet. Phish, Pixies, Pogues, Pretenders. B-52's, Kate Bush, Buzzcocks. Echo és a Bunnymen. Art of Nőise. The Nails. The Clash, The Cramps, The Cure. Television. Nézegetek egy felújított, ismeretlen Velvet Undergroundot, próbálok visszaemlékezni, láttam-e valahol heverni a házban, de amikor végigolvasom a címeket, rájövök, hogy összeállítás, minden nóta megvan Henrynek, más lemezeken. Dazzling Killmen, Dead Kennedys. Vaughn jön be egy jókora dobozzal, a pult mögé cipeli, újra kimegy. Ezt megteszi még párszor, aztán a kölyökkel együtt kezdik kicsomagolni a dobozokat, albumokat halmoznak a pultra, fel-felkiáltanak egy-egy lemeznél, amelyekről sosem hallottam. Odamegyek Vaughnhoz, és némán kiterítek előtte három lemezt.

– Szia, Clare – mondja egy széles vigyor kíséretében. – Mi a helyzet?

– Szia, Vaughn. Holnap van Henry születésnapja. Segíts.

Nézegeti, mit választottam.

– Ez a kettő már megvan neki – mondja a Lilliputra meg a Breedersre –, ez meg igazán rémes – mutat a Plasmaticsra. – De a borítója remek, mi?

– Az. Nincs semmi olyan abban a dobozban, amit tetszene neki?

– Nem, ez csupa ötvenes évek. Meghalt egy idős hölgy. Talán ez tetszeni fog neked, tegnap kaptam. – Egy Golden Palominos-válogatást vesz elő a frissen érkezettek tartóból. Van rajta pár új szám, hát megveszem. Vaughn hirtelen rám vigyorog. – Van számodra egy igazi ritkaságom, Henrynek tettem félre. – Bemegy a pult mögé, lenn kotorászik egy percig. – Tessék. – Sima, fehér borítójú albumot nyom a kezembe. Kiveszem a lemezt, elolvasom a címkéjét: Annette Lyn Robinson, Párizsi Opera, 1968. május 13., Lulu. Kérdőn nézek Vaughnra. – Na, nem Henry megszokott cuccai, mi? Egy koncert kalózfelvétele; hivatalosan nem létezik. Már régebben megkért, hogy figyeljem Robinson felvételeit, de nálam sem megszokott cucc, hát mindig elfelejtettem szólni Henrynek. Meghallgattam; igazán szép. Jó hangminőség.

– Köszönöm – suttogom.

– Szívesen. Hé, miért vagy ennyire oda tőle?

– Robinson Henry édesanyja.

Vaughnnak felszalad a szemöldöke, a homloka mulatságosan összegyűrődik.

– Nem viccelsz? Tényleg… Henry hasonlít rá. Hát ez érdekes. Azt ember azt hinné, legalább megemlíti.

– Nem sokat beszél az édesanyjáról. Meghalt, amikor Henry még kicsi volt. Autóbalesetben.

– Ó. Úgy van, mintha emlékeznék rá. Nos, keressek még valamit?

– Nem, ez tökéletes. – Fizetek és távozom, a várakozás eksztázisában szorítom magamhoz Henry édesanyjának hangját, ahogy megyek a Davis Streeten.

2006. június 16., péntek

(Henry 43, Clare 35 éves)

HENRY: Ma van a negyvenharmadik születésnapom. Hajnali 6.46-kor kinyílik a szemem, pedig szabadnapos vagyok, mégsem tudok visszaaludni. Clare-re pillantok, aki mélyen alszik, két karja szétvetve, haja szeszélyesen terül szét a párnán. Gyönyörű, hiába rajzolt az arcára ráncokat a párnahuzat. Óvatosan felkelek, kimegyek a konyhába, felteszem a kávét. A fürdőszobában megengedem a vizet, várom, hogy meleg legyen. Szerelőt kéne már hívnunk, de sosem jut rá idő. A konyhában töltök magamnak egy csésze kávét, beviszem a fürdőszobába, a mosdó szélére teszem. Beszappanozom az arcom, borotválkozni kezdek. Általában kitűnően tudok borotválkozni anélkül, hogy nézném magam, de a születésnapom tiszteletére ma leltárt készítek.

A hajam majdnem teljesen megőszült; a halántékoknál maradt még némi fekete, és a szemöldököm teljesen fekete. A hajamat kissé megnövesztettem, nem olyan hosszú, mint az előtt volt, hogy megismertem Clare-t, de nem is rövid. A bőröm széltől cserzett, ráncok vannak a szemem sarkában, keresztben a homlokomon, vonalak húzódnak az orrcimpámtól a szám sarkáig. Az arcom túlságosan vékony. Általában véve, túlságosan vékony vagyok. Nem auschwitzi sovány, de nem is normálisan sovány. Talán olyan sovány, amilyen a rák korai szakaszában az ember. Heroinfüggő sovány. Nem akarok erre gondolni, folytatom hát a borotválkozást. Leöblítem az arcom, arcszeszt használok, hátralépek, nézem az eredményt.

A könyvtárban tegnap valakinek eszébe jutott, hogy születésnapom van, így aztán Roberto, Isabelle, Matt, Catherine és Amelia elvittek a Beau Thaiba ebédelni. Tudom, hogy a munkahelyemen szóba került az egészségi állapotom, hogy miért fogytam hirtelen ilyen sokat, miért öregedtem meg ilyen hirtelen. Mindenki rendkívül kedves volt, amilyenek az AIDS-betegekkel vagy a kemoterápia alatt állókkal szoktak lenni. Szinte szeretném, ha valaki megkérdezné, hogy hazudhassak nekik, és túl legyek rajta. De csak tréfálkoztunk, és Pad Thait meg Prik Ringet, kesudiós csirkét meg Pad Seeuw-t ettünk. Ameliától kaptam egy font méregerős kolumbiai kávét. Catherine, Matt, Roberto és Isabelle kitettek magukért, és megvették nekem a Mira Calligraphiae Monumenta Getty-hasonmását, amelyért időtlen idők óta epekedtem a Newberry könyvesboltjában. Meghatottan néztem rájuk, és rájöttem, hogy a munkatársaim azt hiszik, a halálomon vagyok.

– Gyerekek… – mondtam, és nem voltam képes folytatni, hát nem tettem. Nem gyakran hagynak cserben a szavak.

Clare felkel, Alba felébred. Mind felöltözünk, bepakolunk a kocsiba. A Brookfield Állatkertbe megyünk Gomezzal, Charisse-szel meg a srácokkal. Egész nap ott őgyelgünk, majmokat és flamingókat, jegesmedvéket és vidrákat nézünk. Alba a nagymacskákat szereti a legjobban. Rosa fogja Alba kezét, és a dinoszauruszokról mesél neki. Gomez úgy viselkedik, mint egy csimpánz, Max és Joe körbetrappolnak, mert elefántot játszanak, de közben nem teszik le kézi videojátékaikat sem. Charisse, Clare meg én céltalanul ballagunk, semmiségekről beszélünk, fürdünk a napfényben. Négykor a srácok mind fáradtak és morcosak, hát visszatereljük őket a kocsikba, megígérjük, hogy ezt hamarosan megismételjük, és hazamegyünk.

A bébiszitter pontosan hétkor érkezik. Clare ajándékokkal és fenyegetéssel veszi rá Albát, hogy jó legyen, és elmenekülünk. Ki vagyunk csípve, mert Clare ragaszkodott hozzá, és amint dél felé tartunk a Lake Shore Drive-on, rájövök, hogy nem tudom, hová megyünk.

– Majd meglátod – mondja Clare.

– De ugye nem meglepetésparti? – mondom rossz előérzettél.

– Nem – nyugtat meg.

Clare a Rooseveltnél megy le a Drive-ról, és a Pilsenen, a belvárostól alig délre fekvő, spanyolok lakta negyedben haladunk. A gyerekek csapatokban játszanak, kerülgetjük őket, végül leparkolunk a 20. és a Racine közelében. Clare egy lerobbant kétlakásos házhoz vezet, és becsenget. Automata nyitja a kaput, átvágunk a szemetes udvaron, felmegyünk az életveszélyes lépcsőn. Clare bekopog az egyik ajtón, és Lourdes nyit ajtót, Clare egyik barátnője a képzőművészeti főiskoláról. Lourdes mosolyogva vezet beljebb, és lám, a lakás étteremmé lett alakítva, ahol csupán egyetlen asztal van. Pompás illatok szállnak a levegőben, az asztal fehér damaszttal, porcelánnal, gyertyákkal van megterítve. Egy súlyos, faragott pohárszéken lemezjátszó. A nappali zsúfolásig van madarakkal teli kalitkákkal: papagájok, kanárik, afrikai törpepapagájok. Lourdes arcon csókol.

– Boldog születésnapot, Henry – mondja. Aztán egy ismerős hang.

– Azt, boldog születésnapot!

Bedugom a fejem a konyhába, Nell van odabenn. Valamit keverget egy serpenyőben, és még akkor sem hagyja abba, amikor átkarolom és egy kicsit felemelem.

– Hűha! – mondja. – Te aztán elég spenótot ettél? – Clare megöleli Nellt, egymásra mosolyognak. – Eléggé meglepettnek látszik – mondja Nell, és Clare még szélesebben vigyorog. – Gyerünk, üljetek asztalhoz – parancsolja Nell. – Kész a vacsora.

Leülünk egymással szemben az asztalhoz. Lourdes kis tányérokon gyönyörűen elrendezett előételeket hoz: áttetsző pármai sonkát halványsárga dinnyével, remegős és füstös kagylót, karcsú karotta-és céklaszeleteket, amelyeknek görögszéna-és olívaolajízük van. Clare bőre meleg, a szeme árnyékos. A gyöngysora kirajzolja a kulcscsontját meg a keble fölötti halvány és sima részt; fel-le mozdul, ahogyan lélegzik. Clare észreveszi, hogy nézem, elmosolyodik, majd elfordítja a tekintetét. Lepillantok, és rájövök, hogy megettem a kagylót, és most itt ülök, a kezemben a parányi villával, mint valami hülye. Leteszem, és Lourdes elviszi tányérjainkat, és hozza a következő fogást.

Nell tonhal-különlegessége következik, paradicsomos, almás, bazsalikomos mártással. Kis salátákat kapunk radicchióval és almapaprikával meg apró, barna olajbogyóval; ez a fogás arra az ételre emlékeztet, amelyet egyszer anyámmal ettünk Athénban, amikor még nagyon kicsi voltam. Sauvignon Blanc-t iszunk, és mindenre pohárköszöntőt mondunk. („Az olajbogyóra!” ,A bébiszitterekre!” „Nellre!”) Nell előjön a konyhából egy lapos kis fehér tortával, amelyen gyertyák égnek. Clare, Nell és Lourdes eléneklik nekem, hogy „Boldog születésnapot”. Kívánok valamit, és egyszerre elfújom az összes gyertyát.

– Ez azt jelenti, hogy teljesül a kívánságod – mondja Nell, de az én kívánságom nem teljesülhet. A madarak fura hangokon beszélgetnek egymással, amíg esszük a tortát, aztán Lourdes és Nell újra eltűnnek a konyhában.

– És most jön az ajándék – mondja Clare. – Hunyd be a szemed.

Becsukom a szemem. Hallom, hogy Clare eltolja a székét az asztaltól. Átmegy a szobán. Aztán a nesz, ahogyan a tű a vinilhez ér… sziszegés… hegedűk… egy tiszta szoprán, amely éles esőként hatol át a zenekar zaján… édesanyám hangja, amint a Lulut énekli. Kinyitom a szemem. Clare szemben ül velem az asztalnál, mosolyog. Felállók, odamegyek hozzá, magamhoz ölelem.

– Elképesztő – mondom, aztán nem tudom folytatni, hát megcsókolom.

Jóval később, miután a hála számtalan könnyes kifejezésével búcsút mondtunk Nellnek és Lourdesnak, miután hazaautóztunk és kifizettük a bébiszittert, miután szeretkeztünk a kimerült gyönyör kábulatában, az álom határán fekszünk az ágyon, Clare megszólal:

– Jó születésnap volt?

– Tökéletes – mondom. – A legjobb.

– Szeretnéd néha megállítani az időt? – kérdezi Clare. – Én nem bánnám, ha örökre itt maradnék.

– Mmm – fordulok a hasamra. Már félálomban vagyok, amikor még hallom Clare hangját.

– Úgy érzem, mintha a hullámvasút tetején lennénk – de ekkor már alszom, és reggel elfelejtem megkérdezni, hogyan értette.

EGY KELLEMETLEN JELENET

2006. június 28., szerda

(Henry 43 és 43 éves)

HENRY: Sötétben térek magamhoz, hideg betonon. Próbálok felülni, de szédülök, hát újra lefekszem. Fáj a fejem. Tapogatózom; a bal fülem mögött jókora duzzanat. Ahogy a szemem hozzászokik a sötéthez, egy lépcső halvány körvonalait látom, Kijárat feliratokat és magasan felettem egyetlen árva fluoreszkáló villanykörtét, amely hideg fényt sugároz szét. Körülöttem a Ketrec acélrácsa. A Newberryben vagyok, zárás után, a Ketrecben.

– Ne ess pánikba – mondom magamnak hangosan. – Semmi baj. Semmi baj. Semmi baj. – Abbahagyom, amikor rájövök, hogy nem figyelek magamra. Sikerül felállnom. Vacogok. Vajon meddig kell várnom? Vajon mit fognak mondani a munkatársaim, amikor meglátnak? Mert erről van szó. Hamarosan lelepleződöm, mint a természet ritka szörnyszülöttje, mert hát az vagyok. Erre nem számítottam, hogy finoman fogalmazzak.

Megpróbálok járkálni, hogy ne fázzam, de ettől lüktetni kezd a fejem. Feladom, leülök a földre a Ketrec közepén, igyekszem minél jobban összehúzni magam. Órák telnek el. Fejben lejátszom az esetet, elpróbálom a szövegemet, latolgatom, hogyan mehetne jobban, hol ronthatnám el. Végül ráunok, és inkább lemezeket teszek fel a fejemben. That'd Entertainment a Jamtől, Pills and Soap Elvis Costellótól, Perfect Day Lou Reedtől. Próbálom felidézni a Gang of Four I Love a Man in a Uniform című dalának teljes szövegéi, amikor kigyulladnak a lámpák. Természetesen Kevin, a biztonsági náci nyitja a könyvtárat. Kevin az utolsó ember, akivel találkozni szeretnék meztelenül, a Ketrecben, hát persze hogy nyomban meglát, amint belép. Összegömbölyödöm a földön, lapulok.

– Ki van ott? – mondja Kevin, hangosabban a kelleténél. Elképzelem Kevint, amint ott áll a másnapos tésztaképével a lépcsőház nyirkos fényében. Kevin lejön a lépcsőn, megáll az alján, mintegy ötméternyire tőlem. – Hogy került oda? – Megkerüli a Ketrecet. Továbbra is eszméletlennek tettetem magam. Minthogy úgysem tudom megmagyarázni, kár lenne megpróbálnom. – Te jó Isten. DeTamble. – Érzem, ahogy ott áll, levegő után kapkod. Végre eszébe jut a rádiója. – Hé, tíz-négy, hé, Roy. – Érthetetlen recsegés. – Hé, igen, Roy, itt Kevin, le tudnál jönni az A46-ra? Igen az alján. – Recsegés. – Csak gyere le. – Kikapcsolja a rádiót. – Istenem, DeTamble, nem tudom, mit próbál bizonyítani, de most sikerült. – Hallom járkálni. Csikorog a cipője, ő meg halkan morog. Azt hiszem, leült a lépcsőre. Pár perc múlva nyílik az ajtó, és Roy jön lefelé. Roy a kedvenc biztonsági őröm. Nagydarab afroamerikai úriember, akinek az arcán mindig gyönyörű mosoly ül. Ő a Rendészet Királya, és mindig örömmel érkezem munkába, és merítkezem meg fenséges jókedvében.

– Hűha – mondja Roy. – Mi történt?

– DeTamble. Nem tudom képzelni, hogy került oda be.

– DeTamble? A kutyafáját. Az a fiú igazán szereti levegőztetni a buzogányát. Mondtam már, hogy egyszer a harmadikon láttam futkosni egy szál semmiben?

– Mondtad.

– Azt hiszem, ki kéne szednünk onnan.

– Nem mozdul.

– Lélegzik. Gondolod, hogy megsérült? Talán mentőt kéne hívnunk.

– Először is tűzoltókat, hogy vágják ki azzal az izével, amelyikkel a roncsokból szokták kiszedni az embereket.

Kevin hangja izgatott. Nem akarok se tűzoltókat, se mentőket. Nyögök egyet és felülök.

– Jó reggelt, Mr. DeTamble – búgja Roy. – Egy kissé korán érkezett, nemde?

– Kissé – hagyom rá, és az államig húzom fel a térdem. Úgy fázom, hogy belefájdulnak összeszorított fogaim. Nézem Kevint és Royt, ők meg engem. – Nem hinném, hogy meg tudom vesztegetni önöket, uraim…

Összenéznek.

– Az attól függ – mondja Kevin –, hogy mire gondol. Ezt nem hallgathatjuk el, mert mi ketten nem tudjuk onnan kiszedni.

– Nem, erre nem is gondoltam. – Megkönnyebbülnek. – Figyeljenek. Kapnak száz-száz dollárt, ha megtesznek két dolgot. Az első, hogy az egyikük menjen, és hozzon nekem egy csésze kávét.

Roy arcára kiül a megszokott a Rendészet Királya mosoly.

– A pokolba, Mr. DeTamble, azt ingyen is megteszem. Azt persze nem tudom, hogy fogja meginni.

– Hozzon egy szívószálat. És ne az előcsarnokban lévő gépekből hozzon, hanem szerezzen valódi kávét. Tejszínnel, cukor nélkül.

– Meglesz – mondja Roy.

– Mi a második? – kérdezi Kevin.

– Menjen fel a Különleges Gyűjteményekbe, és hozzon valami ruhát az íróasztalomból, jobb alsó fiók. Prémium is jár, ha senki sem veszi észre, miben sántikál.

– Ne izguljon – mondja Kevin. Nem tudom, miért nem kedveltem ezt az embert.

– Jó lenne, ha lezárnád ezt a lépcsőházat – mondja Roy Kevinnek, az pedig indul, hogy intézkedjen. Roy áll a Ketrec mellett, szánakozva néz rám.

– Hát hogy került oda be? Vállat vonok.

– Erre nincs igazán jó válaszom. Roy mosolyogva csóválja a fejét.

– Hát gondolkodjon, én meg hozom azt a kávét. Eltelik vagy húsz perc. Végül nyílni hallok egy ajtót, és Kevin jön le a lépcsőn, a nyomában Matt és Roberto. Kevin elkapja a tekintetem, és vállat von, mint aki azt mondja, Én megpróbáltam. Betömködi az ingem a rácson át, én pedig felveszem, miközben Roberto hidegen, karba font kézzel néz. A nadrág kicsit vastag, némi erőfeszítés kell hozzá, hogy bepréselje a Ketrecbe. Matt kétkedő képpel ül a lépcsőn. Ismét nyílni hallom az ajtót. Roy az, hozza a kávét, hozzá süteményt is. Szívószálat tesz a kávémba, és leteszi a földre a sütemény mellé. Erőszakkal kell elfordítanom a kávéról a tekintetem, hogy Robertóra nézek, aki Royhoz és Kevinhez fordul.

– Beszélhetnék vele négyszemközt?

– Természetesen, dr. Calle. – A biztonsági őrök felmennek, majd ki az első emeleti ajtón. Most egyedül vagyok, csapdában, és nem tudok magyarázatot adni Roberténak, akit tisztelek, és akinek már többször hazudtam. Most már csak az igazság maradt, és az botrányosabb, mint bármelyik hazugságom.

– Rendben van, Henry – mondja Roberto. – Halljuk.

HENRY: Tökéletes szeptemberi reggel. Egy kicsit késem a munkából Alba miatt (nem volt hajlandó felöltözni) meg a HÉV miatt (nem volt hajlandó jönni), de nem sokat, legalábbis az én mércém szerint. Amikor bejelentkezem a nyilvántartásnál, Roy nincs, csak Marsha.

– Hé, Marsha, hol van Roy? – kérdezem.

– Valami dolga akadt – feleli Marsha.

– Ó – mondom én, és felmegyek lifttel a negyedikre. Amikor belépek a Különleges Gyűjteményekbe, Isabelle ezzel fogad:

– Elkéstél.

– De nem nagyon – felelem. Bemegyek az irodámba, Matt az ablaknál áll, a parkot bámulja.

– Szia, Matt – mondom, és Matt akkorát ugrik, hogy majd kirepül.

– Henry! – mondja, és elsápad. – Hogy jutottál ki a Ketrecből?

Leteszem az asztalra a hátizsákom, Mattre meredek.

– A Ketrecből?

– Te… most jöttem fel… bent voltál a Ketrecben, és Roberto ott van lenn… azt mondtad nekem, hogy jöjjek fel ide és várjak, de azt nem mondtad, hogy mire…

– Istenem. – Leülök az íróasztalomra. – Jaj, Istenem. – Matt leül a helyemre, felnéz rám. – Nézd, meg tudom magyarázni… – kezdem.

– Igazán?

– Persze. – Meggondolom. – Én… tudod… bassza meg.

– Valami igazán hátborzongató, igaz, Henry?

– Igen. Igen, az. – Nézünk egymásra. – Nézd, Matt, gyerünk le, nézzük meg, mi van ott, és egyszerre magyarázom el neked és Robertónak, oké?

– Oké. – Felállunk, lemegyünk.

Amint végighaladunk a keleti folyosón, Royt látom lopakodni a lépcső bejáratának közelében. Meghökken, amikor meglát, és amikor éppen meg akarja kérdezni tőlem a nyilvánvalót, Catherine hangját hallom.

– Hello, fiúk, mi folyik itt? – suhan el mellettünk, és megpróbálja kinyitni a lépcsőhöz vezető ajtót. – Hé, Roy, hogyhogy nem nyílik?

– Hm, szóval, Ms. Mead – pillant rám Roy –, van egy kis problémánk…

– Semmi baj, Roy – mondom. – Gyere, Catherine. – Roy, lenne szíves idefenn maradni? – Roy bólint, és beenged minket a lépcsőházba.

Amint belépünk, Roberto hangját hallom.

– Nézd, nem tetszik nekem, hogy ott ülsz benn, és tudományos-fantasztikus meséket adsz elő. Ha sci-fire vágyom, kölcsönzők egyet Ameliától. – Roberto a lépcső alján ül, és amikor mögé érünk, megfordul, hogy lássa, ki az.

– Szervusz, Roberto – mondom lágyan.

– Jaj, Istenem. Jaj, Istenem – mondja Catherine. Roberto feláll, elveszíti az egyensúlyát, Matt kapja el.

Benézek a Ketrecbe, és ott vagyok. A földön ülök, fehér ing, khakinadrág, a térdem felhúzva a mellemhez, látszik, hogy fázom és éhes vagyok. Roberto, Matt és Catherine némán néz minket.

– Mikorról vagy?

– 2006. augusztus. – Felveszem a kávét, állmagasságig emelem, bedugom a szívószálat a Ketrecbe. Kiszívja.

– Kéred a sutit? – Kéri. Három részre töröm, bedugom. Úgy érzem magam, mintha az állatkertben lennék. – Megsérültél – mondom.

– Beütöttem valamibe a fejem – mondja.

– Meddig leszel itt?

– Még úgy félórát. – Robertóra mutat. – Látod?

– Mi folyik itt? – kérdezi Catherine. Konzultálok magammal.

– Elmagyarázod te?

– Fáradt vagyok. Inkább te.

Hát magyarázok. Elmagyarázom, hogy időutazó vagyok, elmagyarázom a dolog gyakorlati és genetikai aspektusait. Elmagyarázom, hogy ez lényegében betegség, nem tudom irányítani. Mesélek Kendrickről meg arról, hogyan ismerkedtem meg Clare-rel, hogyan ismerkedtünk meg újra. Magyarázok mindennapi időhurkokról és kvantummechanikáról és fotonokról és a fénysebességről. Elmagyarázom, milyen kívül élni azokon az időbeli kötöttségeken, amelyeknek a legtöbb ember alá van vetve. Mesélek a hazudozásról, a lopásról, a félelemről. Elmagyarázom, hogyan próbálok normális életet élni.

– És a normális élet része az is, hogy az embernek van egy normális állása – foglalom össze.

– Ezt nem nevezném normális állásnak – mondja Catherine.

– Én pedig ezt nem nevezném normális életnek – mondja a Ketrecben ülő énem.

Robertóra nézek, aki a lépcsőn ül, fejét a falnak támasztva. Kimerültnek látszik, ugyanakkor mintha valami vágyakozás bujkálna benne.

– Szóval? – kérdezem tőle. – Kirúgsz? Roberto felsóhajt.

– Nem. Nem, Henry. Nem rúglak ki. – Óvatosan feláll, leporolja a zakója hátát. – De nem tudom, miért csak most mondod el mindezt nekem.

– Nem hittél volna nekem – mondja a másik énem. – Most se hitted, amíg nem láttad.

– Hát igen… – kezdi Roberto, de a többi belevész a különös hangvákuumba, amely jövésemet-menésemet néha kíséri. Megfordulok, és csak egy halom ruhanemű hever a Ketrec padlóján. Délután majd visszajövök, és egy fogassal kihalászom őket. Visszafordulok Matthez, Robertéhoz és Catherine-hez. Az arcukon döbbenet.

– Öregem! – mondja Catherine. – Mintha Clark Kent-tel dolgoznék együtt.

– Mintha Jimmy Olsen lennék – mondja Matt. – Huh.

– Akkor te vagy Lois Lane – ugratja Catherine-t Roberto.

– Nem, nem, Lois Lane Clare – feleli Catherine.

– Csakhogy Lois Lane nem tudott a Clark Kent-Superman kapcsolatról – mondja Matt –, Clare pedig…

– Clare nélkül már régen feladtam volna – mondom. – Sosem értettem, hogy Clark Kent miért ragaszkodott olyan megrögzötten ahhoz, hogy Lois Lane ne tudjon semmit.

– Úgy izgalmasabb a történet – mondja Matt.

– Tényleg? Nem tudom – válaszolom.

2006. július 7., péntek

(Henry 43 éves)

HENRY: Kendrick rendelőjében ülök, hallgatom, amint elmagyarázza, hogy miért nem fog működni. Odakinn rekkenő hőség, az emberre rásül a ruha. Idebenn olyan erős a légkondicionálás, hogy valósággal vacogok. Egymással szemben ülünk, ugyanazokon a székeken, ahol szoktunk. Az asztalon hamutartó, tele cigarettacsikkekkel. Kendrick egyik cigarettáról gyújt a másikra. Leoltott lámpák, a levegő súlyos a füsttől és a hidegtől. Kéne egy ital. Ordítani kéne. Akarom, hogy Kendrick elhallgasson, hogy feltegyek neki egy kérdést. Szeretnék felállni és kimenni. De csak ülök és hallgatok.

Amikor Kendrick abbahagyja, hirtelen felerősödnek az épület háttérzajai.

– Henry, hallottad?

Kihúzom magam, és úgy nézek rá, mint a kisiskolás, akit ábrándozáson kaptak.

– Mit? Nem.

– Azt kérdeztem, megértetted-e. Hogy miért nem fog működni.

– Hm, igen. – Próbálom összeszedni a gondolataimat. – Azért nem fog működni, mert szar az immunrendszerem. És mert öreg vagyok. És mert túlságosan sok génről van szó.

– Úgy van. – Kendrick sóhajt, és elnyomja a csikkjét a hamutartóban. Füstcsápok szállnak fel, majd tűnnek el. – Sajnálom. – Hátradől, puha, rózsás kezét összekulcsolja az ölében. Eszembe jut, amikor először találkoztam vele itt, ebben a rendelőben, nyolc évvel ezelőtt. Mindketten fiatalabbak és merészebbek voltunk, hittünk a molekuláris genetika adományában, készek voltunk alkalmazni a tudományt, hogy megszégyenítsük a természetet. Emlékszem a pillanatra, amikor a kezemben tartottam Kendrick időutazó egerét, hogy hogyan áradt szét bennem a remény, amikor parányi, fehér helyettesemre néztem. Clare arckifejezésére gondolok, amikor megmondom neki, hogy nem fog menni. Bár sosem hitt benne. Megköszörülöm a torkom.

– És Alba?

Kendrick keresztbe teszi a két bokáját, fészkelődik.

– Mi van Albával?

– Nála beválna?

– Azt sosem fogjuk megtudni, nemde? Hacsak Clare meg nem gondolja magát, és megengedi, hogy dolgozzam Alba DNS-ével. És mindketten nagyon jól tudjuk, hogy Clare retteg a génterápiától. Úgy néz rám ahányszor csak beszélni próbálok vele erről, mintha én lennék Josef Mengele.

– De ha a birtokodban lenne Alba DNS-e – mondom –, végezhetnél kísérletet egerekkel, készíthetnél anyagot Alba számára, és amikor betölti a tizennyolcat, kipróbálhatja, ha akarja.

– Igen.

– Szóval ha én el is vagyok fuserálva, Albának egyszer még haszna lehetne a dologból.

– Igen.

– Akkor rendben. – Felállók, összedörzsölöm a kezem, elhúzom a testemtől a pamutinget ott, ahol az immár hideg verejtéktől hozzátapadt. – A következőt fogjuk tenni.

2006. július 14., péntek

(Clare 35, Henry 43 éves)

CLARE: A műteremben vagyok, papírt készítek. Olyan vékony és áttetsző papírt, amelyen átlátni; a keretet a hordóba merítem, kiemelem, és addig mozgatom, amíg a finom pép egyenletesen eloszlik. A hordó szélére teszem száradni, és hallom, hogy Alba kacag, Alba szalad át a kerten.

– Mama! Nézd, mit hozott nekem apa! – kiáltja, és be ront a műterembe, szalad felém, a nyomában kissé higgadtabban Henry. Lenézek, mini csattog úgy a kislányom lába, és látom: rubinvörös cipője van.

– Tisztára, amilyen Dorothyé! – mondja Alba, és kis sztepptáncot mutat be a fapadlón. Háromszor összeüti a sarkát, de nem tűnik el. Persze, már otthon van. Nevetek. Henry szemlátomást elégedett magával.

– Voltál a postán? – kérdezem. Henry elkomorodik.

– A fenébe. Elfelejtettem. Sajnálom. Holnap az lesz az első dolgom. – Alba pörög, Henry elkapja. – Ne, Alba. Elszédülsz.

– Szeretek szédülni.

– Nem jó ötlet.

Alba pólót és sortot visel. A könyöke táján ragtapasz van a karján.

– Mi történt a karoddal? – kérdezem. Válasz helyett Henryre néz, hát én is ezt teszem.

– Semmiség – mondja Henry. – Kiszívta.

– Mi az, hogy kiszívtam? – kérdezi Alba. Henry magyarázkodni kezdi, de közbeszólok.

– Minek a kiszívásra ragtapasz?

– Nemtőm – mondja Henry. – Alba kérte.

Rossz előérzetem van. Talán az anyák hatodik érzéke. Odamegyek Albához.

– Hadd lássam.

Alba magához szorítja a karját, a másik karjával is védi.

– Ne vedd le a ragtapaszt. Fájni fog.

– Majd vigyázok. – Keményen megfogom Albát. Nyafog, de eltökélt vagyok. Lassan kiszabadítom a karját, óvatosan leszedem a tapaszt. Egy lilás folt közepén kis, piros lyuk van.

– Fáj – mondja Alba, mire elengedem. Visszaragasztja a tapaszt, várakozva néz rám.

– Alba, nem akarod felhívni Kimyt, hogy jöjjön át vacsorára? – Alba elmosolyodik, és kiszalad a műteremből. Egy perc múlva csapódik a ház hátsó ajtaja. Henry a rajzasztalomnál ül, kissé előre-hátra hintázva. Néz. Várja, hogy mondjak valamit.

– Ezt nem hiszem el – mondom végül. – Hogy tehetted?

– Meg kellett tennem – mondja Henry. A hangja nyugodt. – Alba… nem hagyhattam, hogy… lehetőséget akartam adni neki. Hogy Kendrick dolgozhasson rajta, Albáért, mindenesetre. – Odamegyek Henryhez, csikorog a gumicsizmám meg a gumikötényem, az asztalnak támaszkodom. Henry félrehajtja a fejét, a fény végigpásztáz az arcán, látom a vonalakat a homlokán, a szája körül, a szeme körül. Tovább fogyott. Hatalmas lett a szeme. – Clare, nem mondtam el neki, minek kell. Te majd elmondhatod neki, amikor… eljön az ideje.

Rázom a fejem, nem.

– Hívd fel Kendricket, hogy álljon le.

– Nem.

– Akkor majd én.

– Clare, ne…

– A saját testeddel azt teszel, amit akarsz, Henry, de…

– Clare! – Henry az összeszorított foga közt préseli ki a nevem.

– Mi az?

– Vége, oké? Végem van. Kendrick azt mondja, ennél többet nem tehet.

– De… – Szünetet tartok, hogy felfogjam, amit mondott. – De akkor… mi lesz?

Henry a fejét rázza.

– Nem tudom. Amiről azt gondoltuk, hogy megtörténhet, valószínűleg… megtörténik. De ha az történik, akkor… nem hagyhatom úgy itt Albát, hogy ne próbáljak segíteni rajta… jaj, Clare, engedd, hogy legalább ennyit tegyek érte! Lehet, hogy nem válik be, lehet, hogy sosem használja fel… lehet, hogy szeretni fog időutazni, hogy sosem téved el, sosem lesz éhes, sosem veszik őrizetbe, üldözik, erőszakolják meg vagy verik félholtra, de mi van, ha nem fogja szeretni? Mi van, ha hétköznapi lány szeretne lenni? Clare? Jaj, Clare, ne sírj… – De nem tudom abbahagyni, állok a sárga gumikötényemben és sírok, végül Henry feláll, átölel. – Nem mintha mi valaha is mentesek lettünk volna a bajoktól, Clare – mondja lágyan. – Mégis, valamiféle biztonsági hálót próbálok kifeszíteni Albának. – A pólóján át érzem a bordáit. – Megengeded, hogy legalább ennyit hagyjak rá? – Bólintok, és Henry homlokon csókol. – Köszönöm – mondja, és újra sírni kezdek.

1984. október 27., szombat

(Henry 43, Clare 13 éves)

HENRY: Most már ismerem a véget. Így fog történni: A Réten ülök majd kora reggel, ősszel. Az ég felhős lesz, az idő hűvös, rajtam fekete gyapjúkabát lesz, csizma és kesztyű. Olyan dátum lesz, amelyik nem szerepel a Listán. Clare aludni fog meleg franciaágyában. Tizenhárom éves lesz.

A távolban lövés hasít a száraz, hideg levegőbe. Őzvadászat évadja van. Arrafelé valahol rikító, narancssárga köpenyes férfiak ülnek, várnak, lövöldöznek. Később sört isznak majd, és megeszik a feleségük csomagolta szendvicseket.

Feltámad a szél, végigsöpör a gyümölcsösön, az almafákról lesodorja a haszontalan leveleket. Csapódik a Réti pipis ház hátsó ajtaja, két parányi figura jelenik meg fluoreszkáló narancssárgában, a kezükben gyufaszálnyi puskák. Elindulnak majd felém, a Rét felé, Philip és Mark. Nem fognak látni, mert összegömbölyödve fekszem a magas fűben, sötét, mozdulatlan pont a bézs és halott zöld mezőn. Úgy húszméternyire tőlem Philip és Mark lefordulnak az útról, és az erdő felé tartanak.

Megállnak, fülelnek. Előbb meghallják, mint én: zörgő, csörtető hang, valami mozog a fűben, valami nagy és esetlen. Valami fehér villan, talán egy farok?, és felém jön, a tisztás felé, és Mark felemeli a puskáját, gondosan céloz, meghúzza a ravaszt, és:

Lövés dördül, aztán sikoly, emberi sikoly. Aztán szünet. És aztán: „Clare! Clare!”. És aztán semmi.

Egy percig ülök, nem gondolkodom, nem lélegzem. Philip fut, és futok én is, és Mark is, és a helyszínen összetalálkozunk.

De nem lesz ott semmi. Vér a földön, fénylő és sűrű. Megtört, halott fű. Egymás felismerése nélkül meredünk majd egymásra az üres sár fölött.

Az ágyában Clare meghallja a kiáltást. Hallani fogja, hogy valaki a nevét kiáltja, és felül, a szíve vadul kalapál a bordái között. Le fog szaladni, ki az ajtón, ki a Rétre, hálóingben. Amikor meglát majd hármunkat, megtorpan, nem ért semmit. Az apja meg a bátyja háta mögött az ajkamra teszem az ujjam. Amint Philip elindul Clare felé, elfordulok, a gyümölcsös árnyékából nézem, hogyan vacog Clare az apja ölelő karjában, miközben Mark ott áll türelmetlenül és értetlenül, tizenöt éves borostája ékesíti az állát, és néz rám, mintha emlékezni próbálna.

És rám néz Clare is, és én intek neki, és ő visszamegy a házhoz az apjával, és visszaint, ott áll karcsún, a hálóinge úgy lobog körötte, akár egy angyalé, és egyre kisebb és kisebb lesz, ahogy távolodik és eltűnik a házban, én meg ott állok majd egy kis letaposott véres folt fölött a földön, és tudni fogom: valahol éppen meghalok.

A MONROE STREET-I GARÁZSBAN TÖRTÉNT

2006. január 7., hétfő (Henry 43 éves)

HENRY: Hideg van. Nagyon-nagyon hideg, és én a földön fekszem a hóban. Hol vagyok? Megpróbálok felülni. A lábam érzéketlen. Nem érzem a lábam. Nyílt téren vagyok, se épületek, se fák. Mióta vagyok itt? Éjszaka van. Hallom a forgalmat. Négykézlábra állok. Felnézek. A Grant Parkban vagyok. A Művészeti Intézet sötéten és bezárva magasodik több száz méternyi szűz hó fölé. A Michigan Avenue szépséges épületei némák. A Lake Shore Drive-on autók folyama, reflektorok fénye hasít az éjszakába. A tó fölött halvány fénycsík; hajnalodik. Ki kell innen jutnom. Meleg helyre.

Felállók. A lábam fehér és merev. Nem érzem, nem tudom mozgatni, de megindulok, botorkálok a hóban, néha elesem, újra felállók és megyek, a végén már mászom. Átkúszom az utcán. Betonlépcsőn mászom le hátrafelé, a korlátba kapaszkodva. Só marja felhorzsolt kezem-lábam. Elkúszom a nyilvános telefonhoz.

Hét csengetés. Nyolc. Kilenc.

– 'Sék – mondja a másik énem.

– Segíts – mondom. – A Monroe Streeti garázsban vagyok. Hihetetlenül kibaszott hideg van itt lenn. Az őrfülke közelében vagyok. Gyere értem.

– Oké. Maradj ott. Rögtön megyünk. Megpróbálom felakasztani a telefont, de melléteszem.

A fogam megállíthatatlanul vacog. Odakúszom az őrfülkéhez, verem az ajtaját. Nincs benn senki. Videomonitorokat látok benn, hősugárzót, egy dzsekit, egy íróasztalt, egy széket. Próbálom a kilincset. A fülke zárva. Nincs mivel kinyitnom. Az ablak drótozott üveg. Erősen vacogok. Nincs idelenn kocsi.

– Segítség! – ordítom. Nem jön senki. Összegömbölyödöm a bejárat előtt, a térdem az államig felhúzom, a kezemmel átkarolom a lábam. Nem jön senki, és akkor végre, végre, eltűnök.

TÖREDÉKEK

2006. szeptember 25., 26. és 27., hétfő, kedd, szerda

(Clare 35, Henry 43 éves)

CLARE: Henry egész nap távol volt. Albával a McDonald'sban vacsoráztunk. Társasjátékokat játszottunk; Alba rajzolt egy hosszú hajú kislányt egy kutyával. Kiválasztottuk, milyen ruhában menjen holnap óvodába. Már ágyban van. Az elülső tornácon ülök, Proustot próbálok olvasni; a francia nyelv elálmosít, már majdnem elalszom, amikor csörömpölés hallatszik, és Henry ott fekszik a nappali padlóján, vacogva, fehéren és hidegen. – „Segíts”, mondja kocogó fogakkal, és rohanok a telefonhoz.

Később:

Az Intenzív Osztály? Fluoreszkáló pokol tornáca: ezerféle betegségtől szenvedő öregek, anyák lázas gyerekekkel, tinédzserek, akik azt várják, hogy kiszedjék a golyót barátaik végtagjaiból, akik később eldicsekednek majd a kalanddal a lányoknak, de most levertek és fáradtak.

Később:

Egy kis szobában: nővérek egy ágyra emelik Henryt, leveszik róla a takarót. Kinyitja a szemét, látja, hogy itt vagyok, becsukja. Egy szőke orvos megvizsgálja. Egy nővér megméri a hőmérsékletét, a pulzusát. Henry vacog, olyan erősen vacog, hogy rázkódik az ágy, rázkódik a nővér karja, mint a Bűvös Ujjak ágyak az 1970-es motelokban. Az orvos megnézi Henry pupilláját, fülét, orrát, ujjait, lábujjait, nemi szervét. Elkezdik takarókba csavarni, aztán valami fémes alufóliaszerűségbe. A lábát külön. A kis szobában nagyon meleg van. Henry szeme újra kinyílik. Mondani próbál valamit. Mintha a nevem lenne. Benyúlok a takaró alá, megfogom jéghideg kezét. A nővérre nézek.

– Fel kell melegítenünk, fel kell vinnünk a belső hőmérsékletét – mondja. – Aztán meglátjuk.

Később:

– Hogy a csudában hűlhetett ki ennyire szeptemberben? – kérdezi az orvos.

– Nem tudom – mondom. – Tőle kérdezze.

Később:

Reggel van. Charisse-szel a kórház kávézójában ülünk. Csokoládépudingot eszik. Fenn a szobájában Henry alszik. Kimy van mellette. Két pirítós van a tányéromon; úsznak a vajban és érintetlenek. Valaki leül Charisse mellé; Kendrick az.

– Jó hír – mondja –, a belső hőmérséklete már majdnem normális. Úgy látszik, agykárosodás nincs.

Nem tudok mondani semmit. Hála neked, Istenem, csak ennyit gondolok.

– Oké, hm, később visszajövök, miután végeztem a Szent Lukácsban – mondja Kendrick, és feláll.

– Köszönöm, David – mondom, amikor már indul, és Kendrick rám mosolyog és távozik.

Később:

Dr. Murray jön be egy indiai nővérrel, akiről csak annyit árul el a kit űzője, hogy a keresztneve Sue. Sue egy nagy lavórt hoz, meg egy hőmérőt és egy vödröt. Bármi lesz is, a lehető legegyszerűbb módszert alkalmazzák.

– Jó reggelt, Mr. DeTamble, Mrs. DeTamble. Most felmelegítjük a lábát. – Sue a földre teszi a lavórt, és némán eltűnik a fürdőszobában. Folyik a víz. Dr. Murray igen nagydarab, és csodálatos tupírozott frizurája van, amilyet csak nagyon imponáló és szép fekete nők viselhetnek büntetlenül. Fehér köpenye alatt két tökéletes láb krokodilbőr cipőben. A zsebéből fecskendőt és egy ampullát vesz elő, az ampulla tartalmát felszívja a fecskendőbe.

– Mi az? – kérdezem.

– Morfium. Fájdalmas lesz. A lába nagyon rossz állapotban van. – Gyengéden megfogja Henry karját, aki némán tartja oda, mintha a doktornő pókeren nyerte volna el tőle. A doktornőnek jó keze van. A tű becsúszik, a doktornő megnyomja a fecskendő végét; egy perc múlva Henry hálásan felnyög. Dr. Murray leveszi Henry lábáról a hideg pakolást, közben jön Sue a meleg vízzel. Leteszi a padlóra az ágy mellé. Dr. Murray leereszti az ágyat, és a nővérrel ülő helyzetbe helyezik Henryt. Sue megméri a víz hőmérsékletét. Beleönti a vizet a lavórba, beleteszi Henry lábát. Henrynek elakad a lélegzete.

– Minden olyan szövetrész, amelyik még életképes, tűzvörös lesz. Ha nem lesz olyan vörös, mint a homár, baj van.

Nézem Henry lábát a sárga műanyag lavórban. Fehér, mint a hó, fehér, mint a márvány, fehér, mint a titán, fehér, mint a papír, fehér, mint a kenyér, fehér, mint a lepedő, fehérebb már nem is lehet. Sue vizet cserél, mert Henry jéghideg lába kihűtötte. A hőmérő százhat fokot mutat. Öt perc múlva kilencvenet, és Sue ismét vizet cserél. Henry lába úgy lebeg, mint a döglött hal. Könnyek peregnek végig az arcán, és eltűnnek az álla alatt. Megtorlóm az arcát. Simogatom a fejét. Látni akarom, hogy a lába tűzvörös lesz. Olyan ez, mint amikor az ember várja, hogy a hívóban előjöjjön a fénykép. Kis pirosság jelenik meg mindkét bokánál. A pirosság foltokban terjed a bal sarokra, végül néhány lábujj is kipirosodik habozva. A jobb láb makacsul fehér. A talp párnás része vonakodva rózsaszínre vált, de a pír nem megy tovább. Egy óra elteltével dr. Murray és Sue gondosan megtörölgetik Henry lábát, és Sue vattacsomókat tesz a lábujjak közé. Henryt ismét lefektetik, és keretet tesznek a lába fölé. Hogy ne érjen hozzá semmi.

Másnap éjjel:

Nagyon késő éjszaka van, és én Henry ágya mellett ülök az Irgalmasok Kórházában, és nézem, ahogy alszik. Gomez egy széken ül az ágy túloldalán, és ő is alszik. Gomez hátracsuklott fejjel, nyitott szájjal alszik, időnként kicsit horkol, ilyenkor félrefordul a feje.

Henry néma és mozdulatlan. A monitor pityeg. Az ágy végében sátorszerű keret emeli el a takarót attól a helytől, ahol Henry lábának kéne lennie, de Henry lába nincs ott. Lefagyott. Mindkét lábát amputálták boka fölött ma reggel. Nem tudom elképzelni, megpróbálom nem elképzelni, mi van a takaró alatt. Henry bepólyált keze a takarón nyugszik, megfogom, érzem, milyen hűvös és száraz, hogy lüktet a csuklóján a pulzusa, mennyire kézzelfogható Henry keze a kezemben. A műtét után dr. Murray megkérdezte tőlem, mit akarok tenni Henry lábával. Tegye vissza, kellett volna mondanom, de csak vállat vontam, és elfordítottam a fejem.

Bejön egy nővér, rám mosolyog, injekciót ad Henrynek. Pár perc múlva Henry felsóhajt, amint a drog körülöleli az agyát, és felém fordítja az arcát. Kissé kinyílik a szeme, aztán ismét alszik.

Imádkozni akarok, de nem jut eszembe egyetlen ima sem, csak az jár a fejemben, hogy Ec-pec kimehetsz, holnapután bejöhetsz, cérnára, cinegére, ugorj cica az egérre, huss. Jaj, Istenem, kérlek, ne, kérlek, ne tedd ezt velem. De a Snark farkasember volt. Nem. Nem jön semmi. Envoyez chercher le médecin. Qu'avez vous? Il faudra aller a l'hopital Je me suis coupé assez fortement. Otez le bandage et laissez moi voir: Oui, c'est une coupure profunde.

Nem tudom, mennyi az idő. Odakinn világosodik. Visszateszem Henry kezét a takaróra. Védekezőn a mellére húzza.

Gomez ásít, nyújtózkodik, ropogtatja az ízületeit.

– Reggelt, cicus – mondja, feláll és kibotorkál a fürdőszobába. Hallom, hogy pisil, és Henry kinyitja a szemét.

– Hol vagyok?

– Irgalmasok. 2006. szeptember 27.

Henry a plafont bámulja. Aztán lassan feltámaszkodik, és az ágy végére mered. Előrehajol, kezével benyúl a takaró alá. Becsukom a szemem.

Henry ordítani kezd.

2006. október 17., kedd

(Clare 35, Henry 43 éves)

CLARE: Henry egy hete jött haza a kórházból. A napjait ágyban tölti, összegömbölyödve bámul ki az ablakon, vagy morfiumos álomba merül. Próbáltam etetni levessel és pirítóssal, makarónival és sajttal, de nemigen eszik. Nem is nagyon beszél. Alba körülötte tüsténkedik, némán és segítőkészen, hol egy narancsot visz apának, hol újságot vagy a maciját; de Henry csak szórakozottan mosolyog, és az ajándék használatlanul hever az éjjeliszekrényén. Egy Sonia Browne nevű serény nővér jön naponta kötést cserélni és tanácsokat adni, de mihelyt beszáll piros Volkswagen Bogarába, Henry visszasüllyed apátiájába. Segítek neki használni az ágytálat. Tiszta pizsamát adok rá. Megkérdezem, hogy van-e valamire szüksége, de vagy csak ködösen felel, vagy egyáltalán nem. Bár Henry itt van előttem, eltűnt.

Elmegyek a hálószoba előtt egy kosár szennyessel, és a kissé nyitott ajtón át látom Albát, amint az ágyban összegömbölyödve fekvő Henry mellett áll. Megállok, figyelem a kislányt. Némán áll, a karja az oldala mellett, fekete copfjai a hátát verik, kék garbója kinyúlt már a sok használattól. Reggeli fény önti el a szobát, mindent sárgára mos.

– Apa? – mondja halkan Alba. Henry nem felel. Alba megpróbálja újra, hangosabban. Henry megfordul. Alba leül az ágyra. Henry szeme csukva.

– Apa?

– Hmm?

– Meg fogsz halni?

Henry kinyitja a szemét, Albára néz.

– Nem.

– Alba azt mondta, meghaltál.

– Az a jövőben van, Alba. Még nem. Mondd meg Albának, ne mondjon neked ilyeneket. – Henry végighúzza a kezét a szakállán, amely azóta nőtt, amióta kijött a kórházból. Alba csak ül, a két térde összeszorítva, a két keze az ölében.

– Ezentúl mindig ágyban maradsz?

Henry felhúzódzkodik annyira, hogy a háttámlának támaszkodhasson.

– Lehet. – Kutat az éjjeliszekrény fiókjában, de a fájdalomcsillapítók a fürdőszobában vannak.

– Miért?

– Mert szarul érzem magam, oké? Alba hátrahőköl, feláll.

– Oké! – mondja, és nyitja az ajtót, és kis híján összeütközik velem, és megijed, aztán némán átkarolja a derekam, én pedig felveszem, és most olyan nehéz a karomban. Beviszem a szobájába, és együtt ülünk a hintaszékbe, és hintázunk, Alba forró arca a nyakamban. Mit mondhatnék neked, Alba? Mit mondhatnék?

2006. október 18. és 19., szerda és csütörtök

és október 26., csütörtök

(Clare 35, Henry 43 éves)

CLARE: A műteremben állok egy tekercs acéldróttal és egy csomó rajzzal. Lerámoltam a nagy munkaasztalt, a rajzokat rendesen feltűztem a falra. Most állok, és próbálom felidézni gondolatban a darabot. Próbálom elképzelni három dimenzióban. Életnagyságban. Lecsípek egy darab drótot, lepottyan a nagy tekercsről; kezdem megformálni a vázat. A drótból vállat, bordákat, majd csípőt alakítok ki. Szünet. Talán a karokra és a lábakra kéne tenni a hangsúlyt? Készítsek lábakat, vagy sem? Fejet kezdek formálni, aztán rájövök, hogy mindezt nem akarom. Az egészet az asztal alá lököm, újra kezdem másik dróttal.

Mint egy angyal. Minden angyal félelmetes. Mégis, ó jaj, hozzátok szólok, ti lélek végzetmadarai… Csak szárnyakat akarok adni neki. Rajzolok a levegőbe a vékony fémmel, hajlítom és fonom; a karommal mérem ki a szárny fesztávolságát, megismétlem a műveletet tükörfordításban a második szárnyhoz, figyelem a szimmetriát, mintha Alba haját vágnám, szemmel mérem, kézzel a súlyt, a formát. Összeillesztem a szárnyakat, aztán létrára mászom, és alálógatom őket a mennyezetről. A mellem magasságában lebegnek a levegőben, két és fél méter szélesen, kecsesen, ékesen, haszontalanul.

Először fehérre gondoltam, aztán rájöttem, hogy nem az. Kinyitom a festékes szekrénykét. Ultramarinkék, okkersárga, umbrabarna, sárgászöld, buzérvörös. Nem. Itt van: vasoxid vörös. Az alvadt vér színe. Egy félelmetes angyal nem lehet fehér, vagy fehérebb lenne minden fehérnél, amit készíteni tudok. A pultra teszem a dobozt, a csontfeketével együtt. A rostkötegekhez megyek, amelyek a műterem távolabbi sarkában illatoznak. Kozo és len; áttetszőség és hajlékonyság, az egyik rost zörög, mint az összekoccanó fogak, a másik lágy, mint az ajkak. Kimérek kétfontnyi kozót, ezt a kemény és ellenálló kérget, amelyet főzni és verni, törni és kalapálni kell. Vizet forralok egy hatalmas fazékban, amely két lángot is befed a tűzhelyen. Amikor forrni kezd, beleteszem a kozót, nézem, amint sötétül, ahogyan a vízbe merül. Kimérem a nyers szódát, lefedem a fazekat, ráerősítem a kuktafedőt. Egyfontnyi fehér lent apró darabokra vágok, megtöltöm a keverőt vízzel, kezdem a lent fehér masszává alakítani. Aztán kávét főzök magamnak, és ülök, és bámulok kifelé, a kerten át a házra.

Ugyanekkor:

HENRY: Anyám ül az ágyam végében. Nem akarom, hogy megtudja, mi történt a lábammal. Becsukom a szemem, úgy teszek, mintha aludnék.

– Henry? – mondja. – Tudom, hogy ébren vagy. Gyerünk, haver, ébresztő.

Kinyitom a szemem. Kimy az.

– Mmm. Jó reggelt.

– Délután 2.30 van. Fel kéne kelned.

– Nem tudok felkelni, Kimy. Nincs lábam.

– Van tolókocsid – mondja. – Gyerünk, meg kéne fúródnod, meg kéne borotválkoznod, olyan a szagod, mint valami vénemberé. – Kimy igen komoran feláll. Lehúzza rólam a takarót, és úgy fekszem ott hidegen és löttyedten, mint a páncél nélküli rák a délutáni napsütésben. Kimy addig erőszakoskodik, amíg beleülök a tolókocsiba, és a fürdőszoba ajtajához tol, de az keskeny, a kocsi nem fér be rajta.

– Oké – mondja Kimy, előttem áll, a keze a csípőjén. – Hogy csináljuk? Mi?

– Nem tudom, Kimy. Én csak egy kripli vagyok; nem itt dolgozom.

– Miféle szó az a kripli?

– Felettébb pejoratív szó a nyomorékok leírására.

Kimy úgy néz rám, mintha nyolcéves lennék, és a baszni szót használtam volna a jelenlétében (nem tudtam, mit jelent, csak azt, hogy tilalmas).

– Azt hiszem, a mozgássérült a megfelelő szó, Henry. – Fölém hajol, kigombolja a pizsamakabátom.

– Kezem van – mondom, és befejezem a műveletet. Kimy határozottan és zsémbesen megfordul, kinyitja a csapot, beállítja a hőmérsékletet, bedugja a kádat. Matat a gyógyszeres szekrényben, hozza a borotvát, a borotvaszappant, a hódszőr borotvaecsetet. Nem tudom kifundálni, hogyan másszam ki a tolókocsiból. Arra gondolok, hogy lecsúszom az ülésről; előretolom a fenekem, homorítok, és leengedem magam. Megrántom a bal vállam, és megütöm a fenekem, amikor leérek, de nem olyan vészes. A kórházban a fizikoterapeuta, egy Penny Featherwight nevű lelkes, fiatal nő több technikára is tanított a ki-be szálláshoz, de mindig tolókocsi/ágy vagy tolókocsi/szék szituációról volt szó. Most a földön ülök, és a kád úgy tornyosul előttem, mint Dover fehér sziklái. Felnézek a nyolcvankét éves Kimyre, és megértem, hogy ebben egyedül vagyok. Rám néz, és a nézése csupa szánalom. Azt gondolom, bassza meg, valahogy meg kell tennem, nem engedhetem, hogy Kimy így nézzen rám. Kimászom a pizsamanadrágból, kezdem leszedni a lábamról a kötést. Kimy a fogát nézi a tükörben. Átnyúlok a kád fala fölött, megnézem, milyen meleg a víz.

– Ha tettél volna bele némi fűszert, kriplit főzhettél volna vacsorára.

– Túl meleg? – kérdezi Kimy.

– Az.

Kimy kinyitja a csapokat, aztán kimegy a fürdőszobából, eltolva az ajtajából a tolószéket. Óvatosan leszedem a jobb lábamról a kötést. A kötés alatt a bőr halovány és hideg. Kezemet a csontra visszahajtott részre teszem. Nemrég vettem be egy fájdalomcsillapítót. Vajon sikerül-e bevennem még egyet, anélkül, hogy Clare észrevenné? Az üveg bizonyára fenn van a gyógyszeres szekrényben. Kimy jön be az egyik konyhaszékkel. Leteszi mellém. Leveszem a kötést a másik lábamról.

– Szép munkát végzett – mondja Kimy.

– Dr. Murray? Igen, komoly a fejlődés, így sokkal aerodinamikusabb.

Kimy nevet. Kiküldőm a konyhába a telefonkönyvekért. Leteszi őket a szék mellé, fellendítem magam, rájuk ülök. Aztán felmászom a székre, és a kádba esem/gördülök. Jókora vízhullám csap ki a kőre. A kádban vagyok. Halleluja. Kimy elzárja a vizet, és megtörli a lábát törülközővel. Alámerülök.

Később:

CLARE: Többórai főzés után leszűröm a kozót, az is a keverőbe megy. Minél tovább van benne, annál finomabb és csontszerűbb lesz. Négy óra múlva rögzítőt, agyagot, festéket teszek bele. A bézs massza hirtelen mély, sötét, földvörös lesz. Vödrökbe teszem, aztán a kádba. Amikor visszamegyek a házba, Kimy a konyhában tonhalat süt csőben, burgonyaszirommal.

– Hogy ment? – kérdezem.

– Nagyon jól. A nappaliban van. – Vizes ösvény vezet a fürdőszobából a nappaliba, Kimy nagyságú lábnyomokból kirakva. Henry a pamlagon alszik, a mellén nyitott könyv. Borges Dicciones. Meg van borotválva, fölé hajlok, megszagolom; friss szaga van, nyirkos, ősz haja százfelé áll. Alba a macijával beszélget a szobájában. Egy pillanatra úgy érzem, mintha én időutaztam volna, mintha ez egy eltévedt pillanat lenne azelőttről, de aztán a szemem végigfut Henry testén a végénél lapos takaróig, és tudom, hogy mégis itt és most vagyok.

Másnap reggel esik. Kinyitom a műterem ajtaját, és a drótszárnyak várnak, lebegve a reggeli szürke lényben Bekapcsolom a rádiót; Chopin megy, az etűdök akár a hullámok a homokon. Gumicsizmát veszek, kendővel hatra kötöm a hajam, hogy ne lógjon a masszába, gumikötényt kötök. Beáztatom kedvenc tikfa-réz merítőkeretemet, leveszem a hordó tetejét, kiterítek egy filcet, hogy arra terítsem a papírt. Belenyúlok a kádba, felkavarom a sötétvörös masszát, hogy rost és víz jól összevegyüljön. Minden csöpög. A hordóba merítem a keretet, óvatosan veszem ki, vízszintesen, egyenletesen. A keretet a hordó szélére teszem, a víz kicsöpög belőle, ott marad egy rostréteg a felületen; leveszem a keretet, az öntőmintát a filcre borítom, és amikor óvatosan elveszem, a papír ott marad a filcen, finom és fényes. Beborítom egy másik filccel, benedvesítem, és ismét: bemerítem a keretet, kiveszem, lecsöpögtetem, kiborítom. Beleveszek a meg-megismételt műveletbe, a zongoramuzsika ott csobog és csöpög és csepereg a víz fölött. Amikor már jókora papír-és filchalmom van, hidraulikus papírnyomóval kipréselem. Aztán visszamegyek a házba, eszem egy sonkás szendvicset. Alba óvodában van.

Ebéd után a szárnyak előtt állok frissen készített papírlapjaim halmával. A vázat papírréteggel fogom borítani. A papír nedves és sötét és könnyed szakad, de úgy borul a drótformákra, akár a bőr. Ízületeket csavarok a papírból, mozgató és összekötő kötelékeket. A szárnyak most denevérszárnyak, a drótváz áttetszik a vékony papírfelületen. A még fel nem használt papírt felhevített vaslemezeken megszárítom. Aztán csíkokra, tollakra tépem. Amikor a szárnyak megszáradtak, ezeket egyenként rájuk varrom. Elkezdem a csíkokat feketére, szürkére és vörösre festeni. A félelmetes angyal, a végzetmadár tollazata.

Egy héttel később, este:

HENRY: Clare rávett, hogy felöltözzem, és beszervezte Gomezt, hogy vigyen ki a hátsó ajtón, át a kerten, a műterembe. A műtermet gyertyák világítják meg; legalább száz vagy több van belőlük asztalokon, a földön, az ablakpárkányokon. Gomez letesz a műterembeli pamlagra, visszamegy a házba. A műterem közepén fehér lepedő lóg a mennyezetről, és megfordulok, van-e a szobában vetítő, de nincs. Clare sötét ruhát visel, és ahogy közlekedik a szobában, az arca meg a keze fehéren lebeg, mintha nem is hozzá tartozna.

– Kérsz kávét? – kérdezi. A kórház előtt óta nem ittam.

– Naná – felelem. Tölt két csészébe, tejszínt tesz bele, idehozza az egyiket. A forró csésze ismerősen jó érzés a kezemben.

– Készítettem neked valamit – mondja Clare.

– Lábat? Annak nagy hasznát venném.

– Szárnyat – mondja, és a földre dobja a fehér leplet. A szárnyak hatalmasak, a levegőben lebegnek, szinte libbennek a gyertyafényben. Sötétebbek a sötétségnél, fenyegetőek, ugyanakkor vágyakozást, szabadságot, az űrben való száguldást idézik fel. Az érzést, hogy az ember szilárdan áll, a magam lábán, a futást, hogy az ember úgy fut, mintha repülne. Az álmok a lebegésről, a repülésről, mintha a tömegvonzás hatályon kívül helyeztetett volna, és most engedné, hogy biztos távolságra elhagyjam a földet, ezek az álmok térnek vissza hozzám a félhomályos műteremben. Clare leül mellém. Érzem, hogy rám néz. A szárnyak némák, a szélük tépett. Nem tudok beszélni. Siehe, ich lebe. Woraus? Weder Kindheit noch Zuhunft/werden weniger… Uberzahliges Dasein/entspringt mir im Herzen. (Lásd, élek – Sem a gyermekkor,/sem a jövő nem sorvad énbennem. /Megszámlálhatatlan ittlét zsendül fel szívemben.

– Csókolj meg – mondja Clare, és én felé fordulok, fehér arc és sötét ajkak lebegnek a sötétben, és én alámerülök, és repülök, és megszabadultam: az ittlét zsendül fel szívemben.

A LÁB ÁLMAI

2006 október/november

(Henry 43 éves)

HENRY: Azt álmodom, hogy a Newberryben vagyok, bemutatót tartok a Columbia Egyetem néhány végzős hallgatójának. Ősnyomtatványokat mutatok nekik. A Gutenberg Töredéket, Caxton Sakkjáték és Jensen Özséb című kötetét. Jól megy, jó kérdéseket tesznek fel. Matatok a kocsin, keresem azt a különleges könyvet, amelyet nemrégiben találtam a raktárban, aminek a létezéséről sem tudtam. Súlyos, vörös dobozban van. Nincs címe, csak az f ZX 983.D 453 ládahívó szám van arannyal a Newberry lógója alá nyomva. A dobozt az asztalra teszem, kirakom a támasztékokat. Kinyitom a dobozt, és rózsaszínűn és tökéletes állapotban a lábam van benne. Meglepően nehéz. Amint a két lábfejet kirakom a támasztékokra, az összes lábujj mozog, így köszönnek és mutatják, hogy még megy nekik. Beszélni kezdek a lábamról és összefüggéséről a tizenötödik századi velencei nyomdászattal. A diákok jegyzetelnek. Az egyikük, csinos, szőke lány fényes, flitteres topban, a lábamra mutat. – Nézze, teljesen fehér!

És ez igaz, a két láb bőre hullafehér lett, élettelenek és rohadnak. Szomorúan megjegyzem magamban, hogy holnap reggel fel kell őket küldenem a konzerválórészleghez.

Álmomban futok. Minden remek. A tó partján futok, Oak Street Beachtől észak felé. Érzem, ahogy ver a szívem, tágul és összehúzódik a tüdőm. Egyenletesen futok. Micsoda megkönnyebbülés, gondolom. Attól féltem, hogy soha többé nem fogok futni, és lám, futok. Ez nagyszerű.

De a helyzet romlani kezd. A testem egyes részei lehullanak. Először a bal karom. Megállok, felveszem a homokból, lesöpröm, visszateszem, de nem valami jól illeszkedik, mert alig fél mérföld után újra leesik. Így aztán a másik kezemben viszem, mert úgy gondolom, talán majd otthon szorosabban vissza tudom tenni. De a másik karom is leesik, így már nincs karom, hogy felvegyem elvesztett karjaimat. Így futok tovább. Nem olyan rossz; nem fáj. Hamarosan észreveszem, hogy a farkam is leesett, bele a melegítőnadrágom jobb szárába, és idegesítően ugrabugrál futás közben odabenn, mert alul a gumitól nem tud kiesni. De nem tudok az ügyben tenni semmit, hát nem veszek róla tudomást. És ekkor érzem, hogy mindkét lábam feltöredezett a cipőben, mint az útburkolat, aztán mindkét lábam bokából letörik, és arccal az útra esem. Tudom, hogy ha itt maradok, a többi futók agyontaposnak, hát gurulni kezdek. Gurulok, gurulok, végül belegurulok a tóba, és a hullámok a víz fenekére gurítanak, és levegő után kapkodva felébredek.

Azt álmodom, hogy egy balett-társulat tagja vagyok. Én vagyok a sztárbalerina, és az öltözőmet rózsaszín tüllbe burkolta Barbara, aki a mamám öltöztetőnője volt. Barbara nagyon szigorú, ezért, bár pokolian fáj a lábam, nem panaszkodom, amikor a csonkokat gyengéden hosszú, rózsaszínű spicc-cipőbe dugja. Amikor végez, nagy nehezen felállók, és feljajdulok.

– Ne légy ilyen anyámasszony katonája – mondja Barbara, de aztán megenyhül, és ad egy morfiuminjekciót. Ish bácsi jelenik meg az öltöző ajtajában, és végeláthatatlan hátsó folyosókon haladunk. Tudom, hogy fáj a lábam, bár nem látom és nem érzem. Sietünk tovább, és egyszerre csak a színpad oldalán állok, és megállapítom, hogy A Diótörő megy, és én táncolom benne a Tündért. Nem tudom, miért, de ez nagyon bosszant. Nem erre számítottam. De valaki kissé meglök, és betámolygok a színpadra. És táncolok. Elvakítanak a fények, gondolkodás nélkül, a lépések ismerete nélkül, a fájdalom eksztázisában táncolok. Végül zokogva térdre esem, és a közönség feláll és tapsol.

2006. november 3., péntek

(Clare 35, Henry 43 éves)

CLARE: Henry felemel egy hagymát, és komolyan néz rám.

– Ez… – mondja – egy hagyma. Bólintok.

– Igen. Olvastam róla. Felhúzza az egyik szemöldökét.

– Nagyon jó. A hagyma meghámozásához fogsz egy éles kést, a fent említett hagymát oldalával vágódeszkára teszed, és levágod a két végét, így. Akkor meg tudod hámozni a hagymát, így. Oké. És most vágd fel. Ha hagymakarikákat készítesz, csak szétszeded a szeleteket, de ha levest vagy spagettihez való mártást főzöl, fel kell aprítanod, így – Henry elhatározta, hogy megtanít főzni. A konyhában minden főzőpult és szekrény magasan van neki, most, hogy a tolószékében van. Ülünk a konyhaasztalnál, körülöttünk tálak és kések és paradicsomkonzervek. Henry elém tolja a vágódeszkát és a kést az asztalon, én pedig felállók, és ügyetlenül felkockázom a hagymát. Henry türelmesen nézi.

– Oké, remek. Most a zöldpaprika: itt körbevágod, aztán kihúzod a száránál fogva…

Marinara mártást főzünk, pestót, lasagnát. Egy másik napon jönnek az édességek, csokoládés süti, piskóta, főzött krém. Alba a mennyekben jár.

– Még több desszertet – mondja.

Tojást és lazacot posírozunk, pizzát sütünk abból, ami éppen otthon van. El kell ismernem, hogy meglehetősen szórakoztató. De rettegek az első estétől, amikor egyedül főzök vacsorát. Állok a konyhában fazekak és serpenyők között, a spárgát túlfőztem, és megégetem magam, amikor az ördöghalat kiveszem a sütőből. Mindent tálcára rakok, és beviszek az ebédlőbe, ahol Henry és Alba a helyükön ülnek. Henry bátorítóan mosolyog. Leülök; Henry felemeli tejjel teli poharát.

– Az új szakácsnőre!

Alba koccint Henryvel, és enni kezdünk. Titokban oda-odapillantok Henryre, ahogy eszik. És ahogy eszem, rájövök, hogy minden nagyon finom.

– Finom, mama! – mondja Alba, és Henry bólint.

– Isteni, Clare – mondja Henry, és egymásra nézünk, és azt gondolom, Ne hagyj el.

MINDENNEK ELJÖN AZ IDEJE

2006. december 18., hétfő/1994. január 2., vasárnap

(Henry 43 éves)

HENRY: Az éjszaka közepén arra ébredek, hogy ezernyi borotvafogú féreg rágja a lábam, és mielőtt kirázhatnék az üvegből egy fájdalomcsillapítót, leesem. Összegömbölyödöm, a földön fekszem, de nem a mi padlónkon; ez valami másik padló, másik éjszaka. Hol vagyok? A fájdalomtól minden csillogó, de sötét van, és ez a szag, ugyan mire emlékeztet? Szőkítő. Izzadság. Parfüm, annyira ismerős… de az nem lehet…

Lépések felfelé a lépcsőn, több zár nyitása (hová bújhatnék?), nyílik az ajtó, mászom a padlón, amikor felgyullad a lámpa, és robban a fejemben a fény, és egy női hang azt suttogja:

– Édes Istenem. – Nem, ez nem történhet meg, gondolom, és az ajtó becsukódik, és hallom Ingrid hangját. – Celia, el kell menned – és Celia tiltakozik, és állnak az ajtó túloldalán és vitatkoznak, én meg kétségbeesetten nézek körül, de nincs kiút. Ez Ingrid lakása lehet a Clark Streeten, ahol sosem jártam, de itt van, letaglóz az összes holmija, az Eames-szék, a vese alakú márvány kávézóasztal tele divatlapokkal, a ronda, narancssárga dívány, ahol… vadul körülnézek, mit vehetnék magamra, de az egyetlen textília ebben a minimális szobában egy lila-sárga gyapjúkendő, amely nagyon nem illik a díványhoz, hát azt megragadom, magamra tekerem, feltornázom magam a díványra, és Ingrid újra kinyitja az ajtót. Némán áll egy hosszú percig, és néz rám, én meg nézem őt, és csak arra tudok gondolni, hogy jaj, Ingrid, miért tetted ezt magaddal?

Az emlékezetemben élő Ingrid a hűvösség fehéren izzó szőke angyala, akivel a Jimbo's július 4-i partiján találkoztam 1988-ban; Ingrid Carmichel lehengerlő és érinthetetlen volt a gazdagság, a szépség és az unalom csillogó páncéljába zárva. Az az Ingrid, aki most rám néz, nyúzott és kemény és fáradt; félrebillentett fejjel áll, csodálkozva és megvetőn néz rám. Egyikünk se tudja, mit mondjon. Végül leveszi a kabátját, egy székre dobja, és a dívány másik végére támaszkodik. Bőrnadrágot visel. A nadrág kissé megnyikordul, ahogy leül.

– Henry.

– Ingrid.

– Mit csinálsz itt?

– Nem tudom. Sajnálom. Én csak… de hiszen tudod. – Vállat vonok. A lábam annyira fáj, hogy szinte nem érdekel, hol vagyok.

– Szarul nézel ki.

– Nagy fájdalmaim vannak.

– Érdekes. Nekem is.

– Úgy értem, testi fájdalmaim.

– Miért? – Amennyire Ingridet érdekli, a szeme láttára eléghetnék. Felhúzom a kendőt, megmutatom a csonkjaimat.

Nem hőköl hátra, nem döbben meg. Nem fordítja el a tekintetét, és amikor mégis, akkor a szemembe néz, és látom, hogy éppen Ingrid az minden emberek közül, aki tökéletesen érti. Teljesen más utakon, de ugyanabba az állapotba jutottunk. Feláll, átmegy a másik szobába, és amikor visszajön, a régi varródoboza van a kezében. Reménykedni kezdek, és a remény beigazolódik: Ingrid leül, felnyitja a dobozt, és mint a régi, szép időkben, a tűpárnák és gyűszűk mellett valóságos gyógyszertár van a dobozban.

– Mit kérsz? – kérdezi Ingrid.

– Valami ópiumosat. – Kivesz egy pirulákkal teli zacskót, odakínálja; meglátom az Ultramot, veszek kettőt. Miután lenyelem szárazon a pirulákat, hoz egy pohár vizet, és megiszom.

– Nos. – Ingrid hosszú, vörös körmeivel végigszántja hosszú, szőke haját. – Mikorról jössz?

– 2006. december. Melyik évben vagyok? Ingrid az órájára néz.

– Újév napja volt, de most 1994. január 2-a van. Jaj, ne. Kérem szépen, ezt ne.

– Mi baj? – kérdezi Ingrid.

– Semmi. – Ma van az a nap, amikor Ingrid öngyilkos lesz. Mit tudok mondani neki? Meg tudom-e állítani? És ha hívnék valakit? – Figyelj, Ing, csak azt akarom mondani… – Habozom. Mit mondhatnék neki, anélkül, hogy ráhoznám a szívbajt? Számít ez még valamit? Most, hogy már halott? Még ha itt ül is?

– Mi az? Izzadok.

– Csak… légy jó magadhoz. Ne… úgy értem, tudom, hogy nem vagy túlságosan boldog…

– No és ez kinek a bűne? – Vérvörös ajka lebiggyed. Nem válaszolok. Az én bűnöm? Nem igazán tudom. Ingrid úgy néz rám, mint aki választ vár. Elfordítom a tekintetem. A Moholy-Nagy-posztert nézem a túlsó falon. – Henry? – mondja Ingrid. – Miért voltál velem olyan szemét?

Ismét ránézek.

– Az voltam? Nem akartam. Ingrid a fejét rázza.

– Az se érdekelt, élek-e, halok-e. Jaj, Ingrid.

– De érdekel. Nem akarom, hogy meghalj.

– Nem érdekelt. Elhagytál, és be se jöttél a kórházba. – Ingrid úgy beszél, mintha fojtogatnák a szavak.

– A családod nem akarta, hogy bemenjek. A mamád mondta, hogy tartsam magam távol tőled.

– Be kellett volna jönnöd Sóhajtok.

– Ingrid, az orvosod mondta, hogy nem látogathatunk meg.

– Megkérdeztem, és azt mondták, nem is telefonáltál.

– Telefonáltam. Azt mondták, nem akarsz beszélni velem, és többé ne hívjalak. – A fájdalomcsillapító hatni kezd. A szurkáló fájdalom a lábamban csillapodik. Benyúlok a kendő alá, a két tenyerem a két csonk alá teszem.

– Majdnem meghaltam, és te szóba sem akartál állni velem.

– Azt hittem, nem akarsz beszélni velem. Honnan tudhattam volna?

– Megházasodtál, és engem fel se hívtál, de Celiát meghívtad az esküvőre, csak hogy bosszants.

Nevetek, nem tehetek róla.

– Ingrid, Clare hívta meg Celiát. Barátnők; sosem jöttem rá, miért. Talán az ellentétek tényleg vonzzák egymást. Különben pedig semmi dolgom nem volt veled.

Ingrid hallgat. Sápadt a smink alatt. Benyúl a kabátja zsebébe, kivesz egy csomag English Ovalst meg egy öngyújtót.

– Mióta dohányzói? – kérdezem. Ingrid utálta a cigarettát. Ingrid a kokót szerette meg a költői nevű italokat. Két hosszú körmével kivesz egy cigarettát, rágyújt. Remeg a keze. Nagyot szív, füst száll fel a szájából.

– Hát milyen láb nélkül élni? – kérdezi Ingrid. – És hogy történt?

– Lefagyott. Elvesztettem az eszméletem a Grant Parkban januárban.

– És hogy közlekedsz?

– Tolókocsival, többnyire.

– Ó. Az ciki.

– Igen – mondom. – Az. – Hallgatunk egy percig.

– Még nős vagy? – kérdezi Ingrid.

– Az.

– Srácok?

– Egy. Egy kislány.

– Ó. – Ingrid hátradől, megszívja a cigarettát, vékony füstcsík száll az orrlyukából. – Bárcsak lennének gyerekeim!

– Sosem akartál gyereket, Ing.

Rám néz, de nem tudok olvasni a szeméből.

– Mindig akartam gyereket. Azt hittem, te nem akarsz, így hát sosem mondtam semmit.

– Még lehetnek gyerekeid. Ingrid nevet.

– Igazán? Vannak gyerekeim, Henry? 2006-ban van férjem meg egy házam Winnetkában és két és fél gyerekem?

– Nem egészen. – Fészkelődöm. A fájdalom visszahúzódott, de megmaradt a helye, üres tér, ahol fájdalomnak kéne lenni, de a fájdalomra való várakozás tölti ki.

– Nem egészen – utánoz Ingrid. – Hogyhogy nem egészen? Például úgy, hogy „Nem egészen, Ingrid, valójában hajléktalan vagy”.

– Nem vagy hajléktalan.

– Szóval nem vagyok hajléktalan. Oké, nagyszerű. – Ingrid elnyomja a cigarettáját, keresztbe teszi a lábát. Mindig szerettem Ingrid lábát. Magas sarkú csizmát visel. Celiával biztosan valamilyen partin voltak. Megszólal. – Szóval a szélsőségeket kizártuk: nem vagyok tisztes kertvárosi családanya, sem hajléktalan. Gyerünk, Henry, pakolj ki.

Hallgatok. Nem szeretem ezt a játékot.

– Oké, vegyük sorba. Lássuk csak… A) Sztriptíztáncosnő vagyok egy ócska lebujban a Rush Streeten. Hm. B) Börtönben vagyok, mert feldaraboltam Celiát, és megetettem Malcolmmal. Heh. Igen, ó. C) A Rio del Solon élek egy befektetési bankárral. Mit szólsz hozzá, Henry? Melyik hangzik a legjobban?

– Ki az a Malcolm?

– Celia dobermannja.

– Gondolhattam volna.

Ingrid játszik az öngyújtójával, kattintgatja.

– No és mi van, ha D) Halott vagyok? – Összerezzenek. – Ez hogy tetszene neked?

– Egyáltalán nem tetszik.

– Igazán? Nekem ez tetszik a legjobban. – Ingrid mosolyog. Nem szépen. Inkább grimasz ez. – Annyira tetszik, hogy támadt egy ötletem. – Feláll, kimegy a szobából. Hallom, hogy kinyit majd becsuk egy fiókot. Amikor visszajön, az egyik keze a háta mögött van. Ingrid megáll előttem. – Meglepetés! – mondja, és pisztolyt szegez rám.

Nem valami nagy pisztoly. Karcsú, fekete és fényes. Ingrid lazán tartja a derekánál, mintha koktélpartin lenne. Bámulom a pisztolyt. , – Lelőhetnélek – mondja Ingrid.

– Igen. Lelőhetnél – mondom.

– Aztán lelőhetnem magam – mondja.

– Az is megtörténhetne.

– De megtörténik ?

– Nem tudom, Ingrid. Neked kell döntened.

– Baromság, Henry. Mondd meg – parancsolja Ingrid.

– Jól van. Nem. Nem úgy történik.

Próbálok magabiztosan beszélni. Ingrid csúnyán vigyorog.

– És ha én azt akarom, hogy úgy történjen?

– Ingrid, add ide a pisztolyt!

– Gyere ide, és vedd el!

– Le akarsz lőni? – Ingrid a fejét rázza, mosolyog. Lemászom a díványról a földre, kúszom Ingrid felé, magam után húzva a kendőt, a fájdalomcsillapítótól lelassulva. Ingrid hátrál, rám fogja a pisztolyt. Megállok.

– Gyerünk, Henry. Jó kutya. Megbízik a gazdiban. – Ingrid kibiztosítja a pisztolyt, két lépést tesz felém. A testem megfeszül. Ingrid egyenesen a fejemre céloz. De aztán elneveti magát, és a pisztolyt a homlokához tartja. – Ehhez mit szólsz, Henry? így történik?

– Nem. Nem! Elkomorodik.

– Biztos vagy benne, Henry? – Ingrid a mellkasához teszi a pisztolyt. – Így jobb? Fej vagy szív, Henry? – Ingrid előrelép. Meg tudnám érinteni. Meg tudnám ragadni… Ingrid mellbe rúg, és hátraesem, elterülök a földön, úgy nézek fel rá, és Ingrid fölém hajol és az arcomba köp.

– Szerettél? – kérdezi Ingrid, lenézve rám.

– Igen – mondom neki.

– Hazug – mondja Ingrid, és meghúzza a ravaszt.

2006. december 18., hétfő

(Clare 35, Henry 43 éves)

CLARE: Felébredek az éjszaka közepén, és Henry nincs itt. Pánikba esem. Felülök az ágyban. Torlódnak a fejemben a lehetőségek. Elgázolhatják autók, elhagyott épületekben rekedhet, odakinn a hidegben – hangot hallok, valaki sír. Azt hiszem, Alba, talán Henry odament megnézni, mi van Albával, hát felkelek, Alba szobájába megyek, de Alba alszik a maciját ölelve, a takarója a földön. Követem a hangot, és a nappali padlóján ott ül Henry, és fogja a fejét.

Letérdelek mellé.

– Mi baj? – kérdezem.

Henry felemeli az arcát, és könnyek csillognak az arcán az utcai lámpák ablakon beszűrődő fényében.

– Ingrid meghalt – mondja Henry. Átölelem.

– Ingrid már régen meghalt – mondom halkan. Henry a léjét rázza.

– Évek, percek… ugyanaz – mondja. Némán ülünk a földön. Végül Henry megszólal. Gondolod, hogy már reggel van?

– Persze. – Az égbolt sötét. Madár nem dalol.

– Keljünk fel – mondja. Hozom a tolókocsit, besegítem Henryt, kitolom a konyhába. Hozom a fürdőköpenyét, nagy nehezen belebújik. Ül a konyhaasztalnál, kibámul az ablakon a behavazott hátsó kertre. Valahol a távolban egy hóeke tisztítja az utcát. Felgyújtom a villanyt. Kávét teszek a filterbe, vizet a főzőbe, bekapcsolom. Csészéket veszek elő. Kinyitom a frigót, de amikor megkérdezem Henryt, mit akar enni, csak a fejét rázza. Leülök az asztalhoz Henryvel szemben, és rám néz. A szeme vörös, a haja százfelé áll. A keze vékony, az arca beesett.

– Én tehetek róla – mondja Henry. – Ha nem lettem volna ott…

– Megakadályozhattad volna? – kérdezem.

– Nem. Megpróbáltam.

– Hát akkor.

A kávéfőző bugyborékol. Henry végigsimít az arcán.

– Sosem értettem, miért nem hagyott búcsúlevelet – mondja. Meg akarom kérdezni, hogy érti, amikor észreveszem, hogy Alba áll a konyhaajtóban. Rózsaszínű hálóing és zöld egérpapucs van rajta. Alba hunyorog és ásítozik a konyha erős fényében.

– Szia, kölyök – mondja Henry. Alba odamegy, a tolókocsihoz simul.

– Jóóóóó reggelt – mondja Alba.

– Nincs még igazán reggel – mondom. – Valójában még éjszaka van.

– Hogyhogy ti már fenn vagytok, ha még éjszaka van? – Alba szimatol. – Kávét főztök, hát reggel van.

– Jaj, ez az ősrégi kávé-egyenlő-reggel téveszme – mondja Henry. – Lyuk van a logikádban, haver.

– Hol? – kérdezi Alba. Utál tévedni.

– Téves adatokra alapozod a következtetést; elfelejted, hogy a szüleid őrült kávérajongók, és képesek vagyunk kikelni az ágyunkból az éjszaka közepén, hogy MÉG TÖBB KÁVÉT igyunk. – Henry bömböl, mint valami szörnyeteg, talán éppen egy kávéőrült szörnyeteg.

– Kávét akarok – mondja Alba. – Kávéőrült vagyok. – Ő is bömböl. De Henry felkapja, aztán talpra állítja. Alba körbeszaladja az asztalt, és átöleli a vállam.

– Bömbölj te is! – harsogja a fülembe. Felállók, felkapom Albát. Már eléggé súlyos.

– Elég, ha te bömbölsz. – Végigcipelem a folyosón, bedobom az ágyába, ő meg visong jókedvében. Az éjjeliszekrényén az óra 4.16-ot mutat. – Látod? – mutatom neki. – Korai még felkelned.

A kötelező huzavona után Alba visszabújik az ágyba, én pedig visszamegyek a konyhába. Henrynek sikerült mindkettőnknek kávét töltenie. Újra leülök. Hideg van itt.

– Clare?

– Mmm?

– Amikor meghaltam… – Henry elhallgat, elfordítja a fejét, sóhajt, újra kezdi. – Megszerveztem mindent, az összes papírokat, tudod, a végrendeletem, levelek különböző embereknek meg Albának, minden az íróasztalomban van. – Nem tudok megszólalni. Henry néz rám.

– Mikor? – kérdezem. Henry a fejét rázza. – Hónapok? Hetek? Napok?

– Nem tudom, Clare. – Tudja, tudom, hogy tudja.

– Megnézted a gyászjelentést, igaz? – mondom. Henry habozik, aztán bólint. Nyitom a szám, hogy újra megkérdezzem, de félek.

NAPOK, DE LEHET HOGY CSAK ÓRÁK

2006. december 24., péntek

(Henry 43, Clare 35 éves)

HENRY: Korán ébredek, olyan korán, hogy a hálószoba szinte kék a majdnem hajnali fényben. Fekszem az ágyban, figyelem Clare mély lélegzését, figyelem a Lincoln Avenue ritkás forgalmát, az egymásnak rikoltozó varjakat meg azt, ahogy a kazán kikapcsol. Fáj a lábam. Feltámaszkodom a könyökömre, az éjjeliszekrényen megtalálom a fájdalomcsillapítót, kiveszek kettőt, kólával öblítem le.

Visszacsúszom a takaró alá, az oldalamra fordulok. Clare hason alszik, két karja védekezőn a feje körül. A haja a takaró alatt. Bőséges hajkoronája nélkül Clare kisebbnek látszik. Gyermekkori önmagára emlékeztet, ugyanolyan egyszerűen alszik, mint kiskorában. Próbálok visszaemlékezni, láttam-e valaha is Clare-t gyerekként aludni. Rájövök, hogy soha. Albára gondolok. Változik a fény. Clare megmozdul, felém fordul, a másik oldalára. Nézem az arcát. Van néhány halvány vonal, a szemek meg a száj sarkában, amelyek arra utalnak egészen haloványan, hogy Clare lassan középkorú lesz. Sosem fogom látni azt az arcát, és ez nagyon fáj, azt az arcot, amellyel Clare tovább fog élni nélkülem, amelyet én soha nem fogok csókolni, amely egy olyan világba fog tartozni, amelyet nem fogok ismerni, csak mint Clare emlékezete, amely végképp és határozottan a múlthoz tartozik.

Ma van anyám halálának harminchetedik évfordulója. Ez alatt a harminchét év alatt mindennap gondoltam rá, vágytam utána, és apám, azt hiszem, szünet nélkül ugyanezt tette. Ha a szenvedélyes emlékezés fel tudná támasztani a halottakat, ő lenne a mi Eurüdikénk, feltámadna, mint egy női Lázár makacs halálából, hogy vigasztaljon minket. De semmi siránkozás sem tud hozzátenni egyetlen percet sem az életéhez, nem ad több szívverést, lélegzetet sem. Sóvárgásom csupán annyiban segített, hogy elvitt hozzá. Mi lesz, ha én elmegyek? Hogy hagyhatom itt?

Hallom, hogy Alba beszél az ágyában.

– Hé – mondja Alba. – Hé, Maci! Pszt, aludj. – Csend. – Apa? – Odapillantok Clare-re, felébredte. Nyugodt, alszik. – Apa!

Óvatosan kimászom az ágyból, kiszabadítom magam a takaróból, lemanőverezem magam a földre. Kimászom a hálószobából, végig a folyosón, Alba szobájába. Kuncog, amikor meglát. Morgók, mire megpaskolja a fejem, mintha kutya lennék. Ül az ágyban az összes plüssállata között.

– Húzódj odébb, Piroska. – Alba odébb húzódik, feltornázom magam az ágyra. Nagy hűhóval körém telepít néhány plüssállatot. Átkarolom és hátradőlök, ő meg az orrom elé tartja a Kék Mackót.

– Gumicukrot akar enni.

– A gumicukorhoz kissé korán van, Kék Mackó. Mit szólnál buggyantott tojáshoz pirítóssal?

Alba elhúzza a száját. Egyszerre mozdul a szája, a szemöldöke és az orra.

– Mackó nem szereti a tojást – jelenti be.

– Pszt. Mama alszik.

– Oké – suttogja hangosan Alba. – Mackó kék zselét akar. – Hallom, hogy Clare felnyög, és kezd kimászni az ágyból a másik szobában.

– Búzapehely? – próbálkozom. Alba megfontolja. – Barna cukorral?

– Oké.

– Akarod te elkészíteni? – Lecsúszom az ágyról.

– Igen. Lovagolhatok?

Habozom. A lábam nagyon fáj, és Alba immár nagyobb, semhogy ez a művelet fájdalommentes legyen, de mostanában semmit sem tudok megtagadni tőle.

– Persze. Ugorj fel. – Négykézláb állok. Alba a hátamra mászik, így megyünk ki a konyhába. Clare álmosan áll a mosogató mellett, nézi a kicsöpögő kávét. Odamászom hozzá, a fejem a térdéhez nyomom, ő pedig megfogja Alba karját, és felemeli a kislányt, aki mindvégig veszettül kacag. Bemászom a székembe. Clare mosolyogva kérdezi: – Mi lesz reggelire, szakácsok?

– Zselé! – visítja Alba.

– Mmm. Miféle zselé? Kukoricapehely-zselé?

– Neeeeem!

– Szalonnazselé?

– Dehogy! – Alba Clare-hez bújik, a haját húzza.

– Uh. Ezt ne csináld, drágám. Akkor csak zabpehely-zselé lehet.

– Búzapehely!

– Búzapehelyzselé, nyam-nyam. – Clare előveszi a barna cukrot, a tejet és a búzapelyhet. Leteszi őket a pultra, kérdőn néz rám. – És te? Omlettzselé?

– Ha te csinálod, igen. – Csodálom Clare ügyességét, úgy mozog a konyhában, mintha évek óta főzne. Jól meglesz nélkülem, gondolom, amint nézem, de tudom, hogy nem így lesz. Nézem, ahogy Alba összekeveri a tejet meg a búzapelyhet, és magam elé képzelem tízévesen, tizenöt évesen, húszévesen. Még egyáltalán nem volt elég. Még nem végeztem. Itt akarok lenni. Látni akarom őket, ölelni akarom őket, élni akarok…

– Apa sír – súgja Clare-nek Alba.

– Mert az én főztömet kell ennie – mondja Clare, és kacsint rám, és nevetnem kell.

SZILVESZTER ESTE, KETTŐ

2006. december 31., vasárnap

(Clare 35, Henry 43 éves) (este 7.25)

CLARE: Bulit rendezünk! Henry eleinte vonakodott, de mostanra már teljesen beletörődött. A konyhaasztalnál ül, mutatja Albának, hogy kell sárgarépából meg retekből virágokat kivágni. Meg kell mondanom, hogy nem voltam egészen tisztességes: Alba előtt dobtam be a témát, aki nagyon izgatott lett, és Henry képtelen lett volna csalódást okozni neki.

– Óriási lesz, Henry. Meghívunk mindenkit, akit ismerünk.

– Mindenkit? – kérdezte mosolyogva.

– Mindenkit, akit kedvelünk – helyesbítettem. Így aztán napokig én takarítottam, Henry és Alba pedig süteményeket sütöttek (bár a tészta fele Alba szájába vándorol, ha nem figyelünk). Tegnap Charisse-szel elmentünk a fűszereshez, és vettünk mártogatókat, burgonyapelyheket, kenyérre való kencéket, mindenféle zöldséget és sört és bort és pezsgőt, színes kis falatkákba szúrható fogpiszkálókat, arany nyomású, Boldog újévet feliratú papírszalvétát, hozzá illő papírtányérokat, és Isten tudja, még mi mindent. Most az egész háznak olyan szaga van, mint a frissen sütött húsgolyóknak meg a nappaliban gyorsan fonnyadó karácsonyfának. Itt van Alicia, éppen a borospoharakat mossa el.

Henry rám pillant.

– Hé, Clare, mindjárt jönnek a vendégek. Menj zuhanyozni!

Az órámra pillantok, és látom, hogy igaza van. Be a zuhany alá, hajmosás, hajszárítás, aztán bugyi, melltartó, harisnya és fekete báli ruha, magas sarkú cipő, egy cseppnyi parfüm és rúzs, egy utolsó pillantás a tükörbe (meghökkentnek látszom), aztán vissza a konyhába, ahol eléggé furcsa kép fogad: Alba a kék bársonyruhájában, Henry a lyukas, piros flanelingében és szakadt farmerjában.

– Te nem öltözöl át?

– Ó… de. Persze. Segítesz, jó? – Betolom a hálószobába.

– Mit akarsz felvenni? – A fiókokban kutatok gatya és zokni után.

– Mindegy. Válassz te. – Henry kinyújtja a kezét, és becsukja a hálószoba ajtaját. – Gyere ide.

Abbahagyom a szekrény átvizsgálását, Henryre nézek. Befékezi a tolókocsit, átlendül az ágyra.

– Nincs idő – mondom.

– Úgy van. Pontosan. Hát ne vesztegessük fecsegésre. – A hangja nyugodt és parancsoló. Bezárom az ajtót.

– Tudod, most öltöztem fel…

– Pszt. – Kitárja a karját, és én megadom magam, leülök mellé, és akaratlanul az ugrik be, hogy még egyszer utoljára.

(este 8.05)

HENRY: Akkor szólal meg a csengő, amikor éppen a nyakkendőmet kötöm.

– Jól nézek ki? – kérdezi idegesen Clare. Jól néz ki, rózsás és bájos, és ezt meg is mondom neki. Előjövünk az előszobából, Alba pedig rohan ajtót nyitni.

– Nagyapa! Nagyapa! Kimy!

Apám leveri a havat a csizmájáról, és lehajol, hogy megölelje Albát. Clare megcsókolja apa mindkét orcáját. Apa cserébe átnyújtja neki a kabátját. Alba a karácsonyfához tereli Kimyt, mielőtt az levehetne a kabátját.

– Hello, Henry – mondja apa mosolyogva, fölém hajolva, és hirtelen belém nyilall: ma éjjel le fog peregni előttem az egész életem. Meghívtunk mindenkit, aki számít nekünk. Itt lesz apa, Kimy, Alicia, Gomez, Charisse, Philip, Mark és Sharon meg a srácok, Gram, Ben, Helen, Ruth, Kendrick és Nancy meg a gyerekeik, Roberto, Catherine, Isabelle, Matt, Amelia, Clare művészbarátai, az én barátaim a könyvtár szakról, Alba barátnőinek a szülei, Clare műkereskedője, még Celia Attley is, mert Clare ragaszkodott hozzá… Akik hiányozni fognak, azok véglegesen akadályoztatva vannak: anyám, Lucille, Ingrid… Jaj, Istenem. Segíts.

(este 8.20)

CLARE: Gomez és Charisse úgy rontanak be, mint a kamikaze pilóták.

– Hé, Könyvtáros, sosem lapátolod el a havat a járdáról? Henry a homlokára csap.

– Tudtam, hogy valamit elfelejtettem.

Gomez egy szatyornyi CD-t ejt Henry ölébe, aztán kimegy lapátolni. Charisse nevet, és követ a konyhába. Nagy üveg orosz vodkát vesz elő, és beteszi a mélyhűtőbe. Halljuk, hogy Gomez a „Hadd havazzon „-t énekli, amint a ház mellett lapátol.

– A srácok hol vannak? – kérdezem Charisse-t.

– Leraktuk őket anyámnál. Szilveszter van; úgy gondoltuk, a nagymamánál jobban fognak szórakozni. Meg aztán nem szeretnénk piásan mutatkozni előttük, tudod? – Erre nem is gondoltam; utoljára Alba fogamzása előtt rúgtam be. Alba szalad be a konyhába, Charisse lelkesen megöleli. – Hé, kicsi lány! Hoztunk neked karácsonyi ajándékot!

Alba rám néz.

– Bontsd ki nyugodtan. – Picike manikűrkészlet, még színtelen körömlakk is van hozzá. Alba teljesen odavan. Oldalba bököm, és eszébe jut.

– Köszönöm, Charisse néni.

– Használd egészséggel, Alba.

– Eredj, mutasd meg apának – mondom, és Alba elszalad a nappali felé. Kidugom a fejem a folyosóra, és látom, hogy Alba izgatottan magyaráz Henrynek, aki az ujjait nézegeti, mintha azon tűnődne, manikűröztessen-e. – Nagy sikere van – mondom Charisse-nek.

Mosolyog.

– Kicsi koromban ez volt a mániám. Kozmetikus akartam lenni.

Nevetek.

– De nem ment a tanulás, így aztán képzőművész lettél.

– Megismerkedtem Gomezzal, és megértettem, hogy még soha senki nem döntötte meg a burzsoá kapitalista nőgyűlölő testületi irányítórendszert azzal, hogy bedauerolta a haját.

– Persze azzal sem kényszerítettük térdre, hogy műtárgyakat adtunk el.

– A magad nevében beszélj, barátnőm. Egyszerűen szépségőrült vagy, ennyi az egész.

– Beismerem. – Bemegyünk az ebédlőbe, és Charisse kezdi megrakni a tányérját. – Szóval most min dolgozol? – kérdezem tőle.

– Számítógépvírusok mint művészet.

– Ó. – Jaj, ne. – És ez nem törvénybe ütköző?

– Így nem. Csak megtervezem őket, aztán a vírust megfestem, aztán kiállítom. Nem hozom a vírusokat forgalomba.

– De más megteheti.

– Persze. – Charisse gonoszul vigyorog. – Remélem, meg is teszik. Gomez kinevet, de ezek a kis festmények komoly kellemetlenséget tudnának okozni a Világbanknak, Bili Gatesnek meg azoknak a disznóknak, akik ATM gépeket gyártanak.

– Sok szerencsét. Mikor lesz a kiállítás?

– Májusban. Majd küldök meghívót.

– Jó, amikor megkapom, a vagyonunkat átváltom aranyra, és palackozott vízbe fektetem.

Charisse nevet. Megjön Catherine és Amelia, hát nem beszélünk tovább a világanarchia művészeten keresztül témáról, inkább egymás ruháját csodáljuk.

(este 8.50)

HENRY: A ház tele legközelibb ismerőseinkkel, a legkedvesebbekkel, nagy részüket utoljára a műtét előtt láttam. Leah Jacobs, Clare műkereskedője tapintatos és kedves, de nehezen viselem a szánakozó pillantását. Celia azzal lep meg, hogy egyenesen odajön hozzám és kezet nyújt. Kezet fogunk és azt mondja: – Sajnálom, hogy így látlak.

– Hát te istenien nézel ki – mondom, mert így igaz. A haja magasra van tornyozva, fénylő, kék ruhát visel.

– Aha – mondja azon a mézesmázos hangján Celia. – Jobban szerettem, amikor még komisz volt, és utálhattam azt a vigonya, fehér lényét.

Nevetek.

– Ó, a régi szép idők. Kutat a retiküljében.

– Ezt igen régen találtam Ingrid holmija között. Gondoltam, hátha kell Clare-nek. – Celia egy fényképet ad át. Rólam készült, valószínűleg 1990 táján. A hajam hosszú és nevetek, az Oak Street Beachen állok, ing nélkül. Nagyon jó kép. Nem emlékszem, mikor készítette Ingrid, de az Ingriddel töltött időből már sok minden kiesik.

– Aha, biztosan örül majd neki. Mementó ment. – Visszaadom Celiának a képet.

Celia éles pillantást vet rám.

– Még nem halott, Henry DeTamble.

– De már nincs messze. Celia nevet.

– Nos, ha előbb ér a pokolba, mint én, foglaljon nekem egy helyet Ingrid mellett.

Hirtelen sarkon fordul, és elindul megkeresni Clare-t.

(este 9.45)

CLARE: A gyerekek sokat szaladgáltak, és a kelleténél több kaját ettek, így most álmosak és nyűgösek. Colin Kendrickkel találkozom a folyosón, és megkérdezem, nem akarna-e szundítani egy kicsit; azt feleli igen ünnepélyesen, hogy fenn szeretne maradni a felnőttekkel. Meghat az udvariassága és tizennégy éves kori szépsége, a szégyenlőssége velem szemben, akit születése óta ismer. Alba és Nadia Kendrick nem ilyen visszafogottak.

– Mamaaa – visítja Alba –, azt mondtad, hogy fennmaradhatunk!

– Biztosan nem akartok aludni egy kicsit? Éjfél előtt aztán felébresztenélek.

– Neeeeem.

Kendrick hallja ezt a párbeszédet, én vállat vonok, ő meg nevet.

– A Fékezhetetlen Páros. Oké, lányok, menjetek szépen Alba szobájába, és játsszatok csendben egy kicsit.

Morogva eloldalognak. Tudjuk, hogy perceken belül vidáman játszanak majd.

– Örülök, hogy látlak, Clare – mondja Kendrick, miközben Alicia mellénk sodródik.

– Hé, Clare. Elegem van apából. – Követem Alicia tekintetét, és látom, hogy Isabelle-nek udvarol. – Ki az?

– Jaj, Istenem. – Nevetek. – Isabelle Berk. – Kezdem felvázolni Aliciának Isabelle drákói szexuális szokásait. Szinte fulladozunk a röhögéstől.

– Nagyon jó, tökéletes. Jaj, hagyd abba – mondja Alicia.

Hisztérikus nevetésünk odavonzza Richardot.

– Mi olyan mulatságos, bella donnas? Kuncogva rázzuk a fejünk.

– Az Apa-kép párosodási szokásain mulatnak – mondja Kendrick. Richard bólint, tetszik neki a dolog, majd Alicia tavaszi koncertjeiről érdeklődik. Elmennek a konyha felé, közben Bukarestről és Bartókról beszélnek. Kendrick még mindig mellettem áll, mondani akar valamit, amit nem akarok hallani. El akarok menni, de megfogja a karom.

– Várj, Clare… – Várok. – Sajnálom – mondja.

– Semmi baj, David.

Bámulunk egymásra. Kendrick csóválja a fejét, cigarettát keres.

– Ha bármikor eljönnél a laborba, megmutatnám, min dolgozom Alba érdekében…

Körülnézek, Henryt keresem. Gomez éppen bemutatja Sharonnak a nappaliban, hogyan kell rumbázni. Szemlátomást mindenki jól érzi magát, de Henryt sehol sem látom. Legalább negyvenöt perce nem láttam, és erős késztetést érzek, hogy megkeressem, hogy megbizonyosodjak róla, hogy jól van, hogy itt van.

– Bocsáss meg – mondom Kendricknek, akin látszik, hogy folytatná a beszélgetést. – Majd máskor. Nyugodtabb körülmények között.

Kendrick bólint. Nancy Kendrick jelenik meg a nyomában Colinnal, és ez amúgy is lehetetlenné teszi a témát. Lelkesen beszélgetni kezdenek a jégkorongról, én pedig elmenekülök.

(este 9.48)

HENRY: A házban nagyon meleg van, le kell hűlnöm, ezért a zárt elülső tornácon ülök. A hó most már sűrűn és sebesen hull, betakarja az összes autót és bokrot, meglágyítja kemény vonalaikat, elfojtja a közlekedés zaját. Gyönyörű este van. Kinyitom a tornác és a nappali közötti ajtót.

– Hé, Gomez.

Máris üget felém, kidugja a fejét.

– Igen?

– Menjünk ki.

– Rohadt hideg van kinn.

– Kifelé, elpuhult agg városatya!

A hangomban van valami, amitől engedelmes lesz.

– Jól van, jól van, egy perc. – Eltűnik, és pár perc múlva jön, hozza a kabátom, az övé rajta van. Éppen bele akarok bújni a kabátomba, amikor odakínálja a laposüvegét.

– Nem, köszönöm.

– Vodka, szőrös lesz tőle a melled.

– Ópiumszármazékokkal nem ideális.

– No igen. Milyen gyorsan felejt az ember. – Gomez áttol a nappalin. A lépcső tetején kiemel a tolókocsiból, a hátára vesz, mint egy gyereket, mint egy majmot, és máris odakinn vagyunk, a hideg csontig hatol. Érzem Gomez izzadságában az alkoholt. Valahol, Chicago sópárás ragyogásán túl, csillagok vannak.

– Elvtárs.

– Hm?

– Köszönet mindenért. Te voltál a legjobb… – Nem látom az arcát, de érzem, ahogy Gomez megdermed ruháinak rétegei alatt.

– Mit beszélsz?

– Értem szól a harang, Gomez. Eljött az időm. A játéknak vége.

– Mikor?

– Nemsokára.

– Mennyire nemsokára?

– Nem tudom – hazudom. Nagyon-nagyon hamar. – Mindegy. Csak azt akartam mondani neked… tudom, hogy néha csak nyűg voltam (Gomez nevet), de nagyszerű volt (szünetet tartok, mert majdnem elsírom magam), igazán nagyszerű volt (és csak állunk itt, megszólalni nem tudó két hím amerikai, előttünk lebeg megfagyott leheletünk, visszatartva a lehetséges szavakat). – Végül azt mondom, Menjünk be!, és bemegyünk. Amint Gomez gyengéden visszatesz a tolókocsiba, egy pillanatra megölel, aztán súlyos léptekkel elmegy, és nem néz vissza.

(este 10.15)

CLARE: Henry nincs a nappaliban, amely tele van elszánt emberek kis csoportjával, akik táncolni akarnak a lehető legképtelenebb módokon a Squirrel Nut Zippersre. Charisse és Matt valami csacsacsaszerűt ropnak, Roberto pedig igazán lelkesen lejt Kimyvel, aki elegánsan és kitartóan valami foxtrottot jár. Gomez otthagyta Sharont Catherine kedvéért, aki sikoltozik, amikor Gomez megpörgeti, és nevet, amikor Gomez megáll rágyújtani.

Henry nincs a konyhában, amelyet Raoul és James és Lourdes meg a többi művészbarátaim kerítettek hatalmukba. Olyan szörnyű történetekkel szórakoztatják egymást, amelyeket műkereskedők követtek el művészek ellen és fordítva. Lourdes Ed Kienholtz történetét mondja el, aki kinetikus szobrot készített, amely nagy lyukat fúrt műkereskedője értékes íróasztalába. Mind gonoszul nevetnek. Megfenyegetem őket az ujjammal.

– Meg ne halljon titeket Leah – ugratom őket.

– Hol van Leah? – kiáltja James. – Fogadni mernék, hogy neki is van egy jó pár sztorija… – Elmegy megkeresni a műkereskedőmet, aki éppen Markkal konyakozik a lépcsőn.

Ben teát főz. Egy cipzáras zacskó van nála mindenféle szagos füvekkel, ezekből gondosan kimérve tesz egy teatojásba, azt pedig egy bögre gőzölgő vízbe ereszti.

– Nem láttad Henryt? – kérdezem tőle.

– De, most beszéltem vele. Az elülső tornácon van. – Ben rám néz. – Kicsit aggódom érte. Nagyon szomorúnak látszik. Úgy látszott… – Ben elhallgat, olyan mozdulatot tesz, mint aki azt mondja, Lehet, hogy tévedek – bizonyos pácienseimre emlékeztetett, akik nem számítanak már túlságosan hosszú itt-tartózkodásra… – Összeszorul a gyomrom.

– Nagyon depressziós, amióta a lába…

– Tudom. De úgy beszélt, mint aki felszállni készül a rögtön induló vonatra, tudod, azt mondta nekem… – Ben lehalkítja amúgy is nagyon halk hangját, alig hallom, amit mond –, azt mondta, szeret, és köszöni… úgy értem, pasik nem szoktak ilyet mondani, ha arra számítanak, hogy még van hátra, tudod? – Ben szeme könnyes a szemüveg mögött, én pedig megölelem, és így állunk egy percig, karjaim között Ben ösztövér teste. Körülöttünk az emberek fecsegnek, nem vesznek tudomást rólunk. – Nem akarok túlélni senkit – mondja Ben. – Miután iszom ezt a rémséget, és általában én vagyok a nyavalyás mártír tizenöt éve, azt hiszem, kiérdemeltem, hogy minden ismerősöm elvonuljon a koporsóm előtt és azt mondja, „Méltósággal halt meg”. Vagy valami ilyesmit. Számítok Henryre, hogy majd Donne-t idézi, „Halál, ne légy büszke, te ostoba anyabaszó”. Gyönyörű lesz.

Nevetek.

– Hát ha Henrynek nem sikerülne, majd megyek én. És utánozni fogom Henryt. – Felhúzom az egyik szemöldököm, felemelem az állam, elmélyítem a hangom. – „Egy rövid álom után örök életre ébredünk, Es a halál ott ül majd a konyhában gatyában hajnali háromkor, s az előző heti keresztrejtvényt fejti… „– Ben elneveti magát. Megcsókolom sápadt, puha arcát, és megyek tovább.

Henry egyedül ül a tornácon a sötétben, nézi a hóesést. Egész nap jóformán ki sem pillantottam, most veszem észre, hogy órák óta kitartóan havazik. Hóekék csörömpölnek a Lincoln Avenue-n, a szomszédaink a járdájukat takarítják. Bár a tornác zárt, mégis hideg van.

– Gyere be – mondom. Henry mellett állok, nézem, amint egy kutya ugrándozik a hóban. Henry átkarolja a derekam, fejét a csípőmhöz szorítja.

– Bárcsak meg tudnánk állítani az időt – mondja. Ujjaimmal a hajába túrok. Keményebb és sűrűbb, mint amilyen régen volt, mielőtt megőszült. – Clare – mondja.

– Henry.

– Itt az idő… – Elhallgat.

– Micsoda?

– Itt az… én…

– Istenem. – Leülök a díványra Henryvel szemben. – De… ne. Csak… maradj. – Erősen szorítom a kezét.

– Már megtörtént. Hadd ülök melléd. – Kilendíti magát a tolókocsiból a díványra. Lefekszünk a hideg huzatra. Vékony ruhámban vacogok. A házban emberek nevetnek, táncolnak. Henry átkarol, melegít.

– Miért nem mondtad? Miért hagytad, hogy meghívjam ezt a sok embert? – Nem akarok haragudni, de haragszom.

– Nem akarom, hogy egyedül légy… azután. És búcsút akartam mondani mindenkinek. Jó volt, egy nagy végső hurrá… – Némán fekszünk egy darabig. Némán hull a hó.

– Hány óra?

Az órámra nézek.

– Tizenegy múlt pár perccel. – Jaj, Istenem. Henry elvesz egy takarót a másik székről, beletekerjük magunkat. Ezt nem hiszem el. Tudtam, hogy ez el fog jönni, hamarosan, előbb-utóbb el kell jönnie, de most már itt van, és mi csak fekszünk itt, várakozva…

– Jaj, miért nem lehetünk valamit? – súgom Henry nyakába.

– Clare… – Henry ölel. Becsukom a szemem.

– Állítsd le! Ne hagyd, hogy megtörténjen! Változtasd meg!

– Jaj, Clare. – Henry hangja halk, ránézek, és a szemében könnyek csillognak a hóról visszaverődő fényben. Arcomat Henry vállához szorítom. Simogatja a hajam. Sokáig így maradunk. Henry izzad. Az arcára teszem a kezem, érzem, hogy lázas.

– Hány óra?

– Majdnem éjfél.

– Félek. – Karom a karjára, lábam a lábára fonom. Lehetetlen elhinni, hogy Henry, aki annyira valóságos, az én szerelmem, ez az igazi test, amelyet minden erőmmel magamhoz szorítok, valaha is eltűnhet.

– Csókolj meg!

Megcsókolom Henryt, és aztán egyedül vagyok, a takaró alatt, a díványon, a hideg tornácon. Még mindig havazik. Odabenn elhallgat a lemez, Gomez hangját hallom.

– Tíz! Kilenc! Nyolc! – Aztán mindenki együtt: – Hét! Hat! Öt! Négy! Három! Kettő! Egy! Boldog újévet! – és durran egy pezsgősdugó, és mindenki egyszerre kezd beszélni, és valaki azt mondja: – Hol van Henry és Clare? – Odakinn az utcán valaki eldob egy petárdát. A kezembe hajtom a fejem, és várok.

III.

TANULMÁNY A VÁGYAKOZÁSRÓL

Negyvenharmadik éve. Kis idejének vége. Az ő ideje –

Aki látta a Végtelent a dolgok fakó bőrének számtalan

Repedésén át, és belehalt.

A. S. Byatt: Birtoklás

Lassan követte, hosszú időn át,

mintha útjában akadály állna;

s mégis: mintha, miután általlépte azt,

többé menni nem kéne, s repülne.

Részlet Rainer Maria Rilke:

Megvakulni című verséből

1984. október 27, szombat/2007, január 1., hétfő

(Henry 43, Clare 35 éves)

HENRY: Az ég fakó, és a magas, száraz fűbe zuhanok legyen meg gyorsan, és amint megpróbálok csendben maradni, puskalövés hallatszik a távolból, bizonyára semmi köze hozzám, de nem: a földhöz vágódom, a hasamra nézek, amely kinyílt, mint egy gránátalma, belek és vér levese ömlik ki testem táljából; egyáltalán nem fáj ez nem lehet helyes, de csak csodálni tudom bensőmnek ezt a kubista vízióját valaki fut, csak egyet akarok, látni Clare-t, mielőtt a nevét kiáltom Clare, Clare, és Clare fölém hajol, sírva, és Alba azt suttogja: – Apa…

– Szeretlek…

– Henry…

– Örökké…

– Jaj, Istenem, jaj, Istenem…

– Világunk elég…

– Nem!

– És időnk…

– Henry!

CLARE: A nappaliban teljes a mozdulatlanság. Mindenki mozdulatlanul, dermedten áll, lenéz ránk. Billie Holiday énekel, aztán valaki leállítja a CD-t, és csend van. A földön ülök, fogom Henryt. Alba mellette guggol, a fülébe sugdos, rázza. Henry bőre meleg, a szeme nyitva, valahová mögém néz, a teste nehéz a karomban, nagyon nehéz, sápadt bőre feltépve, mindenütt vörös, felhasított hús keretezi a vér titkos világát. Dajkálom Henryt. A szája sarkában vér. Letörlöm. A közelben petárdák robbannak.

– Azt hiszem, hívnunk kell a rendőrséget – mondja Gomez.

MEGSEMMISÜLÉS

2007. február 2., péntek

(Clare 35 éves)

CLARE: Egész nap alszom. Neszek töltik be a házat – kukásautó a mellékutcában, eső, a hálószoba ablakát karistoló faág. Alszom. Szilárdan lakom az alvást, akarom, irányítom, kirekesztem az álmokat, megtagadom, megtagadom. Az alvás most a szerelmesem, a feledésem, az ópiumom, az amnéziám. A telefon egyre csörög. Kikapcsoltam a készüléket, amelyik Henry hangján válaszol. Délután van, éjszaka, reggel. Minden erre az ágyra szűkült le, erre a vég nélküli szendergésre, amely a napokból egyetlen napot csinál, megállítja az időt, megnyújtja és összesűríti az időt olyannyira, hogy már nincs értelme.

Néha elhagy az alvás, és ilyenkor azt mímelem, hogy Etta jött ébreszteni, mert iskolába kell mennem. Lassan és mélyen lélegzem. A szemem mozdulatlan a szemhéjam mögött, az agyam mozdulatlan, és látva ezt a tökéletes mását, nemsokára megjön az Alvás, hogy egyesüljön hasonmásával.

Néha felébredek, és nyúlok Henryért. Az alvás elmos minden különbséget: akkor és most; halott és élő. Túl vagyok az éhségen, túl vagyok a hiúságon, túl vagyok a törődésen. Reggel megpillantottam magam a fürdőszobatükörben. A bőröm akár a papír, nyúzott vagyok, sárga, karikás Szemű, csapzott hajú. Halottnak látszom. Nem akarok semmit.

Kimy ül az ágy lábánál.

– Clare? – mondja. – Megjött Alba az óvodából… nem jöhetne be köszönni? – Alba kis keze simogatja az arcom.

A szememből könny szivárog. Alba letesz valamit, a hátizsákját? a hegedűtokját? a földre, és Kimy azt mondja: – Vedd le a cipőd, Alba – és akkor Alba bemászik mellém az ágyba. Magára húzza a karom, a fejét az állam alá nyomja. Sóhajtok, és kinyitom a szemem. Alba alvást mímel. Nézem vastag, fekete szempilláját, széles száját, sápadt bőrét; gondosan lélegzik, szorítja a csípőm erős kezével, ceruzaforgács, hegedűgyanta és samponszaga van. Megcsókolom a feje búbját. Alba kinyitja a szemét, és ekkor annyira hasonlít Henryre, hogy alig bírom elviselni. Kimy feláll, és kimegy a szobából.

Később felkelek, lezuhanyozom, Kimyvel és Albával vacsorázom az asztalnál. Ülök Henry íróasztalánál, miután Alba lefeküdt, nyitogatom a fiókokat, kiveszem a levélpapírkötegeket, és olvasni kezdek.

Ez a levél halálom esetén nyitandó fel.

2006. december 10.

Clare, egyetlenem!

Amikor ezt írom, az íróasztalomnál ülök a hátsó hálószobában, és a műtermedet nézem a kék esti hóval borított kerten át, minden fényes és ropogós a jégtől, és nagyon csendes. Azoknak a téli estéknek az egyike ez, amikor minden egyes dolog hidegsége lelassítani látszik az időt, mint a homokóra szűk közepe, amelyen át maga az idő folyik, de lassan, nagyon lassan. Azt a nagyon ismerős érzést érzem, hogy kívül vagyok az időn, de szinte sosincs másképp, lebegek az időn, erőfeszítés nélkül úszom a felszínén, mint valami kövér úszónő. Ma este, egyedül a házban (Alicia koncertjén vagy a Szent Lucában) hirtelen elfogott a vágy, hogy levelet írjak neked. Egyszeriben úgy éreztem, hagynom kell valamit azutánra. Most úgy vélem, rövid az idő. Úgy érzem, minden tartalékom, energiából, gyönyörből, kitartásból megfogyatkozott, lecsökkent. Nem érzem magam képesnek, hogy tovább bírjam. Tudom, hogy tudod.

Ha olvasod ezt, valószínűleg halott vagyok. (Azért mondom, hogy valószínűleg, mert sosem lehessen tudni, milyen körülmények állnak elő; ostobaságnak és fontoskodásnak tetszik úgy bejelentenem önnön halálomat, mint megmásíthatatlan tényt.) Erről az én halálomról – remélem, egyszerű volt és tiszta és egyértelmű. Remélem, nem okozott túlságosan nagy zűrzavart. Sajnálom. (Ez úgy hangzik, mintha öngyilkosságra készülnék. Különös.) De te tudod: te tudod, hogy ha maradhattam volna, ha folytathattam volna, ragaszkodtam volna minden egyes másodperchez: bármi volt is, ez a halál, te tudod, hogy jött és elvitt, ahogyan manók a kisgyermeket.

Clare, újra el akarom mondani neked, hogy szeretlek. A szerelmünk volt a fonal a labirintusban, a háló a kötéltáncos alatt, az egyetlen valódi ebben az én különös életemben, amiben bízhattam. Ma este úgy érzem, hogy a szerelmemnek ebben a világban nagyobb a sűrűsége, mint jómagámnak: mintha itt maradhatna utánam is, és körülvehetne, megtarthatna, ölelhetne.

Gyűlölöm a gondolatát is, hogy vársz. Tudom, hogy egész életedben vártál rám, és sosem tudhattad, egy-egy várakozás mennyi ideig tart. Tíz perc, tíz nap. Egy hónap. Micsoda megbízhatatlan férj voltam én, Clare, mint egy tengerész, Odüsszeusz a tornyosuló hullámokon, néha agyafúrt, máskor csupán az istenek játékszere. Kérlek, Clare. Miután meghaltam. Ne várj többé, légy szabad. Rólam – rejts mélyen önmagádba, aztán lépj ki a világba és élj. Szeresd a világot és benne önmagad, mozogj benne úgy, mintha nem mutatna semmi ellenállást, mintha a világ lenne a természetes közeged. Az élet, amelyet én adtam neked, tetszhalál. Nem azt akarom mondani, hogy nem tettél semmit. Szépséget és értelmet teremtettél a művészeteddel és Albát, aki bámulatos, és számomra: számomra te voltál minden.

Miután meghalt, a mamám teljesen felemésztette apámat. Anyám nem ezt akarta. Apám életének minden percére anyám hiánya nyomta rá a bélyegét, egyetlen cselekedetének sem maradt dimenziója, mert nem volt ott anyám, hogy hozzá mérhesse. Fiatal koromban nem értettem, de most tudom, hogyan lehet jelen a hiány, mint egy sérült ideg, mint egy sötét madár. Ha nekem kellene tovább élnem nélküled, tudom, hogy képtelen lennék rá. De remélem, magam előtt látom, ahogy a tehertől mentesen mész tovább, a hajad ragyog a napban. Ezt nem a szememmel láttam, hanem a képzeletemmel, amely képeket alkot, amely mindig úgy akart lefesteni téged, hogy ragyogsz; de mindenképpen remélem, hogy ez a látomás valóra válik.

Clare, még valamit utoljára, amit haboztam elmondani neked, mert babonásan félek, hogy ha elmondom, nem történik meg (tudom: ostobaság), és azért is, mert éppen az imént biztattalak, hogy ne várj, és ettől talán hosszasabban várakoznál, mint bármikor azelőtt. Mégis elmondom, mert szükséged lehet valamire, azután.

A múlt nyáron Kendrick várójában ültem, amikor egyszeriben egy sötét folyosón találtam magam egy ismeretlen házban. Egy halom kalocsni közepébe pottyantam, és esőszag volt. A folyosó végén fényt láttam egy ajtó körül, ezért nagyon halkan az ajtóhoz mentem és benéztem. A szoba fehér volt, vakítóan bevilágította a reggeli napfény. Az ablaknál, nekem háttal egy nő ült korallpiros kardigánban, hosszú, ősz haja a hátát verdeste. Mellette egy asztalon egy csésze tea volt. Valami apró neszt okozhattam, vagy megérzett maga mögött… megfordult, meglátott, és én is megláttam őt, és te voltál az, Clare, te voltál öregasszonyként, a jövőben. Édes volt, Clare, kimondhatatlanul édes hozzád jönni mintegy a halálból, hogy megöleljelek, hogy lássam mindazokat az éveket az arcodon. Nem mondok többet, hogy elképzelhesd, hogy begyakorolatlanul éld meg, amikor eljön, mert el fog jönni. Újra látni fogjuk egymást, Clare. Addig pedig élj, teljes életet, légy jelen a világban, amely olyan gyönyörű.

Sötét van már, és nagyon fáradt vagyok. Szeretlek, mindörökké. Az idő semmi.

Henry

DASEIN

2008. július 12., szombat

(Clare 37 éves)

CLARE: Charisse elvitte Albát és Rosát és Maxet és Joe-t görkorcsolyázni a Rainbóba. Odafurikázom hozzájuk Albáért, de Charisse késik. Gomez nyit ajtót egy szál törülközőben.

– Bújj be – tárja ki az ajtót. – Kérsz kávét?

– Naná. – Követem a kaotikus nappalin át a konyhába. Leülök az asztalhoz, amely még tele van a reggeli után maradt piszkos edénnyel, annyi helyet csinálok, hogy letehessem a könyököm. Gomez téblábol, kávét főz.

– Régen láttalak.

– Sok a dolgom. Albának mindenféle különórái vannak, én fuvarozom mindenhová.

– Művészi tevékenység? Csináltál valamit? – Gomez csészét és csészealjat tesz elém, kávét tölt. Tej és cukor van az asztalon, kiszolgálom magam.

– Nem.

– Ó. – Gomez a konyhapultnak dől, két keze a csészéjén. A haja sötét a víztől, hátra van nyalva. Eddig sosem vettem észre, hogy kopaszodik. – Őfelsége fuvarozásán kívül csinálsz valamit?

Mit csinálok ? Várok. Gondolkodom. Ülök az ágyunkon a kezemben Henry egyik régi, kockás ingével, amelynek még mindig Henry-illata van, és mélyen beszívom a szagát. Hajnali kettőkor sétálni megyek, amikor Alba mélyen alszik, hosszú sétákat teszek, hogy kifáradjak és tudjak aludni. Beszélgetek Henryvel, mintha itt lenne velem, mintha látna az én szememmel, gondolkodna az én agyammal.

– Nem sokat.

– Hmm.

– És te?

– Hiszen tudod. Városi tanácsnokság. Játszom a családapát. A szokásos.

– Ó. – Kortyolom a kávét. A mosogató fölötti órára pillantok. Fekete macskát formáz: ide-oda jár a farka, mint az inga, nagy szeme mozdul minden farokmozdulatra, hangosan ketyeg. 11.45 van.

– Ennél valamit? Megrázom a fejem.

– Nem, köszönöm. – Az asztalon lévő maradványok alapján Gomez és Charisse sárgadinnyét, rántottát és pirítóst reggeliztek. A gyerekek Lucky Charmst, Cheeriost és még valamit mogyoróvajjal. Az asztal egy huszonegyedik századi családi reggeli régészeti rekonstrukciója.

– Jársz valakivel? – Felnézek, és Gomez még mindig a pultnak dőlve áll, még mindig állmagasságban tartja a csészéjét.

– Nem.

– Miért nem?

Nem a te dolgod, Gomez.

– Eszembe se jutott.

– Pedig juthatna. – A csészéjét a mosogatóba teszi.

– Miért?

– Szükséged van valami újra. Valaki újra. Nem üldögélhetsz egész életedben, arra várva, hogy Henry felbukkanjon.

– Dehogynem. Majd meglátod.

Gomez két lépéssel ott terem. Lehajol, a fülemhez.

– Sosem hiányzik… ez? – Belenyal a fülembe. Igen, hiányzik.

– Menj innen, Gomez – sziszegem, de nem húzódom el. A székhez szegez az ötlet. Gomez felemeli a hajam, a tarkómat csókolja.

Jöjj hozzám, ól Jöjj hozzám!

Becsukom a szemem. Kezek húznak fel a székről, gombolják ki a blúzom. Nyelv a nyakamon, a vállamon, a mellbimbómon. Vakon nyújtom a kezem, és frottírt érintek, lehull a törülköző. Henry. Kezek gombolják a farmerem, lehúzzák, hátradöntenek a konyhaasztalra. Valami a földre hull, fémesen. Étel és evőeszköz, egy tányér félköre, dinnyehéj a hátamon. A lábam szétnyílik. Nyelv a pinámban.

– Óóó… – A réten vagyunk. Nyár van. Egy zöld takaró. Most ettünk, még a számban érzem a dinnye ízét. A nyelv szabadon hagyja az űrt, amely nedves és nyitott. Kinyitom a szemem; fél pohár narancslét látok. Becsukom a szemem. Henry farkának határozott, kitartó lüktetése bennem. Igen. Nagyon türelmesen vártam, Henry. Tudtam, hogy előbb-utóbb visszajössz. Igen. Bőr a bőrön, kéz a mellen, be-ki tapadó ritmus mélyebbre igen, ó…

– Henry…

Minden megáll. Egy óra ketyeg hangosan. Kinyitom a szemem. Gomez néz le rám, megbántottan? dühösen? egy pillanat múlva már kifejezéstelen arccal. Autó ajtaja csapódik. Felülök, leugrom az asztalról, rohanok a fürdőszobába. Gomez bedobja utánam a ruháimat.

Öltözködés közben hallom, hogy Charisse meg a gyerekek bejönnek az ajtón.

– Mama? – kiáltja kacagva Alba.

– Rögtön jövök! – kiáltom vissza. Állok a rózsaszín-fekete csempés fürdőszoba nem túlságosan erős fényében, nézem magam a tükörben. Cheerios van a hajamban. A tükörképem elveszettnek és sápadtnak látszik. Megmosom a kezem, az ujjaimmal próbálok fésülködni. Mit csinálok? Mivé hagytam válni magam?

Es jön valamiféle válasz: Most te vagy az utazó.

2008. július 26., szombat

(Clare 37 éves)

CLARE: Albának az a jutalma, amiért türelmes volt a galériában, ahol Charisse-szel művészetet néztünk, hogy elvisszük Ed Debevic turisták által kedvelt éttermébe. Amint belépünk, mintha 1964-ben járnánk. A Kinks szól teljes hangerővel, és mindenütt feliratok:

„A jó vendég még többet rendel!”

„Kérem, beszéljen világosan, amikor rendel.”

„A kávénk annyira jó, hogy magunk isszuk meg!”

Ma szemlátomást lufiállatnap van; egy fényes, lila öltönyös úr egy tacskót teker ballonokból Albának, aztán átalakítja kalappá, és Alba fejébe nyomja. Félórát állunk sorban, és Alba egyáltalán nem nyafog; nézi, hogyan flörtölnek egymással a pincérek meg a pincérnők, némán vizslatja a többi gyerek ballonállatait. Végre asztalhoz kísér minket egy pincér, akinek vastag szarukeretes szemüvege és SPAZ feliratú névtáblácskája van. Charisse meg én kinyitjuk az étlapot, próbálunk valami ehetőt találni a Sajtos Sült Krumpli meg a fasírtok között. Alba egyre csak a turmix szót kántálja. Amikor ismét megjelenik Spaz, hirtelen rájön a szégyenlőség, úgy kell rávenni, hogy elmondja, mogyoróvajas turmixot szeretne (meg egy kis adag sült krumplit, mert, mondom neki, túlságosan dekadens dolog kizárólag turmixot ebédelni). Charisse sajtos makarónit rendel, én pedig egy BLT-t. Mihelyt Spaz távozik, Charisse ismét kántálni kezd.

– Ül fenn egy fán Spaz és Alba, és Spaz Albát csókolgatja… – és Alba becsukja a szemét, befogja a fülét, rázza a fejét, és mosolyog. Egy BUZZ névtáblácskás pincér fel-alá vonul a pult előtt, és Bob Seger I Love That Old Time Rock and Roll című dalára tátog.

– Utálom Bob Segert – mondja Charisse. – Nem hiszem, hogy kellett neki több mint harminc másodperc, hogy megírja ezt a nótát.

A turmix magas pohárban érkezik hajlékony szívószállal meg egy fémsékerrel, amelyben az a turmix van, ami már nem fért a pohárba. Alba feláll inni, lábujjhegyen áll, hogy a lehető legjobb szögből ihassa a mogyoróvajas turmixot. Ballondakszli kalapja folyton a homlokába csúszik, zavarja a műveletben. Rám néz sűrű, fekete pilláin át, és úgy hátratolja a ballonkalapot, hogy már csak a statikus elektromosság tartja a fején.

– Mikor jön haza apa? – kérdezi. Charisse olyan hangot ad, mint amikor az ember orrába szalad a Pepsi, köhögni kezd, én meg ütöm a hátát, amíg nem int, hogy hagyjam abba.

– Augusztus 29-én – mondom Albának, aki tovább szürcsöli a turmixot, Charisse pedig szemrehányón néz rám.

Később a kocsival megyünk a Lake Shore Drive-on; én vezetek, Charisse a rádiót babrálja, Alba a hátsó ülésen alszik. Az Irving Parknál kimegyek, és Charisse megszólal:

– Alba nem tudja, hogy Henry meghalt?

– Dehogynem tudja. Látta – emlékeztetem Charisse-t.

– Akkor miért mondtad neki, hogy augusztusban hazajön?

– Mert hazajön. Ő maga adta meg nekem az időpontot.

– Ó. – Bár a szemem az úton, érzem, hogy Charisse bámul rám. – Nincs ebben valami… kísérteties?

– Alba szereti.

– És számodra?

– Én sosem látom őt. – Próbálok könnyed hangon beszélni, mintha nem kínozna a dolog igazságtalansága, mintha nem szégyellném sértődöttségem, amikor Alba beszámol a Henryvel való találkozásairól, miközben iszom minden szavát.

Én miért nem, Henry?, kérdezem tőle némán, amint rákanyarodom Charisse és Gomez játékokkal teleszórt autófelhajtójára. Miért csak Alba? De szokás szerint erre nincs válasz. Szokás szerint így van ez. Charisse megcsókol, kiszáll a kocsiból, józanul tart a bejárat felé, amely mintegy varázsütésre kinyílik, és ott áll Gomez és Rosa. Rosa ugrándozik, nyújt valamit Charisse felé, aki elveszi, és megöleli a kislányt. Gomez csak bámul rám, végül int. Visszaintegetek. Elfordul. Charisse és Rosa bementek. Az ajtó becsukódik.

Ülök ott, a behajtón, Alba alszik a hátsó ülésen. Varjak sétálnak a pitypang fertőzte füvön. Henry, hol vagy? A kormányra hajtom a fejem. Segíts. Senki sem felel. Egy perc elteltével beindítom a motort, kitolatok, és elindulok csendes, várakozó otthonunk felé.

1990. szeptember 3., szombat

(Henry 27 éves)

HENRY: Ingrid meg én nem találjuk a kocsit, és részegek vagyunk. Részegek vagyunk, és sötét van, és mentünk már fel és le és előre és hátra, és kocsi sehol. Kibaszott Lincoln Park. Biztos elvontatták. Bassza meg.

Ingrid pipa. Előttem megy, és az egész háta, még a csípője mozgása is pipa. Mindez az én hibám. Kibaszott Park West mulató. Mi a fenének kellett a mulatót ebbe a flancos Lincoln Parkba rakni, ahol az ember nem hagyhatja ott a kocsiját tíz másodpercig, mert a szakik rögtön elvontatják az odújukba, és csámcsognak rajta…

– Henry.

– Mi az? .

– Megint itt az a kislány.

– Milyen kislány?

– Akit már láttunk. – Ingrid megáll. Odanézek, ahová mutat. A kislány egy virágbolt ajtajában áll. Valami sötétet visel, így csak a fehér arcát meg a meztelen lábát látom. Hét-nyolc éves lehet; túlságosan kicsi ahhoz, hogy éjjel egyedül mászkáljon. Ingrid odamegy a kislányhoz, aki közönyösen néz rá.

– Jól vagy? – kérdezi a kislánytól Ingrid. – Elvesztél? A kislány rám néz, úgy válaszol.

– El voltam veszve, de már rájöttem, hol vagyok. Köszönöm szépen – teszi hozzá udvariasan.

– Hazavigyünk? Haza tudnánk vinni, ha sikerülne megtalálnunk a kocsit. – Ingrid a kislány fölé hajol. Az arca talán harminc centire lehet a kislányétól. Ahogy közelebb megyek, látom, hogy a kislányon férfiszéldzseki van. Egészen a bokájáig ér.

– Nem, köszönöm. Amúgy is nagyon messze lakom. – A kislánynak hosszú, fekete haja és döbbenetes, sötét szeme van; a virágbolt sárga fényében úgy fest, mint egy Viktória-korabeli gyufaárus lány vagy DeQuincy Annje.

– Hol a mamád? – kérdezi Ingrid.

– Otthon. – Rám mosolyog. – Nem tudja, hogy itt vagyok.

– Megszöktél? – kérdezem.

– Nem – mondja, és nevet. – Apukámat kerestem, de azt hiszem, túlságosan korán jöttem. Majd visszajövök később. – Átfurakodik Ingrid mellett, idejön hozzám, megragadja a zakómat, maga felé húz. – A kocsi az utca túloldalán van – súgja.

– Köszönöm… – kezdem, és a kislány gyorsan egy puszit nyom az arcomra, amely a fülem mellett landol, aztán elszalad a járdán, talpa csattog a betonon, én meg csak nézek utána. Ingrid némán száll be az autóba. Végül én szólalok meg.

– Ez különös volt. Ingrid felsóhajt.

– Henry, okos fickó létedre néha nagyon sötét tudsz lenni – mondja, és egyetlen szó nélkül kitesz a lakásom előtt.

1979. július 29., vasárnap

(Henry 42 éves)

HENRY: Valamikor a múltban vagyok. A Lighthouse Beachen ülünk Albával. Tízéves. Én negyvenkettő. Mindketten időutazunk. Meleg este van, július vagy augusztus lehet. Rajtam farmer meg egy fehér póló van, egy csicsás North Evanstoni kúriából loptam őket; Albán rózsaszínű hálóing van, egy idős hölgy szárítóköteléről csente. Túlságosan hosszú neki, ezért a térdénél felkötöttük. Az emberek egész délután furán néztek ránk. Azt hiszem, nem úgy festünk, ahogyan egy mindennapi apa és lánya a tengerparton. De ez a legtöbb, amit tehetünk; úsztunk, homokvárat építettünk. Hotdogot és sült krumplit vettünk a parkolóban táborozó vándorárustól. Nincs se takarónk, se törülközőnk, így aztán homokosak, vizesek és kellemesen fáradtak vagyunk, ülünk és nézzük, amint kisgyerekek szaladnak be és ki a hullámok játékát követve, és nagy, butus kutyák futnak utánuk. A nap lemenőben van a hátunk mögött, nézzük a vizet.

– Mesélj valamit – bújik hozzám Alba. Olyan hideg, mint a kihűlt laska.

Átölelem.

– Mit meséljek?

– Valami jót. Magadról és mamáról, amikor mama kislány volt.

– Hmm. Oké. Egyszer volt…

– Mikor egyszer?

– Mindig egyszer. Nagyon régen és az imént.

– Mindkettő?

– Igen, mindig mindkettő.

– Hogyan lehet mindkettő?

– Akarod, hogy meséljek, vagy sem?

– Akarom…

– Rendben van. Egyszer régen a mamád egy nagy házban élt egy rét mellett, és a réten volt egy tisztásnak nevezett hely, ahol játszani szokott. Egy szép napon a mamád, aki picike lány volt még, a haja nagyobb volt, mint ő maga, kiment a tisztásra, és ott volt egy férfi…

– Ruhátlanul!

– Anyaszült meztelenül – helyeselek. – És miután a mamád adott neki egy fürdőlepedőt, amely véletlenül nála volt, hogy a férfinak legyen mit viselnie, a férfi elmagyarázta, hogy időutazó, és a mamád valamilyen okból hitt neki…

– Mert igaza volt!

– No igen, de a mamád ezt nem tudhatta! Mindenesetre hitt a férfinak, és később volt olyan csacsi, hogy hozzámenjen feleségül, és most itt vagyunk.

Alba gyomron öklöz.

– Mondd el rendesen – követeli.

– Úúú. Hogy mondhatnék bármit is, ha így versz? He? Alba hallgat. Aztán megszólal.

– Hogy lehet, hogy sosem látogatod meg mamát a jövőben?

– Nem lehet, Alba. Ha képes lennék rá, ott lennék. – Az ég kékje egyre mélyebb, a víz kezd visszahúzódni, jön az apály. Felállók, a kezem nyújtom Albának, felsegítem. Ahogy ott áll, a homokot söpri a hálóingéről, botorkálva felém indul, azt mondja, „GM”, és eltűnik, és én ott állok a parton a kezemben egy nedves hálóinggel, és a fogyatkozó fényben nézem Alba karcsú lábnyomait.

ÚJJÁSZÜLETÉS

2008. december 4., csütörtök

(Clare 37 éves)

CLARE: Hideg, ragyogó reggel van. Kinyitom a műterem ajtaját, lerázom a csizmámról a havat. Kinyitom a zsalugátereket, felnyomom a fűtést. Felteszem a kávét. Állok az üres térben a műterem közepén, körülnézek.

Kétévi por és csend borít mindent. Az aprító tiszta és üres. A merítőkeretek takaros halomban, érintetlen dróttekercsek az asztalon. Mindenféle festékek, ecsetekkel teli üvegek, szerszámok, könyvek; minden úgy van, ahogyan hagytam. A falra tűzött vázlatok megsárgultak, felpöndörödtek. Leszedem és a papírkosárba dobom őket.

Leülök a rajzasztalomhoz, becsukom a szemem.

Szélfútta faágak karistolják a ház oldalát. A mellékutcában latyakos hólében csobban egy kocsi kereke. A kávéfőző sziszegve és gurgulázva köpi az utolsó cseppeket a kannába. Kinyitom a szemem, megborzongok, összébb húzom vastag kardigánom.

Amikor ma reggel felébredtem, késztetést éreztem, hogy idejöjjek. Olyan volt, mint a kéjvágy rohama: randevú a régi szeretőmmel, a művészettel. De most itt ülök, és várom, hogy… valami… eljöjjön hozzám, de nem jön. Kinyitok egy fiókot, kiveszek egy indigóval festett papírlapot. Súlyos és kissé durva, mélykék, és az érintése akár a fémé. Az asztalra fektetem. Állok, és nézem egy ideig. Kiveszek pár darab puha, fehér pasztellt, méricskélem őket a tenyeremben. Aztán leteszem őket, és kávét töltök. Kinézek az ablakon a ház hátuljára. Ha Henry itt volna, talán az íróasztalánál ülne, talán visszanézne rám az íróasztala fölötti ablakból. Vagy Scrabble-t játszana Albával, vagy képregényeket nézegetne, vagy levest főzne ebédre. Kortyolgatom a kávét, és próbálok arra gondolni, hogy az idő visszafordult, próbálom eltörölni a különbséget a most és az akkor között. Csak az emlékezetem tart itt. Idő, hadd tűnjek el. Akkor az, amit a jelenlétünkkel elválasztunk, összejöhet.

Állok a papírlap előtt, a kezemben fehér pasztell. A papír nagy, és a közepénél kezdem, a papír fölé hajolva, pedig tudom, hogy a rajztáblánál kényelmesebb lenne. Kimérem az alakot fél életnagyságban: itt a fejtető, az ágyék, a láb sarka. Felvázolok egy fejet. Nagyon könnyedén, emlékezetből: üres szemek, itt, a fej középpontjában, hosszú orr, kissé nyitott, ívelt száj. A szemöldökök meglepődve ívelnek fel: ó, te vagy az. A hegyes áll és a lekerekített állkapocs, a magas homlok és az alig látszó fülek. Itt a nyak, a vállak, amelyek két karban folytatódnak, amelyek védekezőn kulcsolódnak össze a keblek előtt, itt a legalsó borda, a telt has, gömbölyű csípő, kissé hajlott láb, lefelé mutató lábfej, mintha az alak a levegőben lebegne. A mérési pontok mintha csillagok lennének a papír indigó éjszakájában; az alak egy csillagkép. Feltüntetem a fontosabb pontokat, és az alak háromdimenzióssá válik, üvegedénnyé. Gondosan megrajzolom a vonásokat, megalkotom az arc szerkezetét, kitöltőm a szemeket, amelyek döbbenten és egyszeriben életre kelve bámulnak rám. A haj végighullámzik a papíron, súlytalanul és mozdulatlanul lebeg, vonalas mintázata dinamikussá teszi a mozdulatlan testet. Mi más van még ebben az univerzumban, ezen a rajzon? Más csillagok, messze. Átkutatom a szerszámaimat, találok egy tűt. A rajzot felragasztom egy ablakra, és elkezdem a papírt parányi lyukakkal teleszurkálni, és minden tűszúrásból egy-egy nap lesz egy másik világrendszerben. És amikor már egy csillagokkal teli galaktikám van, kiszurkálom a figurát, amelyből most lesz igazán csillagkép, parányi fények hálózata. Nézem a hasonmásomat, ő pedig engem. A homlokára teszem az ujjam, és azt mondom neki, „Tűnj el”, de ő az, aki marad; én vagyok az, aki eltűnik.

MINDIG ÚJRA

2053. július 24., csütörtök

(Henry 43, Clare 82 éves)

HENRY: Egy sötét folyosón találom magam. A végén ajtó van, kissé nyitva, fehér fény árad ki körülötte. A folyosó tele van kalocsnikkal és esőkabátokkal. Lassan és halkan az ajtóhoz megyek, óvatosan benézek a szobába. Délelőtti fény tölti be a szobát, ez eleinte fáj, de amint a szemem hozzászokik, látom, hogy a szobában egyszerű faasztal áll az ablak közelében. Egy nő ül az asztalnál, szemben az ablakkal. A könyökénél teáscsésze. Odakinn van a tó, a hullámok kifutnak a partra, majd visszahúzódnak, megnyugtató ez az ismétlődés, amely pár perc múlva már olyan, mint a nyugalom. A nő mozdulat nélküli. Van benne valami ismerős. Az asszony öreg; a haja teljesen ősz, ritkásan és hosszan borul a hátára, öregasszonyosan domborodik púpja. Korallszínű pulóver van rajta. Vallanak íve, testtartásának merevsége azt sugallja, olyan ember ül itt, aki nagyon fáradt, és magam is nagyon fáradt vagyok. Áthelyezem a testsúlyom az egyik lábamról a másikra, megcsikordul a padló; az asszony megfordul, meglát, és az arca hirtelen átalakul: csupa öröm; megdöbbenek; ez Clare, Clare öregen!, és ő jön felém, nagyon lassan, és a karomba veszem.

2053. június 14., hétfő

(Clare 82 éves)

CLARE: Ma reggel minden tiszta; a vihar letört ágakat hagyott a kertben, rögtön ki fogok menni, és felszedegetem: a part egész homokját egyenletes takaróként terítette újra a vihar az eső nyomaival itt-ott megszórva, és az ölbenyíló kommelinák hajladoznak és csillognak a reggel hétórai fényben. Az ebédlőasztalnál ülök egy csésze teával, nézem a vizet, figyelek. Várok.

A mai nap nemigen különbözik más napoktól. Hajnalban kelek, nadrágot és pulóvert veszek, megfésülködöm, pirítóst készítek meg teát, leülök nézni a tavat, és azon tűnődöm, vajon eljön-e ma. Nemigen különbözik ez sem a sok-sok másik alkalomtól, amikor elment, én meg vártam, csak abban, hogy most utasítást kaptam: ezúttal Henry biztosan el fog jönni, valamikor. Néha magam sem tudom, hogy ez a készenlét, ez a várakozás nem akadályozza-e, hogy a csoda megtörténjen. De nincs más választásom. Ő jön, és én itt vagyok.

… Odüszeuszban erősebb vágy ébredt zokogásra,

lelkének-kedves feleségét sírva karolta.

Mint ahogy úszóknak nagy örömre tűnik föl a szép föld,

kiknek jófalu bárkáját széttörte Poszeidón,

míg a viharban szállt dagadó hullámon, az árban:

s úszva a szárazföldre csupán kevesen szabadulnak,

míg beborítja a sós víz szennye egészen a testük,

s boldogan érnek a partra, a vészből megmenekülve:

Pénelopé is ilyen nagy örömmel nézte a férjét,

Drága fehér karját a nyakáról vissza se vonta.

Homérosz Odüsszeiájából.

Fordította Devecseri Gábor

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Az írás magánjellegű dolog. Nézni unalmas, élvezetet jobbára csak maga az alkotója talál benne. Ezért nagy hálával és megilletődéssel szeretnék köszönetet mondani mindenkinek, aki segített megírnom és kiadnom Az időutazó felesége című kötetemet.

Köszönet Joseph Regalnek, amiért igent mondott, és bevezetett a publikálás fortélyaiba. Hatalmas volt. Köszönet a MacAdam/Cage kiváló munkatársainak, kivált Anika Streitfeldnek, a szerkesztőmnek a türelemért, az odafigyelésért és az aprólékos munkáért. Nagy öröm együtt dolgozni Dorothy Carico Smithszel, Pat Walshsal, David Poindexterrel, Kate Nitzével, Tom White-tal és John Grayjel. Szintén köszönet Melanie Mitchellnek, Amy Stollnak és Tasha Reynoldsnak. Hálás köszönet Howard Sandersnek és Caspian Dennisnek.

Sok mindennel támogatott a Ragdale Alapítvány. Köszönet kiváló stábjának, különösen Sylvia Brownnak, An-ne Hughesnak, Susan Tilletnek és Melissa Moshernak. Es köszönet az Illinois Állami Művészeti Tanácsnak és Illinois állam adófizetőinek, akik 2000-ben prózaírói ösztöndíjat biztosítottak nekem.

Köszönet a Newberry Könyvtár egykori és jelenlegi könyvtárosainak és személyzetének: dr. Paul Gehlnek, Bart Smithnek és Margaret Kulisnak. Az ő nagylelkű segítségük nélkül Henrynek a Starbucksban kellett volna dolgoznia. Köszönetet szeretnék mondani az Evanston Közkönyvtár információján dolgozóknak is, amiért türelmesen válaszoltak összes félnótás kérdésemre.

Köszönet a papírkészítőknek, akik türelmesen megosztották velem tudásukat: Marylin Swardnak és Andrea Petersonnak.

Köszönet Roger Carlsonnak a Bookman's Alley könyváruházból a sokévi örömteli könywadászatért és Steve Kaynek a Vintage Vinyl hanglemezboltból, amiért mindent előkerített, amit meg akartam hallgatni. És köszönet Carol Prieto első osztályú ingatlanügynöknek.

Hálás köszönet mindazoknak a barátoknak, rokonoknak és kollégáknak, akik olvasták, bírálták és hozzáadták szakértelmüket, név szerint: Lyn Rosen, Danea Rush, Jonelle Niffenegger, Riva Lehrer, Lisa Gurr, Robert Vladova, Melissa Jay Craig, Stacey Stern, Ron Falzone, Mercy Henry, Josie Kearns, Caroline Preston, Bili Frederick, Bert Menco, Patrícia Niffenegger, Beth Niffenegger, Jonis Agee, és a 'Haladó Regény' osztályának tagjai, Iowa City, 2001.

Köszönet Paula Campbellnek, aki a könyv francia nyelvű részleteinek megírásában nyújtott segítséget.

Külön köszönet Alan Larsonnak, akinek töretlen optimizmusa követendő példaként állt előttem.

Végül és elsősorban köszönet Christopher Schnebergernek: vártam rád, és most itt vagy.

TARTALOM

ELŐHANG

I. AZ IDŐN KÍVÜLI EMBER

ELSŐ TALÁLKOZÁS, EGY

MINDENNEK VAN EGY KEZDETE

ELSŐ TALÁLKOZÁS, KETTŐ

TÚLÉLÉSI GYAKORLATOK

A VÉGE UTÁN

KARÁCSONY ESTE, EGY

KARÁCSONY ESTE, KETTŐ

EGYÉL – VAGY TÉGED ESZNEK MEG

KARÁCSONY ESTE, HÁROM

OTT VAGY OTTHON, AHOL LEHAJTHATOD A FEJED

SZÜLETÉSNAP

JOBB ÉLET DROGOKKAL

FORDULÓPONT

VÁR REÁM A JÓ NÁSZNÉP

II. EGY CSEPP VÉR EGY TÁLKA TEJBEN

HÁZASÉLET

KÖNYVTÁRI SCIENCE FICTION

EGY NAGYON KICSI CIPŐ

EGY

KETTŐ

KÖZJÁTÉK

SZILVESZTER ÉJJEL, EGY

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

BABAÁLMOK

HÉT

ALBA. BEMUTATÁS HELYETT

SZÜLETÉSNAP

TITOK

TECHNIKAI NEHÉZSÉGEK

A HALÁL TERMÉSZETE

SZÜLETÉSNAP

TITOK

A MONROE STREET-I GARÁZSBAN TÖRTÉNT

SZÜLETÉSNAP

EGY KELLEMETLEN JELENET

A MONROE STREET-I GARÁZSBAN TÖRTÉNT

TÖREDÉKEK

A LÁB ÁLMAI

MINDENNEK ELJÖN AZ IDEJE

NAPOK, DE LEHET HOGY CSAK ÓRÁK

SZILVESZTER ESTE, KETTŐ

III. TANULMÁNY A VÁGYAKOZÁSRÓL

MEGSEMMISÜLÉS

DASEIN

ÚJJÁSZÜLETÉS

MINDIG ÚJRA

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Table of Contents

ELŐHANG

I. AZ IDŐN KÍVÜLI EMBER

ELSŐ TALÁLKOZÁS, EGY

MINDENNEK VAN EGY KEZDETE

ELSŐ TALÁLKOZÁS, KETTŐ

TÚLÉLÉSI GYAKORLATOK

A VÉGE UTÁN

KARÁCSONY ESTE, EGY

KARÁCSONY ESTE, KETTŐ

EGYÉL – VAGY TÉGED ESZNEK MEG

KARÁCSONY ESTE, HÁROM

OTT VAGY OTTHON, AHOL LEHAJTHATOD A FEJED

SZÜLETÉSNAP

JOBB ÉLET DROGOKKAL

FORDULÓPONT

VÁR REÁM A JÓ NÁSZNÉP

II. EGY CSEPP VÉR EGY TÁLKA TEJBEN

HÁZASÉLET

KÖNYVTÁRI SCIENCE FICTION

EGY NAGYON KICSI CIPŐ

EGY

KETTŐ

KÖZJÁTÉK

SZILVESZTER ÉJJEL, EGY

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

BABAÁLMOK

HÉT

ALBA. BEMUTATÁS HELYETT

SZÜLETÉSNAP

TITOK

TECHNIKAI NEHÉZSÉGEK

A HALÁL TERMÉSZETE

SZÜLETÉSNAP

TITOK

A MONROE STREET-I GARÁZSBAN TÖRTÉNT

SZÜLETÉSNAP

EGY KELLEMETLEN JELENET

A MONROE STREET-I GARÁZSBAN TÖRTÉNT

TÖREDÉKEK

A LÁB ÁLMAI

MINDENNEK ELJÖN AZ IDEJE

NAPOK, DE LEHET HOGY CSAK ÓRÁK

SZILVESZTER ESTE, KETTŐ

III. TANULMÁNY A VÁGYAKOZÁSRÓL

MEGSEMMISÜLÉS

DASEIN

ÚJJÁSZÜLETÉS

MINDIG ÚJRA

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS