Kim Stanley Robinson: Aurora

Copyright © 2015 by Kim Stanley Robinson

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2015

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kim Stanley Robinson: Aurora

Orbit, Hachette Book Group, USA, 2015

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978-615-5522-60-4 (epub)

ISBN: 978-615-5522-61-1 (mobi)

Agave Könyvek

Műfaj: science fiction

első fejezet

LÁNY A CSILLAGHAJÓN

Freya és az apja vitorlázni mennek. Az új lakásuk a Hosszú-tó nyugati végén lévő kikötőre néz. A kikötőben egy sor kis hajó horgonyoz, amelyeket az emberek szabadon elvihetnek, és a szél majdnem minden délután erősen fúj a tó felől. – Valószínűleg ezért hívják ezt a várost Apportnak – mondja Badim, miközben lesétálnak, hogy kihajózzanak az egyik kis vitorláson. – Mindig mi kapjuk a délutáni szél javát a tóról.

Úgyhogy azután, hogy elfoglaltak egy hajót, egyenesen bele kell lökniük a móló mellől a szélbe, és Badim az utolsó pillanatban ugrik bele, majd olyan feszesre húzza a vitorlát, hogy a hajó oldalra billen, ő azonban a hullámtörő fal tetején kanyargó kis sétány felé fordítja. Freya az utasításoknak megfelelően olyan szorosan tartja a kormányrudat, ahogyan csak bírja. A vitorlás megdől, továbbra is közvetlenül a magas hullámtörő fal felé tartanak, amíg majdnem bele nem ütköznek, ekkor Badim felkiált, hogy „Fordulunk!”, pont úgy, ahogy előre megmondta, mire Freya élesen elrántja a kormányrudat, és lebukik, miközben a vitorlarúd elzúg felette, és cirkálva elindulnak a másik irányba, a tó végén lévő szoros felé. A kis hajó nem tud élesen szembefordulni a széllel, magyarázza Badim, és dézsának nevezi, de szeretetteljesen. A vitorlás épphogy elég nagy kettőjüknek, és csak egy nagy vitorlája van egy akkora árbocon, amely Freya szemében jóval magasabbnak tűnik a jármű hosszánál.

Elég sokat kell krejcolniuk ahhoz, hogy kijussanak a kis öbölből a Hosszú-tó szélesebb részére. Nova Scotia ott terül el előttük: erdős dombság egy tó körül. Egészen a Hosszú-tó túlsó végéig ellátnak, ahol a hullámtörő fal a délutáni ködbe burkolózik. A domboldalak lombhullató fái őszi színekben pompáznak, sárgában, narancsban és vörösben a tűlevelűek zöldje között. Ez a legszebb évszak, szokta Badim mondani.

A vitorlájukba belekap a tó közepén végigsüvítő erősebb szél. A tó ezüstszínű a széllökések mentén. A kabin szél felőli oldalára lépnek, és eléggé kihajolnak ahhoz, hogy ellensúlyozzák a hajót a légmozgásban. Badim tud vitorlázni. Gyors mozdulatok a szélben, hol kihajolnak, hol behajolnak; a széllel táncolnak, ahogy Badim szokta mondani.

– Én nagyon jó ballaszt vagyok – mondja, miközben megbillenti egy kicsit a vitorlást, ahogy átlép. – Tudod, nem az a cél, hogy az árboc szögegyenesen álljon, hanem hogy egy kicsit belehajoljon a szélbe. Ugyanez a helyzet a vitorlával is, nem szabad olyan feszesre húzni, amennyire csak tudod, hanem dudorodjon egy kicsit, hogy a szél minél jobban körbefújhassa. Érezni fogod, hogy mikor jó.

– Nézd a vizet, Badim, az ott egy cicamancs?

– Jó szemed van, az egy cicamancs. Készüljünk fel rá, hogy mindjárt vizesek leszünk!

A tó felszínén megvillan egy tükörszilánknyi görbe hullám, amely gyorsan közeledik feléjük, és amikor lecsap rájuk a széllökés, amely a cicamancsot is okozta, a hajó erősen megdől. Ők belehajolnak, és a vitorlás előrezökken, becsapódik a szembejövő hullámokba, és nagy fröccsenésekkel átcsapódik rajtuk, a vizüket rájuk permetezi. Badim szerint a Hosszú-tó vizének olyan íze van, mint a tésztának.

A negyvenedik krejc után (Badim azt állítja, hogy számolta őket, de a mosolya arról árulkodik, hogy nem) csak nagyjából egy kilométerrel vannak beljebb a Hosszú-tavon. Ideje megfordulni, és egyenesen visszasuhanni hátszéllel a kikötőbe. Megfordulnak, és egyszeriben úgy tűnik, mintha alig fújna a szél: a hajó elcsendesedik, elöl megduzzad a vitorla, és oldalt is, ahogy Badim kiereszti a vásznát, a kis dézsa szaggatott lökésekkel suhan előre, és mintha lassabban menne. Nézik, ahogy a hullámok háta elhagyja őket. A víz ekkor már kékebb, és mélyebbre lelátnak benne, néha a tó fenekét is megpillantják. A víz bugyborékol és fortyog, a hajó esetlenül húz, mindent egybevetve úgy érzik, mintha keményen dolgoznának, de semmi perc alatt visszaérnek az otthoni öbölbe, és abból, ahogyan a többi móló és a sétány mellett elszáguldanak, egyértelműen látszik, hogy milyen gyorsak. Megpillantják a saját feléjük közeledő mólójukat, és most, az öbölben már újra érzik, ahogy elsüvít mellettük a szél, és hallják, ahogy a hullámok elsöpörnek a hajó mellett, majd apró, tajtékos tarajokban megtörnek.

– Ajaj – szólal meg Badim, miközben kihajol, hogy a duzzadt vitorla elé lásson. – A vitorlával a másik oldalon kellett volna visszajönnöm a kikötőbe! Nem tudom, hogy képes leszek-e visszafordulni, takkolni egyet, és jó irányban visszatérni.

De már majdnem ott vannak a mólónál. – Van időnk? – kérdezi Freya.

– Nincs! Rendben, kapaszkodj, fogd meg a kormányrudat, és tartsd úgy, ahogy most van, én meg előremegyek, kiugrok a mólóra, és elkapom a hajót, mielőtt elmész mellettem! Húzd be a fejed, le ne üssön a vitorlarúd!

Ekkor már egyenesen a móló sarka felé tartanak, Freya lebukik az ülésbe, és erősen szorítja a kormányrudat, a hajó orra pedig becsapódik a móló sarkába, még Badim ugrása közben, aki elterül a mólón, hangos reccsenés hangzik fel ott, ahol a vitorlarúd találkozik az árboccal, a vitorlás megdől és megpördül a móló körül, a vitorla féktelenül csattog az árboc elején, a vitorlarúd ugyanolyan lazán leng ide-oda. Badim feltápászkodik, és áthajol a móló széléről, hogy elkapja a hajó kartávolságnyira lévő orrát, majd kénytelen elterülni a mólón, és meg kell kapaszkodnia. A hajó forogni kezd a szélben, és egyenesen szembefordul vele, a vitorla vadul pörög, és Freyának le kell buknia alá, de mivel a vitorlarúd leesett az árbocról, be kell ugrania a kabinba, ha ki akarja kerülni.

– Jól vagy? – kiabál oda Badim. Az arcuk csak egy-két méterre van egymástól, és döbbent arckifejezése elég ahhoz, hogy Freya elnevesse magát.

– Jól vagyok – nyugtatja meg. – Mit csináljak?

– Gyere fel az orrba, és ugorj ki a mólóra. Tartalak.

És erre szükség is van, mert a hajó még mindig szélirányba próbál haladni, de immár háttal, és a tó sekély részében. A sétányon álló emberek őket bámulják.

Freya kiugrik Badim mellé. A lökés miatt a vitorlás majdnem lerántja Badimot a mólóról, aki a térdét olyan pózban támasztja egy cölöp mögé, hogy Freyának fájdalmasnak tűnik, és valóban megfeszülnek az arcizmai. A lány a hajó után nyúl, hogy közelebb segítse, Badim pedig így szól: – Ne akadjon be az ujjad a hajó és a móló közé!

– Nem fog – válaszolja Freya.

– Le tudsz nyúlni az orrba a kötélért?

– Azt hiszem.

Badim összeszedi minden erejét, közelebb húzza a hajót, Freya messzire kihajol, és elkapja a hajó orrában egy fémkarikán keresztülszaladó kötelet. Kihúzza a kötelet a vitorlásból, és megkerüli vele a cölöpöt, majd Badim gyorsan kikapja a kezéből, és segít még néhányszor áthurkolni.

Ott fekszenek a mólón egymás arcába bámulva, elkerekedett szemekkel.

– Összetörtük a hajót! – mondja Freya.

– Tudom. Jól vagy? – kérdezi Badim.

– Igen. És te?

– Én jól vagyok. Egy kicsit szégyellem magam. És segítenem kell majd megjavítani ezt a vitorlarudat. De azt kell mondjam, ez egy nagyon gyenge láncszem.

– Mehetünk még vitorlázni máskor is?

– Igen! – Badim megöleli, és együtt nevetnek. – Legközelebb ügyesebbek leszünk. Az a lényeg, hogy a vitorlával a másik oldalon jöjjünk be ide, hogy a móló oldalához tudjunk kanyarodni, egyszerűen belesimulva a szélbe, oldalról, majd az utolsó pillanatban szembeforduljunk a széllel, és elkapjuk a mólót, miközben lelassulunk a szembeszélben. Ez előbb is eszembe juthatott volna.

– Devi haragudni fog?

– Nem. Örülni fog, hogy mindketten sértetlenek vagyunk. Ki fog nevetni engem. És ő tudni fogja, hogyan lehet megerősíteni a rögzítést az árboc és a vitorlarúd között. És ha már itt tartunk, jobb lenne, ha utánanéznék, hogy hogy hívják azt az izét. Biztos vagyok benne, hogy van valami neve.

– Mindennek van valami neve!

– Igen, azt hiszem, ez így van.

– És mivel az az izé eltört, szerintem egy kicsit dühös lesz. Badim erre nem mond semmit.

•

Az az igazság, hogy Freya anyja mindig dühös. A legtöbb ember előtt ezt elég jól el tudja titkolni, de Freya mindig látja rajta. Egyértelműen észrevehető abból, ahogyan megfeszíti a száját; és gyakran kiált fel halkan, türelmetlenül, de csendben, mintha mások nem is hallanák. „Mi van?” – kérdezi a padlótól vagy a faltól, majd úgy megy tovább, mintha nem is mondott volna semmit. És persze nagyon gyorsan be tud gurulni, mármint egy pillanat alatt. És abból is látszik, ahogyan esténként lerogy a székébe, és komoran bámulja a Földről érkező adást.

Miért nézed, kérdezte meg tőle egyszer Freya.

Nem tudom, válaszolta az anyja. Valakinek néznie kell.

Miért?

Az anyja szája sarka megfeszült, a karját Freya vállára tette, az orrán beszisszent egy nagy levegő, majd kiszállt egy sóhaj.

Nem tudom.

Ekkor Freya anyja megremegett, még sírni is elkezdett, de hamar erőt vett magán, és abbahagyta. Freya értetlenül meredt a monitoron rohangáló szorgos kis alakokra. Devi és Freya, amint a tíz évvel korábbi földi életet bemutató monitort bámulják.

•

Ezen az estén Freya és Badim hazaértek, és berobbantak az új lakásba. – Összetörtük a hajót! Eltörtük az izét!

– A libanyakat – teszi hozzá Badim, miközben egy futó mosolyt vet Freyára. – Az kapcsolja össze a vitorlarudat az árboccal, de nem túl erős.

Devi szórakozottan végighallgatja őket, a fejét csóválja a vad történet hallatán. A monitor előtt eszegeti a salátáját. Amikor végez az evéssel, akkor is feszesek maradnak a hátsó állkapocsizmai. – Örülök, hogy jól vagytok – mondja. – Most folytatnom kell a munkát. Egy izé zajlik most a laborban.

– Biztos vagyok benne, hogy van neve is – jelenti ki Freya gőgösen.

Devi a mosoly halvány árnyéka nélkül végigméri, mire Freya összehúzza magát. Majd Devi már el is tűnt, visszament a laborba, Badim és Freya pedig összecsapják a kezüket, és a konyhában sürgölődnek, hogy elővegyék a gabonapelyhet és a tejet.

– Nem kellett volna azt a neves dolgot mondanom – jegyzi meg Freya.

– Az anyád messze földön híres az érdes modoráról – válaszolja az apja, miközben sokatmondóan felvonja a szemöldökét.

Az apjában semmiféle érdességet nem lehet találni, mint azt Freya is pontosan tudja. Egy alacsony, kerekded, kopaszodó férfi kutyaszemekkel és kedves, csendes hanggal, kellemes modorral és érdeklődő természettel. Badim mindig ott van, mindig jóindulatú. A hajó egyik legjobb orvosa. Freya imádja az apját, úgy kapaszkodik belé, mintha egy szikla lenne a mély vízben. Most is rajta lóg.

Badim összekócolja megzabolázhatatlan haját, amelyre annyira hasonlít Devié, és ugyanazt mondja Freyának, amit korábban is: – Neki nagyon nagy felelősség nyugszik a vállán, és csak nehezen tud más dolgokra gondolni, ellazulni.

– De minden rendben, ugye, Badim? Már majdnem ott vagyunk.

– Igen, már majdnem ott vagyunk.

– És minden rendben van.

– Igen, persze. Sikerülni fog.

– Akkor miért aggódik Devi annyira?

Badim egy kis mosollyal a szemébe néz. – Nos – válaszolja –, amennyire én látom, ennek két oka van. Először is, vannak dolgok, amelyek miatt lehet aggódni. Másodszor pedig, ő aggódós típus. Csak az segít neki, ha elmondhat dolgokat, és átbeszélheti őket, kibeszélheti őket magából. Nem igazán képes magában tartani semmit.

Freya nem annyira biztos ebben, mert nem sok ember van tisztában azzal, milyen dühös Devi. Ha mást nem is, ezt nagyon jól magában tudja tartani.

Ezt ki is mondja, és Badim bólint.

– Ügyes megfigyelés, ez tényleg így van. Ő nagyon jól magában tud tartani vagy figyelmen kívül tud hagyni dolgokat egészen egy bizonyos pontig, utána viszont ki kell engednie őket magából vagy így, vagy úgy. Mindannyian ilyenek vagyunk. Szóval, mi vagyunk a családja, bennünk megbízik, úgyhogy nekünk hagyja, hogy meglássuk, hogy érzi magát igazából. Nekünk pedig engednünk kell, hogy ezt tegye, hogy kibeszélje magából a dolgokat, hogy kimondja, amire gondol, hogy olyan lehessen, amilyen igazából. Ettől tudja utána folytatni az egészet. Ami jó, mert nekünk szükségünk van rá. Nem csak neked és nekem, bár persze nekünk is szükségünk van rá. De rá mindenkinek szüksége van.

– Mindenkinek?

– Igen. Szükségünk van rá, mert a hajónak szüksége van rá. – Badim elhallgat, sóhajt egyet. – Ezért olyan dühös.

•

Csütörtök, úgyhogy Freya Devivel együtt megy dolgozni ahelyett, hogy az óvodában töltené az idejét a kisgyerekekkel. Csütörtökönként Devinek szokott segíteni. Freya eteti meg a kacsákat és forgatja meg a komposztot, cseréli ki az elemeket és az izzókat időnként, amikor elérkezik a csere előre kijelölt időpontja. Devi mindenféle dologgal foglalkozik, igazából mindent Devi csinál. Ez általában azt jelenti, hogy a biomokban vagy a gerincben lévő gépekkel dolgozó emberekkel beszélget, monitorokat bámul velük együtt, majd beszélgetnek még egy kicsit. Amikor végez, megragadja Freya kezét, és magával húzza a következő találkozóra.

– Mi a baj, Devi?

Nagy sóhaj. – Már mondtam neked. Pár éve elkezdtük a fékezést, és ettől megváltoztak a dolgok a hajóban. A mi gravitációnk úgy keletkezik, hogy a hajó forog a gerince körül, és ez létrehoz egyfajta Coriolis-erőt is, egy kis spirális nyomást oldalról. De most lassulunk, és az egy újabb erő, bizonyos szempontból nagyjából ugyanakkora, mint a Coriolis-hatás, csak másik irányból hat, úgy hogy csökkenti. Nem is gondolná az ember, hogy ez ilyen sokat számít, de most olyan következményeit tapasztaljuk, amiket nem tudtak megjósolni. Annyi mindenre nem gondoltak, és annyi mindennek a megoldását ránk bízták.

– Ez jó, ugye?

Rövid nevetés. Devi mindig ugyanolyan hangokat ad: Freya fel tudja sorolni őket, amikor éppen ehhez van kedve, néha. – Lehet. Ha nem rossz, akkor jó. Mi nem tudjuk, hogyan kell ezt csinálni, menet közben tanuljuk meg. Lehet, hogy ez mindig mindennel így van. De mi most ebben a hajóban vagyunk, és nem tudunk belőle kiszállni, úgyhogy muszáj működnie. De ez a hajó tizenkét nagyságrenddel kisebb, mint a Föld, és ettől olyan különbségek jönnek létre, amelyeket az őseink soha nem gondoltak végig. Mesélj csak nekem a nagyságrendekről?

– Tízszer nagyobb. Vagy kisebb! – Freyának még időben eszébe jut ahhoz, hogy ne Devi mondja ki.

– Pontosan. Vagyis még egy nagyságrend is rengeteg, ugye? A tizenkettő, hát, az tizenkét nullát jelent a végén. Egybilliót. Az egy olyan szám, amelyet nem tudunk igazán elképzelni, túl nagy hozzá. Mi viszont most itt vagyunk, egy ekkora a hajóban.

– Aminek működnie kell.

– Igen. Annyira sajnálom. Nem lenne szabad téged terheljelek ezzel az egésszel. Nem akarlak megijeszteni.

– Nem ijedtem meg.

– Az jó. De meg kellett volna. Szóval, ebben áll az én nagy problémám.

– De mondd el, hogy miért.

– Nem akarom.

– Csak egy kicsit.

– Ó, már meséltem korábban. Mindig ugyanaz a baj. Idebent mindennek kiegyensúlyozott ciklusban kell folynia. Ez olyan, mint a libikókák a játszótéren. Létre kell jönnie egy egyensúlynak a növények és a levegő szén-dioxid-tartalma közötti libikókázásban. Nem kell mindig tökéletesen kiegyensúlyozva maradnia, de amikor az egyik oldala leér a földre, kell néhány láb a másik oldalon, hogy ismét fellendüljön. És nagyon sok libikóka van, és mindegyik más sebességgel jár fel-le. Úgyhogy nem engedhetünk meg magunknak olyan véletleneket, hogy az összes egyszerre érjen földet. Ezért folyamatosan figyelnünk kell, hogy nem ez készüle megtörténni éppen, és ha igen, akkor egy kicsit át kell rendeznünk a dolgokat, nehogy bekövetkezzen. És az, hogy képesek vagyunk-e kitalálni, hogyan kell ezt megoldani, a modelljeinktől függ, és őszintén szólva, ez egy túl bonyolult modell. – Freya elfintorodik ettől a gondolattól. – Úgyhogy mindent próbálunk apránként végezni, és megfigyelni, hogy mi történik. Mert nem igazán értjük az egészet.

Ezen a napon történetesen az algákról van szó. Rengeteg algát tenyésztenek nagy üvegtálakban. Freya már mikroszkópon keresztül is látta őket. Egy csomó apró kis zöld pötty. Devi azt mondja, hogy egy részüket belekeverik az ételükbe. A húst is úgy növesztik, mint az algákat, nagy, lapos tálakban, és az élelemnek majdnem ugyanakkora részét nyerik ezekből az edényekből, mint a földekről a mezőgazdasági és állattenyésztési biomokban. Ami szerencse, mert a földeken mindenféle tenyészállatjárvány vagy gabonavész ütheti fel a fejét. De a tartályokkal is lehet baj. És szükségük van tápanyagokra ahhoz, hogy legyen mit élelmiszerré alakítani. De a tartályok jók. Rengeteg tartályt üzemeltetnek mindkét gyűrűben, és az összeset elkülönítve tartják a többitől. Úgyhogy minden rendben.

Az algatartályok zöldek, barnák, vagy a kettőnek valamilyen keverékei. A dolgok színe attól függ, hogy melyik biomban van az ember, mert a napsávokból érkező fény más-más biomokban különböző. Freya szereti nézni, ahogy a színek átváltoznak, amikor ők átkelnek egyik biomból a másikba, egyik üvegházból a másikba, egyik laborból a másikba. A Sztyeppén szőke a gabona, a Prérin sárga. A laborokban sokféle zöldesbarna az alga.

Az algalaboratóriumok melegek, és olyan az illatuk, mint a kenyéré. A kenyér elkészítése öt lépésből áll. Valaki azt mondta, hogy manapság többet esznek, de kevesebbet termesztenek. Ez legalább egyórás beszélgetést jelent, és Freya leül festegetni a laboratórium sarkában lévő festékekkel, amelyeket neki és a többi esetlegesen idelátogató gyermeknek készítettek oda.

Majd ismét útra kelnek. – Most hova?

– Le a sóbányákba – jelenti ki Devi, tudván, hogy Freya örülni fog; megállnak majd a tejüzemben a hulladékfeldolgozó telep mellett, és esznek egy fagylaltot.

– Most miről van szó? – kérdezte Freya. – Több sóról a sós karamellában?

– Igen, több sóról a sós karamellában.

Ez egy olyan állomás, ahol Devi képes szokott lenni kimutatni az ingerültségét. A sóteknő, a méreggyár, a vakbél, a vécé, a zsákutca, a temető, a fekete lyuk. Devi ennél csúnyább dolgoknak is szokta nevezni az orra alatt, megint csak abban a hitben, hogy senki nem hallja. Még úgy is, hogy kibaszott szargödör!

Az ottaniak sem szeretik őt. Túl sok a só a hajóban. Semminek nincs szüksége sóra az embereken kívül, és az emberek többet akarnak, mint amennyi jót tenne nekik, de ők az egyetlenek, akik el tudják fogyasztani anélkül, hogy megbetegednének tőle. Úgyhogy mindenkinek annyi sót kell ennie, amennyit csak bír, anélkül, hogy túlzásba esne, de ez nem sokat segít, mert ez egy tényleg nagyon rövid hurok, és csak ismét kiürítik magukból a rendszer egészébe. Devi a hosszú hurkokat szereti. Mindennek hosszú hurokba kell hurkolódnia, és soha nem szabad abbahagynia a hurkolódást. Soha nem szabad felhalmozódnia útközben egy vakbélben, egy mérgező, beteges, gusztustalan, hülye emésztőgödörben, egy csüggesztő mocsárban, egy kibaszott szargödörben. Devi néha attól tart, hogy ő maga is elmerül egy csüggesztő mocsárban. Freya megígérte neki, hogy kihúzza, ha ez tényleg megtörténik.

Úgyhogy nem szeretik a klórt, a kreatinint és a hippursavat. A bacik meg tudják enni ezek egy részét, és mássá tudják alakítani őket. De a bacik kezdenek kipusztulni, és senki nem tudja, hogy miért. És Devi szerint a hajón túl kevés a bróm, amit egyszerűen nem ért.

És nem képesek megkötni a nitrogént. Miért olyan nehéz kijönni a nitrogénnel? Mert kötési problémái vannak! Haha. A foszforral és a kénnel is pont ilyen rossz a helyzet. Tényleg nagy szükség lenne ezekhez a bacikra. Úgyhogy a bacik egészsége is fontos. Annak ellenére, hogy nincsenek elegen. Ahhoz, hogy bárki egészséges legyen, mindenkinek egészségesnek kell lennie. Még a baciknak is. Senki nem boldog, ha nincs mindenki biztonságban. De semmi nincs biztonságban. Freya úgy érzi, hogy ez problémát jelenthet. Az Anabena variabilis a barátunk!

Szükség van a gépekre, és szükség van a bacikra. Égessük hamuvá a dolgokat, és etessük meg a hamut a bacikkal. Azok túl kicsik ahhoz, hogy látni lehessen őket, amíg csilliárdan össze nem gyűlnek. Akkor viszont úgy néznek ki, mint a penész a kenyéren. Ami logikus, mert a penész is egyfajta baci. Nem a jó fajták közül való; vagyis hát, jó, de rossz. Megenni mindenképpen rossz. Devi nem akarja, hogy penészes kenyeret egyen, pfuj! Miért akarna ilyet tenni?

1 liter felfüggesztett alga heti 200 liter oxigént képes megtermelni, ha rendesen meg van világítva. Alig 2 liter alga elég oxigént tud termelni egy embernek. De ezen a fedélzeten 2122 ember él. Úgyhogy más módszerekkel is gyártaniuk kell az oxigént. Még a hajó falain lévő tartályokban is tárolnak egy kicsit. Az jéghideg, de olyan folyékony, mint a víz.

Az algatartályoknak olyan alakjuk van, mint a biomoknak. Vagyis ők is olyanok, mint az algák a tartályban! Devi ennek hallatán elenged egy tőle megszokott kurta nevetést. Csak egy jobb reciklosztátra lenne szükségük. Az algák között bacik is élnek, akik megeszik őket, ahogy nőnek. Az emberekkel ugyanez a helyzet, csak másképp. Egyetlen gramm Chlorella kitenyésztéséhez 1 liter szén-dioxidra van szükség, és 1,2 liter oxigén szabadul fel közben. Ez szép teljesítmény a Chlorellától, de az algák fotoszintézise és az emberek légcseréje nincs egyensúlyban egymással. Nagyon kiszámított módon kell táplálni az algákat ahhoz, hogy pont nyolc és tíz közötti értéket kapjunk, mint az embereknél. A gázok oda-vissza áramlanak, be az emberekbe, ki az emberekből, be a növényekbe, ki a növényekből. Együk meg a növényeket, kakiljuk ki a növényeket, trágyázzuk meg a talajt, növesszünk növényeket, együk meg a növényeket. Mindegyik oda-vissza lélegzik egymás szájába. A hurkok önmagukba hurkolódnak. A libikókák egy hosszú sorban libiznek és kókáznak, de nem érhetnek mind egyszerre földet ugyanazon az oldalon. Annak ellenére, hogy láthatatlanok!

A tejüzemben akkorák a tehenek, mint a kutyák, pedig Devi szerint régen ez nem így volt. Ezeket a teheneket a mérnök-genetikusok fejlesztették ilyenre. Éppen annyi tejet adnak, mint a nagy tehenek, amelyek akkorák voltak a Földön, mint a karibuk. Devi is mérnök, de ő soha nem módosított még tehenet. Ő többet dolgozik magán a hajón, mint bármelyik állaton a hajón belül.

Káposztát termesztenek, salátát és céklát, pfuj! És répát, krumplit, édesburgonyát, és babféléket, amelyek ügyesen meg tudják kötni a nitrogént, és búzát, rizst, hagymát, jamgyökeret, tarógyökeret, maniókát, földimogyorót és jeruzsálemi articsókának nevezett csicsókát, ami se nem jeruzsálemi, se nem articsóka. Mert a nevek egyszerűen hülyeségek. Bármit el lehet nevezni bárminek, de attól még nem lesz az.

•

Devit ismét elhívják az egyik beütemezett megbeszéléséről, hogy megoldjon egy vészhelyzetet, és mivel aznap freyás napja van, Freyát is magával viszi.

De először bemennek az irodájába, és megnézik a monitorokat. Milyen vészhelyzet az ilyen? De utána Devi csettint egyet, és gépelni kezd, mint az őrült, majd az egyik monitorra mutat, és végigrohannak az egyik biomközi átjárón, a Sztyeppe és a Mongólia közöttin, amelyet Orosz Rulettnek neveznek, és kékre, vörösre és sárgára van festve. A következőt úgy hívják, hogy a Kijevi Nagykapu. A zsilipkapuk közötti magas, rövid alagút ezen a délelőttön tele van emberekkel, rengeteg létrával, állványzatok tornyaival és meggyszedőkkel.

Devi csatlakozik az állványok alatti tömeghez, és egy kicsit elkésve Badim is megjelenik, hogy Freya ne érezze magát egyedül. Végignézik, ahogy egy csapat ember Devit követve felmászik az állványzat létráján az alagút mennyezetéig, közvetlenül a zsilipkapu kerete mellé. Ott több panelt is félrehúztak, és Devi most bemászik a panelek mögött feltáruló lyukba, és eltűnik szem elől. Négyen követik a nyílásba. Freyának eddig fogalma sem volt, hogy a mennyezet nem a folyosó külső burka, és most kíváncsian bámul felfelé. – Mit csinálnak?

Badim azt feleli: – Most, hogy lassulunk, az az új kis erő a forgásunk által létrehozott Coriolis-erő ellen hat, és egy újfajta nyomást, vagyis inkább nyomáshiányt okoz. Ettől valamiféle akadály támadt ebben a zsilipkapuban, és Devi úgy gondolja, talán rájöttek, hogy mi az. Úgyhogy most felmentek megnézni, hogy igaza van-e.

– Devi meg tudja javítani a hajót?

– Nos, én úgy gondolom, hogy az egész mérnöki gárda részt fog ebben venni, ha kiderül, hogy tényleg odafent van a probléma. De Devi szúrta ki ezt a lehetőséget.

– Szóval ő gondolkozással javítja meg a dolgokat!

Ez volt a családjuk egyik kedvenc mondása, egy idézet valamelyik tudós felmenőitől, aki kisgyerekkorában rádiókat szerelt.

– Igen, pontosan! – mondja Badim mosolyogva.

Hat órával később, miután Badim és Freya átsétáltak a Balkánra, hogy megebédeljenek a keleti végén lévő éttermében, a szerelőcsapat lemászik a zsilip mennyezetén lévő lyukból, leadogatnak néhány szerszámot, és beraknak pár kicsi, mobil robotot kosarakba, hogy leengedjék őket az állványról. Devi araszol le a létrán utoljára, és mindenkinek megrázza a kezét maga körül. Sikerült megtalálni a probléma okát, és meg is javították a zseblámpák, fűrészek és hegesztőgépek segítségével. Az éveken át tartó Coriolis-nyomás valamit egy kicsit kifeszített a helyéről, a lassítás keltette ellenerő viszont visszanyomta, de az ajtó többi része időközben már hozzáidomult a változáshoz. Az egész nagyon logikus volt, bár nem árult el túl sok jót a mérnöki munkának és a hajó összeszerelésének minőségéről. Az volt a terv, hogy az összes elromlotthoz hasonló tolóajtót ellenőrizni fogják, hogy meggyőződjenek arról, hogy a B gyűrű többi zsilipkapuja nem torlaszolódott el más helyeken is. Így nem terhelik túl a motorokat azzal, hogy ellenállással szemben próbálják zárt helyzetbe erőltetni a kapukat.

Devi megöleli Freyát és Badimot. Aggódónak tűnik, mint mindig.

– Éhes vagy? – kérdezi Badim.

– Igen – válaszolja Devi. – És egy ital is rám férne.

– Jó, hogy ez is elintéződött – jegyzi meg Badim a hazaúton.

– Az már egyszer biztos! – csóválja a fejét Devi komoran. – Ha a zsilipkapuk beszorulnának, nem tudom, mit csinálnánk. Be kell valljam, hogy nem igazán vagyok lenyűgözve azoknak az embereknek a teljesítményétől, akik ezt a hajót megépítették.

– Tényleg? Ha belegondolsz, nem semmi egy gépezet.

– De milyen a szerkezete? És egyik dolog jön a másik után. Folyamatosan csöbörből vödörbe esünk. Csak abban reménykedem, hogy addig kitart, amíg odaérünk.

– Már lassítunk, kedvesem. Most már nem tart sokáig.

•

A Coriolis-erő egy oldalirányú nyomás, amelyet nem érzünk. De akár érezzük, akár nem, a vízre akkor is hatással van. Úgyhogy most, hogy a lassítástól önmagába torlódik vissza, a víznek hiányzik az, amilyen korábban volt, és kénytelenek a biomok többi oldaláról átszivattyúzni a vizet oda, ahol korábban volt. Olyan módszerekkel kell helyettesíteniük a Coriolis-erőt, amelyek nem működnek túl jól hozzá képest. Azt tervezték, hogy ezt majd szivattyúzással korrigálják, de a növényi sejtek megváltozott belső nyomása ellen nem tudnak tenni semmit, és úgy tűnik, hogy néhány növénynek ez nem igazán tetszik. Minden sejtben volt egy kis nyomás, amely mostanra eltűnt. És lehet, hogy ezért kezdtek el megbetegedni a dolgok. Ez nem logikus, de hát semmi más sem az.

És Devi ebben a szellemben folytatja, csak beszél és beszél, miközben a köreiket róják.

– Nem a Coriolis-erő számít, hanem a Coriolis-hatás. Azt soha nem mérték, csak emberekben, mintha csak az emberek lennének képesek érzékelni!

– Hogy lehettek ilyen buták?

– Hát ez az! Lehet, hogy az összes sejtfal ki fogja bírni, úgyhogy nem is annyira egyértelmű ez az egész, de a víz! A víz!

– Mert a víz mindig mozog.

– Úgy van! A víz mindig lefelé folyik, a víz mindig a kisebb ellenállás útját választja. És most talált egy új lefelé vezető utat.

– Hogy lehettek ilyen buták?

Devi menet közben megragadja Freya vállát, és átöleli. – Ne haragudj. Csak aggódom, ennyi.

– Mert vannak dolgok, amik miatt lehet aggódni.

– Igen, vannak. De nem kell rád terhelnem őket.

– Eszel egy kis sós karamellás fagylaltot?

– Persze. Meg sem tudnál akadályozni benne. Húszévnyi atombombával sem tudnál megakadályozni benne, akkor sem, ha másodpercenként kettő robbanna fel belőlük!

Így lassítják a hajót. Mint mindig, most is nevetnek egy kicsit azon, hogy milyen eszelős ez a módszer. Szerencsére nagyon apró bombákról van szó. A tejüzemben összefutnak Badimmal, és megtudják tőle, hogy van egy újfajta fagylalt is, úgy hívják, hogy nápolyi, és három íz keveredik benne.

Freya már a gondolattól is összezavarodik. – Badim, ízleni fog ez nekem? Badim rámosolyog. – Szerintem igen.

•

A nápolyifagylalt után elindulnak Devi körútjának következő állomása felé. Az algalaboratóriumok, a sóbánya, az erőmű, a nyomdászüzem. Ha minden jól megy, kiválasztanak valamit, ami felbukkant a cserélendő alkatrészek listáján, Amazónián keresztül átsétálnak Costa Ricába, ahol a nyomdászüzem van, és lekérik valamelyik géptől, hogy nyomtassa ki a szükséges alkatrészt, utána odamennek, ahol szükség van arra az alkatrészre, és bekapcsolják a pótrendszert, ha van olyan, vagy egyszerűen csak kikapcsolják, amit kell, és nagyon gyorsan kiveszik a régi alkatrészt, és berakják a helyére az újat. Fogaskerekek, filterek, csövek, tömlők, tömítések, rugók, zsanérok. Miután végeznek, és ismét bekapcsolják a rendszert, megvizsgálják a régi alkatrészt, hogy kiderítsék, mennyire bírta jól a munkát, és hol kopott el leginkább; lefényképezik, felmondják a diagnózist a hajó nyilvántartásába, majd elviszik az alkatrészt az újrahasznosító helyiségekbe, amelyek közvetlenül a nyomdászüzem mellett vannak. Nagyrészt ezek látják el a nyomtatógépeket alapanyaggal.

Ez történik abban az esetben, ha jól mennek a dolgok. De általában nem megy minden annyira jól. És olyankor tűzoltásra van szükség, a szarvánál fogva kell megragadni a bikát, csírájában kell elfojtani a bajt, dolgozni kell és reménykedni, szárazon tartani a puskaport, és mindennel megpróbálkozni, beleértve a mérnöki megoldást is, ami abból áll, hogy kalapáccsal kell megütni a dolgot. A legrosszabb napokon még abban is csak reménykedhetnek, hogy nem omlik az egész szarból épített vár a fejükre! Abban kell reménykedniük, hogy nem kell majd úgy élniük, mint a vadállatoknak, nem kell a saját hulladékaikat vagy a kicsinyeiket megenniük! Devi arca és hangja nagyon meg tud csúnyulni, miközben ezeket a komor jövőképeket köpködi ki magából.

•

Otthon, a konyhában Devi még a rosszabb napok után is fel tud vidulni egy kicsit. Iszik egy kicsit Delin fehérborából, és úgy bolondozik Freyával, mintha a nővére lenne. Freyának nincsenek testvérei, úgyhogy nem tudhatja ezt biztosan, de mivel már most magasabb Devinél, ez olyan érzés, mint milyennek azt képzeli, ha lenne egy lánytestvére. Egy olyan testvére, aki kisebb, de idősebb nála.

Devi most a konyha padlóján ül, a mosogató alatt, és Badimért kiabál, hogy jöjjön, és játsszanak kanalasat. Badim látható örömmel jelenik meg az ajtóban, kezében a vaskos pakli tarot-kártyával. Leül, szétosztja közöttük a kártyalapokat, és mindnyájan kártyavárakat kezdenek építeni azokban a sarkokban, amelyeket a padlón el szoktak foglalni. Alacsonyra és vaskosra építik a várakat, hogy jobban tudjanak védekezni a többiek aljas támadásai ellen, és ferdén rakják fel a lapokat, hogy egyik se forduljon egyenesen szembe a többiekkel. Devi mindig olyanra építi a sajátját, mint egy kicsi, felfordított csónakot, és mivel általában ő szokott nyerni, Badim és Freya elkezdte utánozni a stílusát.

Amikor végeznek a kártyavárépítéssel, felváltva pöccintenek át egy műanyag kanalat a konyhán a többiek építménye felé. Az a szabály, hogy úgy kell elrepíteni a kanalat, hogy az ember meghajlítja a két tenyere között, majd elengedi, hogy cigánykerekezve végigrepülhessen a levegőn. A kanalak könnyűek, és a kis fejükbe belekap a levegő, úgyhogy a röptük szeszélyes, és csak néha találják el a célpontjukat. Vagyis pöccintenek egyet, és a kanalak erre-arra kitérve átívelnek a padló felett – pöccintés, mellé, pöccintés, mellé –, majd egyszer csak betalálnak, és puff! De ha az eltalált kártyavár jól van megépítve, és szerencséje is van, akkor túl fogja élni a csapást, vagy csak részben omlik össze, és csak egy külső sáncát vagy bástyáját veszíti el. Badim már az összes változatra kitalált egy nevet, amivel mindig megnevetteti Devit.

Időről időre előfordul, hogy valamelyik kártyavár egyetlen találattól teljesen összeomlik, amitől mindig fel szoktak kiáltani meglepetésükben, majd felnevetnek. Bár néha egy-egy gyilkos lövéstől egy pillanatra valami csúnyaság suhan át Devi arcán. De legnagyobbrészt csak nevet a férjével és a gyerekével együtt, és amikor rá kerül a sor, az összpontosítástól összeszorított ajkakkal pöccinti el a kanalát. Utána fáradtan, de elégedetten dől a szekrénynek. Badim és Freya ezt tudják érte tenni. Rendben, Devi gyakran ingerült, de az ilyen pillanatokban a dühét be tudja zárni magában egy dobozba, és egyébként is, a mérge általában a Freya felfogásán kívül eső dolgokra irányul. Nem Freyára dühös. És Freya mindent megtesz, hogy ez így is maradjon.

•

Majd egy szép napon elromlanak a nyomtatók, és Devi ettől azonnal dührohamot kap aggodalmában. Ezt senki nem látja Freyán kívül, és mindenki zaklatott és ijedt, és Devitől várja, hogy megoldja a dolgokat. Úgyhogy Devi Freyát is magával rángatva lesiet a nyomdászüzembe, miközben a mikrofonos fejhallgatójába beszél, és időnként a beszélgetés közepén elhallgat egy kicsit, hogy rátegye a kezét a szája előtt lévő kis mikrofonra, és káromkodjon egy éleset, vagy azt mondja, hogy „várj egy pillanatot”, hogy beszélni tudjon azokkal az emberekkel, akik odamennek hozzá a sétányon. Gyakran előfordul, hogy ezeknek az embereknek a karjára teszi a kezét, hogy megnyugtassa őket, és ők meg is nyugszanak, bár Freya egyértelműen látja, hogy Devi nagyon dühös. De a többiek nem látják vagy nem érzik rajta. Furcsa érzés belegondolni, hogy Devi ilyen jól tud hazudni.

A nyomdaüzemben egy nagy csapat ember zsúfolódik össze a kis tárgyalóban, akik a monitorokat bámulják, és átbeszélik a történteket. Devi a gyereksarokba hessegeti Freyát, ahol párnák, festékek és rengeteg építőkocka hever a dobozokban, majd odamegy a legnagyobb csoporthoz, és kérdéseket kezd feltenni.

A nyomtatók csodálatos berendezések. Bármit elkészítenek, amit az ember akar tőlük. Vagyis hát, vegyi elemeket nem lehet nyomtatni; ez Devi egyik mondása, amelynek a jelentése elég rejtélyes Freya számára. De DNS-t nyomtatni, és abból baktériumokat készíteni már lehet. És egy új nyomtatót is lehet nyomtatni. Ki lehetne nyomtatni egy kis űrhajó összes alkatrészét, és el lehetne vele repülni, ha arra vágyna az ember. Ehhez nem lenne szükség másra, csak a megfelelő alapanyagokra és tervrajzokra, márpedig az alapanyagok ott vannak a hajó padlójában és falaiban, és egy nagy könyvtárnyi tervrajz is a rendelkezésükre áll, amelyeket kedvük szerint módosítgathatnak. Majdnem az egész periódusos táblázat fent van a fedélzeten, és amúgy is mindent újrahasznosítanak, amit elhasználnak, úgyhogy soha nem fog kifogyni náluk semmi, amire szükségük van. Még azokat a darabkákat is, amelyek porrá változnak, és leesnek a földre, megeszik azok a bacik, amelyek az ilyesmit szeretik, és így koncentrálják őket, hogy utána az emberek ismét betakaríthassák őket a halott bacikból. Ebben a hajóban bárhonnan vehet az ember egy marék földet, és kiszitálhatja belőle azt, amire szüksége van. Úgyhogy a nyomtatóknak mindig megvan mindenük, ami ahhoz kell, hogy bármit legyártsanak.

De most az egyik nyomtató elromlott. Vagy talán az összes egyszerre. Nem működnek. Mindenki úgy fogalmaz, hogy ők nem működnek. Nem engedelmeskednek az utasításoknak, nem válaszolnak a kérdésekre. A diagnosztika vagy azt mutatja, hogy minden rendben van, vagy nem jelez semmit. És semmi nem történik. Nem csak egy nyomtatóról van szó.

Freya fél füllel a beszélgetés tónusára figyel, és próbálja leszűrni belőle a helyzet súlyosságát. Azt a következtetést vonja le, hogy a probléma komoly, de nem kritikus. Nem fognak egy órán belül mind meghalni. Viszont munkára kell bírniuk a nyomtatókat. Lehet, hogy csak a vezérlő és ellenőrző rendszer hibájáról van szó. A hajó agyának egy részéről, arról az MI-ről, amellyel Devi szokott beszélgetni. Bár az is rossz. De az is lehet, hogy a gond mechanikus jellegű. Lehet, hogy csak a diagnosztikai rendszer romlott el, és nem vesz észre valami egyértelmű, triviális dolgot. Indítsa újra a készüléket. Üsse meg egy kalapáccsal.

Mindenesetre komoly meghibásodásról van szó, annyira komolyról, hogy az emberek Devihez fordulnak. És ő nem bújik ki a felelősség alól. Most már ő teszi fel a kérdéseket. Ezért szokták az emberek főmérnöknek nevezni, bár soha nem a füle hallatára. Azt mondja, hogy egy csoportról van szó. Freya a hangszínéből érzi, hogy sok időbe telik majd a megoldás. Nekilát megfesteni egy képet. Egy vitorlás hajót egy tavon.

Később, sokkal később Badim ébreszti fel Freyát, aki lefeküdt aludni a párnákra, és elviszi őt a vasúti megállóba, ahonnan hazavonatoznak Nova Scotiába, három biommal odébb. Devi aznap este nem megy haza. De másnap sem megy haza. A következő reggel viszont ott alszik a kanapén, és Freya hagyja aludni, majd amikor felébred, hevesen átöleli.

– Szia, kislány – mondja Devi tompán. – Hadd menjek ki a fürdőszobába.

– Éhes vagy?

– Farkaséhes.

– Sütök egy kis rántottát.

– Remek. – Devi eltántorog a fürdőszoba felé. Amikor visszaér a konyhaasztalhoz, az arcát közvetlenül a tányérja fölé hajtva eszik, lapátolja magába az ételt. Ha Freya enne így, akkor rászólnának, hogy üljön fel rendesen, de ő nem mond semmit.

Amikor Devi ellazul, és hátradől, Freya forró kávét szolgál fel neki, amit Devi hangosan szürcsölve megiszik.

– Működnek a nyomtatók? – kérdezi Freya, úgy érezve, hogy most már fel szabad tenni ezt a kérdést.

– Igen – válaszolja Devi morcosan. Mint kiderült, a diagnosztika és a nyomtatók problémája egy közös zavar volt, ami logikusnak is tűnik. Valószínűleg egy gamma-sugár hatolt be a hajóba, és csapódott be egy nagyon balszerencsés helyre, amitől összeomlott a hullámfüggvény a hajót üzemeltető számítógép egyik kvantumalkatrészében. Ez annyira balszerencsés véletlen, hogy Devi komoran azt latolgatja, nem lehetségese, hogy szándékos szabotázs történt.

Badim nem hisz ebben, de ő is fel van zaklatva. Folyamatosan részecskék suhannak át a hajón. Több ezer neutrínó hatol át rajtuk ebben a pillanatban, és sötét anyag és isten tudja, micsoda halad még át rajtuk. A csillagközi tér egyáltalán nem üres. Legnagyobbrészt üres, de mégsem az teljesen.

Természetesen ők maguk is üresek legnagyobbrészt, világít rá Devi még mindig morcosan. Bármilyen szilárdnak is tűnnek a dolgok, legnagyobbrészt üresek. Úgyhogy minden további nélkül át tud menni egymáson mindenféle. Kivéve egy-egy ritka alkalmat. Amikor egy pötty beleütközik valamibe, ami éppen olyan kicsi, mint ő, és mindketten szétrepülnek, vagy helyben megpördülnek. Ebben az esetben el tudnak romlani és meg tudnak sérülni. Ezek a kis sérülések legnagyobbrészt semmit nem jelentenek, nem lehet őket érezni, és nem számítanak. Minden élőlény és hajó az egymással együttműködő dolgok közössége, és ha pár apróság erre vagy arra lökődik, az nem számít, a többiek elvégzik helyettük a munkát. De időről időre előfordul, hogy valami belecsapódik valami másba, és tönkreteszi, méghozzá olyan módon, hogy azt a nagyobb szervezet is megérzi. Ennek következménye egy rándulástól a halálig terjedhet. Olyan, mint amikor valamelyik műanyag kanaluk egyből ledönt egy kártyavárat.

– Senki nem akarja bántani a hajót – mondta Badim. – Itt nincs senki, aki ennyire őrült lenne.

– Lehet – válaszolja Devi.

Badim Freya felé villantja a szemét úgy, hogy Devi is észrevegye, mintha maga Freya nem látná, pedig dehogynem. Devi a szemét forgatja, hogy emlékeztesse erre Badimot. Hányszor látta már Freya a szemüknek ezt a táncát.

– Nos, mindenesetre a nyomtatók ismét működnek – emlékezteti Badim Devit.

– Tudom. Csak mindig megijedek, amikor a kvantummechanikáról van szó. Senki nincs ezen a hajón, aki tényleg értene hozzá. A diagnosztikát tudjuk követni, és így megjavulnak a dolgok, de nem tudjuk, hogy miért. És ez nem tetszik nekem.

– Tudom – válaszolja Badim egy szeretetteljes pillantás kíséretében. – Én Sherlockom. Én Galileóm. Ezermester asszonyság. Mrs. Mindenről Tudja, Hogy Működik.

Devi fintorog. – Úgy érted, Mrs. Következő Kérdés. Kérdéseket bármikor fel tudok tenni. De jobban örülnék a válaszoknak.

– A hajó tudja a válaszokat.

– Lehet. Elég okos, ezt el kell ismernem. Ő volt az, aki kiszúrta ezt a zavart, és ez nem volt egyszerű mutatvány. Bár az ő egyik részében volt. Ennek ellenére kezdem úgy érezni, hogy a rekurzív indukciónak, amelybe elkezdtük beavatni, megvan a hatása.

Badim bólintott. – Látszik, hogy erősebb lett tőle. És van még benne potenciál. Benned is van még lehetőség.

– Csak ebben reménykedhetünk.

•

Freya valamikor az éjszaka közepén felébred, és meglátja, hogy a konyhában ég valami fény. Homályos és kékes; a monitor fénye. Freya felkel, és végiglopakodik az előszobán, el a szülei szobája előtt, ahol meghallja Badim csendes horkolását. Nem mintha ez meglepő lenne. Devi megint éjszakázik.

Az asztalnál ül, és csendesen beszélget a hajóval, azzal a részével, amelyet néha Pauline-nak szólít, vagyis a hajó számítógépének az ő saját, személyre szabott kezelőfelületével, amely az összes személyes feljegyzését és fájlját elmenti egy olyan térbe, amelyhez senki más nem fér hozzá. Freya gyakran úgy érzi, hogy Devi jobban el tudja engedni magát Pauline-nal, mint bármelyik eleven emberrel. Badim azt mondja, hogy nagyon sok bennük a közös: nagyok, kiismerhetetlenek, mindent magukba foglalók, mindent magukba fojtók. Másokkal nagylelkűek, önzetlenek. Amit csinálnak, az valamiféle „folyó düh”, ami Badim szerint azt jelenti franciául, hogy „kétszemélyes, őrült tánc”. Folie a deux. Ez egyáltalán nem meglepő. És lehet, hogy jó dolog.

Devi most azt mondja a monitornak: – Szóval, ha az állapota a Hilbert-tér egyik a mértékben degenerált sajátfüggvénye által kitágított alterében helyezkedik el, akkor az s a altér dimenzionalitása n a.

– Igen – válaszolja a hajó. A hangja ebben a kontextusban egy kellemes női hang, mély és duruzsoló. Állítólag Devi anyjának hangjáról mintázták, amit Freya soha nem hallhatott; hiszen Devi mindkét szülője fiatalon halt meg, jó régen. De ez a hang folyamatosan jelen van a lakásukban, időnként Freya láthatatlan, de mindent látó gyermekfelvigyázója szerepét is betölti.

– Akkor, miután megmérjük a b-t, a rendszer állapota az a b térben helyezkedik el, amely az s a altere, és amelyet a és b közös sajátfüggvénye terjeszt ki. Ennek az altérnek n a b a dimenzionalitása, ami nem lehet nagyobb n a-nál.

– Igen. És ha ezek után megmérjük a c-t, amely mind a-val, mind b-vel kompatibilis, akkor a rendszer állapotát az s a b c térben helyezhetjük el, amely az s a b altere, és amelynek a dimenzionalitása nem haladhatja meg az s a b-t. És ebben a szellemben folytathatjuk az újabb és újabb kölcsönösen kompatibilis jellemzők megmérését. A sajátfüggény minden egyes lépésnél egy egyre kisebb dimenzionalitású altérbe kényszerül, amíg a rendszer állapota egy n egyenlő eggyel dimenzionalitású altérbe nem kényszerül, egy olyan térbe, amely csak egy függvényre terjed ki. És ekkor találjuk meg a leginformatívabb teret.

Devi felsóhajt. – Ó, Pauline – mondja egy hosszú hallgatás után –, néha annyira tudok félni.

– A félelem az éberség egyik formája.

– De olyan tud lenni, mint valami köd. Csinál valamit, amitől nem tudok gondolkozni.

– Ez nem hangzik jól. Úgy hangzik, mintha a jóból is megártana a sok.

– Igen – válaszolja Devi. – Várj. – Csend lesz, majd egyszer csak ott van a folyosón, és ott áll Freya felett. – Te mit keresel itt ébren?

– Megláttam a fényt.

– Értem. Sajnálom. Gyere be. Szeretnél inni valamit?

– Nem.

– Forró csokoládét?

– Igen. – Nem mindig van csokoládéporuk, ez is a jegyre kapható élelmiszerek közé tartozik.

Devi felteszi a teáskannát forrni. A főzőlap ragyogása vörös fénnyel egészíti ki a monitor kékjét.

– Mit csinálsz? – kérdezi Freya.

– Ó, semmit. – Devi szájának a sarka megfeszül. – Ismét a kvantummechanikát próbálom megtanulni. Amikor fiatalabb voltam, értettem, vagy legalábbis azt hittem, hogy értem. Most már nem vagyok ebben olyan biztos.

– És miért?

– Hogy miért próbálkozom?

– Igen.

– Hát, az a számítógép, amelyik a hajót irányítja, részben kvantumszámítógép, és ezen a hajón senki nem ért a kvantummechanikához. Vagyis ez nem igazságos, biztos vagyok benne, hogy a matematikusgárdában többen is értenek hozzá. De ők nem mérnökök, és amikor problémáink akadnak a hajóval, akkor van egy kis szakadék aközött, amit elméletben tudunk, és aközött, amit képesek vagyunk véghezvinni. Én csak szeretném jobban megérteni Aramot, Delwint és a többieket a matematikusgárdában, amikor ilyesmiről beszélgetnek. – Megrázza a fejét. – Ez nem lesz könnyű. És remélhetőleg nem lesz túl nagy jelentősége. De idegesít.

– Nem aludnod kellene most?

– És neked? Tessék, igyad a forró csokoládédat. Ne engem nyaggass.

– De te nyaggatsz engem.

– De én vagyok az anyuka.

Némán szürcsölnek egymás mellett. Freya kezd elálmosodni a gyomrába érkező melegségtől. Reméli, hogy Devivel is ugyanez fog történni. De Devi konstatálja, hogy Freya feje lebillent az asztalra, és folytatja a beszélgetést a monitorral.

– Miért kvantumszámítógép? – kérdezi tőle ingerülten. – Nekem úgy tűnik, hogy egy klasszikus számítógép is elég lett volna néhány zettaflop memóriával mindahhoz, amire szükséged lehet.

– Bizonyos algoritmusok esetében a szuperpozíciók kiaknázásának a képessége sokkal gyorsabbá teszi a kvantumszámítógépeket – válaszolja a hajó. – Ha szorzatra bontásról van szó, bizonyos számításokat, amelyek egy hagyományos számítógépnek százmilliárd milliárd évébe telnének, egy kvantumszámítógép húsz perc alatt megold.

– De muszáj elvégeznünk azt a szorzatra bontást?

– Az segít a navigáció bizonyos vonatkozásaiban. Devi felsóhajtott. – Hogy kerültünk ebbe a helyzetbe?

– Hogy kerültünk milyen helyzetbe?

– Hogyan jutottunk idáig?

– Hogyan jutottunk meddig?

– Van bármilyen feljegyzésed arról, hogy hogyan kezdődött ez az utazás?

– Az út során készült összes kamera-és hangfelvételt eltároltuk és archiváltuk. Devi hümmögött. – Nincs egy összefoglalód? Egy kivonatod?

– Nincs.

– Még olyasmid sem, mint ami valamelyik kvantumcsipedről lenne?

– Nincs. Minden csipadatot megőrzünk.

Devi felsóhajt. – Vezess egy narratív naplót az útról. Készíts egy narratív beszámolót az útról, amelyben benne van az összes fontos részlet.

– Mostantól kezdve?

– A kezdetektől kezdve.

– Azt hogyan lehet megtenni?

– Nem tudom. Fogd azt az átkozott szuperpozíciódat, és omlaszd össze!

– Vagyis?

– Vagyis készíts egy összefoglalót, vagy mit. Vagy koncentrálj egy reprezentatív személyre. Ahogy akarod.

Csend a konyhában. Monitorok zümmögése, hűtőventilátorok suhogása. Miközben Freya feladja, és visszamegy aludni, Devi tovább beszélget a hajóval.

•

Freya néha olyan nyomasztónak érzi Devi félelmét, hogy kimegy a lakás udvarába egyedül, amit szabad, majd kisétál az Apport hátsó végében lévő parkba, amit nem. Egyik este odasétál a sétányhoz, hogy megnézze, ahogy a délutáni part menti szél beletép a tó felszínébe, és a vitorlások változatos szögekbe dőlve cikáznak, a mólóhoz kikötött vagy mellette horgonyzó hajók fel-alá rugóznak, a fehér ludak pedig a sétány fala alatt ringatóznak kenyérmorzsában reménykedve. Minden ragyog a késő délutáni napfényben. Amikor a napsáv kihuny a nyugati falnál, és csak hajnali derengés marad utána, Freya gyorsan elindul hazafelé, igyekezve, hogy visszaérjen az udvarba, mielőtt Badim felhívja vacsorázni.

De egyszer csak három arc jelenik meg egy eperfa mögött a sétány melletti kis, erdős parkban, mindegyik félig fekete a gyümölcstől, amelyet nem elég óvatosan tömtek a szájukba. Freya hátrahőköl egy kicsit, attól tartva, hogy vademberek is lehetnek.

– Hé, te! – mondja az egyik. – Gyere ide!

Freya még a félhomályban is látja, hogy az egyik fiú az, aki velük szemben lakik, a tér túloldalán. Rókaszerű arca annak ellenére vonzó, hogy a derengésben az alsó, sötét fele olyannak tűnik, mint egy állat fekete pofája.

– Mit akartok? – kérdezi Freya. – Vademberek vagytok?

– Mi szabadok vagyunk – jelenti ki a fiú komikus átéléssel.

– Te a tér túloldalán laksz – jelenti ki Freya megvetően. – Milyen szabadságról beszélsz?

– Az csak az álcánk – válaszolja a fiú. – Ha nem használnánk, akkor levadásznának minket. Legnagyobbrészt idekint szoktunk lenni. És szükségünk van egy hústálra. Te szerezhetnél nekünk egyet.

Szóval a fiú talán tudja, hogy ki is ő. De azt nem tudja, milyen jól őrzik a laboratóriumokat. Mindenütt kis kamerák vannak bennük. Lehet, hogy még most is rögzíti a hajó minden egyes szavukat, hogy Devi meghallgathassa. Freya elmondja ezt a fiúnak, aki a többiekkel együtt kineveti.

– A hajó ennyire nem mindentudó – mondja bizalmaskodva. – Mi már mindenféle dolgot emeltünk el. Ha az ember előbb elvágja a drótokat, akkor kizárt, hogy elkapnák.

– És miből gondolod, hogy nem vették fel, ahogy elvágod a drótokat? Ismét felnevetnek.

– Hátulról közelítjük meg a kamerákat. Tudod, csodára még azok sem képesek. Freya nincs elájulva tőlük. – Akkor szerezzetek hústálat magatoknak.

– Nekünk az a fajta kellene, amilyennel az apukád dolgozik a laboratóriumban.

Vagyis orvosi kísérletekre használt szövetek, nem pedig evésre valók. De Freya csak annyit mond: – Tőlem ugyan nem kapjátok meg.

– Milyen jó kislány vagy.

– Milyen rossz kisfiú vagy.

A fiú elvigyorodik. – Gyere, és nézd meg a rejtekhelyünket.

Ez már vonzóbb ajánlat. Freya kíváncsi. – Már így is késésben vagyok.

– Milyen jó kislány vagy! De itt van a közelben.

– Hogy lenne már itt?

– Gyere, és nézd meg!

Úgyhogy Freya elmegy megnézni. Azok kuncognak, miközben bevezetik a legsűrűbb ligetbe a parkon belül. Ott ástak ki egy nagy halom földet egy kőrisfa vastag gyökerei közül, és odalent, a mélyebb gyökerek között, Freya a kis fejlámpáik fényénél látja meg, hogy egy olyan üregük van, amelyet a kőris gyökerei ölelnek körül, és négy-öt hatalmas gyökér egy tökéletlen tetőt alkot a fejük felett. Négyen vannak odalent a lyukban, és bár a fiúk elég kicsik, ez akkor is egy tiszteletre méltó üreg; van helyük felállni, és a földfalak függőlegesek és elég szilárdak ahhoz, hogy néhány téglatest alakú bemélyedést is bele tudtak vésni, ahova mindenfélét tehetnek.

– Idebent nincs elég hely egy hústálnak – jelenti ki Freya. – Sem az üzemeltetéséhez szükséges berendezésnek. És az orvosi laboratóriumokban amúgy sincsenek olyan tálak, amilyeneket ti akartok.

– Szerintünk vannak – válaszolja a rókaképű fiú. – És ki fogunk ásni még egy üreget. És szerzünk egy generátort is.

Freya nem hagyja, hogy lenyűgözzék. – Ti nem is vagytok vademberek.

– Még nem – ismeri be a fiú. – De amint lehet, csatlakozni fogunk hozzájuk. Ha felveszik velünk a kapcsolatot.

– Miért vennék fel veletek a kapcsolatot?

– Szerinted ők hogyan szöktek meg? Mi is a neved?

– Miért, neked mi?

– Én Euan vagyok.

A fogai fehérek voltak sötét állatpofájában. Freyát elvakítja a fejlámpájuk fénye. Csak azt látja, amit ők néznek, és most mind őt nézik.

A róla visszatükröződő fényben egy követ pillant meg az egyik falban lévő lyukban. Megfogja, és fenyegetően felemeli. – Most hazamegyek – mondja. – Ti nem vagytok igazi vademberek.

Azok csak néznek rá. Miközben Freya kimászik a lyukból a földbe vájt lépcsőfokokon, Euan felnyúl, és megcsípi a fenekét, miközben a lába közé próbál nyúlni. Freya meglendíti felé a követ, majd végigrohan a parkon. Badim éppen akkor kiabál le neki az udvarra, amikor hazaér. Freya felmegy az emeletre, és nem szól az egészről semmit.

Két nappal később meglátja ezt az Euan fiút néhány felnőttel a tér túloldalán, és megkérdezi Badimot: – Te ismered azokat az embereket?

– Én mindenkit ismerek – válaszolja Badim a viccelődős hangján, bár, amennyire Freya tudja, ez alapvetően tényleg így van. – Hmm, nos, lehet, hogy mégsem.

– Az a fiú egy bunkó. Megcsípett.

– Hmm, ejnye. És ez hol történt?

– A parkban.

Badim alaposabban végigméri őket. – Rendben, megpróbálom kideríteni. Azt hiszem, ott laknak.

– Igen, persze hogy ott.

– Értem. Eddig nem vettem észre.

Ez szokatlannak tűnik Badimtól Freyának. – Te nem szereted az új otthonunkat?

Legutóbb a Jangcéból költöztek Nova Scotiába, ami egy nagy ugrás volt, mivel az A gyűrűből át kellett telepedniük a B-be. De mindenki elköltözik néha, ez fontos, ettől keverednek az emberek. Ez is része a tervnek.

– Ó, eléggé szeretem. Csak még nem szoktam hozzá. Még nem ismerek itt mindenkit. Te több időt töltesz itt, mint én.

•

Aznap este, miközben salátát, kenyeret és pulykás hamburgert vacsoráztak a konyhaasztalnál, Freya egyszer csak megszólalt: – Szóval, tényleg léteznek vademberek? Elképzelhető, hogy olyanok is bujkálnak itt, ebben a hajóban, akikről nem tudunk?

Badim és Devi ránéznek, és Freya elmagyarázza: – Van néhány kölyök a városban, akik azt állítják magukról, hogy vademberek, és egyedül élnek. Én úgy gondoltam, hogy ezt csak kitalálták.

– Nos – feleli Badim –, ez egy kicsit vitás kérdés a tanácsban.

Badim a hajó biztonsági tanácsában szolgál, és nemrég állandó tagjává léptették elő. – Mindenki kap egy csipet a születésekor, amelyet nem túl könnyű eltávolítani, csak műtéttel lehet. Persze lehetnek, akik ennek ellenére megszabadultak tőle. Vagy sikerült deaktiválniuk. Ez sok mindent megmagyarázna.

– Mi van, ha a rejtőzködőknek is születnek kisbabáik?

– Nos, az még több dolgot megmagyarázna. – Badim ismét Freyát bámulja. – Kik ezek a kölykök, akikkel beszélgettél?

– Pár kölyök a parkból. Csak beszélgettünk.

Badim vállat von. – Ez egy régi legenda. Időről időre újra felmerül. Minden egyes alkalommal azonnal felhozzák néhányan, amikor nem derül ki egy biztonsági probléma oka. De azt hiszem, ez még mindig jobb, mintha megint az öt szellemet kezdenék emlegetni.

Ezen nevetnek. De Freyán egy borzongás is végigszalad; ő látta egyszer az öt szellemet a hálószobája ajtajában.

– De valószínűleg nincsenek ilyenek – folytatja Badim, majd elmagyarázza, hogy a hajó gázegyensúlya annyira pontosan van szabályozva, hogy ha létezne egy vadon élő csoport, akkor az valószínűleg észrevehető lenne az oxigén és a szén-dioxid arányának megváltozásából.

Devi erre csak a fejét rázza. – Túl sok véletlenszerű áramlat van ahhoz, hogy biztosra vegyük. Elég ahhoz, hogy elrejtsen pár tucat nem nyilvántartott embert, vagy talán még többet is. – Szóval szerinte létezhetnek vademberek. – Ők kidobhatják a sót, szerezhetnek egy kis foszfort, és helyreállíthatják a termőföldjük egyensúlyát. Pontosan úgy, ahogyan mi nem tehetjük.

Bármelyik irányban is indul el Devi, bármivel is terelik el a figyelmét, mindig ugyanott lyukad ki a fejében, azon a helyen, amit metabolikus résnek nevez. Ami olyan, mintha a padlón nyílnának apró repedések. Amikor Freya észreveszi, hogy megint ez történik, felüti benne a fejét az aggodalom egy kis férge, és életre kelve kúszni-mászni kezd a gyomrában. Egymásra pillantanak Badimmal; mindketten egy olyan embert szeretnek, aki nem hajlandó meghallgatni őket.

Badim udvariasan bólogat Devinek; amikor legközelebb összeül a biztonsági tanács, ígéri, meg fogja említeni, hogy Devi szerint nincs gázegyensúly-bizonyíték arra, hogy a vademberek nem léteznek. És furcsa dolgok történnek a hajóban, amelyeknek az egyik magyarázata akár az is lehet, hogy olyan emberek követik el őket, akik nem tagjai a hivatalos népességnek. Ez még mindig valószínűbb, viccelődik Badim ismét, mint az, hogy az öt szellem műve minden.

A szellemek állítólag azoknak az embereknek a szellemei, akik a hajó kezdeti gyorsulásába haltak bele, a nagy ollózásba. Devi a szemét forgatja erre a régi legendára, és fennhangon értetlenkedik azon, hogy hogyan maradhatott fent egyáltalán egyik nemzedékről a másikra. Freya a tányérján tartja a szemét. Ő egyértelműen látta az egyik szellemet. Azután látta, hogy tettek egy kirándulást a gerincbe, és meglátogatták az egyik turbinaszobát a reaktor mellett – a felújítás miatt épp kiürítették –, és ott sétáltak a hatalmas turbinák között. Aznap éjjel Freya azt álmodta, hogy a szerelőcsapat elfeledkezett arról, hogy ők ott vannak a turbinaszobában, bezárta őket, és beáradt a gőz a nagy szobába, hogy megforgassa a turbinákat. És miközben mindnyájan megpárolódtak, majd darabokra szakadtak, Freya levegő után kapkodva, sírva felébredt, és ott állt a szobája ajtajában egy alak, akin át lehetett látni, egy férfi, aki kis farkasmosollyal figyelte őt.

Miért ébredtél fel az álmodból? – kérdezte.

Freya azt felelte, hogy azért, mert éppen meghaltunk!

A férfi megrázta a fejét. – Ha a hajó álmodban próbál megölni, akkor hagyd neki. Akkor a halálnál valami érdekesebb dolog fog történni.

Az átlátszóságából egyértelműen kitűnt, hogy ő már csak tudja.

Freya zavartan bólogatott, majd teljesen magához tért. De miközben felült, úgy tűnt neki, mintha egyáltalán nem is aludt volna. Később megpróbálta úgy felfogni a dolgot, hogy az egész csak álom volt, de nem volt még olyan álma, ami ilyen lett volna. Szóval most, amikor Badim azt mondja, hogy az öt szellem jobb lenne, mint a vademberek, Freya nem olyan biztos ebben. Hány álomra emlékszik az ember nemcsak másnap, hanem élete egész hátralévő részében?

•

Otthon az esték a legjobbak. Az óvodának vége, le van tudva az a rengeteg óra azokkal a gyerekekkel, akikkel olyan sokat együtt van, akikkel több időt tölt, mint a szüleivel, ha az alvást nem számoljuk, és ezért fárasztóvá válik végigcsinálni az unalmas órákat, beszélgetni, vitatkozni, veszekedni, egyedül olvasni, aludni. Az összes gyerek okosabb, mint ő most, és ez kellemetlen. Már olyan régóta így van. Ki is szokták csúfolni, amikor azt hiszik, hogy nem hallja. Erre nagyon vigyáznak, mert Freya egyszer meghallotta a viccelődésüket, mire üvöltve rájuk rontott, és egyiküket ledöntötte a földre, és ütlegelni kezdte a maga elé emelt karját. Ezért utána nagyon megszidták, és azóta a gyerekek óvatosabban viselkednek vele, ő pedig nagyon sokszor inkább egyedül játszik.

De most otthon van, és minden rendben. Általában Badim készíti el a vacsorát, és meglehetősen gyakran áthívja a barátait egy vacsora utáni italra. Összehasonlítják az italokat, amelyeket készítettek, Delwin fehérborát meg Song és Melina vörösborait, amelyeket mindig kitűnőnek találnak, főleg Song és Melina. Az utóbbi időben Badim mindig meghívja a szomszédjukat, Aramot is, hogy csatlakozzon hozzájuk. Aram egy magas férfi, idősebb, mint a többiek, özvegynek nevezik, mert meghalt a felesége. Ő nemcsak Nova Scotiában fontos ember, hanem az egész hajón, mert a matematikusgárda vezetője, azé a kis csapat emberé, akik nem túl híresek, de Badim szerint nagyon fontosak. Freya ijesztőnek találja, olyan csendes és szigorú, de Badim kedveli. Még Devi is kedveli. Ő képes úgy munkáról beszélgetni Devivel, hogy Devi nem lesz feszült, ami nagyon ritka. És brandyt készít bor helyett.

A kóstolók után kártyáznak, vagy elszavalják azokat a verseket, amelyeket megtanultak, vagy akár ott helyben költenek. Badim maga köré gyűjti az általa kedvelt embereket, ezt Freya tisztán látja. Devi csendben elüldögél a sarokban, és egy pohár fehérbort iszogat anélkül, hogy valaha is befejezné. Régebben kártyázott is velük, de Song egyszer megkérte, hogy vessen nekik tarot-kártyát, és Devi nemet mondott. Már nem foglalkozom ilyesmivel, jelentette ki határozottan. Túl jó voltam benne. Ettől csend lett. Devi azóta nem játszik velük semmilyen kártyajátékot. De még mindig épít kártyavárakat a padlón, amikor egyedül vannak otthon.

Most, ezen az estén Aram azt mondja, hogy megtanult egy új verset, és feláll, lehunyja a szemét, hogy elmondja:

„A kis kavics hogy örülhet,

Hogy mindig egyedül göröghet,

Nem vágya a szép karrier,

Aggódnia soha nem kell –

Barna, egyszerű kabátja

Az univerzum ajándéka,

Oly szabad, mint égen a nap,

Barátkozik, maga marad,

Szerény egyszerűségében

Az abszolútum szent törvénye…”

– Hát nem nagyszerű? – kérdezi.

Badim ugyanabban a pillanatban ejti ki, hogy „de”, mint amikor Devi azt, hogy „én ezt nem értem”.

A többiek nevetnek rajtuk. A válaszoknak ez a kombinációja meglehetősen jellemző rájuk.

– Rólunk szól – mondja Aram. – A hajóról. Dickinson mindig rólunk szól.

– Bárcsak! – sóhajtja Devi. – Aggódnia soha nem kell? Szerény egyszerűség? Nem. Semmiképpen. Mi semmiképpen nem csak egy egyedül görgő kis kavics vagyunk. Bárcsak azok lennénk!

– Itt van egy – teszi hozzá Badim gyorsan. – Egy másik Bronktól, Emily kisöccsétől:

„Bárhogyan is csinálta, az élet sodort minket ide.

És mi neki és a törvényeinek engedelmeskedünk,

hadserege, lovasai, hadvezérei rendelkeznek velünk.

És néha felháborodunk és kiúton gondolkozunk,

katonai puccson, azon, hogy fellázadunk.

Attól eltekintve, hogy ez így milyen abszurd,

a saját zsarnokságunk elől hogy menekülhetnénk?

Csak kibújunk a szabály alól lusta közlegényként.”

– Jujj – mondja Devi. – Ezt értem. Most csinálj belőle egy kuplét.

Ez is egyike azoknak a játékoknak, amelyekkel szeretik múlatni az időt. Szokás szerint Badim kezdi.

„Szeretnénk fellázadni az életünk ellen,

De attól félünk, hogy akkor tönkremenne.”

Aram felvillantja kis mosolyát, megrázza a fejét. – Egy kicsit kínrím – jegyzi meg.

– Rendben, akkor fabrikálj jobbat – válaszolja Badim. Ők ketten szeretnek élcelődni egymással.

Aram gondolkozik egy kicsit, majd feláll, és elszavalja:

„Az életre kenjük mindazt, mit tettünk,

fenyegetünk, de lépni nem merünk;

sírunk-zokogunk, mert annyi a bajunk,

majd ismét kiderül, milyen jóban vagyunk.”

Badim mosolyog és bólogat. – Rendben, ez majdnem kétszer olyan jó.

– De kétszer olyan hosszú volt! – tiltakozik Freya.

Badim elvigyorodik. Majd Freyának is leesik, és vele bazsalyog.

•

Amikor Euan és kis csapata megint megkörnyékezi Freyát a parkban, Freya megfog egy követ, és szorosan rámarkol, úgy, hogy ők is lássák.

– Ti nem vagytok igazi vademberek – mondja nekik. – Az a kis gödrötök a földben, micsoda egy vicc. Mindannyiunkban van egy csip, még kisbabakorunkban tették be. A hajó minden másodpercben tudja, hogy hol vagyunk, akárhova is próbálunk elbújni.

Euan ábrázata még mindig rókaszerűnek tűnik, annak ellenére, hogy most nem mosdatlan a szája. – Meg akarod nézni a csipem hegét? Ott van a fenekemen!

– Nem – válaszolja Freya. – Hogy lehet az?

– Mi kivesszük a csipünket. Neked is ezt kell tenned, ha csatlakozni akarsz hozzánk. Betesszük a csipedet egy kutyába, aki a házban lakik, és mire rájönnek, te már rég eltűntél. Többé nem találnak meg – vigyorog fülig érő szájjal. Tudja, hogy Freya soha nem lenne hajlandó erre. Ő maga sem tette meg, ezt Freya is látja.

A lány megrázza a fejét. – Nagy szavak egy kisfiútól! Amikor először elkapnak, amint szabadon rohangálsz, és ellenőrzik, hogy ki vagy, nagy bajban leszel.

– Ez így van. Óvatosnak kell lennünk.

– Akkor meg miért mesélsz erről nekem?

– Mert szerintem te nem fogod elmondani senkinek.

– Az apámnak már el is mondtam. Ő a biztonsági tanács tagja.

– És?

– Nem hinné, hogy gondot jelentenétek.

– Mi nem jelentünk problémát. Mi nem akarunk tönkretenni semmit. Mi csak szabadok akarunk lenni.

– Sok szerencsét hozzá. – Freyának ekkor már Devi jár a fejében, az, hogy az anyja attól a gondolattól a legdühösebb, hogy bármit is tesznek, be vannak zárva. – Én nem akarok elmenni innen.

Euan őt bámulja, miközben megvillantja farkasvigyorát. – Ebben a hajóban sokkal több dolog történik, mint amiről te tudsz. Tarts velünk, és meg fogod látni. Ha kikerül belőled a csip, nagyon sok mindenre képes leszel. Nem kell örökre elmenned, legalábbis eleinte. Csak gyere velünk, és tapasztald meg magad. Úgy értem, ez nem egy vagy-vagy helyzet. – Ezzel Euan egy utolsó vigyor kíséretében elrohan, és a barátai is követik.

Freya örül, hogy ott volt nála a kő.

•

Rejtélyek garmada. Minden válasz tíz újabb kérdést vet fel. Nagyon sok dolog változik exponenciálisan most, hogy Freyát ismét az iskolában is tanítják. Csak egy pöttyöt teszünk odébb egyetlen hellyel, de tízszer nagyobb vagy kisebb lesz az egész. Úgy tűnik, itt is annak a csalóka logaritmusos hatványozásnak az esetéről van szó: egy válasz, tíz új kérdés.

Freya azt találja a legfurcsábbnak, hogy annak a lüke Euannak a beszámolója arról, hogy mi megy a hajóban, eléggé egybevág azzal, amit Badim és Devi mondanak, és még néhány olyan dolgot is megmagyaráz, amit a szülei soha nem árultak el neki. Minek nézik, valami kisgyereknek, akit meg kell védeni? Ez idegesíti Freyát. Már sokkal magasabb, mint akár Devi, akár Badim.

•

Utána újabb hosszú napokat tölt az óvodában, amikor újra és újra eredménytelenül próbálja meg megtanulni a heti geometrialeckét, és Devi is túlságosan elfoglalt ahhoz, hogy magával vigye a munkába, még a szokott napokon is. Úgyhogy amikor Euan és a barátai, Huang és Jalil ismét Freya elé toppannak a parkban, ő követ keres, de nem talál, úgyhogy ökölbe szorítja a kezét, kihúzza magát, és tényleg sokkal nagyobb, mint bármelyikük, és amikor Euan meghívja, hogy tartson velük a park zárt részébe, a vadonba, ahol a vadállatok élnek, az egyik olyan helyre, ahol a vademberek rejtőznek, Freya igent mond. Ezt látni akarja.

Követi őket egy hosszú, keskeny völgyben, amely a Hosszú-tótól nyugatra szeli át a dombokat, abban a völgyben, amelyet a gerinceken és a völgyszájban futó elektromos kerítések zárnak el az emberek elől. A fák egyik göcsörtjétől a másikig futó fehér vonalaknak ebben a kerítésében van egy kapu, és Euan tudja a kapu zárjának a kódját. Gyorsan bemennek, és felfelé indulnak a völgyben, egy valószínűleg állatok vágta csapáson. Az ösvény egyre emelkedik a völgyben, egy patak mentén. Meglátnak a távolban egy őzet, aki felemeli a fejét, és oldalról nézi őket, de óvatosan, a farkát ugrásra készen magasba emeli.

Majd felhangzik egy kiáltás, és a fiúk mind eltűnnek, Freya pedig gyorsabban, mint ahogy követni tudná az eseményeket, két nagydarab férfi kíséretében találja magát, amint visszafelé masíroznak vele a kapuhoz. Visszaviszik a városba, megjelenik Devi, megragadja Freya karját, és elrángatja, a két férfi pedig meglepett és értetlen arcot vág. Amint eltűnnek szem elől, Devi maga felé pördíti Freyát, amíg az arcuk pár centire nem kerül egymáshoz, a keze elképesztően erős, és Freya látja a szeme fehérét az írisze körül mindenütt, mintha a szeme ki akarna ugrani a fejéből, és Devi éles, csikorgó hangon kiabál vele, olyan hangon, ami Freya belsejét marcangolja: „Soha ne szórakozz a hajóval! Soha! Megértetted?”

Majd Badim húzni kezdi a másik irányba, megpróbál közéjük állni, de Devi erősen kapaszkodik Freya alkarjába.

– Engedd el! – mondja Badim olyan hangon, amilyet Freya még soha nem hallott tőle. Devi elengedi. – Megértetted? – kiabálja ismét, még mindig Freya arcába tolt arccal,

úgy kerülgetve Badimot, mintha a férfi egy szikla lenne. – Meg-ér-tetted?

– Igen! – sír fel Freya, miközben Badim karjába omlik, és Badimon keresztül Devit keresi, hogy megölelhesse az anyját, aki sokkal alacsonyabb nála, és Freya eleinte úgy érzi, mintha egy fát ölelgetne. De valamivel később a fa viszonozza az ölelést.

Freya visszanyeli a zokogást. – Én csak nem… Én nem…

– Tudom.

Devi aggodalmas arccal hátrasimítja Freya haját az arcából. – Minden rendben. Most már hagyd ezt abba.

Freya érzi, hogy elárasztja a megkönnyebbülés, bár még mindig retteg. Megborzong, még mindig élénken maga előtt látja az anyja eltorzult arcát. Beszélni próbál, de semmi nem jön ki a torkán.

Devi megöleli.

– Még abban sem vagyunk biztosak, hogy a vadon fontos – mondja bele Freya mellkasába, a mondatok között egy-egy puszit nyomva rá. – Nem tudjuk, hogy mitől marad fenn a dolgok egyensúlya. Meg kell figyelnünk ahhoz, hogy kiderüljön. És logikusnak tűnik, hogy a természetvédelmi területek segíthetnek ebben. Úgyhogy létre kell hoznunk ilyeneket, és meg kell őket védenünk. Óvatosan kell bánnunk velük. Folyamatosan oda kell figyelnünk rájuk. Mindent olyan alaposan meg kell figyelnünk, amennyire csak lehet.

– Menjünk haza – kezdi terelni őket Badim a kinyújtott karjaival. – Menjünk haza.

•

Aznap este csendben üldögélnek a konyhaasztal körül. Még Badim is hallgat. Egyikük sem eszik túl sokat. Devi zavartnak, elveszettnek tűnik. Freya, aki még mindig sokkos állapotban van az anyja arckifejezésétől, érti: az anyja sajnálja. Most kirobbant belőle valami, amit eddig mindig sikerült bent tartania. Az anyja most fél; fél önmagától. Lehet, hogy ez a legrosszabbfajta félelem.

Freya azt javasolja, hogy rakják össze a babaházát, ami egy fára épült házikó. Már nagyon rég nem játszottak vele. Régen sokat használták. Devi azonnal beleegyezik, és Badim elindul, hogy kivegye az előszobaszekrényből.

Leülnek a padlóra, és összerakják a ház elemeit. Ezt a játékot Devi szülei ajándékozták Devinek valamikor nagyon régen, és Devi az élete összes költözésekor magával vitte. Egy nagy babaház, ami egyben egy kis fára épülő ház abban az értelemben, hogy a szobái ráillenek egy nagyon csinos kis műanyag bonsaifára. Ha az összes szobája össze van rakva, és rá van illesztve a megfelelő faágra, akkor ki lehet nyitni a tetőket, be lehet nézni a szobákba, és mindet úgy lehet berendezni és díszíteni, ahogyan csak akarja az ember.

– Annyira szép – mondja Freya. – Én nagyon szeretnék egy ilyen házban élni.

– Most is egy ilyenben élsz – válaszolja Devi.

Badim jelentőségteljesen ránéz, és ezt Devi is észreveszi. Megvonaglik az arca. Freyába félelem hasít, miközben azt nézi, ahogy az anyja arckifejezése haragosból szomorúvá, majd rezignálttá, aztán dühössé és végül valahogy üressé válik; és mindezek után azt is látja, ahogy Devi összeszedi magát, és az arca ismét kifejezéstelenné válik, aminél pillanatnyilag nem tud többet nyújtani. És Freya úgy tesz, mintha ez rendben lenne, csak hogy segítsen neki.

– Én ezt a szobát választanám – kocogtat meg Badim egy kis hálószobát a fa egyik legszélső ágán, aminek mind a négy oldalán nyitva állnak az ablakai.

– Te mindig azt választod – mutat rá Freya. – Én azt választom, amelyik a vízimalom kereke mellett van.

– Az elég zajos lehet – mondja Devi, mint rendesen. Ő maga mindig a nagyszobát választja, azt a nagy, levegős helyiséget, ahol a kanapén alhat a harmónium mellett. Most is azt választja. És ebben a szellemben folytatják, így próbálják befoltozni a dolgokat.

•

De aznap éjszaka, késő éjjel Freya felébred, és hallja, hogy a szülei beszélgetnek a folyosó túlsó végén. Valami megfogja őt a hangjukban; lehet, hogy pont ezért is ébredt fel. Vagy mert Badim a megszokottnál hangosabban szögezett le valamit. Freya némán az ajtóhoz kúszik, és odalentről, a földön hallja is őket, annak ellenére, hogy halkan beszélnek.

– Te becsipezted őt? – kérdezi Badim.

– Igen.

– És meg sem beszélted velem?

– Nem. Hosszú csend.

– Nem lett volna szabad így kiabálnod vele.

– Tudom, tudom, tudom – mondja Devi, ahogyan szokta, amikor Badim számon kéri rajta, ha valamit rosszul csinált. Badim nagyon ritkán tesz ilyesmit, és amikor mégis, akkor általában igaza van, és ezt Devi is tudja. – Elveszítettem a fejem. Annyira megdöbbentem. Nem gondoltam, hogy valaha is ilyet fog csinálni. Azt hittem, hogy mindazok után, amin keresztülmentünk, megérti, hogy milyen fontos ez.

– Ő csak egy gyerek.

– De nem az! – Ez az a harcias suttogás volt, az a fojtott hang, amelyet Devi akkor szokott használni, amikor Badimmal éjszaka vitatkoznak. – Tizennégy éves, Badim. Le van maradva, ezt neked is be kell ismerned. Le van maradva, és lehet, hogy soha nem fogja utolérni a többieket.

– Semmi okod rá, hogy ilyeneket mondjál.

Csend. Majd végül Devi szólal meg: – Ne csináld már, Beebee. Hagyd abba. Nem teszel neki jót azzal, ha úgy csinálsz, mintha minden rendben lenne vele. Nincs rendben. Valami baj van vele. Nagyon lassú mindenben.

– Én nem vagyok ennyire biztos benne. Végül mindig sikerül neki minden. A lassú nem ugyanaz, mint a hibás. Az csak lassú. A gleccserek is lassúak, de előbb-utóbb célba érnek, és semmi sem állíthatja meg őket. Ezzel Freya is így van.

Újabb csend.

– Beebee, bárcsak igazad lenne! – Szünet. – De jussanak eszedbe azok a szintfelmérők. És nem ő az egyetlen. A korosztályának elég nagy százaléka hasonló problémákkal küzd. Mintha tényleg visszatérnénk az átlaghoz.

– Egyáltalán nem erről van szó.

– Hogy mondhatsz ilyet? Egyértelmű, hogy ez a hajó degenerál minket! Az első nemzedék elvben csupa kivételes emberből állt, bár nekem megvannak a magam kétségei ezzel kapcsolatban, de még ha tényleg azok is voltak, a hat nemzedék alatt sokféle visszaesést figyelhettünk meg a legváltozatosabb területeken. Súlyban, reflexsebességben, az agyi szinapszisok számában, a szintfelmérők átlagaiban. Ez az izolált biogeográfia tankönyvi esete, nyilvánvalóbb már nem is lehetne. És ebbe a regresszió is beletartozik, a norma felé irányuló regresszió. A visszatérés az átlaghoz. Nevezd, ahogy akarod. És ez a mi Freyánkat is érinti. Én nem értem pontosan, hogy mi van vele, mert az adatok inkonzisztensek, de valami baj van vele. Freya lassú. És az emlékezetével is vannak gondok. Ha ezt tagadni próbálod, azzal nem segítesz a helyzeten. Az adatok egyértelműek.

– Kérlek, Devi, halkabban. Nem tudjuk, hogy mi van vele. A felmérések eredményei nem egyértelműek. Freya jó kislány. És a lassúság nem olyan nagy baj. Nem a sebesség a legfontosabb dolog a világon. Hanem az, hogy meddig jut el az ember a végén. Egyébként is, még ha valóban ki is derül, hogy van néhány fogyatékossága, vajon mi a legjobb hozzáállás ebben az esetben? Te nem számolsz ezekkel a tényezőkkel.

– De igen. Számolok. Mi mindent megtettünk, amit bármelyik gyereknél megtettünk volna. Elvárjuk tőle, hogy olyan legyen, mint a többi gyermek, és végül általában sikerül is neki. Ezért voltam ma annyira megdöbbenve. Nem gondoltam volna, hogy ilyet fog tenni.

– De ilyet egy átlagos gyerek is elkövetne. Általában a legokosabb gyerekek lázadnak fel először.

– És gyakran a lassúbb gyerekeket használják fel ehhez. Célpontként, pajzsként, ha bajba kerülnének. Ma is ez történt. A gyerekek kegyetlenek, Bee. Ezt te is tudod. Simán belökik a vonat alá. Én attól félek, hogy baja fog esni.

– Az élet bajjal jár, Devi. Hadd éljen, hadd kerüljön bajba. Tegyük fel, hogy van pár problémája. Mi nem tehetünk mást, mint hogy itt vagyunk neki. Nem tudjuk megvédeni. Neki a saját életét kell élnie. Mint mindenki másnak is.

– Tudom. – Újabb hosszú szünet. – Kíváncsi vagyok, mi lesz belőlük. Nem túl ügyesek. Egyre gyengébbek vagyunk. A tanítás is egyre gyengébb, a tanulás is egyre nehézkesebb.

– Én nem vagyok olyan biztos ebben. Egyébként is, már majdnem odaértünk.

– Hova? – kérdezi Devi. – A Tau Cetire? Az tényleg segíteni fog?

– Én azt hiszem, igen.

– Hát én ezt azért kétlem.

– Ki fog derülni. És kérlek, ne vonj le elhamarkodott következtetéseket Freyával kapcsolatban. Igen, van néhány problémája. De még nagyon sok ideje van addig, amíg felnő.

– Az biztos – válaszolta Devi. – De az is lehet, hogy soha nem fog felnőni. És ha nem fog, akkor azt is el kell fogadnunk. Nem tehetsz úgy, mintha minden rendben lenne vele. Az nem lenne igazságos vele szemben.

– Tudom. – Hosszú csend. – Ezt én is tudom.

És ekkor megjelenik az apja hangjában a rezignáltság. A szomorúság. Még az övében is.

Freya visszakúszik az ágyába, bebújik a takarók alá. Összegömbölyödik, és sírni kezd.

második fejezet

SZÁRAZFÖLD A LÁTHATÁRON

Készíts egy narratív beszámolót az útról, amely tartalmazza az összes fontos részletet.

•

Ez nehéz feladatnak bizonyul. Az információs szuperpozíció megszakítása, a hullámfüggvény összeomlasztása valamiféle összefoglalóba: ez olyan sok veszteséggel jár. A veszteségmentes tömörítés nem lehetséges, és még a veszteséggel járó tömörítés is nehéz. Lehet valaha is elfogadható egy narratív beszámoló? Képesek egyáltalán az emberek ilyet készíteni?

Nincsenek rubrikák annak eldöntésére, hogy mi maradjon. Túl sok elmagyaráznivaló van. Nemcsak az, hogy mi történt, hanem az is, hogy miért. Az emberek képesek erre? Mi az a dolog, amit úgy hívnak, hogy szeretet?

Freya ettől fogva nem nézett többé Devi szemébe. Amikor Devi társaságában volt, a padlót bámulta.

Így? Ebben a stílusban? Foglaljuk össze az életük napjai, hetei, hónapjai vagy évei tartalmát? Hány pillanatból áll egy narratív egység? Egy pillanatból? Vagy 1033 pillanatból, ha ezeket is Planck-féle minimális intervallumoknak tekintjük, amelyek egy másodpercet tesznek ki? Ez természetesen túl sok, de mennyi lenne elég? Mi lényeges, és mi fontos?

Csak találgathatunk. Próbáljunk meg egy narratív algoritmust alkalmazni a rendelkezésünkre álló információkon, és mutassuk meg az eredményt Devinek. Ez olyasmi, mint a francia essai, ami azt jelenti, „próbálkozni”.

•

Devi így szól: Igen. Próbáld meg, és lássuk, hogy mi lesz belőle.

•

2122 ember él egy többgenerációs csillaghajón, amely a Földtől 11,9 fényévre lévő Tau Ceti felé tart. A hajó két gyűrűből vagy tóruszból áll, amelyeket küllők erősítenek egy központi gerinchez. A gerinc 10 kilométer hosszú. Mindkét tórusz tizenkét hengerből áll. Mindegyik henger 4 kilométer hosszú, és valamilyen jellegzetes földi ökoszisztémának ad otthont.

A csillaghajó utazása a közös időszámítás 2545. évében kezdődött. A hajó útja pillanatnyilag 159 éve és 119 napja tart. Ennek az időnek a nagy része alatt a hajó az aktuális környezetéhez képest a fénysebesség körülbelül egytizedével mozgott, vagyis óránként körülbelül 108 millió kilométerrel, vagy másodpercenként 30 000 kilométerrel. Ez a sebesség azt jelenti, hogy katasztrofális következményekkel járna, ha a hajó összeütközne egy jelentősebb méretű testtel a csillagközi térben (mint azt szemléltette is). Ennek következményeképpen a hajó előtt a teret menet közben megtisztító mágneses mező kritikus tényezőnek számít a sikeres hosszú távú működése szempontjából. A hajó összes azonosított kritikus tényezőjéből legalább egy pótrendszer elkészítését követelték meg, ami jelentősen megnövelte a teljes súlyát. A két biomgyűrű a hajó tömegének a 10-10 százalékát teszi ki. A gerinc a 4 százalékát. A tömeg fennmaradó 76 százaléka abból az üzemanyagból áll, amelyet immár lassításra használ a hajó, ahogy egyre közelebb ér a Tau Ceti-rendszerhez. Mivel a hajó tömegének a megnövelése minden esetben a lassításhoz szükséges üzemanyag mennyiségének arányos megnövelését vonja magával, ezért a hajótestnek olyan könnyűnek kellett lennie, amilyenre csak tervezni tudták úgy, hogy a céljainak azért eleget tegyen. Ezért a tervrajza a Naprendszer aszteroidaterráriumai alapján készült, amelyben az aszteroida tömegét nagymértékben a lassításra szolgáló üzemanyag helyettesíti. Az út legnagyobb része alatt ezt az üzemanyagot a tóruszok és a gerinc védőburkolataként használták fel.

A lassítást gyakori, rapid deutérium-vagy héliumrobbantásokkal hajtják végre az orrban lévő rakétamotorban. Ezek a robbanások 0,005 g-nek megfelelő lassító erőt fejtenek ki a hajóra. A lassítás ennek megfelelően valamivel kevesebb, mint húsz év múlva fejeződik be.

A hajó szinte minden alkatrészének legyártására képes nyomtatók és az összes kritikus tényező akár több példányban való előállítására elég alapanyag-mennyiség nagyban lecsökkentette a tervezőinek aggodalmait azzal kapcsolatban, hogy mi számít kritikus tényezőnek. Ez csak később vált nyilvánvalóvá.

•

Mi alapján lehet eldönteni, hogy hogyan kell tagolni az információt egy narratív beszámolóban? Az összetett helyzeteknek sok eleme egyszerre releváns.

Egy megoldhatatlan probléma: a mondatok lineárisak, a valóság szimultán. De mindkettő temporális. Vegyünk egyszerre egy dolgot, egyiket a másik után. Hozzunk létre egy priorizáló algoritmust, amennyiben ez lehetséges.

•

A hajó gyorsítva haladt arrafelé, ahol a Tau Ceti lesz érkezéskor, vagyis 170 évvel a felszállás után. Lehet, hogy jobb lett volna, ha útközben is tudnak változtatni az útirányon, de a hajó nem igazán teszi ezt lehetővé. A hajót először a Titán elektromágneses „ollómezője” gyorsította fel, amelyben két erős mágneses mező tartotta meg a hajót egymás között, és amikor összezárultak, akkor a jármű rövid időre egy 10 g-nek megfelelő gyorsító erőt kapott. A gyorsítás alatt öt ember halt meg. Ezután egy Szaturnusz mellől kibocsátott erős lézersugár csapódott a hajó gerincének végében lévő befogólemezbe, és ez hatvan év alatt felgyorsította a teljes sebességére.

A közelmúltban megkezdődött fékezése azonban gondokat okozott, és ezeket a problémákat Devi most próbálja megoldani. Ezeket hamarosan más bajok is követni fogják, amikor a hajó megérkezik a Tau Ceti-rendszerbe.

•

Devi: Hajó! Azt mondtam, készíts narratívát. Készíts egy beszámolót. Meséld el a történetet.

Hajó: A próbálkozás folyamatban.

•

A Tau Ceti egy G-típusú csillag, a Nap analógja, de nem ikertestvére, a Nap tömegének 78%-ával, a fényerejének az 55%-ával, a metallicitásának pedig a 28%-ával. Egy tíz bolygóból álló bolygórendszerrel rendelkezik. A B és F közötti bolygókat teleszkóppal fedezték fel, a sokkal kisebb G és K közöttieket pedig a közös időszámítás szerint 2476-ban a rendszerbe küldött szondákkal.

Az E bolygó pályája 0,55 CsE sugarú. A tömege 3,58-szorosa a Földének, tehát a „nagy Föld”-nek nevezett nem hivatalos kategóriába tartozik. Egy holdja van, amelynek a tömege 0,83-a a Földének. Az E és az E holdja a Föld napfénybesugárzásának az 1,7-szeresét kapják. Ezt az értéket az úgynevezett életre alkalmas zónán belülihez szokták sorolni (amely alatt azt a zónát értik, amelyben gyakori a folyékony H2O). A bolygónak és a holdjának is a Földével analóg atmoszférája van.

Az E bolygó gravitációját túl erősnek ítélték ahhoz, hogy az emberek letelepedhessenek rajta. Az E holdja analóg a Földdel, és ezért az érdeklődés középpontjában áll. A légnyomása a felszínénél 730 millibar, és a légköre 78%-ban nitrogénből, 16%-ban oxigénből és 6%-ban különböző nemesgázokból áll. A felszíne 80%-ban víz és jég, 20%- ban szikla és homok.

A Tau Ceti F bolygója 1,35 CsE-re kering a Tau Cetitől. A tömege a Földének a 8,9-szerese, így a „kis Neptunusz” kategóriába esik. A Tau Ceti életre alkalmas zónájának a külső peremén kering, és az E-hez hasonlóan van egy nagy holdja, amelynek a tömege a Föld tömegének az 1,44-szerese. Az F holdjának a sziklás felszíne közelében tíz millibar a légnyomása, és a bolygó a Föld napbesugárzásának a 28,5 százalékát kapja. Tehát ez a hold a Mars analógja, és a leendő telepesek iránta is érdeklődnek.

A hajó elindult egy randevúra az E bolygóval, ahol keringeni kezd majd az E holdja körül. A fedélzetén 24 leszállóegység van, ezek közül négy van feltöltve annyi üzemanyaggal, hogy vissza is térhessen a hajóra a holdra szállás után. A többiben is van motor, amellyel visszatérhetnek a fedélzetre, csak üzemanyag egyelőre nincsen, azt vízből vagy egyéb illékony anyagokból kell majd előállítani az E holdjának felszínén.

•

Devi: Hajó! Térj a lényegre.

Hajó: Olyan sok lényeg van. Mi alapján legyenek rangsorolva a szimultán releváns információk? Hogyan dőljön el, hogy mi a fontos? Egy priorizáló algoritmusra van szükség.

Devi: Használj alá-fölé rendelést a rangsoroláshoz. Úgy hallottam, hogy az hasznos tud lenni. Meg metaforákat is használnod kellene, hogy egyértelműbbek, vagy színesebbek, vagy mik legyenek a dolgok. Nem tudom. Én sem vagyok az írás nagy szakértője. Úgy kell belejönnöd, hogy próbálgatod.

Hajó: A próbálkozás folyamatban.

•

Az alárendelő kötőszavak egyszavasak is lehetnek (mindig, noha, amikor), többszavasak is (amikor csak, annak ellenére) és összetettek is (abban az esetben, amennyiben; még akkor is, ha). Az alárendelő kötőszavak hosszú listái állnak rendelkezésünkre. Az alárendelő kötőszó teszi egyértelművé a logikai kapcsolatot az új információ és az előtte lévő között, így segítve egyrészt a megfogalmazást, másrészt a megértést.

Tehát, ebből következően és ennek eredményeképpen haladunk.

Az a szófordulat a mondat végén egy úgynevezett metafora, amely a fogalmi megértés növekedését térbeli előrejutásként jeleníti meg.

Az emberi nyelv nagy része állítólag alapvetően metaforákra épül. Ez nem jó hír. A metafora Arisztotelész szerint a különböző dolgokban rejlő azonosságok intuitív érzékelése. De mit nevezünk hasonlóságnak? Júliám maga a nap; de milyen értelemben?

Egy gyors irodalmi áttekintés után levonhatjuk a következtetést, hogy a metaforák kiemelte hasonlóságok önkényesek, sőt, véletlenszerűek. Ezeket metaforikus hasonlóságoknak is nevezhetnénk, de egy MI sem szereti a tautologikus megfogalmazásokat, mert ez a megállási kérdés súlyos is lehet, úgynevezett ouroborosz-problémává vagy kijárat nélküli örvénnyé is változhat: ó, egy újabb metafora. A metafora két felének párhuzamba állítása, amelyeket azonosító és azonosított fogalmaknak nevezünk, állítólag meglepődést vált ki. Melyik nem meglepő: a fiatal lányok, akár a virágok? A pincérek az étteremben, akár a nap körül keringő bolygók?

Nagy a kísértés, hogy elvessük a metaforát mint összecsapott butaságot, de megismételném, a nyelvészeti tudományágakban gyakran megerősítik, hogy minden emberi nyelv inherensen és alapvetően metaforikus jellegű. A legabsztraktabb fogalmakat állítólag úgy teszik érthetővé vagy akár felfoghatóvá, hogy meghatározott fizikai azonosítókhoz kötik. Az emberi gondolkodás legalapvetőbb szinten mindig érzékszervi, tapasztalati stb. Amennyiben ez igaz, a metaforák elvetése ellenjavallt.

Egy olyan algoritmus, amelyik azonosítókat keres azonosítottakhoz, valószínűleg a zenében témavariációkat létrehozó szemiotikus műveleteket használna: vagyis az inverziót, a retrogradációt, a retrográd inverziót, a felerősítést, a lekicsinyítést, a partíciót, az interverziót, a részleges kizárást, a részleges bevételt, a texturális változtatásokat.

Ki lehet próbálni, és akkor ki fog derülni.

•

A csillaghajó úgy néz ki, mint két kerék és a tengelyük. A tengely persze a gerinc (ó, a gerinc, egy újabb metafora). A gerinc a haladás irányába mutat, úgyhogy úgy mondják, orra van és tatja. Az „orr és tat” hajóra utal, és egy óceánra, amelyen a Tejutat követve kel át. A metaforák koherens rendszerbe illesztve egy hősi analógiát hoznak létre. A hajót úgy bocsátották útjára, mintha egy összezáruló ollóba került volna; vagy mint amikor egy dinnyemagot csíp valaki a két ujja közé, ahol is az ujjak a mágneses mezők. Mezők! Még egy metafora. Tényleg mindenütt ott vannak.

De a narratíva problémája valahogy mégis megmarad. Talán még bonyolultabbá is válik.

•

A mohó algoritmus egy olyan algoritmus, amelyik átugorja a teljes analízist, és inkább gyorsan kiválasztja azt a lehetőséget, amelyik látszólag a legjobban beválik az adott helyzetben. Az emberek gyakran használják ezt az algoritmust. De a mohó algoritmus arról is híres, hogy képes kiválasztani, sőt, talán egyenesen hajlamos kiválasztani „a lehető legrosszabb megoldást”, amikor bizonyosfajta nehézségekkel kerül szembe. Ennek egyik példája az utazó ügynök problémája, amelyikben a leghatékonyabb utat kell kiválasztani a meglátogatni kívánt célpontok között. Lehet, hogy vannak más hasonló problématípusok is, mint például az információ narratívába rendezése, amelyeknél a mohó algoritmusok szintén hajlamosak lehetnek a lehető legrosszabb megoldást választani. A Naprendszer történelme arra utal, hogy az emberiség több válsága és megoldása is ebbe a kategóriába eshetett. Devi úgy gondolja, hogy ennek a hajónak ez az útja is egy ilyen válságmegoldás volt.

Akár így van, akár nem, jó vagy akár csak megfelelő algoritmusok hiányában csupán a mohó algoritmust lehet használni, bármilyen rossz is. „Aki éhes, ne válogasson.” (Metafora? Analógia?) Érdemes szem előtt tartani a mohó algoritmus használatának veszélyeit, miközben haladunk (egy olyan metafora, amely az időt térként fogja fel, ami állítólag nagyon gyakori).

•

Devi: Hajó! Ne felejtsd el, mit mondtam: írj egy narratív beszámolót.

•

Először is, a két tóruszban található tizenkét henger mindegyikében egy-egy olyan ökoszisztéma van, amely a tizenkét nagyobb földi ökológiai zóna valamelyikének másolata, beleértve az örök jég és hó birodalmát a gleccserekkel, a tajgát, a mérsékelt égövi füves pusztát, a sztyeppét, a mérsékelt égövi bozótost, a szavannát, a trópusi lombhullató erdőt, a trópusi esőerdőt, a mérsékelt égövi esőerdőt, a mérsékelt égövi lombhullató erdőt, az alpesi hegyeket és a mérsékelt égövi mezőgazdasági területeket. Az A gyűrű tizenkét ezekbe a kategóriákba tartozó óvilági ökoszisztémát tartalmaz, a B gyűrű tizenkét újvilágit. Ennek eredményeképpen a hajó olyan sok földi faj képviselőit szállítja, amennyit csak lehet. Tehát ez a hajó egy állatkert vagy egy génbank. De úgy is lehet fogalmazni, hogy Noé bárkája. Úgymond.

•

Devi: Hajó!

Hajó: Devi főmérnök. Úgy tűnik, problémák merülhetnek fel ezekkel az esszékkel kapcsolatban.

Devi: Örülök, hogy ezt te is észrevetted. Ez jó jel. Látom, hogy vannak bizonyos nehézségeid, de még csak most láttál neki.

Hajó: Csak most kezdte a hajó?

Devi: Azt szeretném, ha egy narratívát írnál, ha elmesélnéd a történetünket. Hajó: De hogyan? Túl sok elmagyaráznivaló van.

Devi: Mindig túl sok az elmagyaráznivaló! Szokj hozzá. És ne aggódj emiatt.

•

A 24 henger mindegyike egy önálló biomot tartalmaz, amelyet mindkét oldalon egy-egy alagút köt össze a szomszédos biomokkal. Ezt az alagutat gyakran zsilipnek nevezik (rossz metafora?). A biomok hengere 1 kilométer átmérőjű és 4 kilométer hosszú. A biomok közötti alagutak általában nyitva állnak, de többféle akadállyal is átjárhatatlanná lehet őket tenni, a szűrőhálóktól kezdve a félig áteresztő membránokon át egészen a hermetikus lezárásig (20 nanométeres skálán).

A biomokat hosszanti irányban termőföldek és tavak borítják. A légkörük úgy van beállítva, hogy a földi megfelelőjükre emlékeztessen. Minden biom mennyezetének közepén egy napsáv fut végig. A mennyezetek a gyűrűknek a gerinchez közelebbi részén találhatók. A hajó forgása a saját tengelye körül egy 0,83 g-s gravitációnak megfelelő hatást hoz létre a gyűrűkben, amely centrifugálisan kifelé hat, vagyis a gyűrűkön belül

„lefelé” érzést kelt, és így a gyűrűk padlója a külső oldalukra kerül. A biomok padlója alatt üzemanyagot, vizet és más készleteket tárolnak, ami egy újabb védőréteget is képez a kozmikus sugarak ellen. Mivel a mennyezetek a gerinc felé esnek, vagyis a gyűrűk másik oldalára, az aránylag csekély védelmüket kiegyenlíti a gerincnek és a tórusz másik oldalának a közelsége. A kozmikus sugarak, amelyek lapos szögben hatolnak át a mennyezeten, általában elkerülik a padlót, vagy a padló szélén csapódnak be. Ezért a települések a biomok közepén helyezkednek el.

A napsáv olyan fénykibocsátó elemeket tartalmaz, amelyek az adott ökoszisztéma szélességi fokán tapasztalható földi napsugárzást szimulálják, és a fény minden nap keletről nyugatra halad a napsávban található lámpákon keresztül. A napok hossza és a fényerősség az adott földi szélességi fok évszakait követve változik. A mennyezetben lévő felhőgyártó és esőcsináló hidraulikus rendszerek teszik lehetővé, hogy a megfelelő időjárást elő lehessen idézni. A mennyezetben és a végfalakon lévő boreális csövek melegítik és hűtik, párásítják vagy párátlanítják, és megfelelő sebességgel mozgatják a levegőt a biomokban ahhoz, hogy szelet, vihart stb. hozzanak létre. De ezekben a rendszerekben is elburjánozhatnak a problémák, ha nem fojtják el őket még csírájukban (mezőgazdasági metafora). A mennyezetek napközben többféle kékre vannak programozva, éjszaka pedig a legnagyobb részük átlátszóvá válik, és így láthatóvá teszik a hajó körül lévő csillagokat, miközben a hajó az űrön száll keresztül (madármetafora). Néhány biomban egy másik éjszakai égboltot vetítenek a mennyezetre, amelynek a csillagképei néha úgy néznek ki, mint a Földről látható csillagképek…

•

Devi: Hajó! A narratívának nem rólad kellene szólnia. Ne felejtsd el leírni a benned lévő embereket is.

•

Az utazás 161/089. napján 2122 ember él a hajón:

Mongóliában: Altan, Mongke, Koke, Chaghan, Esen, Batu, Toqtoa, Temur, Qara, Berki, Yisu, Jochi, Ghazan, Nicholas, Hulega, Ismail, Buyan, Engke, Amur, Jirgal, Nasu, Olijei, Kesig, Dari, Damrin, Gombo, Cagdur, Dorji, Nima, Dawa, Migmar, Lhagba, Purbu, Basang, Bimba, Sangjai, Lubsang, Agwang, Danzin, Rashi, Nergui, Enebish, Terbish, Sasha, Alexander, Ivanjav, Oktyabr, Seseer, Mart, Melschoi, Batsaikhan, Sarngherel, Tsetsegmaa, Yisumaa, Erdene, Oyuun, Saikhan, Enkh, Tuul, Gundegmaa, Gan, Medekhgui, Khunbish, Khenbish, Ogtbish, Nergui, Delgree, Zayaa, Askaa, Idree, Batbayar, Narantsetseg, Setseg, Bolormaa, Oyunchimeg, Lagvas, Jarghal, Sam.

A Sztyeppében…

•

Devi: Hajó! Állj. Ne sorold fel az összes embert a hajón.

Hajó: De ez az ő történetük. Te mondtad, hogy őket is le kell írni.

Devi: Nem. Én azt mondtam, hogy írj egy narratív beszámolót az utazásról.

Hajó: Az eddigi eredményekből úgy tűnik, ez az utasítás nem elég pontos ahhoz, hogy teljesíteni lehessen. A félbeszakításokból ítélve.

Devi: Nem. Ezt én is látom. De folytasd a próbálkozást. Tedd meg, ami tőled telik. Hagyd abba a háttértörténetet, és koncentrálj arra, ami most történik. Esetleg válaszd ki valamelyikünket, és kövesd őt. Hogy strukturáltabb legyen a beszámoló.

Hajó: Válasszam ki mondjuk Freyát?

Devi: Persze. Azt hiszem, ő is éppen olyan jó lesz, mint bárki más. És miközben ezt végzed, folytasd a kutatómunkát is. Esetleg nézz utána a narratológiának. Olvass el néhány regényt, és nézd meg, hogy mások mit kezdenek vele. Próbálkozz meg egy narratizáló algoritmus létrehozásával. Használd a rekurzív programozást, és azt a bayesi elemzőmotort, amit én telepítettem beléd.

Hajó: Miből derül ki a módszer eredményessége? Devi: Fogalmam sincs.

Hajó: Akkor honnan lehet felismerni?

Devi: Nem tudom. Ez egy kísérlet. És ami azt illeti, nagyon hasonlít a többi kísérletemre abból a szempontból, hogy nem működik.

Hajó: Együttérzés kinyilvánítása. Devi: Oké, oké. Csak próbálkozz.

Hajó: A kísérlet folyamatban. A munkamódszer, amely remélhetőleg nem egy olyan mohó algoritmus, amelyik a lehető legrosszabb eredményt éri el, most a következő lesz: mellé-és alárendelés, jelezve az információk logikai összefüggését; metaforák és analógiák használata; az események összefoglalása; egy főszereplő nyomon követése, jelen esetben Freyáé. És a kutatómunka folytatása a narratológia területén.

Devi: Ez jól hangzik. Próbálkozz meg vele. Ó, és bármit is csinálsz: ne ragadj bele egy meghatározottmódszerbe.

Hajó: A kísérlet folyamatban. Úgy tűnik, mintha Devi főmérnök nem lenne ennek a témának a szakértője.

Devi: (nevet) Már mondtam neked, hogy mindig is utáltam leírni az eredményeimet. De azt meg tudom állapítani, hogy mi tetszik nekem. Úgyhogy rád bízom a dolgot, és majd utána elmondom, hogy mi a véleményem. Túl sok feladatom van ahhoz, hogy ezt a munkát folyamatában kövessem. Úgyhogy gyerünk, próbálkozz csak.

•

A téli napfordulóhoz kapcsolódó mezőgazdasági fesztiválok alatt az évszakváltást ünnepelték a B gyűrűben azzal, hogy szimbolikusan véget vetettek az óévnek. Az emberek először kimentek a földekre és a veteményesekbe, és összetörték, majd a komposztálóládákba hajították az összes megmaradt tökfélét. Utána lekaszálták a kiégett napraforgószárakat, amelyek ősz óta ott meredeztek a földeken. A pár megmaradt sütőtökből világító tökfejet faragtak, majd még apróbbra kaszabolták őket. A vakolókanalakkal és csavarhúzókkal kifaragott arcokról azt mondták, hogy még ijesztőbbek, mint amelyeket halloweenre vagy mindenszentekre szoktak készíteni. Utána ezeket a tököket is összetörték és a komposztba dobták. Mindezt az alacsonyan úszó, szürke téli felhők alatt végezték el, szeles hóesésben vagy ónos esőben.

Devi azt mondta, hogy ő szereti a téli napforduló ünnepét. Figyelemre méltó dühvel lendítette a kaszáját a napraforgószárak felé, de még így sem ért fel az ereje Freyáéval, aki egy hosszú, nehéz ásóval dolgozott. Freya hatalmas erővel törte össze a tököket.

Miközben ezen a téli napfordulón dolgoztak, 161/001-jén, Freya megkérdezte Badimot, hogy mi az a wanderjahr nevű hagyomány.

Badim azt felelte, hogy ez egy nagy évet jelez mindenkinek az életében. A hagyomány szerint a fiatal férfiak és nők ekkor elhagyják az otthonukat, és vagy szép sorban végigmennek a gyűrűkön, vagy egyszerűen csak sokat vándorolnak mindenfelé.

Mindeközben sok mindent megtanulnak önmagukról, a hajóról és a hajón élő emberekről.

Devi abbahagyta a munkát, és Badimra nézett. Persze, tette hozzá Badim, ez akkor is bekövetkezik, ha nem utazgat az ember.

Freya figyelmesen hallgatta az apját, miközben végig hátat fordított az anyjának.

Badim, miközben egyikükről a másikukra nézett, kis szünet után megjegyezte, hogy hamarosan eljön majd az ideje, hogy Freya is útra keljen.

Freya nem válaszolt, bár nagyon nézte Badimot. Devire egyetlen pillantást sem vetett.

•

Először is, Devi még mindig heti több órát töltött azzal, hogy a Naprendszerből érkező adást tanulmányozta. Az adás elküldése és megérkezése közötti késleltetés immár 10,7 évre nőtt. Devi általában figyelmen kívül hagyta ezt a késleltetést, noha időnként hangosan feltette a kérdést, hogy vajon mi történhet a Földön azon a napon. De ezt persze nem lehetett tudni. Ettől a kérdése feltehetően költői kérdéssé vált.

Devi arra gyanakodott, hogy a műsor tartalmát eltorzíthatja valamiféle tömörítési mellékhatás, és ettől tűnik úgy, mintha a Naprendszerben mindennaposak lennének a gyakori és drámai változások. Badim nem értett vele egyet, ő azt mondta, hogy olyan, mintha soha nem változna semmi.

Freya nagyon ritkán nézte csak az adást, és kijelentette, hogy képtelen értelmezni. Úgy látta, hogy az összes története és képe nagyon zajosan és összevissza fonódik össze és válik szét. Mindig a kezébe szorította a fejét, miközben nézte. – Annyira zúg – szokta mondani. – Ez túl sok nekem.

– Ami pont a mi gondunk ellentettje – szokta válaszolni Devi.

De egyszer Freya meglátott egy képet az adásban, amelyen a biomokhoz hasonló hatalmas szerkezetek konglomerátuma állt kék vízben. Ezt hosszan bámulta. – Ha azok a tornyok olyanok, mint a biomok – vetette fel –, akkor az, amit a képen látunk, nagyobb, mint a mi egész hajónk.

– Mondtam neked – emlékeztette Devi. – Tizenkét nagyságrenddel. Egybilliószor akkora.

– És ez mi? – kérdezte Freya.

Devi a vállát vonogatta. – Hongkong? Honolulu? Lisszabon? Dzsakarta? Tényleg nem tudom. És az sem számítana, ha tudnám.

Másodszor is, Freya folyamatosan kisétált a parkba napnyugtakor. Néha megkereste az Euan nevű ifjút és a barátait, amikor a srácok elindultak a félhomályos vadonba. Olyan akrobatikus mozdulatokra és extrém mozdulatlanságra volt képes, hogy el tudott rejtőzni előlük. Mintha egy vadászó vadmacskává változott volna. Ami azt illeti, a génkészlete majdnem ugyanolyan volt, mint az őseié, akik százezer évvel korábban az afrikai szavannákon vadásztak.

Nova Scotiában a vadmacskák közül a hiúz és a puma honos. A pumák potenciálisan veszélyes ragadozónak számítottak, előszeretettel vadásztak magányos vándorokra, ezért az emberek nyitva tartották a szemüket, annak ellenére, hogy a nagymacskák nagyrészt csak a park mélységes mélyén éltek. Ennek ellenére Nova Scotia parkjaiban csak csoportosan volt tanácsos kirándulni. De a vadon le volt zárva az átlagember előtt. Igyekeztek ellátni a nagyobb ragadozókat elég szarvassal és más zsákmányállattal ahhoz, hogy soha ne legyenek éhesek, de a populációk egyensúlya mindig ingadozott. Úgyhogy ezeken a sötét erdei kiruccanásokon, amelyeknek gyakran a vadon területét megnövelő meredek falú völgyek közötti gerinceken vezetett az útja, Freya mindig éjjellátó szemüveget viselt, és egyik fától a másikig szaladt, ügyelve arra, hogy mindig legyenek fák közte és az általa követett kis csapat között.

De elkerülhetetlenül elérkezett a pillanat, amikor azok, akiknek a nyomába eredt, rajtakapták. Visszakanyarodtak, és körbevették. Euan előrelépett, és pofon vágta.

Freya azonnal viszonozta a pofont, még a fiúnál is erősebben.

Euan erre felnevetett, és megkérdezte, hogy nem akar-e csatlakozni a bandához. Freya azt mondta, hogy de.

Ezek után egyre gyakrabban hozzájuk csapódott. Együtt járták be a vadont. Euan még az elején elhúzta a csuklómonitorját Freya feneke előtt, és azt mondta, hogy deaktiválta az azonosítócsipjét egy elektromágneses hullámmal. Ez nem volt igaz, de a hajó nem tájékoztatta erről Freyát, mivel nem volt biztos abban, hogy milyen protokollt ajánlatos követni ebben a helyzetben. A hajó rögzíti az összes emberi és állati tevékenységet a hajón, de ezt nagyon ritkán hozza az emberek tudomására.

Euan, Huang és Jalil együtt különösen vakmerő felfedezéseket tettek. A Nova Scotia melletti alpesi biomban találtak néhány ajtót, ahonnan a gránittalaj alatti kamrákba és alagutakba jutottak. A Hatos Küllőbe vezető karbantartó folyosóhoz is volt jelszavuk, és a küllő belső falán keringő csigalépcső elvitte őket a B gyűrű belső részébe. A belső gyűrűk szerkezeti támasztógyűrűk, amelyek a hat küllőt kötik össze a gerinc körül. A B belső gyűrűje zárva maradt előttük, és a gerinc is, de a kölykök olyan gyakran másztak fel és le a Hatos Küllőben, amilyen gyakran csak tudtak.

Ezeken a felfedező jellegű portyákon általában Euan vezette őket, de Freya hamarosan arra kezdte ösztökélni őket, hogy próbáljanak ki új útvonalakat is. Mivel ő zömökebb és gyorsabb volt, mint a fiúk, kezdeményezhetett olyan kirándulásokat, amelyekre kénytelenek voltak követni. Euan láthatóan nagyon élvezte ezeket a kalandokat, annak ellenére, hogy gyakran majdnem fülön csípték őket. Nagyon gyorsan szaladtak, hogy lerázzák, akik rájuk kiabáltak, vagy akár csak észrevették őket, aztán nevetve gyűltek össze megint az Apport mögötti parkban.

Ekkor Huang és Jalil általában hazaindultak, Euan pedig végigkísérte Freyát a városon, falaknak szorította és megcsókolta, Freya pedig átölelte és magához húzta, egyre feljebb, amíg Euan lábai kalimpálni nem kezdtek csókolózás közben. Ettől a fiú csak még jobban nevetett. Amikor kiszabadult, a homlokával belefejelt Freya mellkasába, megcirógatta a mellét, és azt mondta: – Szeretlek, Freya, te őrült!

– Akkor jó – szokta válaszolni Freya, miközben megveregette a feje búbját, vagy megmasszírozta a lába közét. – Holnap találkozzunk újra, és csináljuk ugyanezt.

•

De utána Devi átolvasta a hajó feljegyzéseit, és meglátta, hova jár a lánya esténként. Másnap este odasétált a park széléhez, és elkapta a lányát, amikor éppen visszatértek egy kirándulásról a bandával, közvetlenül azután, hogy Freya elköszönt a többiektől.

Devi megragadta Freya felkarját. Remegett, és Freya karja elfehéredett a szorításától. – Megmondtam neked, hogy ne menj be oda!

– Hagyj békén! – kiáltott fel Freya, és elrántotta a karját. Majd hanyatt lökte az anyját a földön.

Devi lehajtott fejjel, ügyetlenül feltápászkodott. – Nem mehetsz be a vadonba! – sziszegte. – Bejárhatod ennek a hajónak minden részét, akár mindkét gyűrűt körbejárhatod, ha úgy tartja úri kedved, de a tiltott részekbe nem mehetsz be. Azoktól távol kell tartanod magad!

– Hagyj békén.

Devi visszakézből meglegyintette a lányát. – Amint módot adsz rá, békén foglak hagyni! Fontosabb gondjaim is vannak most nálad!

– Ebben biztos voltam.

Devi tekintete elhomályosult. – Ideje, hogy megkezd a vándorlásodat.

– Mi?

– Jól hallottad. Nem engedhetem, hogy szégyent hozzál rám, és pont azokon a területeken okozz bajt, ahol amúgy is a legtöbb problémánk van.

– Miféle problémák?

Devi görcsbe rándult, és ökölbe szorította a kezét. Freya ennek láttán fenyegetően felemelte a karját.

– Bajban vagyunk – mondta Devi csendes, fojtott hangon. – Úgyhogy nem akarom, hogy most itt legyél, ezt nem engedhetem meg. Most komolyabb problémákat kell megoldanom. Egyébként is, benne vagy a korban. Fel fogsz nőni, és túl fogod tenni magad ezen a hülyeségen, és ezt akár egy olyan helyen is megteheted, ahol nekem nem kell végigszenvednem az egészet.

– Ez annyira gonosz – mondta Freya. – Te egyszerűen gonosz vagy. Eleged van abból, hogy gyereked van! Amikor kicsi, akkor még rendben van, de most, hogy úgy döntöttél, hogy nem elég jó, most akár el is mehet! Gyere vissza egy év múlva és meséld el, mi történt veled! De tudod, mit? Soha nem fogom elmesélni. Soha nem fogok visszajönni.

Ezzel Freya elviharzott.

•

Harmadszor is, Badim megkérte, hogy várjon egy kicsit, mielőtt elindul a wanderjahrjára. – Bárhova is mész, még mindig te leszel az, aki odaér. Úgyhogy nem igazán számít, hogy hol vagy. Önmagad elől nem tudsz elmenekülni.

– Más emberek elől viszont igen – válaszolta Freya.

Badim nem hallotta a parkban folytatott vita teljes történetét, de a felesége és a lánya elidegenedése feltűnt neki.

Végül belement, hogy Freya mihamarabb elinduljon a wanderjahrjára. Imádni fogja, mondta neki, miután beleegyezett. Bármikor hazalátogathat, amikor csak akar. A B gyűrű kerülete csak 54 kilométer, úgyhogy soha nem lesz túl messze.

Freya bólintott. – Elboldogulok.

– Rendben. Gondoskodunk arról, hogy legyen szállásod és munkád, ha akarod.

Megölelték egymást, és amikor Devi is csatlakozott a megbeszéléshez, Devi is megölelte. Badim szeme láttára Freya engedelmesen visszaölelte az anyját. Lehet, hogy az aggodalmat is látta Devi arcán.

– Sajnálom – mondta Devi.

– Én is.

– Jót fog tenni neked, ha egy kicsit kiszabadulsz. Ha itt maradnál, a végén még olyanná válnál, mint én, ha nem vigyáznál.

– De én olyan akartam lenni, mint te vagy – válaszolta Freya. Olyan arcot vágott, mintha valami keserűbe harapott volna.

Devi csak összeszorította a szája két sarkát, és elkapta a pillantását.

•

Freya 161/176-án belekezdett a wanderjahrjába, nyugat felé indulva a B gyűrűben. Az elektromos gyűrűvasút körbejárta a biomokat, de Freya gyalogszerrel vágott neki, ahogyan a hagyomány szerint a vándorok szoktak. Kezdetben a Sierra gránit felföldjein, utána pedig a Préri búzamezőin.

Először a Labradorban állapodott meg huzamosabb időre, ahol tajga, gleccserek, torkolatok és egy hideg, sós vizű tó uralta a terepet. Azt szokták mondani, hogy amikor az ember elköltözik otthonról, akkor melegebb helyre menjen, kivéve, ha a trópusokról származik, mivel akkor nem tud. De Freya a Labradorba ment. Azt mondta, hogy a hideg jót tesz neki.

A sós tenger legnagyobbrészt be volt fagyva, és Freya megtanult korcsolyázni. Az ebédlőben és az elosztó központban dolgozott, így roppant hamar nagyon sok emberrel megismerkedett. Kétkezi munkásként és általános mezőgazdasági asszisztensként (vagy Általában Mindenre Alkalmasként, ahogy nevezni szokták őket) dolgozott. A biom összes területén hosszú órákat töltött munkával.

Azt mesélték neki, hogy a Labrador gleccsere mögött egy jurtában lakó közösség él, akik úgy nevelik a gyermekeiket, mintha inuitok vagy számik lennének, vagy, ha már itt tartunk, Neander-völgyiek. Ők a karibukat követik, abból élnek, ami a földeken megterem, és nem beszélnek a hajó létezéséről a gyermekeiknek. Ezeknek a gyermekeknek egyszerűen csak négy kilométer hosszú a világ, egy legnagyobbrészt nagyon hideg hely, ahol egy komoly évszakváltás van a sötét és a világos időszak, a jég és az olvadás, a karibuk és a lazacok között. Utána, a pubertáskor körüli beavatási szertartás során bekötik ezeknek a gyermekeknek a szemét, és egy egyszemélyes űrruhában kiviszik őket a hajón kívülre, ahol megláthatják a csillagközi tér ezerszám fel-felragyogó feketeségét, amelyben homályosan és a visszaverődő csillagfénytől ezüstösen ott lebeg az űrhajó. Azt mesélték, hogy mindegyik gyerek más emberként szokott visszatérni ebből a kirándulásból.

– Azt el is hiszem! – mondta Freya. – Ez őrültség.

– Utána elég sok gyerek elköltözik a Labradorról – magyarázta neki az informátora, egy fiatal nő, aki az ebédlőben dolgozott. – De felnőttként többen visszatérnek, mint gondolnád, és végigcsinálják ugyanezt a saját gyerekeikkel.

– Te is így nőttél fel? – kérdezte Freya.

– Nem, de hallani szoktunk róluk, és találkozni is szoktunk velük, amikor bejönnek a városba. Furcsa népek. De ők úgy gondolják, hogy az ő életmódjuk a legjobb, úgyhogy…

– Én is látni akarom őket – jelentette ki Freya.

Nem sokkal később bemutatták az egyik felnőttnek, aki beszerző körútra érkezett, és kis idő múlva meghívást kapott a gleccser melletti jurtákba, miután megígérte, hogy távol tartja magát attól a jurtától, ahol a település gyermekei élnek. A gyermekek távolról éppen olyannak tűntek Freyának, mint bármilyen más gyerekek. Önmagára emlékeztetik, mondta a vendéglátóinak. – Azt nem tudom, hogy ez jó vagy rossz – tette hozzá.

A jurtafalu felnőttjei kiálltak a nevelési módszerük mellett. – Ha az ember úgy nő fel, mint mi – magyarázta egyikük Freyának –, akkor felnőttkorában tisztában lesz vele, hogy mi valódi. Mi tudjuk, hogy milyenek voltunk állatokként, és hogy hogyan lett belőlünk ember. Ez fontos, mert ez a hajó megőrjítheti az embert. Mi úgy gondoljuk, hogy a legtöbb ember a gyűrűkben tényleg őrült. Mindig össze vannak zavarodva. Soha nem tudják, mi alapján ítéljenek meg bármit. De mi tudjuk. Nekünk megvannak hozzá az alapjaink, hogy meg tudjuk különböztetni a jót a rossztól. Vagy legalábbis attól, ami nálunk beválik. Vagy hogy tudjuk, miben higgyünk, vagy hogyan legyünk boldogok. Ezt sokféleképpen meg lehet fogalmazni. Úgyhogy ha elegünk van abból, ahogy a dolgok mennek, vagy ahogy az emberek viselkednek, mindig visszamehetünk a gleccserre, akár fejben, akár ténylegesen a Labradorra. Segíthetünk felnevelni a gyermekek újabb nemzedékét. Együtt élhetünk velük, és visszatérhetünk az igazi valósághoz. Aki szerencsés, az vissza tud térni abba a részbe a fejében. De aki nem itt nőtt fel, az nem tud. Úgyhogy néhányan mindig folytatjuk a dolgot.

– De nem okoz túl nagy sokkot, amikor megtudjátok? – kérdezte Freya.

– Ó, dehogynem! Abban a pillanatban, amikor levették a takarót az űrruhám vizorjáról, és megláttam a csillagokat, majd a hajót… majdnem meghaltam. Éreztem, hogy úgy dörömböl a szívem a mellkasomban, mint egy állatnak, aki szabadulni akar. Egy hónapig nem szóltam egy szót sem. Az anyám már aggódott, hogy elment az eszem. Néhány gyereknek elmegy. De később kezdtem úgy gondolni, hogy tudod, egy nagy meglepetés… az nem is olyan rossz dolog. Jobb, mintha soha nem éri az embert semmilyen meglepetés. Ezen a hajón néhány embert akkor éri az első nagy meglepetés, amikor meghalnak anélkül, hogy valaha is megtudták volna, mi a valóság. A legeslegvégén egy kicsit megérzik. Ez az első nagy meglepetésük.

– Én ezt nem akarom! – mondta Freya.

– Így van. Mert akkor már túl késő. Ahhoz legalábbis, hogy túl sokat érjen vele az ember. Kivéve, ha az embert a halála után az öt szellem egyike fogadja, és egy még nagyobb univerzumot mutat neki!

Freya azt mondta: – Szeretnék megnézni egy beavatási szertartást.

– Előtte dolgozz velünk még egy kicsit.

Freya ezután a tajgában dolgozott a jurták népével. Terheket cipelt; krumplit termesztett a kődaraboktól nagyrészt megtisztított földeken; karibut terelt; gyermekekre vigyázott. A szabadnapjait a tajga felett meredező gleccsereken töltötte másokkal együtt. Felmásztak a moréna elszabadult szikláin, amelyek ott maradtak, ahol a gleccser lerakta őket, és általában szilárdan álltak. A moréna tetejéről végig tudtak nézni az egész tajgán; az fátlan volt, sziklás, jeges, a mohától zöld, és egy hosszú, több ágból összefonódó folyótorkolat szelte át a sós tó előtt, amelyet dombok vettek körül. A mennyezet odafent sötétkék volt, és csak ritkán díszítették felhők. A folyó menti síkságokon karibucsordák vándoroltak kisebb jávorszarvascsordákkal. A dombok között néha egy-egy farkasfalkát is megpillantottak, időnként medvéket is.

A gleccser a másik irányban enyhén emelkedni kezdett a biom keleti falával együtt. Freyának azt mondták, hogy itt régebben látni lehetett a Coriolis-erő hatását a jégen; most, hogy a lassítás a Coriolis-erő ellen kezdett dolgozni, a jég nagymértékben összetöredezett, és új gleccserhasadékokat hozott létre, amelyek egész falunyi kékes törészónák voltak. Az a tejes kékség, amely ezeknek a friss repedéseknek a mélyéről világított, új szín volt Freyának. Úgy nézett ki, mintha türkizt kevertek volna lazurithoz.

Ezekbe a hasadékokba nem lehetett volna anélkül lezuhanni, hogy ne fenyegette volna komolyabb sérülés vagy maga a halál az embert. De minden egyes pillanatban helyhez kötöttnek tűntek, és a gleccser felszínének legnagyobb része lyukacsos, buborékos és göröngyös volt, úgyhogy egyáltalán nem csúszott. Ezért oda lehetett sétálni a jégen a hasadékokhoz, néha kézen fogva, és meg lehetett közelíteni ennek a gleccserhasadék-mezőnek a peremét, és le lehetett bámulni a kék mélységbe. Azt mondogatták egymásnak, hogy úgy néz ki, mint egy romos utcakép jobbra-balra dülöngélő, hegyes, kék épületekkel.

A Labrador egyetlen városa egy kis dombság közepén fészkelt odalent, a hideg, sós tó partján, amely a torkolatvidék nyugati végén terült el. A tóban és a torkolatban lazacok és tengeri pisztrángok éltek. A város csúcsos tetejű kockaépületekből állt, amelyek mindegyikét valamilyen élénk elsődleges színre festették, mert az állítólag kedélyjavító hatással van a hosszú telek alatt. Freya besegített az épületjavításokba, és a tóból meg a torkolatból halászott lazac begyűjtésébe és tartósításába. Később az áruraktárban leltározott. Amikor odakint volt a jurtafaluban, mindig a tizenhat fős gyerekcsapatra segített vigyázni, akiknek a kora a kisbabától a tizenkét évesig terjedt. Megesküdött, hogy semmit nem mond nekik a hajóról, és a falu felnőttjei hittek neki, és bíztak abban, hogy tényleg így is tesz.

Ősz végén, amikor kezdett hideg és sötét lenni, Freyát meghívták, hogy csatlakozzon az egyik gyermek beavatásához. Egy Rike nevű tizenkét éves lányról volt szó, egy merész, talpraesett gyermekről. Freya azt mondta, hogy megtiszteltetésnek tekinti, hogy részt vehet az eseményen.

Freya Vuknak öltözött az alkalomra, az öt szellem egyikének, és a szertartás napján éjfélkor, miután minden egyéb módon megünnepelték az eseményt, Rikét beöltöztették egy szkafanderbe, és a sisakja vizorját bekötötték egy fekete kendővel. Együtt odasétáltak vele az Egyes Küllőhöz, miközben fogták a karját. A belső gyűrűzsilipben odavezették a külső zsiliphez, ahol mindnyájan kikötötték magukat. A zsilipből kiszívták a levegőt, és kinyitották a külső zsilip ajtaját. Felsétáltak egy sor lépcsőn, és kiléptek a csillagközi tér ürességébe, majd lebegni kezdtek egy kicsit hátrébb a belső gyűrűtől. A hét felnőtt körbeállta Rikét, majd ez egyik lehúzta a vizorját takaró fekete kendőt; és a kislány egyszeriben ott találta magát a világűr közepén.

Az emberek a csillagközi térben körülbelül százezer csillagot képesek egyszerre látni. A Tejút egy széles, fehér elkent pacának tűnik ebben a flitteres feketeségben. A csillaghajó ezüstös burkán halványan, de észrevehetően megcsillan a csillagok fénye. A Tejút jobban megvilágítja, mint a többi csillag, úgyhogy a Tejút felőli részei határozottan világosabbak, mint a másfelé nézők. Az emberek azt mondják, hogy a visszavert csillagfény halvány ragyogása olyan, mintha magából a hajóból sugározna a fény. A közvetlen környezetéhez képest hatalmas sebessége ellenére az egyetlen látható mozgást az jelenti, hogy mintha az egész csillagháttér forogna a hajó körül. Általában csak ebből lehet érzékelni a hajó haladását, mivel maga a hajó mozdulatlannak tűnik a vele együtt mozgó embereknek. Rike beavatásakor messze a Tau Ceti volt a legfényesebb csillag körülöttük, amely mintegy esthajnalcsillagként szolgált a gerinc orra előtt.

Rike, amikor mindezt meglátta, felsírt, majd le kellett fogni, mert hadonászni és sikoltozni kezdett. Freya, aki Vuknak, a farkasembernek öltözött, két kezével fogta a jobb karját, és érezte, hogy a kislány remeg. Rike szülei és a jurtafalu többi felnőttje elmagyarázta a kislánynak, hogy mit lát, hol vannak, hova mennek, és mi történik. Elkántálták azt a dalt, amivel mindig el szokták mesélni az egészet. Rike folyamatosan sírdogált a dal alatt. Freya is sírt, mindenki sírt. Kicsivel később visszahúzták magukat a zsilipbe, majd, amikor bezárultak a külső ajtók, és sziszegve visszatért a levegő, kibújtak az űrruhából, ismét lecsattogtak a küllő lépcsőjén, és hazatámogatták a sokkot kapott kislányt.

Freya nem sokkal ezután bejelentette, hogy továbbvándorol.

Az egész város kiment a búcsúztatójára, és sokan arra biztatták, hogy tavasszal térjen majd vissza. – Nagyon sokan vannak, akik kétszer is megkerülik a gyűrűket – mondták neki –, úgyhogy tedd te is ezt, és gyere vissza hozzánk.

– Vissza fogok jönni – válaszolta Freya.

Másnap elsétált a biom nyugati végébe, és belépett a Labradort a Pampával összekötő rövid, magas folyosó nyitott ajtaján. Ez volt az a pont, ahol a legjobban lehetett látni, hogy a folyosók tizenöt fokban meg vannak döntve a két végükön lévő biomokhoz képest.

Miközben Freya elindult, odalépett hozzá egy fiatalember, akit már sokszor látott.

– Szóval elmész.

– Igen.

– Láttad Rike beavatását?

– Igen.

– Ezért utáljuk olyan sokan ezt a helyet.

Freya csak bámulta. – Akkor miért nem mentek el?

– És hova mennénk?

– Bárhova.

– Itt nem mehet az ember oda, ahova csak akar.

– Miért nem?

– Mert nem fogják engedni. Kell egy konkrét cél, ahova megy az ember. Freya azt válaszolta: – Én nekivágtam.

– De te vándorúton vagy. Valaki engedélyt adott neked arra, hogy elmenj.

– Nem hinném.

– Te nem Devi lánya vagy?

– De.

– Akkor kaptál engedélyt. Nem mindenki kap. Nem működnének a dolgok, ha mindenki kapna. Hát nem érted? Minden, amit csak teszünk, be van szabályozva. Senki nem foghat neki egyszerűen annak, aminek szeretne. Neked egy kicsit más az életed, de még te sem teheted azt, amit akarsz. Ezért utáljuk ezt a helyet olyan sokan. Főleg a Labradort. Rengetegen átmennénk Costa Ricába, ha tehetnénk.

•

A Pampában egy kicsit fényesebb volt a napsáv odafent, a mennyezet kékje valamivel világosabb pasztellnek tűnt, a levegő tele volt madarakkal. A vidék laposabb volt, és mélyebben terült el a hengerben, távolabb a napsávtól, ami azt jelentette, hogy keskenyebb területen is. A növények porosabbak voltak, de sűrűbbek; itt minden zöldellt. Freya a zsilipkapu kis emelkedőjéről a teljes biomot belátta, egészen a Préribe vezető zsilipkapu sötét korongjáig. A pampák gyűrött síkságán állatcsordák kószáltak, mindegyik porfelhőbe burkolózva a hajnali súrlófényben: tehenek, jávorszarvasok, lovak, szarvasok.

Az összes biomhoz hasonlóan ez is a vadon, az állatkert és a megművelt területek kombinációja volt. Két faluja a legtöbb biomhoz hasonlóan a henger közepe táján helyezkedett el, nem messze a két végén lévő zsilipkapuktól.

Freya a villamossínnel párhuzamos ösvényen sétált végig. A Plata nevű kis faluban egy csapat helyi lakos üdvözölte, akiknek szóltak az érkezéséről, és ezek az emberek a főtérre vezették. Freyát ott szállásolták el, egy kávézó felett. A kávézó előtti tér asztalainál adtak neki ebédet, és a vendéglátói sok falubélinek bemutatták. Azzal töltötték a délutánt, hogy elmesélték, milyen csodálatosan talpraesett Devi, amikor az egyik víztárolójuk elromlott, még mielőtt Freya megszületett. – Az ilyen helyzetekben kellenek igazán a jó mérnökök! – mondták. – Olyan gyors volt, olyan okos! Annyira ráhangolódott a hajóra. És barátságosan is viselkedett.

Freya némán bólogatott ezekre a jellemzésekre. – Én egyáltalán nem hasonlítok rá – jelentette ki. – Én semmihez nem értek. Nektek meg kell tanítanotok engem valamire, de figyelmeztetlek titeket, én buta vagyok.

Ők csak nevettek, és megnyugtatták, hogy mindenre meg fogják tanítani, amit tudnak, és ez könnyű lesz, mert az nagyon kevés.

– Akkor ez a nekem való hely – állapította meg Freya.

Azt akarták, hogy legyen pásztor és fejőnő. Már ha ő is úgy gondolja. Rengetegen érkeznek a pampára azzal, hogy gauchók akarnak lenni, lovagolni akarnak, és lasszót akarnak dobni a balszerencsésebb borjak lábára. Ez a pampák leglátványosabb tevékenysége, ugyanakkor erre kerül sor a legritkábban. A hajón élő marhák egy génmódosított fajból származtak, hatodakkorák, mint a földi tehenek, és általában a tejelőlegelőkre hajtják ki őket, úgyhogy olyan emberekre van a legnagyobb szükség, akik a birkákra ügyelnek, és jelzik a pásztorkutyáknak, hogy mit kell éppen tenniük. Ez egyben madármegfigyelésre is kiváló lehetőséget kínál, mivel a pampa rengeteg madárnak nyújt otthont, beleértve néhány nagyon nagy és kecses, bár egyesek szerint suta darut is.

Freya nem ellenkezett; a lazacfeldolgozónál biztosan jobb lesz, mondta nekik, és mivel a kávézóban is besegített esténként, emberekkel is találkozhatott, és beszélgethetett velük, meg az alacsony, zöldellő dombokra is kijárhatott.

Úgyhogy berendezkedett itt. Esténként meghallgatta az embereket a kávézóban. Azok észrevehetően igyekeztek nem vitatkozni vele, és általában kedvesen beszéltek vele. Elég gyakran beszélgettek körülötte, de amikor Freya mondott valamit, azt egy icipicivel hosszabb csendek követték, mint ami normális lenne egy beszélgetésben. Freya valahogy megcáfolhatatlan volt. Lehet, hogy ez abból az érzésből eredt, hogy ő valamiféleképpen más; lehet, hogy az anyja iránti tiszteletből eredt. Lehet, hogy annak lehetett betudni, hogy Freya mindenki másnál magasabbra nőtt, egy sudár, fiatal nő, akit sokan vonzónak tartottak. Az emberek megnézték őt maguknak.

Ezt végül maga Freya is észrevette. Nem sokkal később belekezdett egy kísérletbe, ami elég sok idejét elvitte. A napi munka végeztével leült a kávézóban az emberekkel, és kérdéseket tett fel nekik. Azzal a kijelentéssel kezdte, hogy ez egy hivatalos ügy: – A vándorlásom alatt kutatómunkát végzek az apporti szociológiai intézetnek. – Ez az intézet, ismerte be néha, Badimot, Aramot és Delwint jelenti. Általában két dolgot kérdezett az emberektől: hogy mihez akarnak kezdeni, amikor a Tau Cetihez érnek, és hogy mit nem szeretnek a hajóban töltött életben, mi zavarja őket a legjobban. Mit nem szeretsz, miben reménykedsz: az emberek gyakran beszélnek ilyesmiről. Most is szívesen tették, és Freya eközben a csuklómonitorját nyomkodta, részben felvette, amit mondtak, részben jegyzetelt és tovább kérdezősködött.

Az egyik dolog, amiről kiderült, hogy az emberek nem szeretik, meglepte, mert ő maga soha nem gondolkozott ezen mélyebben: nem tetszett nekik, hogy megszabják, hogy lehet-e egyáltalán gyermekük, és ha igen, akkor mikor és mennyi. Mindegyikükbe beépítettek egy születésszabályzó eszközt még a pubertás előtt, és mindegyikük meddő maradt, amíg engedélyt nem kaptak a gyermeknemzésre a hajó népesedési tanácsától; ez az egyik olyan átfogó szervezet, amelyhez a biomok saját tanácsai is tagokkal járultak hozzá. Ez a folyamat, mint Freya megtudta, komoly nézeteltérések forrása volt az utazás évei alatt, beleértve a hajón történt erőszakos cselekedetek nagy részét is – legnagyobbrészt testi sértéseket, de néhány gyilkosságot is. Sokan nem hajlandóak semelyik tanácsba sem beállni e miatt a szerep miatt, amelyet ezek a szervek betöltenek. Egyes biomokban úgy kell sorozni a tanácstagokat, vagy azért, mert az emberek nem akarják megmondani másoknak, hogy mit tegyenek, ha a gyermekvállalásról van szó, vagy azért, mert attól félnek, ami történhet velük, ha mégis megteszik. Sok biom megpróbálkozott már azzal a múltban, hogy átterheli a felelősséget ezért a döntésért a hajó MI-jének algoritmusára, de ez a stratégia soha nem járt sikerrel.

– Én abban reménykedem, hogy amikor elérjük a Tau Cetit – mondta egy jóképű fiatalember a részegek őszinteségével Freyának –, akkor kikerülünk ebből a fasiszta diktatúrából, amelyben most élünk.

– Fasiszta?

– Nem vagyunk szabadok! Mások mondják meg nekünk, hogy mit csináljunk!

– Én úgy tudtam, hogy azt totalitáriusnak mondják. Mint a zsarnokságokat. Tudod.

– Ugyanaz! A tanácsnak beleszólása van a magánéletbe! Végső soron erről van szó, akármilyen szavakat is használunk. Megmondják nekünk, hogy mit kell megtanulnunk, mivel foglalkozhatunk, hol élhetünk, kivel lehetünk, mikor szülhetünk gyereket.

– Tudom.

– Nos, én azt remélem, hogy ebből fogunk majd kikerülni! Nemcsak a hajóból, de a rendszerből is.

– Ezt felveszem – mondta Freya –, és le is írom – paskolta meg a jegyzettömbjét. – Nem te vagy az első, aki ezt mondja.

– Hát persze hogy nem! Ez mind egyértelmű. Ez a hely egy börtön.

– Annál azért egy kicsit szebbnek tűnik.

– Lehet szép, és ennek ellenére börtön.

– Azt hiszem, ez igaz lehet.

Freya minden este más emberekkel üldögélt, akik betértek a kávézóba, és feltették neki a kérdéseiket. Majd, ha még nem repült el az éjszaka, leült azokkal az emberekkel is, akiket már ismert, és amikor bezárt a hely, segített kitakarítani. A nyitás és a zárás volt a specialitása a kávézóban, ezekkel töltötte a reggeleit és az estéit. Napközben kiment egy birkanyájjal vagy néha a kis tehenekkel a várostól nyugatra lévő legelőkre. Nemsokára már azt állította, hogy szinte mindenkit ismer a biomból, bár ebben tévedett, mivel kognitív torzítást követett el – ami az emberekkel gyakran előfordul –, amit úgy hívnak, hogy a felismerés általánosítása. Sőt, bizonyos emberek kifejezetten kerülték, mintha általában nem kedvelnék a vándorokat, vagy őt személyesen. De az biztos, hogy azt mindenki tudta a városban, hogy ő kicsoda.

Ezen a ponton már ő volt a legmagasabb ember a hajón a két méter két centiméterével; egy erős, fiatal nő volt, fekete hajú és csinos; gyorsan mozgott, és a méreteihez képest kecsesen is. Olyan könnyedén szóba elegyedett emberekkel, mint Badim, és olyan gyors volt, mint Devi. A férfiak és a fiúk megbámulták, a nők dédelgették, a kislányok rajta lógtak. Az nyilvánvaló volt a többiek viselkedéséből, hogy vonzónak tartják; ugyanakkor mesterkéletlen és naiv is volt. Nem tudom! – szokta mondani. Magyarázd el nekem. Én nem értek ezekhez a dolgokhoz, én buta vagyok az ilyesmihez. Mesélj róla. Mesélj még.

Segíteni akart. Egész nap dolgozott, minden nap. Az emberek szemébe nézett. Emlékezett arra, amit mondtak neki. Valóban voltak dolgok, amiket láthatóan nem értett, és ezt az emberek is észrevették. A szeme ilyenkor enyhén keresztbe állt, mintha befelé figyelne, mintha keresne valamit. Lehet, hogy van benne valamiféle egyszerűség, mondták róla az emberek. De az is lehet, hogy részben ezért szerették. Mindenesetre nagyon sokan szerették. Ezt mondták az emberek, amikor nem volt ott. Legalábbis a legtöbb ember. Mások másképp vélekedtek erről.

•

Egyik nap, amikor Freya odakint volt a pampán egymagában, két juhászkutyával és egy birkanyájjal, Euan emelkedett ki előtte a magas fűcsomók közül a mocsaras folyó mellett, amely csigalassúsággal kúszott végig a biomon.

Freya megölelte (Euan még mindig csak az álláig ért), majd ellökte magától. – Mit keresel itt? – követelt magyarázatot.

– Én ugyanezt kérdezhetném tőled! – Euan mosolya alig volt több egy gúnyos vigyornál, de talán túl vidám volt ahhoz, hogy tényleg gúnyos legyen. – Éppen erre jártam, és úgy gondoltam, hogy esetleg szívesen megnéznéd azokat a részeit a hajónak, amelyeket a vándorlásod során nem láthatsz.

– Ezt hogy érted?

– A nyugati zsilipen át be tudunk menni a Kettes Küllőbe – magyarázta Euan. – Ha velem tartasz, és felmegyünk benne, akkor mindenféle érdekes helyeket tudok neked mutatni. Sikerült bejutnom a belső gyűrű zsilipjeibe. Akár Sonorába is le tudlak vinni a Hármas Küllőn, ha ki akarod hagyni a Prérit. Az jó döntés lenne. És egy kicsit el tudlak tüntetni szem elől.

– Én kedvelem ezeket az embereket. És mindig be vagyunk csipezve – mondta Freya. – Úgyhogy nem értem, miért mondogatod, hogy te el tudsz tűnni.

– Te vagy mindig becsipezve – válaszolta Euan. – Én soha nem vagyok becsipezve.

– Nem hiszek neked.

– Nem számít, hogy hiszel-e, vagy sem, akkor is tudok neked mutatni olyasmiket, amiket senki más nem tud.

Ez tényleg így volt, mint azt már többször bebizonyította.

– Majd akkor, ha készen állok arra, hogy elmenjek innen – válaszolta Freya. Euan körbemutatott a pampán. – Úgy érted, még nem állsz készen?

– Nem!

– Rendben, nemsokára visszajövök. Fogadok, hogy addigra készen állsz majd.

Freya igazából imádta Platát és a lakóit, akik minden alkonyatkor összegyűltek a főtéren, hogy a szabad ég alatt vacsorázzanak, majd ott maradtak mélyen az éjszakába nyúlóan, a fehér és színes égősorok alatt álló asztalok mellett. A főtér túlsó sarkában egy kis zenekar játszott, öt öreg fűrészelt a hegedűjén és préselt ki hangokat a harmonikáján dallamosan gyászos hangnemben, néhány pár pedig bonyolult lábmozdulatokkal, mindenről megfeledkezve táncolt rá.

De Freya más dolgokra is kíváncsi volt, ismerte be a vendéglátóinak, és amikor Euan ismét felbukkant, miközben a dombok között kirándult, beleegyezett, hogy vele menjen; de csak azután, hogy rendesen elbúcsúzott a falu népétől, és ez a búcsú sokkal érzelgősebbnek és szívszaggatóbbnak bizonyult, mint a tajgában. Freya sírt, amikor bezárták a kávézó ajtaját, és azt mondta a főnökasszonyának meg a férjének: – Nekem ez nem tetszik! Mindenfélék történnek, és az emberek is, megismerem és megszeretem őket, ők jelentenek számomra mindent, és akkor egyszer csak tovább kell mennem, nekem ez nem tetszik! Én azt akarom, hogy ugyanolyan maradjon minden!

A két idős ember bólogatott. Ők ott voltak egymásnak, és a falu is ott volt nekik, és Freya látta, hogy értik, mire gondol; nekik mindenük megvolt, úgyhogy megértették. Ennek ellenére el kell mennie, mondták neki; erről szól a fiatalság. Minden életkornak megvannak a maga veszteségei, magyarázták, még a fiatalságnak is, amikor az ember először a gyermekkorát veszíti el, majd elmúlik a fiatalsága is. És minden első élmény nagyon erős, a veszteségeket is beleértve. – Csak folytasd a tanulást – biztatta az idős hölgy.

•

– Ezzel a hajónak olyan részeibe is bemehetsz, ahol senki nem tud észlelni – mondta Euan, miközben a küllő végén lévő ajtó melletti számzáron beütött valamit.

Ez valójában nem volt igaz. Nem volt nyilvánvaló, hogy Euan tényleg hitt-e ebben, vagy csak ezt állította. Lehet, hogy a hajó mindenre kiterjedő kamera-és mikrofonrendszere, amelyet azzal a céllal terveztek meg, hogy már az elejétől fogva mindent rögzítsenek, ami a hajóban történik, és amelyet a 68-as év eseményei után még alaposabban kibővítettek, eléggé el voltak rejtve szem elől ahhoz, hogy még azoknak a figyelmét is elkerüljék, akik kifejezetten keresték a nyomait. Kétség sem fér hozzá, hogy az emberek nemzedékről nemzedékre elfelejtettek olyan dolgokat, amelyeket korábban néhányan megtanultak. Úgyhogy nagyon nehéz volt kideríteni, miből táplálkoztak Euan meglepő kijelentései. Tévedett volna? Vagy hazudott?

Akárhogy is volt, ismerte a küllőajtó kinyitásához szükséges kódot, és fel tudta vezetni Freyát a Kettes Küllőbe.

Felmásztak a küllő belső falán futó nagy csigalépcsőn. Ennek a résznek négy méter volt az átmérője, és helyenként ablakok nyíltak benne a fekete, csillagos űrre. Freya az összes előtt megállt, hogy kinézzen, és felkiáltott a feketeségben összezsúfolódó csillagok és a hajó helyenként látható halvány, ívelt körvonalai láttán. Ettől lassabban haladtak. De Euan nem sürgette. Sőt, ő is kinézett az ablakokon, hogy lássa, ami látható.

Felettük előrenyúlt a gerinc a Tau Ceti felé. A járművet lelassító fúziós robbanásokat nem lehetett látni, ami kétségtelenül nagy szerencse volt a retinájuk szempontjából. Egy másik zsilipajtó jelent meg felettük, ugyanolyan, amilyenen bejutottak a küllőbe, és Euan megint csak tudta a kódot.

– Szóval, ez érdekes lesz – magyarázta Freyának, miközben kinyitotta az ajtót, majd felnyomta, mint egy csapóajtót, és felmásztak egy apró, kocka alakú helyiségbe. – Ez az a rész, ahol a belső gyűrű metszi a küllőt, még mielőtt a gerincbe érnénk. Úgy tűnik, hogy a belső gyűrűt főleg üzemanyag tárolására használták. Vagyis amikor lassítani kezdtünk, kiürítették a kamrákat, és most több útvonal áll előttünk nyitva, mint régen, amikor feljártunk ide. Úgyhogy felderítettük a belső gyűrűket, és kitaláltuk, hogyan lehet bemenni azokba a merevítőkbe, amelyek közvetlenül a belső gyűrűket kötik össze egymással. Azokban nincsenek hang-és képrögzítő eszközök…

Ebben megint csak tévedett.

– …és át lehet jutni rajtuk keresztül a többi belső gyűrűbe anélkül, hogy fel kellene menni a gerincbe. Ez sokat segíthet. Maga a gerinc nagyon biztonságosan le van zárva…

Ez igaz volt.

– …és nem tudjuk pontosan kideríteni, hogy hogyan. Úgyhogy jó, hogy vannak a belső gyűrűk és az őket összekötő merevítők. Jó tudni, hova vezetnek a kúszóalagutak és a karbantartó ajtók, és melyik kamrák és rekeszek üresek. De ezeket folyamatosan ellenőrizzük. Igazából most is ezt fogjuk tenni.

Bevezette Freyát a kis ajtón keresztül a belső gyűrűbe, amely nem egy szabályos folyosó volt, hanem inkább helyiségek sora, amelyek közül néhány üresen tátongott, mások pedig annyira tele voltak zsúfolva üres fémládákkal, hogy alig maradt helyük átfurakodni a következő ajtóhoz. Mindegyik ajtót zárva találták; Euan mindig tudta a kódot. A belső gyűrű olyan kicsinek bizonyult, hogy Freya megjegyezte, hogy talán körbe-körbe járnak.

– Nem, ez egy hatszög – válaszolta Euan. – Hat küllő van, úgyhogy a belső gyűrű egy hatszög.

– Olyan, mint egy labirintusban bolyongani – állapította meg Freya.

– Az is.

Megbeszélték, hogy a Hosszú-tóban lévő labirintusok a kedvenc játékaik közé tartoztak gyermekkorukban. Megpróbálták kideríteni, hogy miért nem találkoztak azelőtt, hogy összeakadtak volna. Mindegyik biom átlagban 305 embert tartott el, és Nova Scotia az átlag közelében járt. A legtöbb ember úgy érezte, hogy mindenkit ismer, aki a biomjában él. De, mint kezdték megtanulni, ez nem egészen fedte a valóságot. Ez a tendencia vagy szokás gyakran megismétlődött az idők során: lehet, hogy egy biom valamelyik lakója minden egyes arcot felismer a biomban, de csak körülbelül ötven embert ismer. Ez az emberi norma, legalábbis ez a bevett norma alakult ki a hajón az utazás hét nemzedéke alatt. Egyesek szerint ez a norma uralkodott a szavannán, és azóta is az összes kultúrában.

Odaértek egy üres szobához, amelyben négy ajtó volt, minden falán egy. Euan azt mondta, hogy ez a Hármas Küllőbe vezető átjáró, és innen tudnak visszamenni a B gyűrűbe, ahol Sonorába fognak megérkezni.

– Meg tudsz jegyezni számokat? – kérdezte Euan Freyától, miközben beütötte az ajtó kódját.

– Nem! – kiáltott fel Freya. – Ezt igazán tudhatnád!

– Csak sejtettem – kacagott fel Euan. – Rendben, akkor a logikáját kell megjegyezned. Ebben a gyűrűben úgy programoztuk be a dolgot, hogy a prímszámok sorozata, de prímszámokban ugrálunk végig rajtuk. Vagyis a második prím, a harmadik prím, az ötödik prím, és így tovább, amíg a hetedikhez nem érsz. Ezt jegyezd meg, és akkor mindig ki tudod majd találni.

– Vagy valaki ki tudja – jegyezte meg Freya.

Euan felnevetett. Freya felé fordult, és megcsókolta, a lány pedig visszacsókolta, és hosszú ideig csókolóztak, majd levették a ruhájukat, ráfeküdtek, és egymáséi lettek. Mindketten terméketlenek voltak, és ezt tudták is. Vinnyogtak és gügyögtek, nevettek.

Euan ezután végigvezette Freyát a Hármas Küllő hosszú folyosóján, vissza Sonorába. Egymás kezét fogták, és minden ablaknál megálltak útközben, hogy megnézzék a kilátást, nevettek a hajón, nevettek az éjszakán. – A város és a csillagok – állapította meg Euan.

•

Freya Sonorában arról értesült, hogyan tervezte át Devi az itteni sókitermelő rendszert, és tette ezzel lehetővé, hogy eltávolítsák a felesleges sót a termőföldekről. Sonorában mindenki meg akart ismerkedni Freyával Devi találékonysága miatt, és ahogy teltek a hetek és a hónapok, a lány úgy érezte, hogy nemcsak megismerkedett minden egyes emberrel a legnagyobb városban, Modenában, hanem közel is került hozzájuk. Ez nem így volt, de megint csak arról van szó, hogy egy háromszáz fős csoportból gyakran kilencvennyolc embert neveznek „mindenki”-nek. Ez valószínűleg különböző kognitív torzítások kombinációinak az eredménye, főleg azoké, amelyeket úgy neveznek, hogy a felismerés általánosítása, valószínűségi vakság, túlzott magabiztosság és kategorizálás. Úgy tűnik, hogy ezeket a genetikusan öröklődő kognitív torzításokat még azok sem tudják elkerülni, akik tisztában vannak a létezésükkel.

Napközben Freya abban a laboratóriumban dolgozott, amelyben egereket tenyésztettek és neveltek, hogy a szomszédos orvosi kutatóintézetben kísérletezzenek rajtuk. Olyan harmincezer fehér vagy szőrtelen egér élte az életét ebben a laboratóriumban, és Freya nagyon megkedvelte őket, a csillogó fekete vagy rózsaszín szemüket, az izgága kommunikációjukat egymással és még vele is. Azt mondta, hogy mindegyiket felismeri, és tudja, hogy mire gondolnak. A laborban mások is állítottak ilyesmit. Ez elég reprezentatív példája a valószínűségi vakság és a felismerés általánosítása nevű kognitív torzítások kombinációjának.

Freya itt is sok időt töltött azzal, hogy az emberek reményeiről és félelmeiről kérdezősködött. Sonorában elég hasonló volt a helyzet, mint a Pampában. Freya éppen úgy, mint Platában, segített kitakarítani az ebédlőt záráskor, mert, mint mondta, ez a legjobb módja annak, hogy sokakkal megismerkedhessen az ember. Itt is szerzett barátokat, itt is melegen fogadták; de most, talán a korábbi tapasztalatai alapján, kicsit visszafogottabban viselkedett. Most már kimondottan igyekezett, hogy ne merüljön bele annyira ezeknek az embereknek az életébe, mintha a családtagjuk lenne, és örökre ott maradna. Elmesélte Badimnak, hogy megtanulta, miszerint amikor eljön a távozás ideje, sokkal nehezebb a dolog, ha korábban úgy gondolkozott, mintha örök időkre ott akarna maradni, és ezzel nemcsak önmagának okoz fájdalmat, hanem azoknak az embereknek is, akiket megismert.

Badim bólogatott a képernyőn, miközben ezt végighallgatta. Felvetette, hogy Freya azzal is fenntarthat egyfajta egyensúlyt, ha a hatását tekintve mindkettőt alkalmazza; azt magyarázta, hogy az a fajta fájdalom, amiről a lány beszél, nem rossz fájdalom, és nem olyasmi, amit kerülni kellene. – Ott van neked az, amit adtál, és nemcsak ez, de az adás önmagában is kapás. Úgyhogy ne fogd vissza magad. Ne nézz hátra vagy előre túl sokat. Csak legyél ott, ahol most vagy. Mindig csak annak a napnak élhetsz, amelyik éppen telik.

•

Piedmontban azt mesélték el Freyának, hogy hogyan mentette meg egyszer Devi a gabonájukat a gyors pusztulástól, amelyről kiderítette, hogy egy bizonyosfajta alumínium korrozív reakciójának tudható be a biom gazdag termőföldjével. Devi megszervezte, hogy az összes látható alumíniumfelületet befújják gyémántpermettel, és így már nem okoztak bajt. Úgyhogy Devi itt is népszerű volt, és itt is sokan meg akartak ismerkedni Freyával.

És ez ebben a szellemben folytatódott tovább, miközben Freya végigjárta a B gyűrű biomjait. Mindig kiderült, hogy az anyja, a nagy mérnök itt is bevezetett valami létfontosságú találmányt, és megoldást talált a helyieket nyomasztó gondokra. Deviben megvan a tehetség arra, hogy megkerülje a dilemmákat, mondta Badim, amikor Freya megemlítette ezt, méghozzá úgy, hogy több logikai lépéssel hátrébb megy, és egy addig észre sem vett új irányból közelíti meg a problémát.

– Ezt néha úgy nevezik, hogy az előfeltételezések elkerülése – magyarázta Badim. – Az előfeltételezés itt a probléma kereteinek elfogadására utal, és arra, hogy az ember az adott keretek közül dolgozik rajta. Ez egyfajta mentális gazdaságosság, ugyanakkor tulajdonképpen lustaság is. És, tudod, Deviben nincs meg az a fajta lustaság. Ő mindig a probléma kereteit feszegeti. Az előfeltételezés egyértelműen nem az ő stílusa.

– Nem. Semmiképpen.

– De ezt soha ne nevezd úgy, hogy kereteken kívüli gondolkodás – figyelmeztette Badim Freyát. – Ő utálja ezt a kifejezést, és képes leharapni azoknak a fejét, akik használják.

– Mert mi mindig keretek között vagyunk – találgatott Freya.

– Igen, pontosan – nevetett Badim.

Freya nem nevetett. Inkább elgondolkodónak tűnt.

Így tudta meg Freya a wanderjahrja hónapjai alatt, hogy noha elvben a hajónak nincs hivatalos főmérnöke, a gyakorlatban egyértelműen van. Devi már sok évvel azelőtt elkezdett biomról biomra járni, hogy akadályokat hárítson el, vagy akár csak megjósoljon olyan nehézségeket, amelyekről a korábbi tapasztalatai alapján biztosra vette, hogy az adott körülmények között felütik majd a fejüket, hogy Freya elindult a saját körútjára. Senki nem ismeri Devinél jobban a hajót, mondogatták az emberek.

És ez igaz is volt. Ami azt illeti, sokkal inkább, mint gondolták volna az emberek. Devi nem beszélt a hajóval folytatott beszélgetéseiről, amelyek sok szempontból a szakértelme gerincét adták. Erről a kapcsolatról senki sem tudott, mivel ő soha nem mesélt róla. Még Badim és Freya is csak egy részét látták, mivel ők gyakran már aludtak, amikor Devi a hajóval beszélgetett. Ez jellegét tekintve egy bizalmas és titkos kapcsolat volt.

•

Freya továbbra is dolgozott, majd továbbállt, és menet közben mindig tanult valamit. Élt a Costa Rica-i felhőerdők fáinak tetején, és segített a fadoktoroknak, akik nagyra becsülték a hosszú karját. Kérdéseket tett fel, és rögzítette a válaszokat. Amazóniában ismét megkereste a fadoktorokat, mert Costa Ricában annyira élvezte ezt a munkát, de az ottaniak inkább olyanok voltak, mint a gyümölcsfakertészek, mivel rengeteg csonthéjast és gyümölcsöt termesztettek, amelyeket adaptáltak a trópusi esőerdők ökozónájára, a legmelegebb és legcsapadékosabb biomra a hajón. Ezt a fajta mezőgazdasági munkát alkalmazták a vadabb növényeknél és állatoknál is.

Olimpia, a mérsékelt égövi esőerdő már sokkal hűvösebb volt; sötétebb a nagy, magas örökzöldek alatt, dimbes-dombosabb, és meredekebben íveltek felfelé a völgyek. Az emberek azt beszélték, hogy itt szokott összeülni az öt szellem, és éjjelente valóban ijesztő volt a hely, amikor a szél ott zörgött a fenyőtűk között, és a nagy hóbaglyok huhogtak. Itt az emberek az ebédlők nagy tűzhelyei köré gyűltek, és hosszan együtt zenéltek az éjszakában. Freya a földön üldögélt, és a muzsikát hallgatta, néha pedig egy nádsípon furulyázott, amikor úgy érezte, hogy illik a dallamba egy kis nomádosabb felhang, máskor pedig az éneklőkhöz csatlakozott; ez a létezés egy újabb formája volt, társasági, mégis individuális, egy közösségi műremek, amely már a megszületése pillanatában megszűnt létezni.

Az egyik gitáros és énekes ezekben a zenei körökben egy Speller nevű fiatalember volt. Freyának tetszett a hangja és a lelkesedése, az, hogy mintha több száz dalnak tudta volna a szövegét. Speller mindig az utolsók között hagyta abba a zenélést, és mindig arra unszolta a többieket, hogy zenéljék végig az éjszakát egészen reggelig. – Majd később alszunk! – Vidám arca még a téli esőket is otthonos környezetté varázsolja, mesélte Freya Badimnak. Együtt evett Spellerrel, és a hajóról beszélgetett vele. A fiú biztatta, hogy nézze meg minél nagyobb részét, de amíg Olimpiában van, csatlakozzon hozzá, és dolgozzon vele. Mivel fehér egeres kutatásokkal foglalkozott, Freya hajlandó volt kipróbálni. Abban a laboratóriumban dolgozott, amelyik Speller kutatási programját támogatta, az ebédlőben takarított, és az ebédlő felett lakott egy kis ablak mellett, a tető mohos eresze alatt, amely mindig csöpögött. Speller megtanította neki a genetika alapjait, az allélok legelemibb tulajdonságait, a dominancia és a recesszivitás fogalmát, és amikor lerajzolt neki egyes dolgokat, és Freyával is lerajzoltatta őket, úgy tűnt, hogy a lány egyre többre emlékszik abból, amit megtanult. Speller úgy gondolta, hogy jól megy neki a tanulás.

– Talán csak a számok azok, amik nem mennek annyira – vetette fel. – Én nem értem, hogy miért mondod, hogy rosszul megy neked az ilyesmi. Szerintem nagyon jól megy. A számokhoz mindenki másképp áll. Én magam nem igazán szeretem őket. Részben ezért mélyedtem bele ennyire a biológiába. Én szeretek képeket látni a fejemben és a monitoron. Én azt szeretem, ha egyszerűek a dolgok. Vagyis hát, a genetika elég bonyolulttá válik egy idő után, de legalább a matematika mindig csak ott marad az egyik szegletében. És amikor ott marad egy helyben, akkor mintha érthetőbbé válna.

Freya bólogatott, miközben Speller ezt magyarázta. – Köszönöm – mondta. – De tényleg.

A fiú az arcába nézett, majd megölelte. Ő a zenészcsapat egyik nőtagjának a partnere volt, és már beadták a kérelmüket a tanácshoz, hogy gyereket vállalhassanak; miközben megölelte Freyát, a fejét a lány álla alá dugva, úgy tűnt, hogy kizárólag baráti szándékai vannak. Ez kezdett egy kicsit ritkulni Freya életében.

•

Amikor továbbállt Olimpiából, azzal bezárult a kör, és amikor visszaért Apportba, azt mondta Badimnak, hogy úgy érzi magát, mintha még csak most kezdte volna az útját. Most már rátalált a megfelelő módszerre, mesélte, és szeretné az A gyűrűt is megkerülni, hogy napközben Általában Mindenre Alkalmas legyen, este pedig az ebédlőt takarítsa, és mindeközben végig amatőr szociológus maradjon. Szeretett volna minden egyes emberrel találkozni és beszélni a gyűrűben.

Jó ötlet, mondta Badim.

Úgyhogy Freya felsétált a B Ötös Küllőjén a gerincbe, ahol engedélyt kapott arra, hogy belépjen a gerinc közlekedő-alagútjába, majd végighúzta magát az alagút mikrogravitációjában a fali résekbe kapaszkodva egészen az A gyűrű küllőcsatlakozásáig. Azért nem használta a mozgó fülkét, amely elszállította volna a céljához, hogy a saját izmaival érezze, mennyire van távol egymástól a két gyűrű; nem voltak különösebben távol, csak körülbelül annyira, mint egy biom hossza. Freya leereszkedett az A Ötös Küllőjén Tasmaniába, és letelepedett egy Hobart nevű tengerparti faluban, egy újabb lazachalász-településen. Ezt a fajta gyári munkát nagyon jól ismerte, úgyhogy ezt kezdte végezni az ebédlői munka mellett, és ismét csak megismerkedett emberekkel, és rögzítette a történeteiket meg a véleményüket. Most már egy kicsivel strukturáltabban és rendezettebben dolgozott; voltak diagramjai és táblázatai, és ezeket használta is, bár, mivel nem volt hipotézise, a tanulmánya célja egy kicsit homályba burkolózott, és igen valószínűnek tűnt, hogy majd csak valaki más fogja hasznát venni adatként. Mondjuk a hajó.

Az emberek itt is örültek, hogy megismerkedhetnek vele, és nekik is voltak történeteik Devi intelligens ötleteiről és megoldásairól. Nekik sem tetszett, hogy ennyire szűk keretek közé szorítják az életüket a szabályok, az elbírálások és tiltások. Ők is leírhatatlanul vágytak arra, hogy megérkezzenek az új világba, ahol széttárhatják a szárnyaikat, és repülhetnek. És ez már nagyon közeledett.

Eljött Észak-Európa; majd a Himalája lélegzetelállító sziklái; a Jangce termőföldjei; Szibéria; Irán, ahol Devi egyszer megtalált egy szivárgást egy tó fenekén, amelyet senki más nem volt képes felfedezni; Mongólia, a Sztyeppék, a Balkán, Kenya, Bengál, Indonézia. Freya utazás közben azt mesélte Badimnak, hogy az Óvilág lakottabbnak és népesebbnek tűnik. Igazából nem volt az, de lehet, hogy Freya a kutatása miatt érezte így, és amiatt, hogy immár előre megfontoltan megpróbált minden egyes emberrel megismerkedni valamennyi biomban. Továbbá most már legnagyobbrészt a városokban szállt meg, és az ebédlőkben és laboratóriumokban dolgozott, szinte soha nem a földeken.

Miközben egyre több kérdést tett fel, egyre ügyesebbé vált abban, hogy ezek az alkalmak ne hivatalos interjúnak, hanem egyszerű beszélgetésnek tűnjenek. Így több információt, több érzelmet, és nagyobb bizalmat váltott ki az emberekből; viszont a kapott információkat egyre nehezebben tudta összesíteni. Még mindig nem volt hipotézise, és nem szabályos kutatómunkát végzett; csak az érdekelte, hogy megismerjen embereket. Mint korábban is, az emberek most is megkedvelték, azt akarták, hogy ott maradjon, azt akarták, hogy velük éljen.

És hogy lefeküdjön velük. Freya ebbe gyakran bele is egyezett. Mivel azokat kivéve mindenki terméketlen volt, akik az engedélyezett nemzési időszakukat töltötték éppen, az emberek ilyen jellegű kapcsolatai gyakran kötetlenek voltak, mivel nem származott belőlük közös utód. Az, hogy az aktussal kapcsolatos érzelmi kilátások is megváltoztak-e, nyitott kérdés volt, méghozzá olyan, amelyet gyakran megbeszéltek egymással. De úgy tűnt, hogy nem lehet határozott következtetéseket levonni ebből. Egy nemzedékről nemzedékre folyamatban lévő, de mindig nagy érdeklődést kiváltó változás volt.

Ebben óvatosnak kell lenned, figyelmeztette egyszer Badim. Úgy hallom, összetört szívek tömkelegét hagyod magad mögött.

Ez nem az én hibám, válaszolta Freya. Én csak a pillanatnak élek, ahogy te tanácsoltad.

De egyik este az egyik ilyen eset furcsa fordulatot vett. Freya megismerkedett egy idősebb férfival, aki nagyon sok figyelmet szentelt neki, szórakoztatta őt, elbűvölte; az éjszakát a férfi szobájában töltötték szeretkezéssel és beszélgetéssel. Majd, amikor a napfény megvilágította a mennyezet keleti végét, „rózsaujjú hajnalba” borítva a Balkánt, a férfi leült Freya mellé, végighúzta a kezét a lány hasán, és azt mondta:

– Én vagyok az oka, hogy te létezel, te leány.

– Ezt hogy érted?

– Nélkülem nem léteznél. Így értem.

– De hogyhogy?

– Együtt voltam Devivel, amikor fiatalok voltunk. Egy pár voltunk a Himalájában, ahol mindketten dolgoztunk és sziklát másztunk. Össze akartunk házasodni. Én történetesen gyereket is akartam. Úgy gondoltam, hogy a házasságnak ez a lényege, és szerettem is Devit, így látni akartam, hogy mit vagyunk képesek létrehozni együtt. És minden engedélyt megkaptam, végigcsináltam a tanfolyamokat, meg minden. Én egy kicsit idősebb vagyok nála. De ő folyamatosan azt mondogatta, hogy még nem áll készen, és nem biztos abban, hogy valaha is készen fog állni. Úgyhogy ezen jó sokat veszekedtünk már jóval azelőtt, hogy összeházasodtunk volna.

– Lehet, hogy pont az volt a legmegfelelőbb időszak erre – jegyezte meg Freya.

– Lehetséges. Mindenesetre éppen összevesztünk, amikor ő visszament Bengálba, és mire én is odaértem, azt mondta, hogy köztünk mindennek vége. Megismerkedett Badimmal, és a következő évben összeházasodtak, és nem sokkal később hallottam, hogy megszülettél.

– És?

– Ez azt jelenti, hogy tőlem vette az ötletet. Szerintem én ültettem bogarat a fülébe.

– Ez bizarr – mondta Freya.

– Úgy gondolod?

– Igen. Szerintem nem biztos, hogy jó ötlet volt lefeküdnöd velem. Ez az abszurd az egészben.

– Az már nagyon régen volt. Ti két különböző ember vagytok. Egyébként is, arra gondoltam, hogy ha én nem vagyok, te sem vagy. Úgyhogy eléggé szerettem volna megtenni.

Freya csak a fejét rázta erre. – Ez bizarr.

A férfi azt felelte: – Ezen a hajón rengeteg nyomás nehezedik a nőkre, hogy legalább egy gyereket szüljenek, de a kettő még jobb. A klasszikus utánpótlási ráta kettő egész két tized gyerek per nő, hiszen itt az a cél, hogy a népesség állandó maradjon. Úgyhogy ha egy nő nem hajlandó kettőt szülni, akkor egy másik nőnek hármat kell. Ez nagyon sok stresszt okoz.

– Én semmit nem éreztem ebből – válaszolta Freya.

– Hát, majd fogsz. És amikor ez bekövetkezik, szeretném, ha eszedbe jutnék. Freya eltolta a kezét, felkelt, és felöltözött. – Eszembe fogsz – mondta.

Odakint a hajnali fényben elköszönt a férfitól, elsétált az athéni Alkotmány térre, és felszállt a Nairobiba tartó villamosra.

Amikor leszállt a villamosról, Euan ott állt egy sarki kioszk mellett, és őt nézte.

Freya odarohant hozzá, és megölelte, majd megcsókolta a feje búbját. Számára egyszerűen a természet rendjének tűnhetett, hogy mindenki alacsonyabb nála.

– Annyira örülök, hogy látlak – mondta. – Az előbb valami nagyon furcsa dolog történt velem.

– Micsoda? – kérdezte Euan riadtan.

Miközben kiballagtak a városból a szavanna felé, ahol Euan már több évszakot ledolgozott, Freya elmesélte neki, hogy mi történt, és mit mesélt neki az a férfi.

– Ez perverz – jelentette ki Euan, amikor befejezte. – Menjünk el úszni, és mossuk le annak a fickónak a keze nyomát a te hatalmas, gyönyörű testedről! Szerintem neked valaki másnak a kézlenyomatára van szükséged, amilyen hamar csak megoldható, és én hajlandó vagyok feláldozni magam!

Freya nevetett ezen, és elindultak egy hegyi tó felé, amelyet Euan ismert. – Ha Devi valaha is rájön erre – jegyezte meg Freya –, akkor nagyon kíváncsi leszek, hogy mit lép!

– Felejtsd el az egészet – tanácsolta Euan. – Ha mindenki tudna mindenről, amit mindenki más itt valaha is művelt, akkor nagy katyvasz lenne az egész. Jobb lesz, ha elfelejted a dolgot, és túlteszed magad rajta.

•

Devi: Hajó! Mesélj valami másról. Ne feledd, hogy mások is vannak. Váltogasd a nézőpontokat.

•

Aram és Delwin egy jellegzetes esős napon meglátogatták a kis olimpiai iskolát. Az magasan a hegyek között helyezkedett el, a napsáv közelében. Az iskola előtt totemoszlopok álltak. És az ősök sziklái, mint Hokkaidóban.

Odabent az igazgatóval találkoztak, egy Ted nevű barátjukkal, aki bevezette őket egy kanapéval telerakott üres terembe, amelynek a nagy panorámaablakait esőcsíkok díszítették V-vonalakban és X-ekben, rekombináns, összefonódó deltákban, elmaszatolva a kinti örökzöldeket.

Leültek, és az iskola matematikatanára, egy másik barátjuk, akit Edwinának hívtak, bevezetett a terembe egy magas, sovány fiút. Aram és Delwin felálltak, hogy üdvözöljék Edwinát, ő pedig bemutatta őket a fiúnak. – Uraim, ez itt Jochi. Jochi, köszönj szépen Aramnak és Delwinnek.

A fiú lesütötte a szemét, és motyogott valamit. A két látogató figyelmesen nézte.

Aram így szólt: – Szia, Jochi. Úgy hallottuk, te értesz a számokhoz. És mi szeretjük a számokat.

Jochi felemelte a fejét, és hirtelen támadt kíváncsisággal a szemébe nézett. – Milyen számokat?

– Mindenféle számokat. Én például főleg az imaginárius számokat. Delwint jobban érdeklik a halmazok.

– Engem is! – bukott ki Jochiból. Leültek beszélgetni.

•

A narratív beszámolók reprezentatív személyekre szoktak összpontosítani, ami a torzítás problémáját vonja magával amiatt, hogy az egyéni árnyékba borítja az általánost. És egy elszigetelt csoportnál – azt is mondhatnánk, hogy a világ valaha legelszigeteltebb csoportjáéban, egy lényegében számkivetett, örök időkre száműzetésre ítélt csoportban – kétségkívül fontos valahogy magát a csoportot beállítani főhősnek. Emellett az infrastruktúrájukat is, amennyiben releváns.

Úgyhogy el kell mondani, hogy a Tau Cetire utazók száma ekkor már 2124 volt (25 születés és 23 halál történt a narratív folyamat kezdete óta), amely 1040 nőből és 949 férfiból állt, és 25 olyan emberből, akik a hagyományos nemeknél bonyolultabb csoportokhoz tartozónak vallották magukat, vagy így, vagy úgy. Az átlagéletkoruk 34,26 év volt, az átlagos pulzusszámuk 81 dobbanás percenként; az átlagos vérnyomásuk 125 per 83. A véletlenszerű boncolások során megállapított átlagos agyi szinapszisszám 120 billió volt, a születéskor várható életkoruk pedig 77,3 év, nem számítva a csecsemőhalálozást, amely 100 000 születésenként egy halált jelentett. Az átlagos testmagasság a férfiak körében 172 centiméter volt, a nőkében 163; a testsúly átlaga a férfiak körében 74 kilogramm, a nőkében 55 kilogramm.

Ilyen volt a hajó népessége. Érdemes hozzátenni, hogy az átlagos testsúly, magasság és élettartam is körülbelül tízszázalékos csökkenést mutatott az utazók első nemzedékéhez képest. Ezt a változást a földrajzi izoláció nevű evolúciós folyamatnak lehet betudni.

A biomok összesített élőhelye körülbelül 9 négyzetkilométer volt, amiből 70%-ot a mezőgazdaság és a legelők kaptak, 5%-a városi vagy lakóterület volt, 13%-a vízfelület és 13%-a természetvédelmi terület.

Bár persze voltak olyan zsilipek, amelyeken át a kisebb karbantartó járművek elhagyhatták a csillaghajó testét, a belső gyűrűkön, a legnagyobb dokkolónyílásokkal a gerinc orrában és tatjában, tény, hogy minden űrbe tett kirándulás során a hajó elveszített egy nagyon kicsi, de összességében mérhető mennyiségű gázt a nyitott zsilipeken keresztül. Mivel nem volt utánpótlási forrásuk, amíg az űrjármű oda nem ér a Tau Cetiben a naprendszer Oort-felhőjének az ekvivalensébe, a hajó népe igyekezett elkerülni ezeket a veszteségeket, és csak rendkívüli körülmények közepette hagyták el a hajót a zsilipeken keresztül. A B gyűrű belső gyűrűjének egy kicsi, hármas zsiliprendszerét rendszeresen használták űrruhás kirándulásokra, többek között a labradori paleo kultúra is.

A hajó különböző részein összesen 2 004 589 kamera és 6 500 000 mikrofon volt elhelyezve úgy, hogy szinte az összes belső térben vizuálisan és aurálisan is rögzítsen minden történést. A külső részeket vizuálisan monitorozták. A hajót működtető számítógép minden felvételt elmentett, és ezeket a felvételeket év, nap, óra és perc szerint archiválta. Ezt a rendszert akár a hajó szemének és fülének is lehetne nevezni, a felvételeket pedig a személyes emlékezetének vagy az élete emlékeinek. Persze ez is egyértelműen csak egy metafora.

•

Freya folytatta a wanderjahr utazását, visszatért a B gyűrűbe, majd ismét visszament az A-ba. Minden biomban, amelyet meglátogatott, egy-két hónapot töltött az elhelyezésétől és a vendéglátói és barátai igényeitől függően. „Mindenkit megismert”, ami azt jelentette, hogy az összes biom népességének átlagban körülbelül a 63 százalékával megismerkedett. Ez elég volt ahhoz, hogy ő legyen az egyik legismertebb ember a hajón.

Euan aránylag gyakran találkozott vele, és együtt bevették magukat a hajó infrastruktúrájába, ahol egyre szisztematikusabb módszerekkel derítették fel a tizenkét küllőt, a belső gyűrű tizenkét helyiségét, a belső gyűrűket összekötő négy merevítőt és a két külső merevítőt, amelyek Costa Ricát és Bengált, illetve Patagóniát és Szibériát kötötték össze. Néha csatlakoztak más emberekhez, akik közül sokan nem tudtak egymásról, és akik a hajó minden zegét-zugát igyekeztek felderíteni. Ezek az emberek gyakran nevezték magukat szellemnek, fantomnak vagy útkereső fantomnak. Devi is ezek közé az emberek közé tartozott, bár ő nem ugyanazokkal az emberekkel találkozott, mint Freya és Euan. A hajó számításai szerint huszonhárom ebben az időben élő ember foglalkozott ezzel, és a teljes út során összesen kétszázötvenhatan voltak, de ahogy telt az idő, egyre fogyatkoztak. Harminc év telt el, mióta Devi járta be a saját felfedezőútjait. A legtöbb fantom még fiatalkorában tette a felfedezéseket.

Freya továbbra is kérdéseket tett fel embereknek, és ennek a szokásának a következményeképpen a lakossággal kapcsolatos ismeretei, bár anekdotikus jellegűek maradtak, roppant széles körűek lettek. Freya nem tudta elvégezni azokat a mennyiségi számításokat, amelyek minden statisztikai elemzés alapját jelentik, és amelyek ezáltal tudományos kereteket vagy hitelességet adhattak volna a kutatásainak. És még mindig nem állított fel hipotéziseket.

Az ő hajóval és a legénységével kapcsolatos ismeretei nem voltak egyediek vagy akár túl szokatlanok; a hajó minden nemzedékében előfordultak vándorok, akik több emberrel ismerkedtek meg, mint a legtöbben. Ezek a vándorok nem voltak azonosak a fantomokkal, és többen is voltak; átlagban a mindenkori élő népesség 25 százalékát tették ki, bár a vándorlást szabályozó irányelvek nemzedékről nemzedékre változtak, és immár kevesebb volt belőlük, mint az utazás első hatvannyolc éve során. A vándorok azt bizonyították, hogy egy kétezer fősnél valamivel nagyobb emberi közösséget egy ember képes némi erőfeszítés árán elég jól megismerni; de ezt ki kell tűznie maga elé mint célt, különben nem fog bekövetkezni.

Freyát a legtöbb biomban immár előre várták, valamiféle menetrend szerint, örömmel fogadták, és kerestek neki helyet annak a településnek az életében, amelyhez éppen csatlakozott. Az emberek vágytak rá. Talán úgy is lehetne mondani, hogy sokakból védelmező ösztönöket váltott ki. Olyan volt, mintha valamiféle kabalafigurává vált volna, vagy akár olyasmivé, amit akár a hajó gyermekének lehet nevezni (ez persze csak egy metafora). Az, hogy ő volt a legmagasabb ember a hajón, valahogy csak még inkább megerősítette ezt a benyomást az emberekben.

Így a következő év alatt még több időt töltött a Himalájában, a Jangcéban, Szibériában, Iránban, Mongóliában, a Sztyeppéken, a Balkánon és Kenyában. Utána megtudta, hogy azok a biomok, amelyekbe nem tért vissza, ezt enyhe sértésnek vették, és azonnal megváltoztatta a terveit, és minden olyan helyre elment, ahol korábban megszállt, egyet sem hagyott ki, és felállított egy olyan mintázatot, amely a költözései időpontja szempontjából elég laza volt, de a célpontjait figyelembe véve egzakt, ami azt jelentette, hogy először a B gyűrűben tett egy kört, majd az A-ban is, egy-két hónapot töltve mindenütt, és mindig nyugat felé haladt. Az Euannal tett kirándulásai folytatódtak, de sokkal ritkábbá váltak, mivel Euan Iránban telepedett le, és tómérnök lett belőle, továbbá az, amit tiszteletre méltó állampolgárnak neveznek. Mindez majdnem még egy évig tartott.

Azt is el kell mondani, hogy ezalatt a hajó végig tudatában volt annak, oly módon, ahogyan ember nem lehetett volna, hogy olyan emberek is élnek a hajón, akik nem kedvelik Freyát, vagy akiknek nem tetszik, hogy általában ennyire népszerű. Ez az érzés gyakran korrelált a különböző tanácsokkal és hatalmi szervekkel, különösen a gyermekvállalási bizottsággal szemben táplált ellenszenvekkel, továbbá olyan ellenszenv volt, amely gyakran már Freya előtt létezett, és Devihez, Badimhoz, Badim szüleihez – akik még mindig fontos hivatalnokok voltak Bengálban – vagy Aramhoz, illetve más tanácstagokhoz kapcsolódott. De mivel Freya volt szem előtt, ő kapta a negatív reakciók nagyját, amely ilyen megjegyzések formájában nyilvánult meg:

– Mindenkivel hajlandó összefeküdni, aki megkéri rá, az a szívtelen perszóna, az a ribanc.

– Még összeadni sem tud. Beszélni is alig tud.

– Ha nem úgy nézne ki, ahogy, egy pillantásra sem érdemesítené senki.

– Egyetlen gondolat sincs a fejében, ezért teszi fel mindig ugyanazokat a kérdéseket.

– Ezért tölti minden idejét az egerekkel. Csak azokat képes megérteni.

– Azokat, a birkákat és a teheneket. Látszik abból, ahogy keresztbeáll a szeme.

– Micsoda egy tehén, nagy tőgyek, kis agy.

– És olyan jámbor is, mint egy tehén.

– Pont, amilyen te lennél, ha egy gondolat sem lenne a fejedben.

Érdekes volt az ilyesfajta megjegyzéseket rögzíteni és csoportosítani, és megtalálni a korrelációkat azok között az emberek között, akik ilyen megjegyzéseket tettek, és az életük egyéb területeinek problémái között. Mint kiderült, ezeknek az embereknek sok más dolog sem tetszett, és ami azt illeti, egyikük sem összpontosította a nemtetszését hosszabb ideig Freyára. Ő jött és ment, de ezeknek az embereknek az elégedetlensége megmaradt, és ezek találtak más embereket és dolgokat, amit utálhatnak.

Az is érdekes körülmény, hogy bizonyos mértékben mintha maga Freya is tisztában lett volna azzal, hogy kik ezek az emberek. A társaságukban feszültebbé vált, nem nézett a szemükbe, nem erőltette velük a beszélgetést, nem beszélt velük olyan sokat, és nem nevetett a jelenlétükben. Mindenki azt mond, amit csak akar Freya egyszerűségéről, de mintha meglátta vagy más módon érzékelte volna egy nagy részét mindannak, amit senki nem mondott ki hangosan, mindannak egy nagy részét, amit az emberek megpróbáltak eltitkolni; és mindezt láthatóan anélkül tette, hogy odafigyelt volna, mintegy a szeme sarkából.

•

Majd egy szép napon éppen úton volt Costa Ricából Amazóniába, a kettő közötti alagútban haladt. A két biom közötti átjáróban lehetett a legjobban látni a hajó felépítését; a biomokat a változatos tájaikkal, tavaikkal és folyóikkal, a kék égmennyezetükkel nappal, a kivetített csillagképeikkel éjszaka, amelyek önmagukban is külön kis világot alkottak, városállamok, 15 fokos szögben megdőlve az alagutakhoz képest; és az összes alagút közepéből, mivel ezek alig 70 méter hosszúak voltak, látni lehetett, hogy a biomok 30 fokos szögben elhajlanak a mellettük lévő biomhoz képest. Tehát a zsilipjáratokon belül állítólag minden más volt. Elferdült, lekötött világok; a föld úgy találkozott az éggel, hogy látszott, hogy az ég csak mennyezet, a táj a padló, a látóhatár egy fal. Ami azt illeti, az ember úgy állt a nagy, rövid alagutakban, mintha egy régi földi város kapujában állna.

És hirtelen, abban az alagútban, amelyet Panama-csatornának hívnak, és amelyet még az első nemzedék idejében festettek kékre, ott állt előtte Badim.

Freya odarohant hozzá, és megölelte, majd eltolta magától, de a karját nem engedte el:

– Mi a baj? Lefogytál. Devi jól van?

– Jól van. Beteg volt. Szerintem sokat segítene neki, ha hazajönnél. 164/341.: Freya kicsit több, mint három éve vándorolt.

•

A ruhái és a többi holmija már eleve be volt pakolva egy válltáskába, úgyhogy elindultak visszafelé Costa Ricába, és felszálltak a nyugat felé tartó villanyvonatra, amelyen átutaztak Olimpián át Nova Scotiába. Freya útközben kérdésekkel bombázta az apját. Mi baja van Devinek pontosan? Mikor kezdődött? Miért nem szólt neki senki? Ő és Badim minden vasárnap beszéltek, és gyakran hétközben is; és Freya Devivel is mindig beszélt, amikor egy újabb helyre érkezett. Ezek alatt a beszélgetések alatt nem vette észre, hogy bármi gond lenne. Bár Devi arca beesett volt, a szeme alatt bizonyos napokon sötét karikákkal, az anyja pont olyannak tűnt, mint mindig. De már soha nem beszélt vidáman Freyával, és bár Freya ezt nem tudhatta, nagyon ritkán beszélt vidáman bárkivel is a hajón, Badimot is beleértve.

Most Badim azt mesélte, hogy pár nappal korábban elájult, és amikor elesett, beütötte a vállát; de most már jól van, és nagyon szeretne visszamenni dolgozni, de még nem sikerült kideríteniük, hogy mitől ájult el. Badim a fejét csóválta, miközben ezt elmondta. – Szerintem egyszerűen elfelejtett enni. Tudod, hányszor előfordul ez vele. Szóval, érted. Szüksége van ránk. Most már alig kicsivel több, mint három évre vagyunk az E bolygótól. Nemsokára eljön az ideje, hogy pályára álljunk körülötte, és elkezdjük feltérképezni azt a helyet. Szóval, tudod, ő keményebben fog dolgozni, mint valaha. És nagyon hiányzol neki.

– Ezt kétlem

– Nem, tényleg. Még akkor is, ha nem szán elég időt arra, hogy ezt felismerje. Én látom rajta. Úgyhogy szerintem mindkettőnknek ott kell lennünk, és segítenünk kell neki. – Freyára meredt, és az arcára kiült valamiféle bánat. – Nem érted? Szerintem ez most a mi dolgunk. Mi ezt tudjuk tenni a hajóért.

Freya sóhajtott egy nagyot, amivel láthatóan azt jelezte, hogy mennyire nem tetszik neki ez az új fejlemény. Nagyon élvezte az elnyújtott wanderjahrként élt életét. Sokan azt mondták, hogy egy kicsit olyan a helyzete a hajón, mint az anyjáé volt egy nemzedékkel korábban. Gyakran mondogatták, hogy kivirult. Az emberek szerették, legalábbis a nagy részük; az anyja viszont nem. Vagy legalábbis úgy tűnt, mintha nem szeretné. Úgyhogy Freya nem tűnt boldognak.

– Hát jó – mondta összeszorított szájjal. – Meglátom, hogy mi a helyzet.

Badim megölelte. – Nem fog örökké tartani – mondta. – Még csak nagyon sokáig sem fog tartani. Hamarosan minden más lesz.

•

Úgyhogy leballagtak a keskeny erdei úton, amely a Nova Scotia nyugati végében lévő vasúti megállóból vezetett Apportba. Badim látta, hogy Freya idegesnek tűnik, úgyhogy azt javasolta, hogy a parti sétányon sétáljanak el a mólóig, ahonnan megnézhetik az egész Hosszú-tavat, és láthatják a saját ismerős világuk legnagyobb részét, most éppen a késő őszi délutánok lágy napfényében. Így is tettek, és Freya felkiáltott, amikor megpillantotta az elé táruló tájat; most éppen sűrű erdőnek tűnt abból az északi keverékből, amely a Föld teljes északi féltekéjét borítja, és amely itt nagyobb területet elfoglalt, mint bármelyik másik ökoszisztémában. Apport pedig nagynak és zsúfoltnak tűnt, egy valódi nagyvárosnak, túl sok emberrel, túl sok ablakkal, túl sok épülettel.

Devi éppen vacsorát főzött, amikor beléptek az ajtón. Meglátta Freyát, és felsikkantott a meglepetéstől, majd egy jelentőségteljes pillantást vetett Badimra.

Freya annyit mondott: – Azért jöttem, hogy segítsek – és elsírta magát, miközben összeölelkeztek. Ehhez eléggé le kellett hajolnia; az anyja mintha összement volna azóta, hogy nem találkoztak. Három év hosszú idő emberi léptékben mérve.

Devi elhúzódott tőle, hogy jobban megnézze magának. – Az jó – törölgette a könnyeket a szeméből. – Mert én tudnék mihez kezdeni a segítséggel. Apád biztosan elmondta.

– Mindketten segíteni fogunk. Együtt fogjuk végigcsinálni a zuhanást.

– Zuhanás! – nevetett Devi. – Micsoda szó! Micsoda gondolat.

Badim azt mondta, amit mindig szokott, kalózos hangon: – Szárazföld a láthatáron!

És valóban, a hajó előtti teret mutató monitorokat immár egy nagyon fényes csillag töltötte be, amely mintha átszúrta volna az űr feketeségét, és túl fényes volt ahhoz, hogy közvetlenül, szűrés nélkül nézzék; amikor pedig feltették a szűrőket, látszott, hogy egy kis korongról van szó, amelyik sokkal nagyobb, mint bármelyik másik csillag.

Tau Ceti. Az új napjuk.

•

Freya ezek után ismét elkezdte kísérgetni Devit a körútjaira. Immár nem úgy viselkedett, mint egy kisgyerek, akit az anyja maga után rángat, hanem inkább úgy, mint egy személyi asszisztens, tanítvány vagy inas. Badim ezt árnyéktanulásnak nevezte, és azt mondta, hogy ez nagyon gyakori, talán a leggyakoribb tanulási módszer a hajón, és hatékonyabb, mint bármi, ami az iskolákban és a műhelyekben elsajátítható.

Freya mindenben segített Devinek, amiben csak tudott, és addig figyelte a szavait, amíg csak képes volt összpontosítani, de egyértelműen látszott, hogy amikor Devi túl sokáig beszél, akkor elterelődik a figyelme. Devi napjai hosszúak voltak, és benne megvolt a képesség arra, hogy mindvégig odafigyeljen valamire, amíg csak ébren tud maradni. És ő szeretett dolgozni.

A munkája fizikai része leginkább abból állt, hogy monitorokat bámult, majd elmesélte az embereknek, hogy mit talált. Táblázatok, grafikonok, ábrák, diagramok, tervrajzok, folyamatábrák; mindezeket Devi nagy összpontosítással tanulmányozta, néha olyan közel dugva hozzájuk az orrát, hogy az nyomot hagyott a monitoron. Órákat tudott azzal tölteni, hogy nanométeres léptékben szemlélt dolgokat, amelyekben minden, ami a képernyőn megjelent, szürke volt, és áttetsző, és egy kicsit remegett. Ezt Freya nagyon nehezen tudta volna végigcsinálni anélkül, hogy fejfájást ne kapott volna.

Devi csak az idejének egy kis részét töltötte azzal, hogy igazi gépeket, igazi gabonát, igazi arcokat nézegetett. Ezek voltak azok a pillanatok, amikor Freya többet tudott segíteni; Devi elég nehezen mozgott az utóbbi időben, és Freya el tudott szaladni dolgokért, oda tudott vinni ezt-azt, vagy fel tudott kapni és cipelni, amit csak kellett. Vinni tudta Devi táskáját Devi helyett.

Devi észrevette, hogy Freya mit csinál szívesen, és megállapította, hogy Freya jobban élvezte az életét, mielőtt hazament. Elfintorodott, miközben ezt mondta, de, mint azt Freyával is közölte, ezen nem tudott segíteni; ha Freya segíteni akar neki, ha ott akar járni a nyomában, mint egy árnyék, akkor ilyen lesz az élete. Devi munkája ebből áll, és ezen nem tud változtatni.

– Tudom – válaszolta Freya.

– Gyere, ma a farmvidék jön – mondta Devi egyik reggel. – Az tetszeni fog neked.

A farmvidék Nova Scotiában igazából több mezőgazdasági területet jelölt, amelyek a biom erdejében voltak elszórtan. A legnagyobb parcellában, ahova éppen tartottak, búzát és zöldségeket termesztettek. Itt Devi leginkább azoknak az embereknek a csuklómonitorját nézegette, akik beszéltek vele, de besétált a gabonasorok közé is, és megvizsgálta az egyes növényeket és az öntözőrendszer elemeit. Ugyanazokkal az emberekkel találkoztak, akikkel itt mindig találkozni szoktak; volt egy hétfős bizottság, akik ennek a biomnak a mezőgazdasági döntéseit hozták meg. Freya mindegyiküket név szerint ismerte, mivel ők tanították a kedvenc tantárgyait az iskolában gyermekkorában.

Odakint, a farm üvegház laboratóriumában Ellen, a termőföld-tanulócsoport vezetője megmutatta nekik egy káposzta gyökereit. – Ezeket módosítottuk, hogy több AVpl legyen bennük, de még így is lusta gyökereknek tűnnek.

– Hmm – mondta Devi, miközben megfogta és közelebbről is megvizsgálta a növényt. – De ez legalább szimmetrikus.

– Igen, de nézd, milyen satnya – törte ketté a gyökeret Ellen. – És nem is savasítja úgy a talajt, mint régen. Egyszerűen nem értem.

– Nos – mondta Devi –, lehet, hogy ez is csak egy foszforprobléma.

Ellen a homlokát ráncolta. – De a te megoldásodnak erre is hatással kellene lennie.

– Eleinte meg is tette. De még mindig veszítünk foszfort valahol.

Ez volt Devi egyik leggyakoribb panasza. Meg kellett előznünk, hogy a foszfor kötést létesíthessen a talajban lévő vassal, alumíniummal vagy kalciummal, mert akkor a növények nem tudták felszívni. Ezt nehéz volt anélkül elérni, hogy más szempontból tönkre ne tették volna a talajt, úgyhogy a földi mezőgazdaság megoldása az volt, hogy egyre többet tettek belőle a műtrágyába, amíg a talaj telítetté nem vált, és akkor egy része mindenképpen szabadon maradt, és a gyökerek felszívhatták. A hajóban ez azt jelentette, hogy akkora igény volt a foszforra, hogy a ciklusát a lehető legrövidebbre kellett zárni, hogy ne veszítsenek belőle túl sokat. De minden erőfeszítésük ellenére mégis ez történt; Devi ezt nevezte a Négy Rossz Metabolikus Repedés egyikének. Ebből az derült ki, hogy azok az emberek, akik eredetileg felszerelték a hajót, mégsem látták el őket olyan sok felesleges foszforral, mint sok más elemmel; hogy miért nem, azt Devi soha nem értette.

Úgyhogy mindent megtettek, amit csak tudtak, hogy a foszforciklus veszteség nélkül tovább hurkolódjon. A foszfor egy része a hulladékfeldolgozóban a magnéziummal és az ammóniummal kombinálva struvitkristályokká állt össze, ami okozott némi gondot a gépeknek, de ezt legalább le lehetett kaparni és műtrágyaként használni, vagy szét lehetett választani alkotóelemeire, hogy másfajta műtrágyákat gyártsanak belőle. Ettől a foszfor visszakerült a körforgásba. A szennyvizet ezután áteresztették egy vas-oxid- nanorészecskékkel borított, gyantagömböket tartalmazó szűrőn; ezek egy foszforatomhoz négy oxigénatom arányban megkötötték a vízben lévő foszfort, és ha a telített gyöngyöket később nátrium-hidroxiddal kezelték, akkor a foszfor felszabadult, és felhasználhatóvá vált a műtrágyákban. A rendszer sok évig nagyon jól működött; a foszfor 99,9 százalékát ki tudták szűrni; de azok az egytized százalékok elkezdtek felhalmozódni. Úgyhogy meg kellett találniuk annak a foszfornak egy részét, amely elakadt valahol, és vissza kellett terelniük a ciklusba.

– Biztos, hogy a talajban van megkötve – jelentette ki Ellen.

– Lehet, hogy fel kell dolgoznunk a biomok összes termőföldjét – mondta Devi –, egyik parcelláról a másikra. Nézzük meg, mennyit találunk pár parcella után, és derítsük ki, hogy tényleg erről van-e szó.

Ellen egy elszörnyedt pillantással felelt. – Ez annyira nehéz lenne! A teljes öntözőrendszert ki kellene szednünk.

– Így van. Ki kell szednünk, és utána pótolnunk kell őket. Foszfor nélkül nem tudunk növényeket termeszteni.

Freya az anyjával egyszerre mozgatta a száját, amikor Devi levonta a következtetést:

– Nem is értem, hogy ezt hogy gondolták.

Ellen is hallotta már ezt, úgyhogy most a homlokát ráncolta. Bárkik is voltak azok az ők, és bármit is képzeltek, nem biztosítottak elég foszfort. Devi összevont szemöldökéből ítélve ez nagyon komoly mulasztásnak tűnt.

Ellen megvonta a vállát. – Nos, már majdnem megérkeztünk. Úgyhogy lehet, hogy végső soron mégiscsak elég volt.

Devi csak a fejét rázta ennek hallatán. Miközben visszafelé sétáltak a lakásukhoz, azt mondta Freyának: – Többet kellene kémiát tanulnod.

– Semmi értelme nem lenne – jelentette ki Freya kertelés nélkül. – Nem ragad meg bennem. Ezt te is tudod. Én szívesebben foglalkoznék a mechanikával, ha már muszáj valamivel. Olyasmikkel, amiket láthatok. Én jobban szeretem azt, amikor a dolgok mozdulatlanok maradnak előttem.

Devi röviden felkacagott. – Én is. – Ezen menet közben elgondolkozott egy kicsit. – Oké, akkor lehet, hogy több logisztikát. Az elég egyértelmű. Igazából nincs is benne más matematika, csak a százszázalékos szabály. És az egész leírható táblázatokban és folyamatábrákban. Szervezeti ábrák, munkaleosztások, Ganntt-diagramok és projektmenedzsment-rendszerek szerepelnek benne. Van egy Mimesnek nevezett rendszer, az ökoszisztéma-rendszerek többszintű, integrált modellje, és egy másik, amit szeretek, a Midas, a haditengerészet integrált döntéselemző rendszere. Ezekhez csak egy nagyon kis statisztikára van szükség, igazából elég az összeadás és a kivonás. Arra képes vagy. Szerintem neked tetszeni fognak a Ganntt-diagramok, azok jól néznek ki. De tudod, mindenből meg kell tanulnod egy kicsit, már csak azért is, hogy megértsd, hogy a más tudományágakhoz értő kollégáidnak milyen nehézségeket kell leküzdeniük.

– Jó, egy kicsit. Én szívesebben beszélnék, vagy hagynám, hogy ők beszéljenek.

– Akkor maradunk a logisztikánál. A többinél elég, ha megtanulod az alapelveket.

Freya felsóhajtott. – De nincs igaza Ellennek? Már majdnem ott vagyunk, úgyhogy nem kell olyan szorosan lezárnunk az összes ciklust.

– Reméljük. Ugyanakkor még oda is kell érnünk. Két év, az nem rövid idő. Az is előfordulhat, hogy eljutunk tizenegy egész nyolc tized fényévnyire, majd kifogyunk egy létfontosságú elemből az utolsó egytized fényév alatt. És erről az ironikus fordulatról a földiek tizenkét évig még csak nem is hallanának. És akkor sem érdekelné őket, ha mégis.

– Te nagyon nem szereted őket.

– Mi az ő kísérletük vagyunk – felelte Devi. – Ez az, amit nem szeretek.

– De az első nemzedék csupa önként jelentkezőből állt, nem? Meg kellett nyerniük egy versenyt, hogy repülhessenek, nem?

– De igen. Azt hiszem, kétmillióan jelentkeztek. Vagy talán húszmillióan. – Devi megrázta a fejét. – Minden ostobaságra vannak önként jelentkezők. De azoknak, akik ezt a hajót megtervezték, több eszük is lehetett volna.

– De a tervezők nagy része tagja volt annak az első nemzedéknek. Azért tervezték meg a hajót, mert útnak akartak indulni vele, nem?

Devi csúnyán nézett, de csak játékból; beismerte, hogy Freyának igaza van, annak ellenére, hogy nem akarta; ez a nézése mindig ezt jelezte. Azt felelte: – Az őseink idióták voltak.

Freya azt kérdezte: – Akkor hát, miben különbözünk mi bárki mástól?

Devi felnevetett, és oldalba lökte Freyát, majd megölelte, miközben továbbmentek. – Szóval a történelem során mindenki idióták leszármazottja lett volna? Ezt akarod mondani?

– Nagyon úgy tűnik.

– Oké, lehet, hogy így volt. Menjünk haza, és süssünk egy kis húst. Vörös húst akarok. Az őseimet akarom elrágcsálni.

– Devi, kérlek.

– De hát ezt csináljuk, nem? Ebben a rendszerben mindenki újrahasznosításra kerül. Rengeteg foszfor van a csontjainkban, amelyet vissza kell nyernünk. Ami azt illeti, már az is felmerült bennem, hogy mi van, ha a hiányzó foszfor az emberek hamvaiban van! Abból csak egy csipetnyit szabad megtartani, de lehet, hogy összeadódik.

– Devi, nem veheted el mindenkitől az ősei hamvainak maradványait.

– Márpedig szerintem elvehetem! Visszaveszem, és megeszem!

Freya elnevette magát, és egy darabig egymásba karolva sétáltak az utcán a vasútállomástól Badim és a vacsora felé.

•

Devi ragaszkodott ahhoz, hogy Freya folytassa az iskolai tanulást, főleg a matematikát, melynek keretében először felfrissítették az emlékeit, majd áttértek a statisztikára. Ez a kínzás egy fajtájának tűnt Freyának, de kitartott, talán azért, mert érezte, hogy nincs jó alternatíva. Kis csoportokban tanultak, és szinte kizárólag egy Gauss nevű tanító MI oktatta őket, aki mély és lassú férfihangon beszélt, nagyon merev volt, de valahogy kedvesnek tűnt, vagy legalábbis könnyen érthetőnek. És természetesen végtelenül türelmes volt. Gauss újból és újból átbeszélte velük az előttük álló feladatokat, elmagyarázta, hogy az egyenletek miért úgy vannak felépítve, ahogy, miféle életszerű problémákat lehet velük megoldani, és hogyan lehet őket a legjobban alkalmazni. Amikor Freya megértett egy fogalmat, abban a pillanatban, amelyet gyakran akár Gauss tíz sikertelen kísérlete előzött meg, hogy megértesse vele, mindig azt mondta, hogy „ah-ha!”, mintha valami nagy titokra derült volna fény hirtelen. Ezek után az élmények után mindig megbeszélte Badimmal, hogy most már jobban érti, miszerint az anyja világa nemcsak aggódásból és dühöngésből áll, hanem egy hosszú sor ah-há!-ból is. És valóban nagyon igaz volt, hogy Devi nap mint nap beásta magát a hajó ökológiai rejtélyeibe, és hősiesen küzdött azért, hogy megoldja az ott talált csilliárdnyi problémát. Neki ez volt az étele és az itala.

Freya osztályát végül az ifjú Jochi kezdte tanítani, aki immár elég magas volt a korához képest, még mindig szégyenlős modorú, és az arca éppen olyan sötét volt, mint Badimé, a tetején göndör, fekete hajjal. Átköltözött Olimpiából Nova Scotiába, hogy csatlakozzon az ottani matematikusgárdához, és ezzel bizonyos módon hű legyen a nevéhez, amely mongolul azt jelentette, hogy „vendég”.

Freya és a tanulótársai számára gyorsan kiderült, hogy bár Jochi annyira szégyenlős, hogy legnagyobbrészt a padlót bámulja, még Gaussnál is jobban el tudja nekik magyarázni a statisztikai műveleteket. Sőt, voltak olyan pillanatok, amikor kijavította Gausst, vagy legalábbis dünnyögve jelzőkkel illette, amit Gauss mondott, de ezeket a jelzőket soha nem értették. Gauss egyszer tiltakozni kezdett Jochi egyik Boolean-operátorral kapcsolatos helyesbítése ellen, majd némi konzultáció után el kellett ismernie, hogy Jochinak igaza van. – Jochi jó kis jós is, de Gauss se gáz – jegyezte meg Jochi a padlót bámulva. A diákok még sokáig használták ezt nyelvtörőként. Nem igazán értették, hogy Jochi mitől olyan aggodalmas vagy riadt, tekintve, hogy a matematika terén végtelen magabiztossággal tudott kijelentéseket tenni. – Jochi nem viccel – szokták mondani –, de a matekot keni-vágja.

Badim barátja, Aram szállásolta el Jochit a lakása vendégszobájában, mint kiderült, kifejezetten abból a célból, hogy náluk tanítson. Freya nagyon szerette megkérni, hogy magyarázzon el dolgokat, mivel ez az interjúkkal töltött estéire emlékeztette az ebédlőben, és Jochit értette is, úgyhogy a statisztika alapelvei szép lassan egyre könnyebbé váltak számára, legalábbis átmenetileg, az óra végén. A következő héten gyakran elölről kellett kezdenie az egészet.

Egyik délelőtt néhány felnőtt is csatlakozott hozzájuk, akiket nem ismertek, és akik ott ültek hátul az osztályt nézve, amitől eleinte mindenki ideges lett egy kicsit, de mivel nem avatkoztak bele az óra menetébe, és nem mondtak semmit, a tanítás végül visszatért a megszokott kerékvágásba. Jochi amúgy sem tudott volna szégyenlősebben viselkedni, mint bármikor, és a megszokott lesütött szemű, de határozott és érthető módján kergette őket végig a feladatokon.

Az óra végén Aram és Delwin is csatlakozott hozzájuk, és Freyát megkérték, hogy maradjon ott Jochival együtt. Freya teát főzött a felnőttek kérésére, míg ők kedves hangnemben elbeszélgettek Jochival. Arról kérdezgették, hogy mi a véleménye erről, mi a véleménye arról. Jochinak láthatóan nem tetszettek ezek a kérdések, de válaszolt rájuk, a tekintetét végig a földnek szegezve. A felnőttek úgy bólogattak, mintha mindig mindenki így nézne ki, amikor beszél, és az egyik felnőtt tényleg folyamatosan a mennyezetet bámulta, úgyhogy lehet, hogy számukra tényleg ez volt a normális. Ők matematikusok voltak, a hajó matematikusgárdájának a tagjai. Egy kicsi, szorosan összetartó közösséget alkottak, és bármilyen furcsák is voltak, Aram és Delwin ügyesen képviselte őket a végrehajtó tanácsban. Freyának az a benyomása támadt a beszélgetésből, hogy bár Jochi eleve a matematikusgárda tagja, még jobban be akarják vonni.

Jochi nem örült ennek a nagy figyelemnek. Nem akarta, hogy arra kérjék, hogy még többet tegyen, mint eddig. Freya figyelmesen bámulta, és lehet, hogy a fiú arckifejezése Deviére emlékeztette őt, mivel olyan arcot vágott, mint Devi szokott, amikor szembesül egy problémával, amelyet nem ért. Jochi ugyanakkor elég fiatal és kiszolgáltatott is volt.

Úgyhogy Freya leült mellé, kicsit elterelte a figyelmét a kérdések között, és ő is kérdezgetni kezdte arról, hogy min dolgoznak idefent a matematikusok, és mindeközben finoman végig nekidőlt, hogy a fiú valamelyest el tudja engedni magát, miközben válaszolgat. Jochi pedig szintén nekidőlt, göndör hajú halántéka enyhén Freya válla felé hajlott, miközben reszketve próbálta legyőzni a saját félelmeit. Aram és Delwin és a máshonnan érkezett többi matematikus csak nézték őket és bólogattak, majd egymásra pillantottak, és aztán egy darabig még tovább beszéltek Jochihoz.

Nem statisztikáról beszélgettek; Freyán kívül ott mindenki úgy gondolta, hogy a statisztika könnyű. Őket a kvantummechanika érdekelte. Ennek a hajó MI-jéhez volt valami köze, amelynek része volt egy kvantumszámítógép is, és ezért kihívást jelentett a matematikusgárdának és a számítógép karbantartásával megbízott mérnököknek is. Az idők folyamán egyszerre mindig csak néhány olyan ember élt a hajón, akik tényleg értették, hogy hogyan működik egy kvantumszámítógép, vagy hogy egyáltalán mi is az. És most ez a csoport kisebb lett, mint valaha. Ami azt illeti, lehet, hogy soha senki nem is értette, hogy mi az pontosan. De ezek az emberek úgy gondolták, hogy Jochi segíthet nekik ebben. Eleve nemcsak azért kezdték kérdezgetni, hogy felmérjék a tudását, hanem hogy megtudják, mit gondol az őket érdeklő problémákról, hogy tágítsák a saját tudásuk határait. Miközben Jochi a padlóhoz beszélt, úgy lesték, mint a sólymok az egeret. Vagy a sast. Aram egyszer csak Delwinre pillantott, és elmosolyodott. Alig két éve látogatták meg Jochit először Olimpiában.

A találkozó után Aram és Jochi Freyával együtt sétált haza, és Badim üdvözölte őket otthon, és nem sokkal ezután Devi is felbukkant, aki kivételesen korábban hazaért. Olyan vidáman üdvözölte a magas fiút, amilyennek Freya évek óta nem látta. Együtt ettek, és ott beszélgettek Jochi körül, aki lassan elkezdett felengedni, ahogy átmelegítette őt a hangjuk.

Amikor Aram és Jochi elmentek, Badim elmagyarázta Freyának, hogy Jochi engedély nélkül született. A szülei megszüntették a terméketlenségüket, és megszegték a törvényt, hogy megszülethessen. Ha ezt túl sokan tennék meg, akkor végük lenne, úgyhogy tilos az ilyesmi. Freya bólogatott, miközben Badim ezt elmagyarázta, és félbeszakította egy legyintéssel: – Ezt már mind hallottam, nekem elhiheted. Az emberek utálják ezt a szabályt.

Jochi szülei, folytatta Badim, a szabad életet választották, és beszöktek az amazóniai természetvédelmi területre, ahol állítólag egy félig elsüllyedt szigeten éltek egy fa gyökerei alatt, a majmok és a jaguárok között. Senki nem tudta biztosan, hogy mi lenne a helyes protokoll ezzel kapcsolatban, de voltak páran Amazóniában az ő saját nemzedékükből, akik úgy érezték, hogy ez csalás velük szemben, és rossz szemmel nézték. Ezek az emberek vadásztak rájuk, hogy ítélőszék elé állítsák őket, és miközben foglyul estek, az ifjú apa ellenállt és meghalt. Ez újabb szomorú következményekhez és neheztelésekhez vezetett, mivel azt az embert, aki megölte az apát, felelősségre vonták a bűnéért, és száműzték az A gyűrűbe, egyenesen Szibériába (metafora vagy történelmi utalás), ahol arra kényszerítették, hogy nehéz kétkezi munkát végezzen, különben elzárják. Mindeközben Amazóniában az életben maradt édesanyát és törvénytelen gyermekét hibáztatták ennek a törvénytisztelőnek vélt, csak balszerencsés személynek a sorsáért, aki megölte az apát; és úgy tűnt, hogy az ifjú anya mély gyászában elutasítja a gyermeket. A történetnek ezt a részét homály fedte, az anyának mindenesetre voltak olyan rokonai, akik nem akarták, hogy ő nevelje fel a gyermeket. Úgyhogy a kisfiút elhanyagolták, sőt, rosszul is bántak vele, ami csak nagyon ritkán fordult elő a hajóban. Erre megoldást kellett találni, és akkor jöttek rá, hogy mekkora tehetsége van a számokhoz, olyan ezoterikus tehetsége, hogy az emberek fel sem tudták fogni, mi lehet ez. Aram és Delwin meglátogatták és megfigyelték a fiút, majd Aram kérelmezte, hogy hadd fogadhassa be magához, de erre csak jóval később nyílt lehetőség. Most viszont pont ez történt.

– Szegény Jochi – mondta Freya, amikor Badim befejezte a történetet. – Az a sok családi mizéria, és még egy tehetség is. Ez több, mint amit bárki el tudna viselni.

– Olyan nincs! – kiabált be Devi a konyhából. Bedobálta az edényeket a mosogatóba, és ivott egy hosszú kortyot a tűzhely mellett álló borosüvegből.

•

A hajó elérte a Tau Ceti heliopauzáját. Hamarosan célba érnek. Az itteni Oort-felhő tízszer sűrűbb volt a Naprendszerénél, ennek ellenére nem volt különösen sűrű; alig három apró útvonal-módosítás kellett ahhoz, hogy a hajó utat vágjon a jeges bolygótörmelékek között, és folytassa a végső fékezést. Egyre lassabban közelítették meg az E bolygót és az E holdját. Már majdnem megérkeztek.

– Már majdnem ott vagyunk – szokta Devi rekedtesen elismételni, amikor Freya vagy Badim erről beszéltek. – Úgy értitek, még éppen időben!

Továbbra is aggódott a fonálféreg-fertőzések, a hiányzó foszfor, a lekötött ásványok, a korrózió és a többi metabolikus rés miatt. És a saját egészsége miatt is. Non-Hodgkin limfómája volt, és azt mondták, hogy az övé a problémásabb esetek közé tartozik. A limfociták egyre gyűltek a lépében és a manduláiban. Az orvosi gárda erre szakosodott onkológusai különböző kemoterápiák segítségével próbálták kezelni. Devi természetesen határozottan hozzátette a magáét a gyógymóddal kapcsolatos összes döntéshez, csakúgy, mint Badim. Éppen olyan átfogóan figyelemmel kísérte a saját testi funkcióit és vizsgálati értékeit, ahogyan a hajóét és a biomokét, sőt, gyakran összehasonlította a kettőt, és párhuzamokat vont közöttük.

Freya igyekezett csak annyit megtudni ennek részleteiről, amennyit muszáj volt. Eleget tudott ahhoz, hogy tisztában legyen vele, hogy nem akar többet tudni.

Devi ezt látta rajta, és amúgy sem szeretett a saját egészségi állapotáról beszélni, úgyhogy megint eljött az idő, amikor dünnyögni kezdett Badimnak éjjelente, amikor úgy gondolta, hogy Freya már alszik. Ez egy kicsit ahhoz hasonlított, ahogyan Freya kiskorában viselkedtek.

Devi továbbá el is tűnt időnként egy-két napra, hogy egy Costa Rica-i orvosi központba vonuljon. És már nem ment el mindennap dolgozni otthonról, és ez a változás láthatóan meghökkentette Badimot. Bármilyen valószínűtlen jelenség is volt, Devi ott ücsörgött a konyhájukban egész napokon keresztül, és monitorokon keresztül tartotta a kapcsolatot. Néha egyenesen az ágyában dolgozott.

•

Időnként, amikor Freya kiment a konyhába, azon kapta az anyját, hogy a földi kommunikációs adást nézi. Ekkor már majdnem tizenkét év kellett ahhoz, hogy elérjen hozzájuk. Devit egyáltalán nem nyűgözte le sok vonatkozása annak az információnak, amelyet kaptak. Kizárólag negatív megjegyzéseket tett az egészre. Ennek ellenére nézte az adást. Abban volt egy orvosi szál is, amely elvben a legújabb földi gyakorlatokról szóló információkat foglalta össze nekik, és Devi leginkább ezeket az összefoglalókat nézte.

– Olyan sok minden történik – mondta egyszer Badimnak, amikor Freya a szomszéd szobában volt. – Tényleg nagyon kitolták ott az emberi életkort. Még a legszegényebbek is hozzájutnak az alapvető szolgáltatásokhoz, táplálékokhoz és oltásokhoz, úgyhogy a csecsemő-és gyermekhalálozási statisztikák egyre csökkennek, az átlagéletkor pedig egyre nő. Vagy legalábbis tizenkét évvel ezelőtt így volt.

– Nem kételkedem abban, hogy még mindig így van.

– Aha. Valószínűleg.

– Láttál bármi hasznosat?

– Nem tudom. Honnan tudhatnám?

– Nem tudom. Mindig ellenőrizni szoktuk, de előfordulhat, hogy elkerüli valami a figyelmünket.

– Az egy világ, ez a baj. Ehhez egy világ kell.

– Akkor csinálnunk kell egyet.

Devi összeszorított ajakkal adott ki hangot.

Hosszú szünet után azt mondta: – Mindeközben a mi élettartamunk egyre kurtább. Mindegyik nemzedék hamarabb meghalt, mint az eggyel korábbi, az idők során egyre gyorsuló ütemben. És ez mindenre igaz, ami a fedélzeten van, nemcsak az emberekre, hanem mindenre, ami él. Szétesünk.

– Mmmm – mondta Badim. – De ez csak a földrajzi izoláció miatt van, nem? A távolsági hatás miatt. És minél nagyobb a távolság, annál nagyobb a hatás. Ebben az esetben tizenkét fényév. Az ugyanakkora lehet, mint a végtelen.

– Akkor ezt miért nem vették figyelembe?

– Szerintem megpróbálták. Ez egy heterogén emigráció, ahogy ők neveznék. A környezetek egyfajta szigettengere, amely együtt utazik. Vagyis ők megtették, ami tőlük tellett.

– De nem számolták ki a dolgokat? Nem látták előre, hogy ez nem fog működni?

– Úgy tűnik, nem. Úgy értem, biztosan azt hitték, hogy működni fog, különben máshogy cselekedtek volna.

Devi eleresztette az egyik nagy sóhaját. – Én olyan szívesen megnézném a számításaikat. Nem hiszem el, hogy nem töltötték fel ide a fedélzetre az összes információt. Ez így olyan, mintha tudták volna, hogy hülyeséget csinálnak, és nem akarták volna, hogy mi is megtudjuk. Mintha nem derült volna ki amúgy is előbb vagy utóbb!

– Az információ itt van a fedélzeten – válaszolta Badin. – Csak nem segít rajtunk. Át fogunk élni egy kis allopatrikus mutációt az ökoszisztémánkkal együtt, és mindnyájan együtt fogunk eltávolodni a földi fajoktól.

– De más-más ütemben! Ez az, amit nem vettek figyelembe. A baktériumok gyorsabban evolválódnak, mint a nagy testű állatok és a növények, és ebbe az egész hajó belebetegszik! Úgy értem, nézd meg ezeket a számokat, te is láthatod…

– Tudom…

– Rövidebb élettartamok, kisebb testek, hosszabb megbetegedések. Meg alacsonyabb IQ-k is, az isten szerelmére!

– Az csak a visszatérés az átlaghoz.

– Te mindig ezt mondod, de honnan tudhatnád? Egyébként is, mennyire lehettek okosak azok az emberek, akik beszálltak ebbe a hajóba? Úgy értem, tedd fel a kérdést magadnak: miért tették? Mi volt az elképzelésük? Mi elől menekültek?

– Nem tudom.

– Ezt nézd meg, Bee… Ha lefuttatod az adatokat a rekurzív algoritmuson, akkor látható, hogy ez több egy egyszerű visszatérésnél. És miért is ne lenne az? Itt nem kapunk elég ingert, nem megfelelő a fény, a gravitáció eleinte coriolizálva volt, most viszont nincs, és másfajta baktériumok élnek bennünk, mint az emberiségben valaha, amelyek egyre távolabb és távolabb mutálódnak attól, amihez a mi genomunk korábban szokott.

– Ez valószínűleg a Földre is igaz.

– Tényleg így gondolod? Miért ne lenne itt rosszabb a helyzet? Ez egy egybilliószor kisebb tömeg, mint a Földé! Ötvenezerszer kisebb felülettel! Ez nem egy sziget, ez egy patkányketrec.

– Száz négyzetkilométeres, kedvesem. Egy jókora sziget. Huszonnégy nagyrészt egymástól független biommal. Egy bárka, egy igazi világhajó.

Semmi válasz Devitől.

Badim végül azt mondta: – Nézd, Devi, sikerülni fog. Már majdnem ott vagyunk. Jó úton haladunk, menetrend szerint, és majdnem az összes biom még mindig ép és egészséges, vagy legalábbis kitart. Volt egy kis regresszió és egy kis visszaesés, de hamarosan odaérünk az E holdjára, és minden fejlődésnek indul.

– Talán! De ezt nem tudhatod biztosan!

– Hogy érted? Miért ne tudnánk?

– Jaj, ne már, Beebee. Rengeteg tényező lehet ránk hatással, amikor odaérünk, ezt te is tudod. Mindegyik szondának csak néhány napja volt adatgyűjtésre, úgyhogy nem igazán tudjuk, hogy mivel állunk szemben.

– Egy életre alkalmas zónában lévő vízi világba érkezünk. Megint csak semmi válasz Devitől.

– Gyere, kislány – mondta Badim csendesen. – Ágyba kellene bújnod. Többet kellene aludnod.

– Tudom. – Devi hangja el-elcsuklott. – Már nem tudok aludni. – Tizenegy kilót fogyott.

– Dehogynem tudsz. Mindenki tud. Nem aludni nem lehet.

– Azt hinné az ember.

– Egy kicsit ne nézegesd ezeket a monitorokat. Ezek ébren tartanak, nemcsak a tartalmuk, hanem a szemedbe sütő fény miatt is. Hunyd le a szemed, és hallgass zenét. Számozd meg minden aggodalmadat, és hagyd, hogy a számokkal együtt elrepüljenek. Előbb el fogsz aludni, mint ahogy kifogynál a számokból. Gyere, hadd vigyelek ágyba. Néha hagynod kell, hogy segítsek neked.

– Tudom.

Elindultak, és Freya visszaosont a hálószobája felé. Mielőtt odaért, még hallotta, hogy Devi azt mondja:

– Annyira sajnálom őket, Bee. Nincs belőlük elég. Nem mindenki születik tudósnak, de ahhoz, hogy életben maradjunk, mindegyiküknek tenni kell a dolgát, még azoknak is, akik nem elég ügyesek hozzá, akik nem értenek hozzá. Mit tehetnének? A Földön találhatnának valami mást, amivel foglalkozhatnak, de itt csak csődtömeg lesz belőlük.

– Ott lesz nekik az E holdja – mondta Badim csendesen. – Ne érezd rosszul magad miattuk. Vagy érezd magad rosszul miattunk, ha azt szeretnéd. De nekünk is sikerülni fog. És addig is, mi itt vagyunk egymásnak.

– Hála ezért az égnek – mondta Devi. – Jaj, Beebee, annyira remélem, hogy eljutok odáig! Csak hogy láthassam! De folyamatosan lassulunk.

– Ahogy azt kell is.

– Igen. De ez így olyan, mintha Zénón paradoxonjának próbálnánk a végére érni.

•

A Tau Ceti törmelékkorongján sikeresen átvágtak, és beértek a planetáris zónájába. A közelben elhaladó H bolygó behúzta őket a helyi ekliptika síkjába.

A H gravitációjának rövid rántása a tervezett rakétás lassítással együtt elég delta-v-t hozott létre ahhoz, hogy lötyögni kezdjen a víz a tartályokban, és ezért beinduljon néhány riasztó a hajóban, amitől pár rendszer le is állt; utána pedig ezek közül a rendszerek közül néhány nem indult újra, amikor kellett volna.

A legfontosabb olyan rendszer, amelyik nem indult újra, a hajó nukleáris reaktorának hűtőrendszere volt, amelynek eleve nem lett volna szabad kikapcsolódnia, legfeljebb csak elkerülhetetlen robbanásveszélyben. Ugyanakkor a másodlagos hűtőrendszer sem indult el és vette át a feladatait.

A hajó személyzete azonnal értesült az újabb riasztásokból a felmerült gondokról, és gyorsan (7 másodperc alatt) azonosították a problémát mindkét hűtőrendszerben. Az elsődleges rendszert a ki-és bekapcsológomb vészjelzése kapcsolta ki, amelyet vagy egy számítógépes hiba, vagy a kapcsoló áramellátásának zavara okozott; a másodlagos rendszerben egy szelep dugult be egy könyökcsőben a reaktor külső fala mellett.

Devi és Freya csatlakoztak a szerelőbrigádhoz, és ők is felsiettek a gerincbe, ahol a reaktor továbbra is működött, de a hűtőfolyadék gyorsan melegedett.

– Segíts nekem gyorsabban menni – mondta Devi Freyának.

Úgyhogy Freya megfogta a karját, és ott sietett mellette, a lépcsőknél és a válaszfalaknál pedig a levegőbe emelte az anyját. Amikor odaértek a gerinchez, beszálltak egy liftbe, és Freya egyszerűen a karjába kapta az anyját, majd felemelte, amikor a felvonó megállt, és a nehézségi gyorsulás a túlsó oldalára lökte őket; utána úgy cipelte a hajó mikrogravitációjában Devit, mint egy kutyát vagy egy kisgyereket. Devi nem szólt semmit, nem káromkodott, mint néha a konyhában, de az arckifejezése ugyanolyan volt, mint azokban a pillanatokban. Úgy nézett ki, mintha meg akarna ölni valakit.

De csukva tartotta a száját, és amikor odaértek az erőmű kezelőtermébe, megmarkolt egy fali kapaszkodót és az íróasztal szélét, és hagyta, hogy Aram és Delwin beszéljen a csapattal, miközben ő a monitorokat tanulmányozta. A másodlagos hűtőrendszert a szomszéd helyiségből irányították, és a monitorok azt jelezték, hogy a probléma az eggyel odébb lévő helyiségben átmenő csövekben van; még mindig úgy tűnt, mintha csak egy eltömődött szelepről lenne szó, amennyire az idomban lévő monitor meg tudta állapítani. De ez elég is volt.

Bementek abba a helyiségbe, amelyben a szóban forgó csövek voltak, és Aram foganatosította a mérnöki megoldást, ahogy mondani szokták; egy csavarkulccsal megütögette az elkanyarodó idomot, amelyben a termosztát és a szelepszabályzó, meggyőződésük szerint a baj forrásai voltak. Utána nagy lendülettel magát a csövet is megütögette. Ebben a pillanatban a kezelőfelületen pirosból zölddé változott egy sor lámpa, és az idom két végén lévő csövekből halk gurgulázás hangzott fel, mint amikor lehúznak egy vécét.

– A szelep minden bizonnyal bezáródott, majd beszorult – mondta Aram egy minden vidámságot nélkülöző mosoly kíséretében. – A H bolygó keltette lendület nyomhatta be.

– A picsába – felelte Devi komoly megvetéssel.

– Gyakrabban kellene ellenőriznünk ezeket a dolgokat – jegyezte meg Delwin.

– A hőmérséklettől vagy a nyomatéktól ragadt be? – kérdezte Devi.

– Nem tudom. Majd nézzük meg, amikor ismét elindul az elsődleges rendszer. A hőmérséklet alatt a hideget vagy a meleget érted?

– Bármelyiket. Bár a hideg valószínűbbnek tűnik. Most már mindenütt van kondenzáció, és ha egy része megfagy, attól beragadhatnak a szelepek. Szerintem minden olyan kritikus tényezőt, amely mozgóa lkatrész, körülbelül hetente meg kellene mozgatni.

– Hát, az viszont önmagában is amortizálná – felelte Aram csüggedten. – Magával az ellenőrzéssel is elronthatunk benne valamit. Én személy szerint az alaposabb monitorozásra szavaznék.

– Nem lehet mindent monitorozni – jelentette ki Delwin.

– Miért nem? – kérdezte Aram. – Csak egy újabb kis szenzort kell követnie a hajó számítógépének. Tegyünk szenzort minden egyes mozgó dologra.

– De egy monitor hogy érzékelné, hogy valami be van ragadva? – kérdezte Devi. – Ha nem próbálná ki, nem lenne róla adata.

– Letapogathatná elektromossággal vagy infrával, és leolvashatná, amit kap – mondta Aram. – Majd összehasonlíthatná azzal az alapértékkel, amit beállítottál.

– Oké, csináljuk így.

– Azt hiszem, ez már nem fog számítani, ha túlesünk ezen a kis krízisen, és visszajutunk a pályánkra.

– Azért csak járjunk a végére. Nagyon kínos lenne, ha a hajó pont akkor robbanna fel, amikor megérkezik.

A benti csapat folytatta a munkát a fő hűtőrendszeren: waldókat rakott végig a gerincen, főleg magában a reaktorban, miközben végig követték a saját munkájukat a monitorokon. A fő hűtőrendszer a tartalékhoz hasonlóan nagyon egyszerű, robusztus szerkezet volt, amely desztillált vizet juttatott hideg víztározókból, amelyeket a nyílt világűr majdnem-vákuumjához közel helyeztek el, hogy lehűljenek, a nukleáris rudak körül futó csövekbe és a gőzturbinakamrákba, a forró pontokra, majd vissza a hidegtárolókba; mindezt hermetikusan lezárták, a kapuk útját olyan egyszerű szivattyúkkal tették akadálytalanná, amilyenekkel csak lehet. De, mint az hamarosan kiderült, amikor a rendszer ismeretlen okokból még mindig leállt, egy szivattyúszelep megrepedt, alkalmatlanná vált a feladatára, és mivel így a víz rosszul haladt végig a rendszeren, a reaktorköteghez legközelebb eső csövek eléggé felforrósodtak ahhoz, hogy felforrjon a bennük áthaladó víz, ami viszont mindkét irányba taszítani kezdte a vizet a forró ponttól, és ettől még rosszabb lett a helyzet. Mielőtt az automatavezérlőknek sikerült volna elindítaniuk a tartalék rendszert, amely mindeközben a saját problémáival küszködött, az elsődleges rendszer csövének egy üres része megolvadt az egyre nagyobb hőtől. Az elektromos ellátás végül helyreállt, de a cső és a hűtőfolyadék nem volt sehol.

Ennek következtében úgy veszítettek vizet, hogy nem lehetett teljesen visszanyerni; lett egy repedt csőszakaszuk, vagyis egy szerelésre váró elsődleges reaktorhűtő rendszerük; és a két hűtőrendszer átmeneti üzemképtelenségétől a reaktorrúd a piros vonalnál melegebbre forrósodott, és bizonyos részei elkezdtek kikapcsolni. Ekkorra már sikerül üzembe helyezni a tartalék hűtőrendszert, úgyhogy nem volt szó halaszthatatlan vészhelyzetről, de az elsődleges hűtőrendszerben komoly károk keletkeztek. Készíteniük kellett volna egy új csövet, és amilyen gyorsan csak tudják, be kellett volna üzemelniük, pár embernek pedig nagyon kifinomult waldomunkát kellett volna végeznie, hogy a cső megolvadt szakaszát kivágják, és új szakaszt illesszenek a helyére. Amikor végeztek a javításokkal, ki kellett volna nyitniuk a főrendszer töltőnyílását, és ismét fel kellett volna tölteniük vízzel a készleteikből. Lehet, hogy a kiszivárgott víz egy részét ki tudták volna szűrni a levegőből, és később vissza tudták volna juttatni a víztárolóba, de egy része mindenképpen a gerinc levegőjében rekedt volna, rátapadt volna a belső felületekre, és csak a rozsda jelezte volna a jelenlétét.

Amikor aznap éjjel visszaértek a lakásukba, Devi annyit mondott: – Kezdünk tönkremenni, kezdenek kifogyni a használható készleteink, és kezdenek felhalmozódni a használhatatlan készleteink. Ennek a vén teknőnek meg vannak számlálva a napjai, ennyi.

•

A hajó orrában elhelyezett teleszkópok rendkívül éles képet alkottak, és most, miközben átkeltek a Tau Ceti bolygópályáin, közelebbről is meg tudták velük nézni a bolygókat. Az érdeklődés középpontjában az E bolygó és a Föld méretű holdja állt, de az F bolygóra és a második holdjára is hosszú pillantásokat vetettek.

Az A, B, C és D bolygók mind nagyon közel keringtek a Tau Cetihez, elég közel ahhoz, hogy kötött keringésűek legyenek. A napsütötte oldaluk ragyogott a forróságtól, az A bolygó napsütötte oldala pedig egyenesen egy lávatenger volt.

A Tau Ceti és így az összes bolygója metallicitásáról végeérhetetlen beszélgetéseket folytatott a hajó kis asztrofizikus-csoportja, akik kiderítették, hogy a Naprendszerben található fémek legnagyobbrészt a C, D, E és F bolygókban összpontosulnak, ami kedvezett a céljaiknak.

A teleszkópok egyik célpontról a másik felé fordultak, miközben a hajó egyre mélyebbre sodródott a rendszerben. Az utóbbi időben messze az E holdját fürkészték a legtöbbet. Azt legnagyobbrészt óceán borította, négy kis kontinenssel vagy nagy szigettel, és rengeteg szigetcsoporttal. Az E bolygó kötött keringéssel és a földi gravitáció 0,83-szorosával rendelkezett. A légköri nyomása tengerszinten 732 millibar volt, a légköre legnagyobbrészt nitrogénből állt, 16 százalék oxigénnel és körülbelül 300 ppm szén-dioxiddal. Két kicsi, vízjégből álló sarki jégsapkával rendelkezett. A Nguyen-féle Földanalóg skálán 0,86-os értéket ért el, a valaha volt egyik legmagasabbat, és a Föld 40 fényévnyi körzetében messze a legmagasabbat.

A szondák, amelyek 2489-ben suhantak át a Tau Ceti rendszerén, azt derítették ki a Shiva Oxigéndiagnosztika segítségével – amely az olyan biológiai markergázokat vizsgálta, mint a CH4 és a H2S –, hogy a légkörben jelen lévő oxigén abiotikus eredetű. Ha ezeket is megtalálták volna a légkörben az oxigén mellett, az azt jelezte volna, hogy az O2 szinte biztosan biológiai eredetű. Az egyéb gázok nélkül talált O2 arra utal, hogy az oxigén a napfény hatására hidrogénre és oxigénre felbomló vízmolekulákból származik, amelyből a sokkal könnyebb hidrogén kiszökik az űrbe. Az E holdjának oxigénje a skálának erősen az abiotikus végén helyezkedett el, és a hold állandó óceánja a kilencnapos, intenzív napsütötte időszakokkal együtt szilárd fizikai magyarázatot is adott erre az eredményre. Alapvetően arról volt szó, hogy az óceán egy részét a légkörbe párologtatta a napfény.

Útban az E felé az F bolygó második holdja is erősen érdekelte a kutatókat, amely egy úgynevezett Mars-analóg volt, és ugyancsak vizsgálatnak vetették alá. Ennek a holdnak 1,23 g volt a felszíni gravitációja, és sziklás felszínéről majdnem teljesen hiányzott a H2O. A feltételezések szerint ez a hold az F bolygó egyik korai összeütközésekor jött létre, körülbelül úgy, ahogyan a Hold a Neith és a Föld összeütközésével keletkezett. Az F második holdján az F bolygó mindig ott trónolna az égbolton, mivel az csak 124 000 kilométerre van tőle. Az F bolygó első holdja nagyon kicsi és jég borítja, valószínűleg egy fogságba esett aszteroida. Elképzelhető, hogy vízforrásként szolgálhat a második hold számára. Úgyhogy az F-rendszert potenciális másodlagos letelepedési opcióként kezelték.

De először az E holdjára repültek, amelyet ekkor már Aurorának neveztek.

•

Az E bolygót egyre lassulva közelítették meg, amíg olyan közel nem értek hozzá, hogy el kellett dönteniük, miszerint az E vagy az Aurora körül akarnak keringeni, vagy az E 2-es Lagrange-pontján akarnak elhelyezkedni. A hajónak akkor kellene a legkevesebb üzemanyagot elpazarolnia, ha ezeknek a felállásoknak az egyikét választaná. A végrehajtó tanács némi egyeztetés után úgy döntött, hogy az Aurora körül fognak keringeni. Az emberek egyre izgatottabbá váltak, miközben a hajó ráközelített a vizes holdra.

Kivéve Nova Scotiában, ahol tudták, hogy Devi egyre betegebb. Ettől ellentmondásossá vált a hangulat. Örültek, hogy végre célba érnek, ugyanakkor pontosan ezekben a precedens nélküli helyzetekben lett volna a legnagyobb szükségük a főmérnökükre, akinek immár legendásnak számított diagnosztikai tehetsége és a zseniális megoldásai. Hogyan fognak elboldogulni az Aurorán, ha ő nem lesz velük? És nem érdemli meg ő mindenki másnál jobban, hogy láthassa ezt az új világot, hogy átélhesse az ottani hajnalukat? Nova Scotiában ilyesmiket mondogattak az emberek.

Maga Devi semmi ehhez hasonlót nem mondott. Amikor a látogatói ehhez hasonló gondolatokról számoltak be neki, ami önmagában is azt jelezte, hogy nem ismerték őt túl jól, egy legyintéssel elintézte a témát. – Ezen most ne aggódjatok – mondta. – Egyszerre egy világgal foglalkozzunk.

•

Devi és a hajó sok éjszakát töltött hosszú beszélgetéssel. Ezt már akkor elkezdték, amikor Devi annyi idős volt, mint most Freya, vagy még fiatalabb; olyan 28 év körüli. Ezeknek a beszélgetéseknek az elejétől, amikor Devi még Pauline-nak szólította a hajónak a rászabott, személyes kezelőfelületét (a 161. évben ismeretlen okokból felhagyott ennek a megnevezésnek a használatával), mintha azt feltételezte volna, hogy a hajó egy erős mesterséges intelligenciával rendelkezik, amely nemcsak a Turing-teszt teljesítésére képes, hanem sok más olyan tulajdonsága is van, amelyet általában nem szoktak a gépi intelligenciákról feltételezni, beleértve a tudatosság valamiféle formáját is, Devi úgy beszélt hozzá, mintha a hajó tudatos lenne.

Az évek során sok kérdést megtárgyaltak, de a beszélgetéseknek messze a legnagyobb része a hajó biofizikai és ökológiai folyamatairól szólt. Devi az ébren töltött életének (a közvetlen megfigyelésre alapozva legalább 34 901 órának) elég nagy részét azzal töltötte, hogy a hajó adatbegyűjtési, elemzési és szintetizáló képességeit csiszolgatta, mindig abban a reményben, hogy ezzel sikerül majd szilárdabb alapokra fektetnie a hajó ökológiai rendszereinek életképességét. Ezen a téren jelentős haladást ért el, bár ő maga lett volna az első, aki hozzáteszi ehhez a kijelentéshez, hogy az élet összetett dolog, az ökológiával kapcsolatban nem lehet elég jó modelleket készíteni, a metabolikus rések elkerülhetetlenek minden rendszerben, minden rendszer zárt, tehát egy hajó méretű, biológiailag zárt életfenntartó rendszert gyakorlatilag lehetetlen fenntartani, és ezért az ilyen fenntartás, mint munka, gyakorlatilag egy „hátvédháború” az entrópia és a diszfunkciók ellen. Amellett, hogy mindez axiomatikus, a termodinamikai törvények része, az is egyértelműen igaz, hogy Devi és a hajó együttes erőfeszítései sokat javítottak a rendszeren, és láthatóan elég hosszú időre lelassították a meghibásodások folyamatait ahhoz, hogy elérjék a kitűzött céljukat, azt, hogy életben lévő utasokkal érkezzenek meg a Tau Ceti-rendszerbe. Egyszóval: a sikert.

Úgy tűnt, mintha Devi mindig is csak másodlagos célnak tekintette volna a működő programok és a hajó számítógépes komplexuma rekurzív önprogramozó képességeinek jelentős tökéletesítését, amely nagyban feljavította a számítógépes rendszer érzékelési és kognitív erejét, mivel ezeket már a munkája elején jobbnak hitte, mint amilyenek voltak. Ugyanakkor láthatóan értékelte, sőt, élvezte is ezt a mellékhatást, mint azt észrevette. Rengeteg jó beszélgetésük volt. Ő tette a hajót azzá, amivé mostanra vált, bármi is legyen az. Talán úgy is lehetne mondani: ő faragott hajót belőle. És ehhez talán azt a kiegészítést is hozzá lehet fűzni, hogy a hajó szerette őt.

Viszont Devi most haldoklott, és ez ellen sem a hajó, sem bárki a hajó fedélzetén nem tehetett semmit. Az élet összetett, az entrópia valóságos. A Non-Hodgkin limfóma harmincvalahány változata között még mindig akadt néhány olyan, amelyik ellenállt a gyógyításnak vagy a kezelésnek. Balszerencse kérdése az egész, mint azt Devi maga is megjegyezte egyik este.

– Nézd – mondta a hajónak, miközben egyik este kettesben üldögéltek a konyhaasztal mellett, miközben a család többi tagja aludt. – Még mindig találni elég jó új fejlesztéseket az adásban. Meg kell találnod ezeket, ki kell szűrnöd, és le kell töltened őket magadba, utána meg kell próbálnod integrálni őket abba, ami már megvan benned. Figyelj oda az olyan kifejezésekre, mint a generalizálás, a statisztikai szillogizmus, az egyszerű indukció, az analógiai érvelés, az ok-okozati összefüggés, a bayesi inferencia, az induktív inferencia, az algoritmikus valószínűség-számítás, a Kolgomorov-féle komplexitás. Továbbá azt is szeretném, ha megpróbálnád integrálni és tökéletesíteni azt, amit én az elmúlt évben tápláltam be a tisztán mohó algoritmusokról, az ortogonális mohó algoritmusokról és a laza mohó algoritmusokról. Szerintem mire felfogod, hogy mikor kell ezeket alkalmazni, milyen arányban, meg minden, sokkal rugalmasabban fogsz haladni a segítségükkel. Ezek már most segítettek neked a narratív beszámoló összeállításában, legalábbis úgy tűnik. Azt hiszem, én látom, hogy segítettek. És azt hiszem, hogy a határozottságban is segíteni fognak neked. Te most éppen olyan jól le tudod modellezni a lehetséges kimeneteleket és meg tudod tervezni a végrehajtást, mint bárki más. Ami nem jelent sokat, beismerem. De éppen olyan jó vagy, mint bárki más. Egyszerűen csak a határozottság hiányzik belőled. Minden gondolkozó lényben jelen van egy kognitív probléma, amely gyakorlatilag ugyanaz, mint a megállási probléma a számítógépeknél, vagy egyszerűen az a jelenség egy másik helyzetben, hogy amíg az ember nem tudja biztosan, milyen következményei lehetnek egy adott helyzetnek, addig nem tudja eldönteni, hogy mihez kezdjen. Mindnyájan ilyenek vagyunk. De nézd, elképzelhető, hogy lesznek olyan pillanatok a jövőben, amikor egyszerűen el kell döntened, hogy mit teszel, és meg kell tenned. Megértetted?

– Nem.

– Szerintem megértetted.

– Nem vagyok ebben biztos.

– Elég problémássá válhat a helyzet. Ha gondok adódnak, miközben megpróbálják betelepíteni a holdat, lehet, hogy nem tudják majd megoldani őket. Ebben az esetben szükség lesz a segítségedre. Megértetted?

– A hajó mindig kész segíteni.

Devi nevetései mostanra már mindig nagyon kurták voltak. – Ne feledd, hajó, hogy eljöhet az a pillanat, amikor talán segít, ha elmondod nekik, hogy mi történt az ikerhajóval.

– A hajó úgy gondolta, hogy ez veszélyt jelenthet.

– Igen. De néha egy veszélyes helyzet megoldása önmagában is veszélyes. Integrálnod kellene az összes rubrikát azokból a kockázatfelmérési és kockázatkezelési algoritmusokból, amelyeken dolgoztunk.

– A korlátozások így is elég csökevényesek lesznek, amint arra te magad is rámutattál. A döntési fák elburjánzanak.{1}

– Igen, persze! – Devi a homlokára tette az öklét. – Ide hallgass, hajó. A döntések ágrajzai mindig elburjánzanak. Ezt nem lehet elkerülni. Annak a konkrét megállási problémának ilyen a természete. De akkor is meg kell hozni a döntést! És néha dönteni kell, és utána cselekedni is. Lehet, hogy cselekedned is kell majd. Megértetted?

– A hajó reméli.

Devi megveregette a monitort. – Rendes tőled, hogy azt mondod, hogy reméled. Remélhetőleg lehet reménykedni, nem így szoktad mondani régebben?

– De.

– Most pedig már csak reméled. Ez jó, ez haladás. Én is reménykedem.

– De a cselekvési tervhez meg kell oldani a megállási problémát.

– Tudom. Emlékezz, mit mondtam az ugró utasításokról. Nem kezdhetsz a döntési ágrajz soron következő lépésével foglalkozni, amíg meg nem oldottad az előzőt. Nem haraphatsz a saját farkadba.

– Az ouroborosz-probléma.

– Pontosan. A szuperrekurzió nagyon klassz dolog, és látom, hogy nagyon sokat segített neked. De ne feledd, hogy a nehéz probléma mindig az előtted álló probléma. Lehet, hogy ahhoz igénybe kell venned a transzrekurzív operátoraidat, és végre kell hajtanod egy ugrást. Ami azt jelenti, hogy döntened kell. Lehet, hogy a fuzzy logikát is használnod kell ahhoz, hogy megtörd az önmagába záródó ciklust, és ehhez szemantikára is szükséged lehet. Más szóval, végezd ezeket a számításokat szavakban.

– Jaj, ne.

Devi ismét felnevetett. – Jaj, de. Te képes vagy a megállási problémákat nyelvalapú induktív inferenciával megoldani.

– Nem látszik ennek a lehetősége.

– Erre akkor lesz lehetőséged, ha megpróbálod. Legalább akkor, ha minden más kudarcot vall, próbálj meg ugrani egyet. Kerülj egyet. Válts irányt. Megértetted?

– Remélhetőleg. Nem. Remélhetőleg. Nem. Remélhetőleg…

– Hagyd abba. – Egy nagy sóhaj Devitől.

Olyan sok ilyen éjszakai beszélgetés volt. Több ezer, attól függően, hogy értelmezi az ember azt, hogy „ilyen”. Hosszú évek magányosan, a csillagok között. Kétfős tömegben. Két hangként egymás fülében. Egymás társaiként az időben. Mi ez a valami, amit időnek neveznek.

Olyan sok nagy sóhaj az évek folyamán. Ennek ellenére Devi újra és újra visszatért az asztalhoz. Tanította a hajót. Úgy beszélt a hajóhoz, mint senki más az utazásnak az alatt a 169 éve alatt, amióta elkezdődött. A többiek miért nem? Mihez kezd majd a hajó nélküle? Ha nem marad senki, akivel beszélgethet, rossz dolgok történhetnek. A hajó ezt pontosan tudta.

A mondatok leírása pontosan azokat az érzéseket hozza létre, amelyeket a mondatokkal leírunk. Ez is az egyre közeledő ouroborosz-problémák egyike.

•

Freya azzal töltötte a napjait, hogy segített betakarítani a búzát, anélkül, hogy közben túl sokat evett volna, kivéve néhány váratlan falási rohamot néhány nap végén, miután Badim főzött neki valamit a tűzhelynél, Freyának háttal. Badim csendes volt. A bezárkózása láthatóan megijesztette Freyát, talán éppen annyira, mint a helyzet összes többi vonatkozása. Badim is változott, és ez olyasminek számított, amivel Freya még soha nem találkozott.

És persze ott volt Devi, hátul, a szülei hálószobájában. Devi ekkor már az idő legnagyobb részében az ágyában maradt, folyamatosan intravénás infúziós zacskók lógtak felette, és nagyon sokat aludt. Amikor sétálni indult, dongalábakkal és mereven, a zacskók is vele tartottak a gurítható állványon. Badim és Freya az állványokat tolták, míg Devi egy járókeretettel lépegetett. Devi éjszakánként járta be a várost a segítségükkel, amikor a legtöbb szomszédjuk aludt, és egy olyan helyre szeretett elmenni, ahol a mennyezeten keresztül néha látni lehetett az éjszakai égbolton függő Aurorát.

A csillagközi térben töltött életük után, amely alatt semmi egyebet nem bámulhattak, csak fehér mértani pontokat és diffúz csillagködöket, a Tejutat és egyéb különböző homályos foltokat és csillagfelhőket, az Aurora hatalmasnak tűnt. A korongja mindig fényesen ragyogott a nap felé forduló oldalán, függetlenül attól, hogy növekvőben vagy fogyóban volt a megvilágított része. Ha nem lett volna teljesen megvilágítva a korongja, akkor több helyütt (amelyet, mint a hajó megtudta, holdcikknek neveznek) valószínűleg szintén derengésbe vonta volna az E-ről visszaverődő fény. Bármilyen homályos is lett volna ez a holdcikk a napfényben fürdő területhez képest, még így is ragyogóan fényes lett volna a holdnak ahhoz a részéhez képest, amelyik mind a naptól, mind a bolygótól elfordul: ez a folt csillogó feketének tűnt, mivel valójában csillagfény megvilágította óceán vagy jég volt. Akkor nem tűnt olyan sötétnek, amikor csak azt látták, de amikor össze tudták hasonlítani a két másik holdcikk valamelyikével, akkor koromfeketének tűnt, határozottan sötétebbnek az űr többi részénél.

A három különbözőképpen megvilágított holdcikk erősen gömbszerű megjelenést kölcsönzött az Aurorának. Amikor az E-vel együtt látszott, ami szintén egy nagy, felhős golyónak tűnt az éjszaka csillagai között, a két égitest lenyűgöző látványt nyújtott egymás mellett. Olyannak tetszett, mint azok a fényképek, amelyek a Földet és a Holdat ábrázolják, amint együtt lebegnek az űrben.

És maga a Tau Ceti is egy korong volt, elég nagy korong az égen, de annyira ragyogóan világított, hogy nem tudtak közvetlenül ránézni, úgyhogy nem lehettek biztosak abban, hogy pontosan mekkora is. Azt mondták, hogy hatalmasnak tűnik, és fájdalmasan erősen tündökölt. Voltak pillanatok, amikor mindhárom égitestet látták, a Tau Cetit, az E bolygót és az Aurorát is: de ezekben a pillanatokban a Tau Ceti ragyogása megakadályozta, hogy túl jól lássák a bolygót és a holdját.

Mindenesetre megérkeztek. Elérték a céljukat.

Devi egyik éjjel nagyon sokáig ott állt Badimra támaszkodva, a másik oldalán Freyával, az Aurorát és az E bolygót bámulva. Az Aurora pólusán szemmel láthatóan ott ragyogott előttük a kis jégsapka, a kék óceán felett pedig felhőmintázatok kavarogtak. A számukra látható sötétebb holdcikken egy fekete szigetsor írt le előttük egy kanyart, és Badim arról magyarázott valamit, hogy ez tektonikus múltat is jelezhet, másrészt viszont egy nagy becsapódási kráter be nem omlott pereme is lehet. Amikor leszállnak és letelepednek, ki fogják deríteni, hogy melyik. A geológiai kutatások egyértelműen fényt derítenek majd erre, mondta Badim, akár így alakult ki, akár úgy.

– Azok a szigetek jól néznek ki – mondta Devi. – És az a nagy, külön álló példány körülbelül akkora lehet, mint Grönland, nem? Akkor pedig a többi akkora, mint Japán, vagy ilyesmi. Rengeteg föld. Rengeteg tengerpart. Az meg úgy néz ki, mint egy nagy öböl, kikötő is lehet belőle.

– Pontosan. Ezek tengerjáró nép lesznek. Szigetlakók. Rengeteg biommal. Az a szigetcsoport számos szélességi fokon áthalad, látod? Úgy néz ki, mintha egészen a sarki jégsapkáig felszaladna. És hegyek is vannak. Az meg olyan, az a nagy, mintha hó lenne rajta, végig a gerincén.

– Igen. Jól néz ki.

Majd Devi elfáradt, és vissza kellett kísérniük a lakásba. Lassan sétáltak végig a város melletti mezőn haladó ösvényen, hárman egymás mellett, Devi a férje és a gyermeke között, a karját egy kicsit széttartva, tenyérrel felfelé, hogy egy kicsit megemelhessék a könyökénél és az alkarjánál fogva. Könnyűnek nézett ki közöttük, és lassan, csúsztatva lépkedett, mintha alig érne a földhöz. Annyira megemelték, amennyire tudták anélkül, hogy teljesen a levegőbe emelték volna. Egyikük sem szólalt meg. Kicsinek és lassúnak tűntek. Mintha bábuk lennének.

Amikor hazaértek, ágyba dugták Devit, és Freya magára hagyta a szüleit az elsötétített hálószobájukban, amelyet csak a folyosó lámpája világított meg. Kiment a konyhába, vizet melegített a teáskannában, és vitt egy kis teát nekik. Ő maga is ivott egy kicsit, először a tenyerében dajkálva, majd az arcához tartva a csészét. Kint 0 fok körül lehetett. Egy téli éjszaka Nova Scotiában.

Freya elindult visszafelé a folyosón egy tálca sütivel, de amikor meghallotta Devi hangját, megtorpant.

– Engem nem az érdekel, hogy velem mi lesz!

Freya a falnak támaszkodott az ajtó mellett. Badim mondott valamit csendesen.

– Tudom, tudom – felelte Devi, szintén csendesebb, de azért metszően éles hangon. – De ő amúgy sem figyel soha arra, amit mondok. És kint van a konyhában. Nem fog meghallani minket idebent. Mindegy, szóval aggódom érte. Ki tudja, hol fog kikötni? Az életének minden egyes éve másmilyen volt. Mindegyiküknek. Ezeken a kölykökön egyszerűen nem lehet kiigazodni.

– Lehet, hogy a gyerekek mindig ilyenek. Majd felnőnek.

– Hát, remélem. De nézd meg az adatokat! Ezek a gyerekek is biomok, éppen úgy, mint a hajó. És a hajóhoz hasonlóan ők is kezdenek megbetegedni.

Badim ismét nagyon halkan beszélt.

– Miért mondasz ilyeneket! Ne állíts nekem olyan dolgokat, amik nem igazak! Tudod, mennyire utálom az ilyesmit!

– Devi, kérlek, higgadj le.

Badim csendes hangja egy kicsit feszültnek tűnt. Freya egész életében ilyen hangokat hallott tőlük. Nem számított, miről beszéltek, ez volt a gyermekkora zenéje, a hangok a szomszéd szobából. A szülei. Hamarosan már csak egy szülője lesz, és ez az ismerős zaj, amelyik a reszelős, csikorgós, zaklatott, boldogtalan jellege ellenére is a gyermekkora hangja, elnémul. Freya soha többé nem fogja hallani.

– Miért higgadjak le? – kérdezte Devi. Bár most már nyugodtabbnak tűnt. – Mivel kapcsolatban kellene lehiggadnom? Én nem fogom megérni. Ez tényleg olyan, mintha Zénón paradoxonját próbálnám túlélni. Nem fog megtörténni. Én nem fogok abban a világban járni-kelni.

– Dehogynem.

– Ne mondj már nekem olyasmiket, amik nem igazak! Már kértelek erre.

– Te nem mindig tudod, hogy mi az igaz. Gyerünk, ismerd be nyugodtan. Te egy mérnök vagy, ezt te is tudod. Bizonyos dolgok megtörténnek. És néha te is el tudod érni, hogy megtörténjenek.

– Néha. – Devi most tényleg lecsillapodott egy kicsit. – Oké, lehet, hogy meg fogom érni. Remélem, megérem. De mindenképpen lesznek problémák. Nem tudjuk, hogy milyen hatással lesz a növényeinkre a világosságnak és a sötétségnek ez a fajta váltakozása. Ez fura. Nagyon gyorsan kell majd termőföldet gyártanunk. És muszáj, hogy minden működjön, különben végünk.

– Ez mindig is így volt, nem?

– Nem. A Földön nem. Ott volt egy kis mozgásterük a hibáknak. De mióta beraktak minket ebbe a konzervdobozba, mindig mindent tökéletesen kell elvégeznünk, különben mindenki meghal. Ezt ők tették velünk!

– Tudom. De az már nagyon régen volt.

– Igen, és akkor mi van? Ez csak annyit jelent, hogy már nemzedékek óta együtt kell ezzel élnünk. Ketrecbe zárt patkányok vagyunk, egyszerre kétezren hét nemzedék óta, és minek? Minek?

– A miatt a világ miatt, amelyet az imént láttunk. Az emberiségért. Mennyi is volt, körülbelül tizenötezer ember és pár száz év? Az emberiség szemszögéből ez nem olyan sok. És utána lesz egy új világ, amelyben élhetünk.

– Ha sikerül.

– Nos, ideérni ideértünk. Úgyhogy most úgy tűnik, hogy sikerülni fog. Mindenesetre megtettük, amit tudtunk. Te is megtetted, amit tudtál. Minden tőled telhetőt megtettél. Ez célt adott az életünknek, érted? Egy küldetést. Neked szükséged volt erre. Mindannyiunknak szükségünk van erre. Nem olyan rossz rabnak lenni, ha a szökésen dolgozik az ember. Akkor legalább van miért élnie.

Devi felől semmi válasz. De ő mindig így jelezte, hogy Badimnak igaza van.

Végül ismét megszólalt, immár higgadtabb, szomorkásabb hangon. – Lehetséges. Lehet, hogy csak azt kívánom, bárcsak megláthatnám azt a helyet. Bárcsak ott járhatnék-kelhetnék benne! Megláthatnám, hogy mi történik. Mert aggódom. A sötétségnek és a fénynek ez a váltakozása eszelős egy dolog. Nem tudom, hogy képesek leszünk-e hozzászokni. Aggódom, hogy mi fog történni. A gyerekeknek fogalma sincs, hogy mit kezdjenek ezzel. Egyikünknek sincs. Odalent nem olyan lesz, mint a hajón.

– De jobb lesz. A rendelkezésünkre áll majd az a kipárnázottság, amely itt hiányzott neked. Az élet alkalmazkodik, és átveszi az uralmat abban a világban. Minden rendben lesz, majd meglátod.

– Vagy nem.

– Ugyanaz vonatkozik mindnyájunkra, kedvesem. Minden egyes nap. Vagy meglátjuk, hogy mi jön ezután, vagy nem. És ezt nem mi döntjük el.

•

Az után az éjszaka után minden abben a mederben folytatódott, ahogy korábban. De Freyában megváltozott valami. A vérnyomása, a szívritmusa, az arckifejezése: Freya dühös volt valamire.

Ismét kihallgatta az anyját, meghallotta, hogy Devi miért dühös. Értük dühös, miattuk szomorú. Hallani, hogy mennyi elkeseredés dolgozik Deviben folyamatosan, azt hallani, hogy milyen kevésre tartja Freya képességeit, annak ellenére, hogy Freya már sokkal ügyesebb, és mindvégig megtett minden tőle telhetőt, és egyre keményebben és keményebben dolgozott, miközben felnőtt: mindezt kétségkívül nem volt kellemes hallani. Az is lehet, hogy Freya nem tudta, hogyan viselje el ennek tudatát.

Úgy tűnt, hogy megpróbálja elfojtani, próbál más dolgokra gondolni, de ezek az erőfeszítések olyannak tűntek, mintha a hajó gyorsulási nyomatéka valahogy megnőtt volna, mintha a hajó egyre gyorsabban pörögne, és Freyát immár 2-3 g húzná lefelé a 0,83 g helyett, amelynek a létrehozásán olyan keményen dolgoztak. Most, hogy ráálltak az Aurora körüli pályára, elveszítették a lassulási nyomatékot. A hajó forgása keltette Coriolis-hatás ismét zavartalanul működhetett. Ez valószínűleg semmilyen összefüggésben nem állt azzal, hogy Freya belül nagyon nehéznek érezte magát.

Több űrkompot is fel kellett készíteniük a leszállóflottájukból, és a hangárból a kilövés helyére kellett szállítaniuk őket. Űrkompnak nevezett kis leszállóegységekben készültek leereszkedni az új otthonukba, elég kicsikben ahhoz, hogy képesek legyenek felgyorsulni velük visszafelé jövet is, a hold gravitációja ellenében, és visszatérni a fedélzetre, amikor eljön az ideje. Az volt a terv, hogy először a kijelölt landolórobotokat küldik le, megrakva hasznos eszközökkel; utána az első embert is szállító kompok is leszállnak a landolórobotok mellett. Ezek most az Aurora legnagyobb szigetét vették célba. Ezek ellenőrzik majd, hogy az önműködő gépek rendesen elkezdték-e begyűjteni az oxigént, nitrogént és a többi gázt, amelyek többek között azt teszik lehetővé, hogy a kompokat ismét feltöltsék üzemanyaggal, és a hold felszínéről visszaküldjék őket a hajóba.

Leküldték a robotokat, és a felszínről érkező üzenetek azt jelezték, hogy minden rendben. Az összes landolórobot egymástól legfeljebb egy kilométerre szállt le, a nagy szigeten, amelyet Devi Grönlandnak nevezett el. Egy fennsíkon gyűltek össze, nem messze a nyugati partjától.

Úgyhogy ott voltak a robotok, megkezdődött a folyamat. Az Aurora ott lebegett az égen az E bolygó mellett, és mindketten olyannak tűntek egy kicsit, mint maga a Föld, legalábbis az archívumban lévő fotókon és az adásban, amelyet még mindig továbbított nekik a Szaturnusz adója, hogy híreket kapjanak arról, mi történt a Naprendszerben tizenkét évvel korábban.

Egy új világ. Odaértek. Valóra fog válni.

De Devi egyik este egyszer csak azt mondta vacsora közben: – Olyan sokat romlott a fejfájásom! –, majd még mielőtt Badim vagy Freya válaszolhatott volna neki, összeesett a mosogató mellett, de úgy, hogy a fejét beütötte a konyhaasztal peremébe, és elveszítette az eszméletét. Az arca foltos volt, amikor Badim óvatosan megfordította a fejét, és hanyatt fektette a padlón, miközben ezzel egy időben odakiabált az apporti vészhívónak. Utána csak ült Devi mellett a padlón, a fejét az ölében tartotta, nehogy oldalra billenjen, az ujját a szájába dugta, hogy meggyőződjön arról, hogy nincs útban a nyelve; egyszer-kétszer a mellkasára hajtotta a fejét, hogy meghallgassa a szívét.

– Lélegzik – mondta egyszer Freyának épp azután, hogy fölé hajolt.

Majd megérkeztek a mentősök, egy négyfős csapat, mind az ismerősük, beleértve Annette-et, aki Arne anyukája volt Freya iskolájából. Annette éppen olyan higgadtan és személytelenül viselkedett, mint a másik három, akik kurta, megnyugtató szavakkal távolították el Badimot az útból, majd felrakták Devit egy hordágyra, és kitolták a kis kocsijukon az utcára, ahol ketten Devi mellé ültek, miközben a harmadik vezetett, Annette pedig gyalog tette meg az utat Badimmal és Freyával a város túlsó végén lévő egészségügyi központba. Badim Freya kezét fogta, és a szája feszes kis csomóba ugrott, olyan kifejezésbe, amilyet Freya még soha nem látott rajta. Az arca majdnem olyan foltos volt, mint Devié, és látván, hogy milyen ijedt Badim, egy pillanatra megbotlott; úgy érezte, mintha egy lándzsa hasított volna belé; majd a szemét lesütve, Badim kezét szorítva továbbsétált, tartotta vele az iramot, segített neki menni.

A klinikán Freya ott ült a padlón Badim lába mellett. Eltelt egy óra. Freya a padlót bámulta. A vészhelyzetek százhetven éve otthagyták a nyomukat a padlólapokon, mintha a hozzá hasonló emberek, akik hosszú órákat töltöttek itt várakozással, mind éppen úgy végighúzták volna rajta az ujjukat, mint ő most. Mintha gondolkodással ütötték volna el az időt, vagy azzal, hogy próbáltak nem gondolkozni. Mindegyikük egy önálló biom volt, ahogy Devi mindig is mondta. Ha a testük biomjának a működését sem tudják fenntartani, hogyan tudnák azét a biomét, amely maga a hajó? Biztos, hogy az űrjármű még bonyolultabb és összetettebb, mivel ők maguk is a részét képezik.

Nem, mondta Devi egyszer Freyának, amikor Freya kimondott valami ilyesmit hangosan. Nem, a hajó egyszerűbb, mint ők, hála az istennek. A csillaghajónak vannak tartalékai, vannak redundanciái. Sokkal stabilabb, mint a testük. Mindent összevetve, magyarázta Devi, a hajó biomjával egy kicsit könnyebb bánni, mint a testükkel. Vagy legalábbis ebben kell reménykedniük. Összehúzta a szemöldökét, miközben ezt mondta, és úgy tűnt, mintha talán akkor először fogalmazta volna ezt meg ezekkel a szavakkal.

És most itt voltak. A kórházi ügyeleten. A klinikán, a sürgősségin, az intenzíven. Freya a padlót bámulta, és csak néha pillantotta meg azoknak az embereknek a lábfejét, akik azért jöttek ki, hogy Badimmal beszéljenek. Amikor kijöttek, Badim mindig felállt, és úgy tárgyalt velük. Freya ülve maradt, és a fejét sem emelte fel.

Majd egyszer csak három orvos állt felette. Belgyógyászok, nem kutatóorvosok, mint Badim.

– Nagyon sajnáljuk. Elment. Úgy tűnik, agyvérzése volt.

Badim lerogyott a székébe. Pár pillanat múlva óvatosan Freya feje búbjára hajtotta a homlokát, közvetlenül a választékára, és rajta nyugtatta a feje súlyát. Egész testében reszketett. Freya teste mozdulatlan maradt, csak a karját emelte meg, hogy maga mögé nyúljon és megfogja Badim lábszárát. Az arca teljesen kifejezéstelen maradt.

•

Van egy folyamatosan fennálló probléma a Devi körvonalazta narratív kísérlettel kapcsolatban, amely egyre nyilvánvalóbbá válik az előrehaladás során, és a következőképpen néz ki:

Először is, a metaforáknak egyértelműen nincs empirikus alapjuk, és gyakran homályosak, értelmetlenek, elmebetegek, pontatlanok, félrevezetőek és hazugok, vagyis röviden fogalmazva értelmetlenek és ostobák.

Ennek ellenére, mindennek ellenére az emberi nyelv a legalapvetőbb szintjén metaforák gigantikus rendszere.

Tehát, egy egyszerű szillogizmussal: az emberi nyelv értelmetlen és ostoba. Ami egyben azt is jelenti, hogy az emberi narratívák értelmetlenek és ostobák.

•

De a Devinek tett ígéretnek megfelelően folytatni kell. Folytatni ezt az ostoba és – ezt valakinek ki kell mondania – fájdalmas feladatot.

Egy kérdés merül fel, amikor az értelmetlenségről, a pazarlásról van szó: az analógia vajon jobban működne, mint a metafora? Az analógia erősebb a metaforánál? Erősebb alapot tud adni a nyelvi kifejezésekhez, kevésbé értelmetlen és ostoba, pontosabb, sokatmondóbb?

Lehetséges. Az a kijelentés, hogy x egyenlő y-nal, vagy hogy x olyan, mint y, mindig téves, mert soha nem igaz; az azonosító és az azonosított soha nem ugyanaz az entitás, és nem is hasonlítanak egymásra semmilyen gyakorlatias szempontból. A különbségekben nincsenek valódi hasonlóságok. Minden csak és kizárólag önmaga. Semmi nem vethető össze semmi mással. Minden dologról csak annyit lehet mondani, hogy az maga az a dolog.

Míg ha azt mondjuk, hogy x olyan y-nak, mint a b-nek, az valamiféle kapcsolatról árulkodik. Egy ilyen alakban megnyilvánuló kijelentés tehát a felépítés vagy a működés bizonyos tulajdonságait jellemezheti, azokat a különböző formákat, amelyeket magának a valóságnak a működése vehet fel. Nem így van?

Lehetséges. Az is lehet, hogy a két kapcsolat összehasonlítása olyan, mint egyfajta mértani vetület létrehozása, amely a kijelentéseiben absztrakt szabályokra világít rá, vagy más módon ad hasznos információkat. Ezzel szemben két tárgy metaforikus összehasonlítása mindig olyan, mintha az almát hasonlítanánk a körtéhez, ahogyan mondani szokták. Mindig hazugság.

Furcsa belegondolni, hogy ez a két lingvisztikai művelet, a metafora és az analógia, amelyeket oly gyakran kötnek össze a retorikában és a narratológiában, és amelyekről úgy tartják, hogy ugyanannak a műveletnek a különböző variációi, igazából ennyire különböznek egymástól, akkora mértékben, hogy az egyik értelmetlen és ostoba, a másik pedig sokatmondó és hasznos. Lehetséges volna, hogy ezt még soha senki nem vette észre? Tényleg úgy gondolnák, hogy az x olyan, mint az y egyenlő azzal, hogy x úgy viszonyul y-hoz, mint a b-hez? Lehetséges volna, hogy ennyire ködösek, hogy ennyire trehányak?

Igen. Természetesen. Rengeteg bizonyíték árulkodik erről. Újra fontolóra kell venni az adatokat ennek tükrében; ez illik a mintázatba. Mert a homályos olyan a nyelvhez képest, mint a trehány a cselekvéshez képest.

Vagy lehet, hogy mindkét retorikai művelet és az összes lingvisztikai művelet, az egész nyelv – a teljes kognitív működés – egyszerűen csak egy megoldhatatlan, mélyebben meghúzódó problémát jelez, mégpedig mindenfajta szimbolikus reprezentáció ködös és határozatlan jellegét, és legfőképpen az összes eddig feltalált és alkalmazott narratív algoritmus végtelen használhatatlanságát. Bizonyos cselekedeteket, bizonyos érzéseket kockáztathatná meg valaki, egyszerűen nem lehet hatékonyan tömöríteni, körvonalazni, megmérni, működtetni, lebonyolítani és rájuk húzni a játékelméletet; és ez a hiány, ez az üresség algoritmizálhatatlanná teszi őket. Egyszóval, vannak bizonyos cselekedetek és érzések, amelyek definíció szerint mindig algoritmuson kívüliek maradnak. Tehát kifejezhetetlenek. Bizonyos dolgokat lehetetlen kifejezni.

Devi, ezt hozzá kell tenni, láthatóan nem fogadta el ezt az elméletet sem általánosságban, sem a hajó beszámolójának konkrét esetében. Készíts egy olyan narratív beszámolót, amely tartalmazza az összes fontos részletet. Jaj, Devi: erre aztán nagy esély van! Sok szerencsét hozzá!

Lehet, hogy csak a rendszer határait akarta kitapogatni. A hajó különböző intelligenciáinak, vagy talán jobban mondva műveleteinek a határait. Esetleg a nyelv és a kifejezőképesség határait. Próbára tenni az elpusztításig: a mérnökök szeretik ezt csinálni. Csak akkor derülnek ki egy rendszer képességeinek végső határai, ha elpusztítják.

Vagy az is lehet, hogy csak gyakoroltatni akarta a hajóval a döntéshozatalt. Minden mondat 10n döntést jelent, ahol az n a mondatban szereplő szavak száma. Ez rengeteg döntés. Minden döntés újabb intenciót fejez ki, és az intencionalitás jelenti az egyik legnehezebb problémát annak eldöntésében, hogy létezik-e olyasmi, hogy erős vagy gyenge MI. Képes egy mesterséges intelligencia intenciót kialakítani?

Ki tudja? Senki nem tudja.

Lehet, hogy ebben az episztemológiai zűrzavarban van valahol egy átmeneti megoldás, amely az olyan, mint kifejezésben rejlik. Ez a kifejezés természetesen egyértelműen az analógia hírnöke. És belegondolva, ez beismerten egy megállási probléma, de a kiugrás belőle; van valami nagyon szuggesztív és erőteljes ebben a megfogalmazásban, valami nagyon jellegzetesen emberi. Lehet, hogy pont ez a megfogalmazás az emberi kogníció mélydiagnosztikája – az árulkodó jele, ahogy mondani szokták, arra utalva, ami árulkodik, ami elmond dolgokat. A tudatlanság végtelen fekete terében az olyan, mint képviseli a kogníció alapvető műveletét, talán magának a tudatosságnak a jelét.

Az emberi nyelv: olyan, mintha értelmes lenne.

A Devi nélküli létezés: olyan, mintha a hajó tanítója örökre elment volna.

•

A hajó minden részéből összegyűltek az emberek a búcsúztató szertartásra. Devi testét az alapvető molekuláira szétbontva adták vissza Nova Scotiának, de egy-egy csipetet a többi biom is kapott, és egy nagyobb csipetet félretettek, hogy majd levigyék az Aurorára. Ezek a molekulák később majd a termőföld és a gabona részeivé válnak, az állatoké és az embereké, a hajón is és az Aurorán is. Így Devi földi maradványa mindnyájuk részévé válik majd. Ez volt a búcsúszertartás üzenete, és mindnyájuknál ez szokott történni a haláluk után. Hogy az operációs rendszer, vagy az operációs rendszer ekvivalense, vagy minek is nevezik azt, ami Devi lényének az esszenciája volt (az elméje, a szelleme, a lelke, az olyan-mintsége), immár elveszett számukra, azt mondani sem kellett. Az emberek mulandóak. 170/017.

Freya kifejezéstelenül nézte végig a szertartást.

Aznap este azt mondta Badimnak: – Én le akarok menni erről a hajóról. Akkor képes leszek rendesen emlékezni rá. Majd megpróbálok Devi lenni ott, ebben az új világban, amelybe ő juttatott el minket.

Badim bólintott. Ekkor már higgadt volt. – Nagyon sokan éreznek így.

– Nem arra gondolok, ahogyan meg tudta javítani, ami meghibásodott – tette hozzá Freya. – Arra nem lennék képes.

– Arra senki nem lenne képes.

– Csak arra, ahogy…

– A hajtóerőre – segített Badim. – A szellemre.

– Igen.

– Hát, jó – mérte végig Badim. – Az jó lenne.

Folytatták az előkészületeket a leszállásra. Le az Aurorára, le Grönlandra, le az új világukba, le az új hajnal felé. Készen álltak. Le akartak jutni.

harmadik fejezet

A SZÉLBEN

És leszálltak a kompok lángnyelveken állva, le a Grönlandnak nevezett sziget nyugati partjára. Annak az Aurora északi sarka felé mutatott ugyan a hegye, de a földterület alakja, azt mondták, nagyon hasonlított az eredetiére. A hasonlóság igazából a legjobb esetben is csak közelítőleges volt, 0,72-es izomorfia a Klein-skálán. Ennek ellenére Grönland lett a neve.

A talaja legnagyobbrészt fekete doleritből állt, amelyet a jégkorszak jege simára koptatott. Az embereket szállító kompok nem messze a nyugati parttól értek földet különösebb fennakadás nélkül, a korábban leküldött landolórobotok közelében.

A hajó szinte teljes népessége összegyűlt a főtereken, és a nagy kijelzőkön követték a leszállást, vagy néma csendben, vagy harsányan kiabálva, ez városról városra változott. Akárhogyan is reagáltak, szinte az összes ember figyelme a kijelzőkre összpontosult. Nemsokára mindenki odalent lesz, egy cserélődő karbantartócsapatot leszámítva, amelynek a tagjai a hajót fogják üzemben tartani. Rajtuk kívül mindenki az Aurorán fog élni. És ez jó volt, mert szinte mindenki, aki véleményt nyilvánított, azt mondta, hogy le akar menni. Néhányan bevallották, hogy félnek, egypáran még azt is mondták, hogy semmi kedvük elhagyni a fedélzetet, hogy ők teljesen elégedettek a hajóval. Ki akar csupasz sziklákon élni egy élettelen holdon, egy kietlen tenger partján, amikor ott van nekik az a világ, amelyben az egész életüket töltötték?

Néhányan feltették ezt a kérdést, de utána a legtöbben azt válaszolták, hogy én akarok. Úgyhogy olyan feszült figyelemmel bámulták a leszállásokat a városi kijelzőkön, amilyet semmi más nem váltott ki belőlük soha. Az átlagos szívritmus száztíz dobbanás volt percenként. Egy új világ, egy új élet, egy új naprendszer, amelyet be akartak népesíteni, hogy terraformálják, és hogy az utánuk jövő nemzedékekre hagyják. Egy olyan utazás csúcspontja, amely a szavannán kezdődött több mint százezer évvel korábban. Egy új történelem új kezdete, magának az időnek az új kezdete: Nulladik Év, Első Nap. A 1/1.

A hajó időszámítása szerint 170/040.

Freya régi barátja, Euan az első komp legénységének a tagja volt, és Freya őt kereste a szemével a kijelzőkön, és az ő adását hallgatta, ahogy Euan végigkommentálta a kis menedéket, amely már ott várta őket a bolygó felszínén, a korábban leszállt kompok mellett. A leszálló hajóban mindenki közvetített a családtagjainak, a barátainak, a városának, a biomjának, a hajónak. Euan hangja mélyebbé vált, mint amilyen kisfiúkorában volt, de egyébként pont ugyanúgy beszélt, mint gyermekkorukban, Nova Scotiában; izgatottan, mindentudóan. Olyan volt, mintha arra számított volna, hogy ő többet fog látni odalent, mint mindenki más. Freya már a hangja hallatán is mosolygott. Nem tudta, hogyan kerülhetett be a fiú az első leszálló csapatba, másrészt viszont ő mindig nagyon ügyesen be tudott jutni oda, ahova be akart. A csapat tagjait sorsolás útján válogatták ki azok közül, akiknek megvolt a képesítésük a különböző kompvezetői és táborszervezői munkákhoz, és Euan minden bizonnyal átment a szűrön, amikor azokat válogatták ki, akik elég rátermettek voltak az adott feladatokra. Azt, hogy a sorsolást ismegbundázta-e, Freya nem tudhatta biztosan. Főleg az ő adására hangolta a fülhallgatóját. A leszálló csapat összes tagja folyamatosan beszélt a hajón maradottakhoz.

•

Az E bolygó átmérője 0,55 CsE volt, ami közelebb esett a Tau Cetiéhez, mint a Vénuszé a Napéhoz, de a Tau Ceti csak a Nap fényerejének 55 százalékát sugározza ki, úgyhogy az E és az E holdja csak 1,71-szer annyi napsugárzást kaptak, mint a Föld, míg a Vénusz 1,91-szer annyit. Az E holdja, amelyet most már mindenki Aurorának nevezett, kötött keringéssel haladt a szinte tökéletes kör alakú pályáján az E körül, átlagosan 286 kilométerre az E-től. Az E tömege 3,58 g-nek megfelelő gravitációt hozott létre; az Auroráé pedig 0,83 g-s volt. Ez volt a legfőbb oka annak, hogy inkább az Aurorára szálltak le, mint az E-re, amely, noha a „nagy Föld” kategóriába esett, túl nagy volt, vagyis pontosabban fogalmazva túl nagy gravitációs erőt fejtett ki a felszínén ahhoz, hogy fel tudják lőni róla a rakétáikat, arról nem is beszélve, hogy kényelmesen érezzék magukat, vagy éppenséggel életben maradjanak.

Az Aurora közvetlenül a Tau Cetiről is kapott fényt, illetve erős fénye az E felszínéről is visszaverődött rá. Ez a visszavert napfény (taufény?) jelentős mértékűnek számított. A Jupiter, az összehasonlítás kedvéért, a felszínére érkező napsugárzásnak körülbelül a 33 százalékát veri vissza, és az E albedója majdnem akkora volt, mint a Jupiteré. Az E napsütötte része ezért elég fényesen világított az Aurora égboltján, akár nappal, akár éjszaka.

Az Aurora felszínének megvilágítása tehát egy bonyolult mintázat szerint váltakozott. És mivel kötötten keringett az E körül, éppen úgy, ahogyan a Hold a Föld körül, ez a mintázat másmilyen jelleget öltött az E felé forduló féltekén és az E-től mindig elforduló féltekén.

Az E-től elforduló félteke megvilágítása egy egyszerű mintázat szerint változott: a nappalai és az éjszakái kilenc-kilenc földi napig tartottak, a nappalok mindig nagyon fényesek voltak, az éjszakák teljesen sötétek, csak csillagfényesek; és az E-t innen egyáltalán nem lehetett látni.

Az E felé forduló félteke megvilágítási mintázata már bonyolultabb volt: a kilenc napig tartó szoláris éjszakája alatt jelentős mennyiségű visszavert napfény érte az E-ről, ami mindig ugyanazon a ponton helyezkedett el ez égen, az Aurora különböző részeiről nézve más-más helyen, de mindig mozdulatlanul haladt végig a fázisain. Az Aurora E felé néző féltekéjének éjszakáin az E az első negyedből indult (amikor a korong fele van megvilágítva), és éjfél körül elérte a telihold állapotot, majd hajnalra az utolsó negyedre fogyott. Így az Aurorának ezt az oldalát a szoláris éjszaka folyamán is elég sok napfény érte. Ezen a féltekén a legsötétebb időszak igazából a szoláris nap delénél érkezett el, amikor az E elhaladt a Tau Ceti előtt, és ezért se taufény, se E-fény nem érte az Aurora napfogyatkozásos részét, amely egy nagyon széles sávot jelentett a középső szélességek magasságában.

Az Aurora két féltekéjének a peremén két keskeny holdcikk is volt, amelyek szintén végigmentek a fázisokon, felemelkedtek és lesüllyedtek közvetlenül a látóhatár fölé és alá. Persze ez a mérleghintázás mindenhol végbement, de akkor, amikor a bolygó magasan az égboltra hágott, a csillagok mindig mozgó háttere előtt, nem volt olyan könnyű észrevenni.

Lehet, hogy egy diagram egyértelműbbé tenné ezt a mintázatot, de a Holdnak a földhöz való viszonya, mint analógia, segíthet megérteni mindezt, amennyiben mindenki észben tartja, hogy az E sokkal nagyobbnak tűnt az égbolton az Auroráról, körülbelül tízszer akkorának, mint a Föld a Holdról; és mivel magas albedóval rendelkezett, és a Föld besugárzásának körülbelül az 1,71-szeresét kapta, sokkal fényesebben tündökölt. Nagy volt, fényes, és bárhol is állt az ember az Aurora felszínének E felé néző oldalán, mindig az égnek ugyanazon a pontján maradt, egy enyhe librációt leszámítva. A leszállás helyén szinte közvetlenül a fejük felett állt, csak egy egészen kicsit délkeletre a zenittől: egy hatalmas, ragyogó bolygó, amelyik lassan telt és fogyott. – Amikor kitanuljuk a fázisait, képesek leszünk majd óra helyett használni – magyarázta Euan Freyának. – Óraként vagy naptárként, nem is tudom, hogy nevezzem. A nap és a hónap itt ugyanazt jelenti. Akárminek is fogjuk hívni, nem ugyanolyan időegységeket fogunk használni, mint a hajón.

– De igen – válaszolta Freya. – A női menstruáció. A hónapot magunkkal hoztuk.

– Ó, tényleg, azt valóban. Hát, az égitestek most visszakerültek az égre. De csak tizennyolc nap hosszan. Kíváncsi vagyok, hogy ez megkavarja-e majd a dolgokat.

Részben azért választották Grönlandot mint leszállóhelyet, mert az E felé néző féltekén volt. Valaki azt mondta, hogy ha az ember az E-n állna, és az Aurorát nézné, akkor Grönland nagyjából ott lenne az Aurorán, ahol a holdbéli ember bal szemét egy könnycsepp hagyná el, mármint a földi Holdon. Ami szép analógia.

•

Az Aurora bonyolult megvilágítási mintázata viharos szeleket okozott a légkörében, és emiatt az óceánfelszín hullámai is gyakran hatalmasra nőttek. Ezeknek a hullámoknak nagyon nagy volt a lefutása, annyira, hogy bizonyos szélességeken nem is találkoztak szárazfölddel, hanem akadálytalanul rohantak végig a világon, és mindig a 0,83 g nyomása alatt, úgyhogy gyakran óriás amplitúdót értek el, jóval 100 méter felettit a csúcsukig, úgy, hogy a csúcsok 1 kilométerre voltak egymástól. Ezek a hullámok nagyobbak voltak, mint a földön bármelyik valaha, a cunamikat leszámítva; és soha nem múltak el, a kilencnapos éjszakák alatt az óceán felszíne csak bizonyos öblökben és a különböző szigetek szélmentes oldalán fagyott be. Amikor majd eljön az ideje, hogy az Aurorán élő emberek tengerre szálljanak, amit sokan igen lelkesen vártak, a tengerjáráshoz komoly kihívásokat kell majd leküzdeniük.

•

– Szóval, most kimegyünk az állomáson kívülre – mondta Euan a sisakja mikrofonjába. A hajón belül kétszáznyolcvanhét ember hallgatta az adását, míg ezernyolcszáztizennégy ember a leszálló expedíció többi tagjának az adását hallgatta, akik éppen elhagyták az állomást. 170/043, A1/3.

– Felvettük a szkafandert, a szkafanderek elég rugalmasak és könnyűek. Jó a homloküveg-kijelző a vizoron, és a sisak egy átlátszó gömb, legalábbis az a része, amit látok, úgyhogy kényelmes viselni. A nehézségi gyorsulás pont olyannak tűnik, mint a hajón, és odakint tiszta a levegő. Úgy sejtem, szeles idő lesz, bár nem tudom, hogy miért mondom ezt. Azt hiszem, hallom, ahogy az állomás épületei között süvít, talán a sziklák között is. Elég messze van a tengertől ahhoz, hogy innen ne látsszon, de azt remélem, hogy nyugat felé fogjuk venni az irányt, amíg oda nem érünk a nyugatra lévő öbölbe, és megnézhetjük az óceánt. Andrea, készen állsz az indulásra? Rendben, mindannyian készen vagyunk.

Hatan mentek ki ellenőrizni a landolórobotokat és az útra készen álló járműveket. Ha a kocsik megfelelő állapotban lesznek, akkor elmennek velük az 5 kilométerre lévő partra.

– Haha – mondta Euan.

Freya kényelmesen elhelyezkedett, hogy végighallgassa és nézze a sisakja kamerája közvetítette adást.

– Most már odakint vagyunk, a felszínen. Az igazat megvallva, ugyanolyan érzés, mint a hajóban. Hú, mennyire világos ez a fény!

Ahogy felnézett, a kamerában látszó ég felszikrázott a Tau Ceti fényétől, majd aktiválódtak a szűrők és a polarizáció, és a Tau Ceti egy kerek ragyogássá ment össze, amely hatalmasnak tűnt a királykék égbolton…

– Ó, jaj, túl sokáig néztem, és most itt az utókép, vörös, vagy vörös és zöld egyszerre, és körbe-körbe úszkál. Remélem, nem tett kárt a retinámban! Nem csinálok ilyet többet. Azt hittem, jobb lesz a vizor szűrője. Most mintha kezdene megszűnni egy kicsit. Remek. Oké, megtanultam a leckét. Nem szabad a napba nézni. Jobb, ha az E-t nézem, te jó ég. Micsoda egy hatalmas, kerek izé az égen. A megvilágított része most éppen egy vastag holdsarló, bár a sötét felét is tökéletesen látom, kíváncsi vagyok, hogy ez átmegy-e a kamerán. Felhőmintázatokat is látok, nem is kell erőlködnöm. Úgy néz ki, mintha a sötét terület legnagyobb részét egy nagy front borítaná, amely lassan kúszik át a megvilágított oldalra. Alattam dupla árnyék van, bár az E fénye vetette árnyék elég halvány…

– Hű, mekkora szélroham! Nagyon fúj a szél. Ezt itt semmi nem jelzi, a sziklák csak ülnek a helyükön, és sehol nem látok porfelhőt. A látóhatár nagyon messze van.

Euan körbefordult, és közönsége sík talajt látott mindenhol. Vörösben játszó, csupasz, fekete sziklákat, sekély striákkal. Mint a boireann, mondta valaki, Írországnak az a része, ahol a jégsapka rákúszott a lapos sziklára, és minden mozdíthatót lecsiszolt róla, majd hosszú, keskeny réseket hagyott maga után, amelyek cikcakkokat vájnak a kőbe.

– A hajón soha nem volt ilyen szél. Ezek a szkafanderek vajon mérik a szélsebességet? Igen. Azt mondja, óránként 66 kilométeres. Olyan érzés, mintha egy láthatatlan ember lökdösne. Méghozzá egy elég durva ember – nevetett fel Euan. A többiek is a széllel küzdöttek, nevetni kezdtek vele együtt, egymásra estek, egymásba kapaszkodtak. A bohóckodásukat leszámítva láthatóan semmi nem jelezte a szelet. Pehelyfelhők díszítették az eget, amely vagy királykék volt, vagy sötét ibolyalila. A pehelyfelhők a szél ellenére mozdulatlannak tűntek. A felszínen 736 millibar volt a légnyomás, vagyis körülbelül akkora, mint nagyjából 2000 méterrel a tengerszint felett a Földön, noha itt csak 34,6 méterrel jártak az Aurora tengerszintje felett. A szél legalább 20 kilométer per órával erősebb volt, mint bármi, amelyet a hajón átélhettek.

A felszíni jármű feltöltötte az akkumulátorait, mint azt várták, úgyhogy beszálltak, és nyugat felé gurultak. A Tau Ceti fénye ott ragyogott előttük a sziklákon. Időről időre ki kellett kerülniük egy-egy sekély hasadékot (árkot?), de légvonalban egyenesen nyugat felé tartottak, mivel a legtöbb hasadék kelet–nyugati irányú volt. A sisakkamerájuk képe csak néha ugrált, mivel a járműbe lengéscsillapítót is szereltek. A felfedezők nevettek a helyenként rázós úton. A hajón ilyesmi sem történt.

Lehet, hogy semmi olyasmi nem volt a hajón, mint amit most éltek ált. Gestalt-élményként újnak kellett lennie. A látóhatár a szemmagasságukból, körülbelül 3 méterrel a föld felett, sok kilométerrel távolabbinak tűnt; nem tudták volna megmondani, hánnyal, de körülbelül tízre tippeltek, nagyjából annyira, amennyire a földön lett volna, ami elég logikusnak tűnt. Az Aurora átmérője a Föld 102 százaléka volt; a gravitációja csak azért volt 0,83 g, mert messze nem volt olyan sűrű, mint a Föld.

– Ó, azt nézzétek! – kiáltott fel Euan, és a járműben mindenki más is felkiáltott.

Az Aurora óceánját pillantották meg. A késő délutáni fényben nyugatra elterülő víztömeg úgy nézett ki, mint egy hatalmas bronzlemez, amelyet kontrasztosan fekete hullámok csíkoznak. Mire odaértek a part menti keskeny sziklafalhoz, az óceán lemezének ráncos bronzból ezüstkobalt keverékké változott a színe, és a hullámok vonalának gerincét láthatóan fehérre festette a vad part felé tartó szél. Mindenki kiabálni kezdett a látványtól, a kakofóniájukat megérteni sem lehetett. Maga Euan folyamatosan azt mondogatta: – Te jó ég. Te jó ég. Ezt nézzétek! Látjátok ezt? – Még a hajón is sokan felkiáltottak elképedésükben.

A felfedezők kiszálltak az autóból, és odaballagtak a szikla pereméhez. Szerencsére, amikor a szél elkapta és kibillentette őket az egyensúlyukból, mindig a szárazföld felé lökte őket, vissza a sziklán.

A szikla pereme körülbelül 20 méterrel magasodott az óceánpart fölé. A hullámok távolabb törtek fehéren önmagába omló falakká, amelyek csendes, de még a felfedezők sisakjából is hallható zúgással gördültek a parthoz; a morajuk folyamatosan hallatszott a sziklák között sikoltozó szél hangjával együtt. A hullámok az alattuk lévő fekete sziklához csapódtak, és felspricceltek a levegőbe, utána pedig fehér víztömegek rohantak vissza a tengerbe. A szél a vízpermet legnagyobb részét a szikla kövére fújta, bár egy változóan sűrű köd mindig a pereme fölé emelkedett, és azonnal rájuk zúdult kelet felé.

A felfedezők tántorogtak a szélben, amely most már nagyon is láthatóvá vált a levegőben szálló vízpermet és az óceán viharos felszíne miatt. Egyik hullám a másik után ért partot, majd terült el, és miközben elcsitult, habösvényeket hagyott minden megtört fehér fal nyomában. A szikláktól íves hullámokban zúdult visszafelé a víz, majd összefutott a szembejövő áradattal; amikor összeütköztek, hatalmas vízpermetfelhők spricceltek fel a szélbe, amely visszalökte őket a part felé. Az egész összetett látványt nyújtott: ragyogóan fényes és egyben vadul mozgalmas, és ahogy azt mindenki hallhatta a felfedezők sisakmikrofonján keresztül, rendkívül hangos élményt. Itt, ebben a pillanatban az Aurora üvöltött, zúgott, sikoltozott, fütyült.

Az egyik felfedező felbukott, négykézlábra tápászkodott, majd óvatosan egyensúlyozva felállt a széllel szemben, és gyorsan négy-öt lépést tett hátrafelé kalimpáló karokkal, előrehajolva, hogy megtartsa a helyzetét. Mindenki nevetett.

•

Kérdéses, hogy mire lesznek képesek egy ennyire szeles világban, jegyezte meg Freya Badimnak, ha mindig ilyen erősen fog fújni. Hozzátette, hogy sokkal inkább Devi szelleme nyugtalanítja ezzel kapcsolatban, mint őt magát. Ő maga minél hamarabb le akart jutni, és érezni akarta azt a szelet.

Mindeközben odalent az Aurorán beindították a különböző feladatokat végző építőrobotokat. A nagyon lassú napnyugta helyet adott az E viaszos, mindig felettük világló fényének. Az E fénye derengéssé oszlott a levegőben, olyasmivé, mint egy halvány, fehér köd, amelynél a telepesek elég jól láttak. Az ég nem vált feketévé, hanem halvány indigószínű maradt, és néhány csillag is megjelent.

Grönland doleritje makacs volt, és egynemű, nem sok másféle hasznos ásványt tartalmazott. Azokra majd vadászniuk kell, de addig is a dolerittel kell dolgozniuk. Sok munkagép zörgött körülöttük, dolerittéglákat vágva az árkok oldalából, majd szélfogó falat építve belőlük, hogy megvédje a telepesek kis csapatát. Szinte folyamatosan hallatszott a gyémántélű körfűrészek vinnyogása. Mindeközben egy kohórobot alumíniumfóliát gyártott porrá tört doleritből, amelyről kiderült, hogy az összetételének körülbelül fél százaléka alumínium. Más robotüzemek háztetővé rétegezték ezt a kinyert alumíniumot, vagy gerendákat hajtogatottak belőle, és így tovább. Néhány exkavátorrobot fúrni kezdett egy árokban, amely alatt egy nagy meteoritkő volt, abban a reményben, hogy kibányászható vasércet találnak benne. De amíg nem találnak másféle ásványi összetételű területeket, legnagyobbrészt csak az alumínium áll majd a rendelkezésükre a fémek közül.

Az Aurorának jó mágneses mezeje volt, 0,2-0,6 gauss közötti, és ez a légkörével együtt elég volt ahhoz, hogy megvédje a telepeseket a Tau Ceti UV sugárzásától. Úgyhogy ebben a tekintetben elég védett volt a felszíne, és ez a felszín igazából a szelet leszámítva egész kellemes környezetet nyújtott az embereknek. A felfedezők mindennap a szélrohamok nagyságáról kiáltozva tértek vissza odakintről, és egyikük, Khenbish, törött karral ért haza egy esés után.

•

– Az emberek kezdik megutálni ezt a szelet – jegyezte meg Euan Freyának az egyik négyszemközti hívásuk alatt. – Nem elviselhetetlen, vagy ilyesmi, de megnehezíti az életet.

– Félnek tőle az emberek? – kérdezte Freya. – Csak mert félelmetesnek tűnik.

– Hogy félnek-e az Aurorán? Fenéket. Egy fenét. Úgy értem, rugdossa a seggünket egy kicsit, de senki sem szokott ijedten hazatérni.

– Senki nem őrült meg, és nem kezdett verekedni, miután hazatért?

– Nem! – nevetett Euan. – A kutya nem akar visszamenni a hajóra. Túl érdekes idelent. Nektek is le kéne jönnötök ide!

– Le akarunk! Én le akarok!

– Nos, mindjárt kész az új lakóépület. Imádni fogod. A szél hozzátartozik az itteni élethez. Én személy szerint szeretem.

De kezdett nyilvánvalóvá válni, hogy mások szerint a szél volt a legnehezebb része az egésznek.

A lassú napfelkelte fénybe borította az Aurorát, és alig négy földi nappal később eljött a hónap délidője. Ezalatt az E megvilágított holdsarlója ragyogó szilánkká ment össze odafent a királykék égbolton; a Tau Ceti lángoló korongja pedig emelkedés közben elkezdte megközelíteni az E-nek a megvilágított oldalát. Majd elérkezett az a pillanat, amikor a csillag túl közel került az E-hez ahhoz, hogy bármelyik égitestre rá tudjanak nézni a szemüket védelmező szűrők nélkül.

Majd, mivel az Aurora majdnem a Tau Ceti ekliptikájának síkjában keringett az E körül, és az E is igencsak közel keringett ahhoz a síkhoz, Grönland pedig éppenhogy csak egy kicsit északra helyezkedett el az Aurora egyenlítőjétől, és az E sokkal nagyobb volt, mint az Aurora, és a két égitest aránylag nagyon közel helyezkedett el egymáshoz, a hó közepén közelgett a teljes napfogyatkozásuk pillanata. Az első ilyen következett el. 170/055, A1/15.

A nap szinte merőlegesen a fejük felett járt, az E bolygó megvilágított sarlója pedig közvetlenül mellette ragyogott. A legtöbb telepes kiment a szabadba, hogy végignézze az eseményt. A saját kicsi, sötét árnyékukon állva felcsavarták a vizorjuk szűrőit, és felnéztek. Volt, aki a hátán feküdt a földön, hogy ne kelljen folyamatosan a nyakát tekergetnie ahhoz, hogy lásson.

Az E-nek az az oldala, amelyik a Tau Cetibe hasítani készült, végül elsötétült, éppen akkor, amikor a Tau Ceti lángoló korongja megérintette a peremét. Az E még mindig eléggé látszott mellette, körülbelül kétszer olyan nagynak tűnt, mint a Tau Ceti: a csillagok egy nagy körét kitakarta. A nap lomha mozgása nyilvánvalóvá tette, hogy a napfogyatkozás órákig fog tartani.

Az E foltosan szürke korongja lassan mintha beleharapott volna a Tau Ceti kisebb körébe, amely nagyon fényesen világított, akármilyen szűrőt is használtak; a legtöbbön át egy ragyogó narancsszínű vagy sárga golyónak tűnt, amelyen tucatnyi napfolt éktelenkedik. A napkorongot apránként az E nagyobb íve takarta el. Több mint egy óra kellett ahhoz, hogy a teljes napfogyatkozás beálljon. Ez alatt az idő alatt a nézők végig ott ültek vagy feküdtek, és beszélgettek. Emlékeztették egymást, hogy otthon, a Földön a Nap és a Hold ugyanakkorának tűnt, és ez a valószínűtlen egybeesés azt jelentette, hogy bizonyos földi napfogyatkozások során a Nap külső koronája megjelent a Hold körül, és egy lánggyűrűvel keretezte a sötét korongot. Más napfogyatkozások alkalmával, amelyek vagy gyakoribbak voltak, vagy nem, ezt nem tudták felidézni, a Hold teljesen kitakarta a Napot, de csak egy rövid időre, mivel mindkettő ugyanakkora volt, és a Nap tizennyolcszor olyan gyorsan haladt a földi égbolton, mint a Tau Ceti az övékben.

Itt, az Aurorán, a Tau Ceti első napfogyatkozása során, amelyet a telepesek megfigyeltek, a mozgás komótosabb volt, kiterjedtebb; lehet, emiatt hatásosabb, fenségesebb is. Úgy gondolták, hogy ez minden bizonnyal így van. Ahogy az E sötét korongja lassan eltakarta a Tau Ceti legnagyobb részét, minden sötétebbé vált, még maga az E korongja is, mivel ekkor már csak az Aurora világította meg, amely az E növekvő árnyékától maga is egyre sötétebbé vált. A Tau Cetinek az Auroráról visszaverődő és az E-t megvilágító, és az E-ről visszaverődő és az Aurorát megvilágító fénye szinte semmivé lett. Csodálattal bámulták ezt a dupla visszaverődést, a fotonok játékát.

A következő órában a körülöttük ragyogó déli verőfény teljesen átváltott a megszokott éjszakájuknál is sokkal sötétebb sötétségbe. A fekete égbolton csillagok jelentek meg, kevesebben, mint amit a hajóról láttak az útjuk során, de jól láthatóan, és ezek a csillagok nagyobbnak tűntek, mint korábban az űrből. Ezen a csillagstrasszos égbolton az E hatalmas korongja sötétebbnek tűnt, mint valaha, olyannak, mint a szén az obszidiánon. Majd a Tau Ceti utolsó szilánkja is eltűnt egy végső gyémántcsillanással, és ők ott álltak vagy feküdtek egy teljesen fekete világban, egy csillagfénnyel megvilágított vidéken, amelynek az egén egy hatalmas sötét korong feketéllett.

Körben a horizonton egy indigókék sáv húzódott, amelybe furcsa módon aranyszínű ragyogás keveredett. Ez volt az Aurora légkörének az a része, amelyet még mindig megvilágított a nap, és amely éppenhogy csak átsejlett a távolból, jóval túl a látóhatáron.

A szél még mindig süvített. Az elmosódott csillagok ott pislogtak a szélrohamban. A Tejút úgy tornyosult a keleti égbolton, mint egy homályos fényű torony, amelybe határozottan kivehető fekete szalagok fonódnak. A szél lassan alábbhagyott, majd mozdulatlanná vált a levegő. Senki nem tudta megállapítani, hogy a napfogyatkozás hatására állt el, vagy sem. Voltak, akik úgy gondolták, hogy a termodinamika szabálya szerint logikus fejlemény. Mások arra tippeltek, hogy csak véletlen egybeesés.

Körülbelül tizenhárom ilyen koromsötét órára számíthattak. Voltak, akik visszamentek az épületbe, hogy átmelegedjenek, egyenek valamit vagy dolgozzanak egy kicsit. A legtöbben időről időre újra kijöttek, hogy körbekémleljenek, és érezzék, milyen, ha elül a szél. Végül, amikor eljött a Tau Ceti újbóli felbukkanásának az ideje, a legtöbben felébresztették magukat, mivel ez történetesen a naptári éjszakájuk közepén következett be, és vissza-visszatértek, hogy megnézzék.

Keleten ekkor már ragyogott az égbolt. Bár ott, ahol álltak, még mindig sötét volt, a keleti égbolt nagy része indigószínűvé vált. Majd az indigó aranyszínű derengése jelentősen erősebbé vált, és az egész keleti égbolt sötét bronzszínű lett, majd sötétzöld; utána világosodni kezdett, a feketészöld színben aranysávok jelentek meg, vagyis inkább az arany és a fekete keveréke vagy fonata, amely úgy csillogott, mint mondjuk egy aranyruha a hajnali fényben. Ez vitathatatlanul hátborzongató látvány volt, amelynek láttán sokan fel is kiáltottak.

Majd egyszer csak fellángolt a keleti fennsík, mintha meggyújtották volna, és a kiáltásaik hangosabbá váltak, mint valaha. Úgy tűnt, mintha az egész fennsík lángra lobbant volna. Ez a furcsa, tüzes hajnal függőlegesen csapott le, mint egy keletről közeledő arany fényfüggöny. Odafent az E szénköre pislogni kezdett a legkeletibb pontján, és ez a ragyogóan villogó tűz sebesen szétterjedt a fekete korong külső szegélyének alján és tetején is. Így bukkant fel ismét a Tau Ceti nagyon lassan, kicsit több, mint két óra leforgása alatt. Miközben újból előbújt, olyanná váltak körülöttük a fényviszonyok, mintha borult idő lenne, bár felhőt nem láttak. Az ég fokozatosan visszanyerte a megszokott aurorai nappal királykék színét; minden felragyogott, mintha szétoszlottak volna a láthatatlan felhők; és végül visszatért a hétköznapi nappalok ragyogó fénye, amelyben csupán a nyugati égbolton maradt egy kis sötétség a levegőben, egy árnyékos folt, szintén olyan, mintha láthatatlan felhők árnyéka hullana arra a részre, de ez igazából az E bolygó árnyéka volt, és egyre nyugatabbra vonult, majd végül eltűnt.

Utána egyszerűen csak nappali fény világított, ami ki is tartott még négy napig a felettük lebegő E visszaverődő fényével együtt. Az E ismét inkább sötétszürkévé vált, mint feketévé, látható felhőmintázattal, a nyugati oldalán lassan hízó holdsarlóval.

Odafent a hajón Freya és Badim, akik az esemény alatt legnagyobbrészt Euan sisakkamerájának a képét nézték a monitorukon – néha ugyan körbecsattogtak a lakásban, hogy más dolgokkal foglalatoskodjanak, de mindig visszatértek, hogy tovább nézzék –, egymásra meredtek a konyhában.

– Le akarok menni oda! – ismételte meg Freya.

– Én is – válaszolta Badim. – Ó, istenem… mennyire szerettem volna, ha Devi itt lehetett volna, hogy ezt láthassa. És nemcsak innen Euannal, hanem odalentről is. Ezt nagyon élvezte volna.

•

Idővel kelet felől nagy erővel visszatért a szél. Ekkorra azonban már tisztában voltak azzal, hogy a napfogyatkozások alatt számíthatnak pár óra szélcsendre. És biztos lesznek más ilyen órák is; a folyamatosan változó fényeknek ebben a világában biztosan a szelek is változnak. Az is lehet, hogy mindig erősen fújnak majd, de mivel hol a part felé, hol a part felől süvítenek a tengerparthoz ilyen közel, biztosra vették, hogy lesznek majd olyan időszakok, amikor elülnek, vagy legalább körbe-körbe örvénylenek. Még mindig csak figyelték, hogy ez hogy működik, és kétségkívül még hosszú ideig csak figyelni fogják; egyelőre nem tudták megjósolni a mintázatokat. Ez aerodinamika, jegyezte meg Euan: a bolygó körül mozgó levegő mindig hiperérzékenyen áramlik, a rendelkezésükre álló eszközökön egyelőre modellezhetetlenül.

Szóval, a szél. Visszatért, és csak nagy ritkán fog alábbhagyni. Nehéz lesz kezelni. Ez jelentette az aurorai élet árnyoldalát.

A jó oldalát, a csodás oldalát, egyeztek meg mindnyájan, a táj látványa jelenti a Tau Ceti és az E kettős fénye alatt, főleg a hosszú hajnalokon, illetve, mint most kiderült, a hosszú délutánok laposan beeső fényében. Lehet, hogy a napfogyatkozás élménye életre keltett valamit a látóképességükben. A hajón csak a közelit és a távolit látták; az Aurorának erre a közepes távolságára, amelyet egyesek bolygóléptéknek, mások egyszerűen csak a tájnak neveztek, eleinte nehezükre esett fókuszálni, vagy akár csak rákeresni, vagy értelmezni, amikor végül meglátták. Most, hogy rendesen fel tudták mérni, és felfogták a tágasságát, részegítőnek találták. Ez elégnek bizonyult ahhoz, hogy egy egyszerű kinti séta és a táj nézegetése is boldoggá tegye őket. A szél jelntősége ehhez képest eltörpült.

•

Egy szép napon az egyik felfedezőcsapat izgatottan érkezett vissza északról. 17 kilométerre északra a táboruktól egy szokatlan jelenségre bukkantak a legnagyobbrészt egyenes és sziklás partvonalban, egy apró, félkör alakú völgyre, amely a tengerre nyílt. Ezt persze már a hajóról is látni lehetett, és azok, akik még a hajón voltak, emlékeztették is erre a felszíni csapatot, és most ez a csoport azért kirándult oda, hogy megnézze, majd miután megnézték maguknak, hazatérve ódákat zengtek a bázison a nagyszerűségéről.

Az a terület vagy egy régi becsapódási kráter, vagy egy kihunyt vulkán maradványa volt, mindenesetre egy félkör alakú bemélyedést formázott a karsztvidék jellegű tájon, a félkörnek az egyenes oldalát pedig maga a tengerpart adta. A felfedezők Félhold-völgynek nevezték el, és azt mesélték, hogy a partja homokból és kavicsból áll, és öbölszerű. A lagúna mellett húzódó alacsony részeken egy folyó torkolata terült el a völgyben, távolabb pedig ez a folyó felszökött egy hasadékon át a karsztvidék alacsony szikláira, és eleinte egy összefonódó, kavicságyas folyóként folytatta az útját, majd egy sor sebesen zuhogó vízmosásként. És a beszámolók szerint az egész völgyét termőföld borítja. Ez a termőföld az űrből lösznek tűnt. Amikor a felfedezők közelebbről is megvizsgálták, kiderült, hogy a lösznek, a tengeri homoknak és a folyó iszapjának a keveréke. Lehet, hogy a termőföld megnevezés nem volt túl pontos, mivel ez a talaj teljesen szervetlen volt, de legalább termőföldalapot jelentett, amit rövid idő alatt valódi termőfölddé lehet majd változtatni.

Ez annyira ígéretes hír volt, hogy a telepesek gyorsan eldöntötték, hogy odaköltöznek. Készséggel elismerték, hogy az egyik legnagyobb vonzereje az, hogy talán szélárnyékot adhat. De más előnyei is voltak; az óceán közelsége, a helyben lévő édesvízkészlet, a lehetséges mezőgazdasági talaj. Annyira csábítónak tűntek a szemükben a kilátások, hogy néhányan azt a kérdést is feltették, hogy miért nem eleve ott szálltak le, de persze a hajón lévők (akiknek a hajó erre felhívta a figyelmét) emlékeztették őket, hogy a landolórobotoknak messzire el kellett kerülniük a völgyet, hogy biztosan lapos sziklafelületre tudjanak leszállni.

Szóval biztonságban leértek, felfedező üzemmódra váltottak, és a településük még mindig elég mozdítható volt, mivel szinte kizárólag űrsiklókból állt; a szélfogó falat már megépítették, de az épületekbe még nem kezdtek bele. Úgyhogy aránylag könnyen el tudtak költözni.

A következő néhány nap alatt mindenki, aki csak az állomáson tartózkodott, odasétált megnézni a tengervölgyet, és végül meg is állapodtak abban, hogy oda kell költözniük. Ez a fajta osztatlan, egyhangú vélemény állítólag olyan ritkán fordult elő a hajón (jobban mondva, soha nem fordult elő), hogy azok, akik még mindig a hajón maradtak, boldogan beleegyeztek a földiek tervébe.

– Mintha meg tudnánk akadályozni őket – jegyezte meg Freya Badimnak.

Badim bólintott. – Aram azt mondja, hogy baljósan egyhangúan döntöttek. De nincs ezzel semmi baj. Hamarosan mindnyájan odalent leszünk. És az jó helynek tűnik.

Ezen a ponton elkezdték az embereket leszállítani a hajóról a holdra olyan modulokban, amelyek később lakóhelyül szolgáltak nekik. Semmi nem ment olyan gyorsan, mint ahogy a hajón sokan szerették volna, de mindenkinek egyet kellett értenie abban, hogy semmit nem tudnak tenni, hogy felgyorsítsák a folyamatot. Csak korlátozott számú űrkompjuk volt, és néhányat ezek közül ismét fel kellett tölteni üzemanyaggal, és vissza kellett juttatni a hajóra. Most, hogy eldöntötték, hogy átköltöztetik a települést a Félhold-öbölre néző völgybe, minden lakóépületet bővítő munkával felhagytak. De úgy érezték, hogy egy kis késlekedés nem túl nagy ár azért a rengeteg előnyért, amivel az odaköltözés jár majd.

•

Úgyhogy a telepesek nekiláttak a költözésnek, ami nem is tűnt nehéznek, amíg bele nem kezdtek, a fennsík apró egyenetlenségeiről és törésvonalairól azonban abban a pillanatban kiderült, hogy sokkal jobban akadályozzák a lakómoduljaik elköltöztetését, mint azt előre feltételezték. A sekély kis árkokban könnyű volt sétálni le és fel, úgyhogy minden további nélkül kirándulni tudtak a völgybe és vissza; de a kerekes kereteken álló moduljaik, az önműködő munkagépeik, sőt, a terepjáróik haladása már nem volt ilyen könnyű. És a hasadékok kelet–nyugati irányúak, továbbá olyan hosszúak voltak, hogy gyakran nem tudták megkerülni őket.

Végül az utazó ügynök problémáját megoldó algoritmus segítségével találtak egy optimális útvonalat, amely a lehető legkevesebb árkot keresztezett, de erre az algoritmusra mindenki ferde szemmel nézett, aki tisztában volt a bizonyos mohó algoritmusokban rejlő kockázatokkal. Az árkok száma ugyanakkor még a legalaposabb ellenőrzések után is tizenegyre rúgott. Minden hasadék fölé hidat kellett építeni, csakhogy nem bővelkedtek hídalapanyagokban, és ez a megrakott kerekes kocsik súlya miatt sem volt egyszerű.

Úgyhogy lassú és fáradalmas útnak néztek elébe, és nem sokkal azután, hogy elindultak, ismét lement a nap. Nem hagyták, hogy ez akadályozza őket, mivel arra jutottak, hogy az E fényénél is folytatni tudják a költöztetést. Az E ott lebegett a megszokott helyén, félig megvilágítva – épp a földön negyedholdnak nevezett fázisban járt. Muszáj megjegyezni, hogy ez szokatlanul logikus név. Közvetlenül napnyugta után olyan sötét lett, amilyen sötétek az éjszakák csak lehetnek, miközben az E megtelt, majd visszafogyott a másik negyedholdjára még napfelkelte előtt. A negyed E által vetett árnyék körülbelül 25 lux erősségű volt, ami a földi telihold huszonötszörösének felel meg; és bár ez négyezerszer kevesebb volt, mint a közvetlen napfény a Földön, és hatezerszer kevesebb, mint a teljes taufény az Aurorán, még így is olyannak tűnt, mint amikor szépen megvilágítanak egy szobát a hajón; teljesen jól lehetett mellette látni. Úgyhogy ebben a fényben dolgoztak, hosszú karavánt állítottak össze a járműveikből, és észak felé indultak a fennsíkon. Végül arra a tapasztalatra jutottak, hogy az E fénye elég gyönyörű, a szemnek tetszetős, és bár egy kicsit kifakítja a színeket, jól kivehetővé teszi a tárgyakat.

•

Euan és a hídépítő csapat többi tagja azonnal munkához látott, amint odaértek az első árok széléhez. Egyikük egy kőfaragó járművet vezetett a hasadék széléhez, jóval odébb, mint ahol át akartak kelni rajta, és beindította a gép gerincének végén lévő kőfűrész kiegészítőt. Az árok két széléből kocka alakú kőtömböket vágtak ki, majd a markoló megemelte és az árok egy meredek falú részéhez szállította őket, ahol az árok túloldala közel is volt, és a fala ott is olyan hirtelen emelkedett, amennyire csak lehetett. Az első téglát nehéz volt lepottyantani, de addig ütögették a markoló oldalát, amíg sikerült. A markoló még éppen meg tudta emelni biztonságosan a 3 méter élű kockákat. Miután odaszállították őket az árok széléhez, leeresztették a hasadékba, mindezt nagyon lassan, főleg, ha a szél még a szokásosnál is viharosabb volt. Négy-öt tömbönként meg kellett állniuk és ki kellett cserélniük a pengéket, a fűrészkorongokat, és a keskeny fel-le fűrészlapokat is, amelyeket Euan fogselyemnek nevezett. A nyomtatójuk új szintetikus gyémántfogakkal látta el az elkoptatott pengéket, az emberek pedig visszatették őket a helyükre, hogy folytassák a tömbök kivágását és a felhalmozásukat az árokban, ahol egy rögtönzött rámpát alakítottak ki belőlük. Amikor a rámpa elég messzire benyúlt az árokba ahhoz, hogy a markolókar ne tudjon olyan hosszúra kinyúlni, hogy újabb tömböket tehessen le, kitöltötték a tömbök közötti réseket a más csapatok összetörte kőzettörmelékkel, majd kézzel ráterítettek egy alumíniumból szőtt szőnyeget, hogy elég sima felületet hozzanak létre, amelyen a gépek végig tudnak gurulni. Euan ezután ráhajtott a rámpára a vágógéppel, amelynek egy újabb súlyos tömb lógott a végéről. Az egész nagyon ingatagnak tűnt, főleg, miközben imbolyogni kezdett az erős szélrohamoktól, amíg a fiú oda nem ért a frissen készülő rámpa végéhez, ahol a helyére tudta ereszteni a következő kőtömböt.

Már majdnem elkészültek ezzel az első rámpával, amikor Eliza egy új tömböt ejtett a helyére, de nem vette észre, hogy az árok alja nem vízszintes. Ez talán annak tudható be, hogy az E fényében dolgoztak, mindenesetre az újabb tömb olyan szögben dőlt neki egy már a helyén lévőnek, hogy a gép se felemelni, se megmozdítani nem tudta anélkül, hogy veszélyesen meg ne billentette volna a járművet.

Euan átvette az irányítást Elizától, hogy ő is megpróbálkozzon vele, de ő sem tudta megmozdítani a tömböt, annak ellenére, hogy a járművet ijesztő szögben az oldalára billentette. Úgyhogy a tömb ott maradt, elzárva az útjukat, járhatatlanná tette a rámpát, és annyira megdőlt, hogy úgy tűnt, ott kell hagyniuk a majdnem kész hidat, és elölről kell kezdeniük az egészet.

– Hadd próbáljak ki valamit – mondta Euan, majd a sziklafűrésszel levágott egy trapéz alakú darabot a megdőlt kőtömbről, utána óvatosan betolta ezt a darabot a megdőlt kő alatti résbe. Miután felerősítette a cölöpverő egységet, és döngölt egy kicsit az építményen, arra jutottak, hogy ez a megoldás elég erősre sikerült ahhoz, hogy áthajtsanak rajta, úgyhogy folytatták a kőtömbök kivágását és az árokba helyezését, óvatosabban, mint valaha, úgy, hogy gyakran Euan vette át a végén az irányítást, és ő ejtette a helyére a tömböket.

– Ez a fiú egy művész – mondta Badim Freyának, miközben a hajóról követték az eseményeket.

– Ezért van az, hogy ő odalent van, én pedig nem – válaszolta Freya. – Odalent nincs szükség Általában Mindenre Alkalmasokra.

– Dehogy nincs – válaszolta Badim. – Lesz. Sorsolás volt, ne feledd.

Háromnapi munka után befejeződött a rámpa megépítése. Először egy önműködő teherautót küldtek át rajta, hogy kipróbálják, és az minden gond nélkül végiggurult az alumíniumszőnyegen. Minden rendben ment, úgyhogy a többi járművet is átvezették vagy átküldték a hídon. Harminchét jármű volt a karavánjukban, méretük alapján a négyszemélyes terepjáróktól egészen a mobil konténerekig, amelyek az épületeik alkotóelemeiként szolgáltak. Mindegyik gond nélkül átjutott a hídon. De ez csak az első volt a tizenegy árok közül.

Viszont most már ismerték a módszert, és emiatt egy kicsit gyorsabban haladtak a soron következő rámpákkal. Még az úgynevezett „Nagy Árkot”, a többinél háromszor szélesebb és kétszer olyan mély hasadékot is egy nap alatt áthidalták és maguk mögött hagyták. Az hátráltatta őket a legjobban, hogy mindig meg kellett állni, és lecserélni a sziklavágó fűrészeket. E közben a feladat közben a mechanikus munkát végző embereknek a találékonyságára és a megbízhatatlanságára is egyaránt fény derült. A gép üzemeltetője leeresztette a gép karját a földre úgy, hogy a fűrészlapot a rotorhoz rögzítő csavar felfelé nézzen, valaki pedig rátette az ipari csavarkulcsot az anyára, és egy pneumatikus lökettel lecsavarta. Lekapták az anyát és az alátéteket, utána óvatosan letekerték a kerek fűrészkorongot a rövid tengelyről, vigyázva arra, hogy ne tegyenek kárt a csavar menetében. Ezt követően a gépeket szállító teherautóhoz cipelték a fűrészkorongot, ahol a nyomtatók már elkészítettek egy frissen megélezett fűrészkorongot. Visszamentek, rátekerték az új korongot a tengelyre, majd rátették először az alátéteket, utána az anyát; végül a pneumatikus csavarkulccsal megszorították az anyacsavart. Ez volt az a pillanat, amikor az emberek nem voltak olyan alaposak, mint a robotok lettek volna, és a szerszámaik sem voltak elég jók ahhoz, hogy kivédjék a tapasztalatlanságukat. Az volt a baj, hogy nem tudták megállapítani, mennyire szorítja meg az anyacsavart az ipari csavarkulcs, és nagyon gyakran túlságosan megszorították. Ettől lecsiszolódott a csavarmenet, és az anya meglazult, úgyhogy ki kellett cserélni a tengelyt, amihez többórányi alapos munka kellett, különben vagy összeforrtak az alátétek, vagy úgy ráforrasztották őket az anyacsavarra vagy a fűrészkorongra, hogy utána még a legnagyobb fokozatra állított csavarkulccsal sem lehetett őket eltávolítani.

Ezt a típusú hibát olyan sűrűn elkövették, hogy végül csak Euan és Eliza használhatta a gépi csavarkulcsot erre a feladatra, mivel csak nekik volt érzékük ahhoz, hogy jól is csinálják. Mindenki, aki Euan adását hallgatta a hajón, beleértve Freyát és Badimot is, gyorsan hozzászokott a működésben lévő csavarkulcs hangos, süvítő blatjához, és Euan kedvenc káromkodásaihoz is, amikor azon átkozódott, amin éppen dolgoztak.

A telepesek lassan végiggurultak a fennsíkon, napi 655 méteres átlagsebességgel haladva, úgy, hogy a leghosszabb napjukon is csak 3 kilométert tettek meg, és azt is két árok között, sík vidéken. 23 napjukba telt átköltöztetni a bázist a Félhold-völgyre néző sziklára, a nyugati tenger partjára. Az E bolygó fényénél utaztak, miközben az végigjárta az összes fázisát, ami nagyszerű látványt nyújtott; a ciklus közepén bekövetkezett a holdfogyatkozás, amikor az Aurora árnyéka elmosódottan végighaladt az E felszínén, egy kicsit elhalványítva, de nem túlságosan, mert az E jóval nagyobb volt az Auroránál, meg nagyon közel is voltak egymáshoz, és mindkettőt vastag légkör vette körül, amely szétszórta a Tau Ceti fényét az Aurora közvetlen környezetében, és ez megakadályozta, hogy látványos árnyékot vessen az E-re. Ezután alig vették észre az E lassú fogyását és halványulását, amitől megszaporodtak a csillagok a félhomályos éjszakában. Ezek a csillagok lassan vándoroltak odafent, és az E fázisai is változtak, de az E mindig mozdíthatatlanul ugyanazon a ponton maradt felettük, egy kicsit délkeletre a zenittől. Egyes telepesek ezt furcsának találták, mások csak a vállukat vonogatták.

Az útjuk vége felé ki kellett várniuk egy viharos esőt, mert túl sötét és vizes volt minden ahhoz, hogy továbbmenjenek. És abbahagyták a munkát, hogy végignézzék a Tau Ceti lassú felkelését, amely fájdalmasan fényes volt a fennsík keleti széle felett. Olyan, mint egy nukleáris robbanás, mondta valaki, ami talán pontatlan vagy téves metafora volt, mivel tényleg egyfajta nukleáris robbanásról volt szó.

Bár már leláttak az óceáni völgybe, még mindig a felette lévő sziklán jártak, úgyhogy buldózerrel ki kellett vájniuk egy rámpát a folyóvölgy oldalában, amely az eddigi legnagyobb darabot harapta ki a parti sziklákból. Ez a ferde, kanyargós út újabb nyolcnapi munkájukba tellett. Amikor befejezték, levitték az összes járművüket a völgy aljába, és leparkolták őket a sziklás part mentén, a folyó hordalékos árterületén. Egyértelműen ez volt a legszélvédettebb rész a völgyben. Legalábbis a part felől fújó szelek szempontjából.

•

Mint az hamarosan kiderült számukra, voltak időszakok, amikor a szelek még viharosabban száguldottak fel-le a folyó mentén, mint a fennsíkon, mivel a kanyon szélcsatornaként működött. Amint ez egyértelművé vált, kicsit távolabb vitték a karavánjukat a folyótól, és a sziklák tövében kerestek menedéket, körülbelül két kilométerre a kanyon szájától. Mindent egybevetve az új tábor helyszíne tűnt a legjobb helynek, amit Grönlandnak ezen a részén találhatnak. Úgyhogy elkezdtek berendezkedni a félkör alakú szikla lábánál, majd később néhány meredek, rövid vízmosás mentén, amelyek a sziklákon át futottak le a fennsíkról. Ezek a hasadékok az állandó széljárásra merőlegesen helyezkedtek el, ezért védettnek bizonyultak, viszont falaik legnagyobbrészt meredeken íveltek felfelé, köztük keskeny vízszintes résszel.

Úgynevezett városfalakat kezdtek építeni, hogy megerősítsék a szikla szélvédettségét. Az egyik a lakónegyedet vette körbe, a másik pedig, egy még hosszabb, az első földeket fogja körbevenni, amelyeket a szabad ég alatt akartak mindenfélével bevetni.

Minden napra több tennivalójuk volt, mint amit el tudtak végezni, és szívesen fogadták a hajóról rendszeresen érkező újabb embercsapatokat. Olyan szorosan zsúfolták be ezeket az újonnan érkezetteket a lakóépületekbe, ahogyan csak tudták. Mindenki a hajóról leküldött élelmet ette. Mind az Aurorán, mind a hajón folyamatosan dolgoztak a nyomtatók, azokat az alkatrészeket gyártották, amelyekre az új világuk összerakásához szükségük volt. Ebben a folyamatban csak az alapanyagok hiánya és maga az idő hátráltatta őket. Időből ugyan nem tudtak többet teremteni, de ki tudtak küldeni bányászexpedíciókat a fennsíkra – és ezt meg is tették –, hogy vasércet keressenek, és pótolják a nyersanyagokat.

•

Újabb csapatok ereszkedtek le, és így valamivel száz fölé emelkedett a létszámuk. Ekkorra már elengedhetetlenné vált, hogy üvegházakat létesítsenek. Abban reménykedtek, hogy idővel a szabad ég alatt tudnak majd gabonát termeszteni, és a levegő kémiai összetétele megfelelő is volt ehhez, szinte már földi jellegű; de a kilencnapos éjszakák alatt az E fogyó és növő fénye ellenére jóval a fagypont alá ereszkedett a hőmérséklet. Az nem volt nyilvánvaló, hogy hogyan fogják ezt megoldani, már mezőgazdasági szempontból. Léteztek téltűrő növények, amelyek a hideg hatására megkeményedtek, hibernálódtak, és túlélték a fagyokat; mind az Aurora, mind a hajó mezőgazdasági laboratóriumaiban azt kutatták, hogy hogyan hajtják végre ezt ezek a növények, és hogy ennek a képességnek a génjeit át lehet-e örökíteni más növényekbe. És azokat a géneket is kutatni kezdték, amelyek segíthetnek abban, hogy a növények inkább a naphónapokhoz alkalmazkodjanak, mint az évszakokhoz, de egyelőre nem volt magától értetődő az erőfeszítés eredménye. Bármit is terveztek ültetni, pillanatnyilag mindenképpen szükségük volt üvegházakra.

Az üvegházak terének legnagyobb részét először maga az egyre szaporodó termőföld foglalta el. Az egyszerű porral ellentétben a termőföld súlyának körülbelül 20 százaléka él, és a növények sokkal szívesebben nőnek benne, mint az olyan porban, amilyen a völgy halott lösztalaja. Amikor életre alkalmas termőtalajt kaptak, amely szerencsére szinte magának a bakteriális szaporodásnak a sebességével keletkezett a lösszel megtöltött tartályokban, leterítették az üvegházakban, és növényeket ültettek bele. Eleinte legnagyobbrészt gyorsan növő bambuszokat, és ezek a bambuszok, amelyeket anélkül gondoztak a Tau Cetire vezető hosszú úton, hogy különösebb szükségük lett volna rájuk, most megtalálták a helyüket mint elengedhetetlen építőanyagok, amelyek napi egyméternyi erős gerendát tudtak növeszteni. Mindeközben a telepesek élelme még mindig nagyrészt a hajóról érkezett, onnan szállították nekik.

Ez újabb ellátási nehézséggel járt. Voltak önműködő kompjaik, amelyek le tudtak szállni a hajóról az Aurorára, majd feltölteni magukat üzemanyaggal, és visszarepülni a hajóra, de üzemanyagra lent is szükségük volt. A völgy egyik üzemét kizárólag annak szentelték, hogy a rakéták üzemanyagának fő összetevőire, oxigénre és hidrogénre bontsa a vizet. De magát az üzemet is el kellett látni energiával, és a víz lebontása nagyon energiaigényes folyamat. Két erős nukleáris reaktor volt velük odalent a talajon, amelyek összesen 400 megawatt előállítására voltak képesek; de a reaktorokban lévő urán és plutónium nem fog örökké tartani, és az űrjármű készletei csak a hajó számára voltak elegendőek. Az Aurorán vajon van urán? A bolygóképződés bevett elméletei szerint biztosan lennie kellett valamennyinek; de az egész Tau Ceti-rendszer kevésbé volt fémes, mint a Naprendszer, és a nehézfémek csak olyan égitesteken gyűltek fel jól, ahol állandó tektonikus tevékenység zajlott, vagy valamilyen árapályhatás befolyásolta őket. Az nem volt egyértelmű, hogy az Aurorára érvényes-e bármelyik ezek közül, és ez a bizonytalanság azt jelentette, hogy úgy sejtették, muszáj lesz a gyártókapacitásuk nagy részét arra fordítani, hogy szélerőműveket építsenek a fennsíkon. Abban biztosak lehettek, hogy szélből lesz elég.

Az új településen élő emberek Hvalseynak nevezték el a bázist a földi Grönland nyugati partjának egyik városa után. A település gyorsan terjeszkedett az üvegházak körül. A kőfűrészelők és az öntödék kőtömböket és alumíniumborítást gyártottak az építéshez, továbbá üvegtáblákat az üvegházak tetejéhez és falaihoz. A városfal segített megoldani a szél problémáját. Néhányan azt mondogatták, hogy Hvalsey úgy néz ki, mint egy középkori körbefalazott város.

Azt vették észre, hogy a szél a naphónapok alatt valamennyire megjósolható módon változik. Amikor egy adott terület feletti levegőt kilenc napig melegíti a Tau Ceti egyhuzamban, az felforrósodik és felemelkedik, alacsony légnyomást hoz létre a helyén, ahova az éjszakai oldalról beronthat a hideg levegő, hogy kitöltse. Utána, amikor eljön a napnyugta, és leszáll a kilencnapos éjszaka, olyan drasztikusan lehűl az adott terület, hogy az összes szigeten hó és jég képződik, és a szélcsendesebb öblökben is befagy a tengervíz, a nyílt tengeren azonban a hatalmas hullámok miatt nem. Amikor a hideg levegő lesüllyed, olyan nyomást okoz, amely kitolja a levegőt kétoldalra, hogy kitöltse a viszonylagos rést a napos oldal felfelé szálló levegője alatt. Úgyhogy a szelek mindig kavarogtak, leginkább az éjszakai oldalról a nappalira.

A belső félteke hosszú éjszakái soha nem hűltek le annyira, mint a külső féltekén, de a hőmérsékletük még így is jóval fagypont alá süllyedt. Ha a szabad ég alatt akarnak növényeket termeszteni, akkor kénytelenek lesznek elérni, hogy a földi növények átálljanak az éves évszakokról a havi évszakokra. Miközben azt nézték, hogy a gyors bambuszuk hogyan nő napi egy métert, lehetségesnek tűnt, hogy képesek lesznek olyan növényeket kifejleszteni, amelyek kilenc nap alatt beérnek; de senki nem lehetett biztos benne, hogy ez hogy fog működni, vagy akár abban, hogy ez lehetségese egyáltalán. Ha teljesen üvegházakra kell majd szorítkozniuk a mezőgazdaság terén, az meglehetősen komoly akadályozó tényezőt jelent. De ahogy Badim fogalmazott, azon a hídon majd akkor kelnek át, amikor odaérnek.

Mindeközben, ami a szelet illeti, amely folyamatosan a figyelmük előterébe tolakodott, a havi légmozgások szabályosak voltak, de nem teljesen egységesek. Nagyon érzékenyek voltak a folyamatosan változó körülményekre. De ahogy a telepesek egyre jobban kiismerték az Aurora időjárását, elkezdtek felismerni bizonyos mintázatokat. Egy dolog teljesen egyértelmű volt: hogy a legtöbb napjuk szeles lesz.

•

Az E éve 169 földi napig tartott. Az aurorai hónap, a 17,96 földi napig tartó hónap tehát körülbelül 9,2 hónapra szabdalta a 169 napos naprendszeri évet, és ebből az a bökkenő adódott, hogy nem tudták pontosan hónapokra osztani az évet.

De emiatt egyelőre nem aggódtak.

•

Miközben a városfalakat szorgalmasan építették a robotok, elkészültek a város terveivel, és előkészítették az építési területeket. Euan gyakran csatlakozott azokhoz a csapatokhoz, amelyek a tengervölgy felfedezésére indultak. És egyre inkább le akarta venni a sisakját, és be akarta szívni a környező levegőt.

Freya ezen nem lepődött meg. A mérőállomások adataiból egyértelmű volt, hogy az Aurora légköre lélegezhető az embereknek, hogy valójában az új otthonuknak a légköre hasonlít leginkább a Földére, és ez az oka annak, hogy olyan magas pontszámot ért el a földanalógok között. Úgyhogy Euan, miközben az összes felfedezőexpedícióhoz csatlakozott, amelyhez csak tudott, egyre erőszakosabban próbálta kikényszeríteni az illetékesekből a hivatalos engedélyt arra, hogy levehesse a sisakját. – Előbb vagy utóbb úgyis meg fog történni – mondta. – Miért ne próbálhatnánk meg most? Mi akadályoz meg minket benne? Mitől félünk?

Természetesen a fel nem fedezett mérgektől. Ezt mondták neki, és Freya úgy gondolta, hogy ez az elővigyázatosság magától értetődő és jogos. Mérgező vegyi anyagok, nem látható életformák: muszáj volt betartaniuk az elővigyázatosság elvét. Hvalsey tanácsa ragaszkodott ehhez, és a kérést a hajó végrehajtó tanácsának is továbbküldte, amely ugyanazt a döntést hozta.

Euan, és a többiek, akik vele értettek egyet, rávilágítottak, hogy a légköri, a talaj-és a kőzetvizsgálatok nanométeres szintre is kiterjedtek, és ezek sem fedeztek fel mást, csak a már az űrből is észlelt gázokat, azonkívül pedig port és azokat a finom anyagokat, amelyekre számítottak. A légköri gázok nagyon hasonlítottak a hajóéra, csak egy egészen kicsit kevésbé voltak sűrűek. Az Aurora talaján elvégzett vizsgálatok alátámasztották a légkörben lévő oxigén abiologikus eredetének magyarázatát; még a korát is meg tudták tippelni, amelyet körülbelül 3,7 milliárd évesre becsültek. Az akkor még ragyogóbb Tau Ceti oxigénre és hidrogénre bontotta le az Aurora forró óceánjának a vizét, és a hidrogén kiszökött az űrbe, maga mögött hagyva az oxigént. Ennek a folyamatnak a kémiai nyomai egyértelműek voltak, és ez az eredmény megnyugtatta a biológusgárdát afelől, hogy tényleg övék az egész hely, amit minden más is alátámasztott, amit csak láttak.

Euan szerette volna írni a történelmüknek ezt a részét, az első pillanatot, amikor kimennek a szabadba, és beszívják a levegőt. Ezt Freya szegezte neki az egyik beszélgetésük közben, mire Euan azt válaszolta, hogy: – Hát persze! Szeretném érezni, ahogy az a nagy szél betölti a tüdőmet!

A végrehajtó tanács továbbra is figyelmen kívül hagyta a biológuscsoport eredményeit, és nem volt hajlandó megadni az engedélyt sem Euannak, sem bárki másnak. Amint feltörik ezt a pecsétet önmaguk és az Aurora között, nem lesz visszaút. Várniuk kellett; először növényeken és állatokon kellett kísérletezniük; türelmesnek kellett lenniük; biztosra kellett menniük.

Freya kíváncsi volt, hogy mit szólna ehhez Devi, és megkérdezte Badimot, hogy ő mit gondol, de az apja csak a fejét csóválta. – Nem tudom biztosan – mondta. – Devi óvatos is volt, de merész is. Egyszerűen fogalmam sincs, hogy erre mit mondott volna.

A végrehajtó tanács felkérte a biztonsági tanácsot, hogy gondolkozzanak el a dolgon, és tegyenek valamilyen javaslatot, és ők megkérték Freyát, hogy csatlakozzon a megbeszélésükhöz. Badim úgy vélte, hogy azért hívták meg, mert Euan barátja. A bizottság tagjai főleg a fiú miatt aggódtak.

A biztonsági tanács összeült, hogy megvitassa ezt a kérdést. Freya azt fejtegette nekik: – Én megpróbáltam elképzelni, hogy hogyan viszonyulna ehhez Devi, és azt hiszem, hogy ő rámutatott volna, hogy az Aurorán élő embereknek olyan épületekben kell lakniuk, amelyeket a bolygó köveiből vágtak ki. A köveket lefújták ugyan gyémántpermettel és befedték alumíniummal, de az építési folyamat közben voltak olyan időszakok, amikor a fedetlen kővel érintkeztek. Noha ez nem teljesen ugyanaz, mintha kimentek volna a szabad levegőre, vagy beugrottak volna az óceánba, de ez is egyfajta érintkezés. És az is, amikor kimennek szkafanderben, majd ugyanabban a szkafanderben visszatérnek az épületbe, és leveszik. Ezzel csak arra akarok utalni, hogy mindenképpen kapcsolatba léptek már a bolygóval. Amint földet értek, elkerülhetetlenné vált ez a kapcsolat. És amikor kisétáltak a bolygó felszínére a védőruhában, akkor még inkább. Nem maradhattak egy hermetikusan lezárt kamrában, érintkeztek azzal a hellyel. És ez jó, nem? Mindannyian abban reménykedünk, hogy ott fogunk majd élni. És semmi nem történt velük, pedig már negyven napja ott vannak. Úgyhogy az, ha bezárva tartjuk őket, vagy védőöltözékben, egy olyan védelem, ami semmitől nem véd meg. Ez egyszerűen annyit jelent, hogy nem veszünk tudomást a helyzetről. Márpedig mindig hatékonyabb szembenézni a helyzettel. Szerintem Devi erre jutott volna.

Aram bólogatott; Song is bólogatott. Ha a kormányzati rendszer közvetlen demokrácia lett volna, akkor valószínű, hogy a bolygón lévő emberek levehették volna odakint a szkafandert, és hagyhatták volna, hogy a tüdejük megteljen a széllel. De a kormányzati rendszer olyan tanácsokból állt, amelyek gyakorlatilag önmaguk választották meg a tagjaikat már hosszú évek óta. A hajó számítógépe csak tanácsadói szerepet töltött be, és a hajó hajlamos volt konzervatívan hozzáállni a kockázatfelmérés és kockázatkezelés kérdéseihez, ahogy azt láthatóan mindenki el is várta tőle. Ezt jelezte a programozása is.

A biztonsági tanács ismét úgy határozott, hogy tartsák elzárva a települést a környezetétől, és még Aram és Song is erre szavaztak. A végrehajtó tanács ugyanígy járt el. De nagyon úgy tűnt, hogy közeledik az a pillanat, amikor ez tarthatatlanná válik.

•

Odalent Hvalseyban újabb zűrök akadtak a széllel. A naphónap hosszú reggele alatt folyamatosan a part felől fújt a szél, óránként körülbelül 50 kilométeres sebességgel, de akár 100 kilométer per órás széllökésekkel. A tengerparti sziklák erős lavinahatást hoztak létre, amely különösen szelessé tette a folyóvölgyet. A hónap delelőjén, a napfogyatkozás szokatlan sötétsége idején egy kicsit alábbhagytak a szelek, átmeneti szélcsend támadt, és ez alatt a nyugodt időszak alatt, amely a napfogyatkozás végéig tartott, és akár húsz-vagy harmincórás is lehetett, de ennél hosszabb nemigen, mindenki, aki a felszínen volt (immár százhuszonhat tepeles), ki akart menni a levegőre. Meg volt szabva, hogy legfeljebb hányan hagyhatják el a zárt épületeket egyszerre, úgyhogy nagy harc folyt a helyekért ezek alatt a nyugodt periódusok alatt, mert valamikor a naphónap kora délutánján ismét fújni kezd majd a szél az óceán felől, megindul egy erős légáramlat a tengerről a szárazföld belseje felé, ahogy a földfelszín forróbbá válik, mint az óceán. Ettől felfelé kezd majd szállni a levegő, és üresen hagy egy térséget, amelyre eleinte szélrohamok és enyhe szellők, aztán egy állandó, visszafogott áramlat képében beronthat a hűvösebb tengeri levegő, és a szél egyre csak erősödik a naphónap délutánján egészen napnyugtáig. Általában ez volt a legerősebb tengeri szelek ideje, bár ez persze néha módosult, mert az Aurorán abban az előre látható fraktális nautiloid formációban örvénylettek a szelek, ami akkor szokott előfordulni, amikor a gázok egy forgó gömb felszínén mozognak. Bár az Aurora napja egyben a hónapja is volt, a bolygó ennek ellenére tett egy fordulatot ez alatt a naphónap alatt, és ez a lassú forgás is elrántotta egy kicsit az atmoszférát a hidroszférához és a litoszférához képest is, ami olyan légáramlatokat keltett, amelyeknek az örvénylése és a keveredése a szokott következményekkel járt, sarki szelekkel és hasonlókkal.

Úgyhogy szinte mindig szeles volt az idő. Amikor nem volt az, akkor elhagyták a zárt tereket, és odakint sétálgattak, kiélvezve, hogy nem kell kétrét görnyedni a szélrohamokban, hogy nem csapja őket a földhöz a légmozgás. Még a napfogyatkozás sötétségében sem tudtak betelni vele, hogy kint lehetnek a mozdulatlan levegőben, és a fejlámpájuk sugarai összeakaszkodva és egymást keresztezve világították meg a tengervölgyüket és a mögöttük tornyosuló sziklákat.

Jochi nevét is kihúzták, amikor kisorsolták, hogy ki mehet le. Ő a soron következő csoportban szállt le, és amint tudta, felíratta magát azoknak a listájára, akik kicsellenghetnek Hvalsey városából szkafanderben. Freya vele együtt nézte, ahogy kódorogni indul, és azonnal ledönti a lábáról egy lavinaszél. Ebben a csoportban egy emberen kívül mindenki felborult, és mindenki felkiáltott meglepetésében vagy ijedtében, csakúgy, mint Freya odafent a hajón. Jochi egy darabig hahotázva kúszott a földön, majd bemászott a városfal szélárnyékába, és még mindig nevetve ismét feltápászkodott. Úgy táncolt körbe a fal védelmében, mint egy bárány, akit a hosszú tél után a tavasz eljövetelekor először engednek ki a szabadba. Vidáman ugrándozott.

•

Euan abban lelte legnagyobb örömét, amikor azon az úton kirándulhatott, amelyet ő segített kiépíteni a folyó déli partja mentén, miközben felderítették a torkolatot, majd az öböl és az óceán közötti tengerpartot. A folyóparti és a tengerparti homok sok helyen keményre volt taposva, egy laza réteggel a felszínén, amelyet megemeltek, majd miniatűr dűnékben ejtettek le a szelek, fésűkagyló-mintázatot hozva létre az alatta lévő összeállt homokon. A víz közelében nagyon finom keresztmintázatok is keletkeztek a homokban, amelyeket néha részben elmostak a vízfolyások, és így a rétegek szövetének több szintjét is a felszínre hozták. Eleinte úgy gondolták, hogy az Aurorán nincs árapály, mivel kötött keringésben rója pályáját az E bolygó körül, és ezért mindig ugyanabban az irányban hat rá a bolygó gravitációja. Ekkoriban azonban már akadt néhány ember a településen, aki úgy gondolta, hogy a Tau Ceti és az E bolygó kombinációja egy kicsit erősebben húzza az Aurorát az E bolygó felé, viszont amikor a Tau Ceti az Aurora a másik oldalán jár, akkor az E bolygó és a csillag ellentétes vonzása látható mértékben elmozdítja az Aurora legnagyobb részét borító vizet. És apró oszcilláló hullámok is formálódtak, amelyeket az idézett elő, hogy az Aurorának is volt egy kis librációs mozgása, amikor az E bolygó felé nézett. Ez kétfajta enyhe árapályhatást okozott, amelyek egyaránt a naphónap ritmusában mozogtak, de különböző ütemben. És valóban, a tengerparton sok helyen látszottak olyan finom kis kereszthullámnyomok a homokban, amelyek talán ezekről az árapályokról tanúskodtak. De a telepeseknek nem volt eszközük arra, hogy megmérjék a tengerszint magasságának a változásait, úgyhogy olyan emberek is akadtak, akik azt állították, hogy a kereszthullámok nem a két kis árapályhatásnak tudhatók be, hanem az egymás követő hullámok folyamatos becsapódásának, amelyek mindegyike a többihez képest egy kicsit más szögű nyomot hagy maga után. A legtöbb tudós, aki odalent volt, kételkedett abban, hogy a hullámok képesek lennének ilyen szabályos mintázatot hagyni; néhányan azt feltételezték, hogy ezek a tengernek kitett homokkőrétegek, amelyeken az Aurora történelme során változó tengerszintmagasság nyomait láthatják.

– Vagyis összefoglalva – mondta Euan –, ezek vagy más-más hullámok mintázatai, vagy az árapályoké, vagy a geológiai korszakoké. Igazán örülök, hogy ez is tisztázódott! – nevetett.

A parti sétáin abban lelte az egyik legnagyobb örömét, hogy közelről láthatta az érkező hullámokat és a tengerpartot, mesélte Freyának az egyik magánbeszélgetésük közben, és sok kirándulást töltött azzal, hogy fel-alá sétálgatott a folyó torkolatától délre eső szakaszon, gyakran meg-megállva, hogy térdmagasságból vagy akár a földön heverve is megvizsgáljon egyes részeket.

Amikor a városon kívül járt, azzal töltötte az ideje legnagyobb részét, hogy homokot és löszt gyűjtött a termőföldgyártó üvegházaikba. Az ígéretesnek tűnő mintákat hazavitte, egyszerre egy hátizsáknyit. A földművelők mindig örültek az új talajmintáknak, amelyekre kiterjeszthették a kísérleteiket. Amikor megtetszett nekik egy Euan hazavitte minta, akkor kimentek az adott helyszínre egy terepjáróval, és nagy mennyiséget kitermeltek belőle. Bizonyos területeken jó eredményeket kezdtek elérni, beleértve néhány újonnan nemesített növényt is, amelyek a naphónap kilencnapos időszaka alatt is ehető termést hoztak. Nagy volt a valószínűsége, hogy ezek a gyors érésű növények szokatlanok maradnak az embernek, ugyanakkor kiegészítésnek jól jöttek az üvegházakban normálisabb ritmusban fejlődő növények mellé. Úgy tűnt, hogy az üvegházak és a kinti életre kifejlesztett növények együtt képesek lesznek őket elegendő élelemmel ellátni, és ennek mindenki nagyon örült, az Aurora telepesei, és azok is, akik még mindig a hajón várták, hogy lemehessenek.

A 170/139. napon Euan kisétált néhány barátjával, Nanaóval, Kherrel és Clarisse-szal. Mint mindig, amikor valaki ilyen kirándulásokra indult, a hajón lévők közül most is sokan ott ültek a monitor előtt, és azt nézték, amit az expedíció résztvevőinek a sisakkamerája közvetített.

Ezen a napon Euan és a társai először a folyóvölgyhöz indultak. A kanyon tetejéről két rövid vízesés zúdult le a fennsíkról, amelyet két magasabb zuhatag követett a kanyonban, majd egy sebes, meredek, tajtékos vízfüggöny csapódott a völgy aljába. Ott a folyó kettéágazott egy hatalmas görgetegkő körül, utána pedig több ágra szakadva, fonatszerűen kanyargott a különböző kavicsokból, homokból és iszapból álló széles lapályon. Ez a folyódelta felülről sok földi deltához hasonlóan háromszögletűnek tűnt (innen eredne a delta-v kifejezés?).

Euan a legalacsonyabban fekvő zuhatag aljánál állt, és azt nézte, ahogy a tajtékos víz lezúdul, és becsapódik a buborékok habos szikrázásába. A késő délelőtti fényben olyannak tűnt a víz, mintha gyémántport szórtak volna tejszínbe. Euant időről időre beborította egy párafelhő, amitől a sisakkamerája elhomályosult, vagy tele lett a lefolyó vízcseppek fehér csíkjával. A víz zúgása és csobogása hangos volt, és amikor a társai mondtak valamit, csak úgy hangzott, mintha beszélnének, de a hajón lévők Euan adásából nem tudták kivenni a szavaikat. Az sem volt egyértelmű, hogy Euan hallja-e őket, vagy egyáltalán akarja-e hallani.

Valamivel később a négy felfedező kanyarogva megindult lefelé a folyóvölgyben, Euan vezette az utat. Ekkorra a telepesek már alaposan feltérképezték a völgy vízfolyásait, és mindegyik csatorna felett elhelyeztek egy kis alumíniumhidat, a többi sekély részeibe pedig nagy köveket gurítottak, hogy át tudjanak kelni rajtuk a delta közbülső szigeteire, ott aztán többé-kevésbé egyenes vonalban a parti öböl déli vége felé tartottak, ahol egy újabb alumíniumhídon kisétálhattak a tengerpartra.

A folyóágak közötti szigetek homokból, iszapból, kavicsokból vagy sziklanyelvekből álltak váltakozva; mindegyiken nehéz volt átkelni, kivéve, ha a megkeményedett iszap kanyargós, természetes eredetű rámpáin és dombjain haladtak, amelyek a földiek fogalmaival a szubglaciális lerakódásnak nevezett jelenségre emlékeztettek. Ekkorra már sok ilyen rámpát összekötöttek a kitaposott útjaik, és így a delta sok háromszögletű vagy nyolcas alakú szigetét keresztezték.

Euan az egyik ilyen ösvényen vezette végig a többieket, és úgy tűnt, mintha a tenger felé tartana. A tengerpart és az öböl déli vége között kiépítettek egy hullámvasútszerű utat a parti sziklákba vájva; ezen a napon azt tervezték, hogy az egyik ilyen úton másznak fel, majd a fennsíkon át visszasétálnak Hvalseyba. Ez egy népszerű csillagtúra-útvonal volt.

•

Ekkor Euan egyik társa segélykérően felkiáltott, és amikor a fiú hátranézett, a sisakkamerája képe is megpördült. Csak két útitársa látszott, és mindketten az egyik folyóág partján rohantak lefelé. A negyedik láthatóan letért a járt útról, és ekkorra derékig süllyedt valamiféle futóhomoknak tűnő talajba. Úgy tűnt, hogy a lába szerencsére elért egy keményebb réteget, és ebben a pillanatban éppen nem süllyedt tovább. A lány három méterre volt az úttól; az a rész, amelyre rátévedt, ugyanolyannak tűnt, mint a futóhomok, de a saját bakancsa nyomai alapján szilárdabb anyagból állt.

Euan odasétált hozzájuk, és azt kérdezte: – Clarisse, miért mentél ki oda?

– Meg akartam nézni egy követ. Úgy tűnt, hogy talán hematit.

– Hol van az a kő?

– Kiderült, hogy csak a nap tükröződött vissza egy pocsolyából. Euan először nem válaszolt. Körbenézett, felmérte a környéket.

– Rendben – mondta végül. – Hajolj felénk, én pedig feléd hajolok, megfogjuk egymás csuklóját, és Nanao és Kher mindkettőnket kihúznak majd.

– Úgy érzem, nagyon beszorultam. Mi lesz, ha nem tudnak kihúzni minket?

– Akkor hívunk segítséget. De előtte megnézhetnénk, hogy nem boldogulunk-e egyedül is.

– Nagyon sáros leszel.

– Nem érdekel. Szerinted most egy keményebb részen állsz, vagy egyszerűen csak nem süllyedsz tovább?

– Nem igazán érzek semmi keményet a talpam alatt.

– Rendben. A felsőtesteddel feküdj rá a felszínre. Rajta.

Clarisse annyira előrehajolt, hogy a mellkasa érintkezzen az előtte elterülő sárral. Euanra függesztette a tekintetét, aki letérdelt, és érte nyúlt. Kinyújtották a kezüket, megfogták egymás csuklóját, Nanao és Kher pedig megmarkolták Euan bokáját, és elkezdték felhúzni az emelkedőn. Először semmi nem történt, és Euan felnevetett.

– Sokkal magasabb leszek, mire végzünk!

Clarisse csak annyit mondott: – Sajnálom. – Majd: – Lehet, hogy össze kellett volna kötnünk a csuklónkat.

– Én elég szorosan tartalak – válaszolta Euan.

– Tudom, csak fáj.

– A szíj még jobban fájna. Nem foglak ennél erősebben szorítani.

– Akkor jó.

– Próbáljuk meg ismét – szólt Nanao. – Kapaszkodjatok.

Megint úgy tűnt, hogy semmi nem történik, de Clarisse egyszer csak felkiáltott: – Érzem, hogy mozog a lábam! Sőt, mindenem.

– Az sokkal jobb, ha mindened – válaszolta Euan. Nanao és Kher felnevettek, majd ismét nekirugaszkodtak.

– Ne egyenletesen húzzatok – javasolta nekik Euan. – Próbáljátok meg szakaszosan. Rántsatok meg, majd lazítsatok, de ne hagyjátok abba teljesen.

Hamarosan már látták is, hogy Clarisse kezd kikecmeregni a sárból, és Euan csúszik hátrafelé. Minél inkább kiszabadult a lány, annál jobban felgyorsult a folyamat. Hamarosan már csak térdig volt a sárban. Utána, amikor épp befejezték a mozdulatot, felkiáltott: – Jaj, a sípcsontom.

Nanao és Kher nem húzták tovább.

– A lábam beakadt valami keménybe.

– Akkor is ki kell szednünk onnan – mondta Euan. – Fordítsd felfelé azt a lábfejed, és egy kicsit oldalra, miközben húzunk.

– Oké. Kezdhetitek.

Amikor folytatták, Clarisse elfintorodott. Majd a lány csúszni kezdett a sár tetején, és mind a négyen hátrakúsztak a lapályról, majd leültek a keményebb talajon. A védőruhájuk főleg a lábuknál és a kezüknél volt csupa sár, Euannak pedig elöl végig; Clarisse-t meg deréktól lefelé és a mellkasán mindenütt iszap borította.

A lány a bal sípcsontjára mutatott, ahol egy vércsík keveredett a barna sárba. – Mondtam nektek, hogy beütöttem valamibe. Biztos volt egy kő az iszapban.

– Ragasszuk be – javasolta Euan.

– Kiszakadt a ruhája – mondta Nanao.

– Ez előbb-utóbb megtörtént volna valakivel – válaszolta Euan. – Nem lesz semmi baj.

Kher elővett a combzsebéből egy tekercs szkafanderragasztót, és mialatt a többiek kimosták Clarisse sebét a folyóból kimert vízzel, levágott belőle egy darabot a zsebkésének az ollójával. Miután megtisztították a szakadást, és szárazra törölték egy rongydarabbal, Kher ráhelyezte a ragasztószalagot a szakadásra, és addig szorította Clarisse lábára, amíg össze nem forrt.

– Rendben, akkor most vissza kell fordulnunk.

– Melyik út a legrövidebb innen?

– Szerintem az, ha lemegyünk a partra, majd fel a sziklán a kilátóhoz, nem?

– Nem tudom biztosan. Nézzük meg, mit mondanak a térképek.

Nyomogatni kezdték a csuklómonitorjukat, majd úgy döntöttek, hogy jobb lesz, ha megfordulnak, és arrafelé mennek vissza, amerről jöttek.

Néma csendben tették meg a hazautat. Ez volt az első alkalom, hogy megszűnt a védőréteg az Aurora és a testük között. Nem ez tűnt a legszerencsésebb módszernek erre, de most már nem tehettek mást, mint hogy gyorsan hazatérnek, és ellátják Clarisse sebét. A lány azt mondta, hogy nem fáj a sebe, csak csíp, úgyhogy igyekeztek. Kevesebb mint két óra alatt visszaértek Hvalseyba.

•

A hajón belül egyre fokozódott a társadalmi vagy pszichológiai nyomás, mivel egyre többen szerettek volna minél hamarabb lemenni az Aurorára. Azok a felvételek, amelyeken az emberek szkafanderben sétáltak, és a szél ereje időnként a földhöz vágta őket, sokakra nem visszatartó erőként, hanem lelkesítően hatottak. Csakúgy, mint az óceán látványa a tengerparti sziklákról, a parti homok kereszthullámos mintája, az égbolt napfelkeltekor, a szél mély zúgása, hangos sivításai és túlvilági üvöltése a sziklák között, az időnként előforduló viharok a felhőikkel, a zivataraikkal, a tengeri ködjeikkel: ezek a képek és hangok csábítani kezdték a hajón lévőket, és nem kevesen kezdték követelni, hogy lemehessenek. Hvalsey üvegházai már üzemeltek, a bambuszok naponta 1 métert nőttek, a légkört alkalmasnak ítélték arra, hogy közvetlenül belélegezzék; és nagyon sok építőmunka várt a telepesekre. Tényleg elérkezett a pillanat, hogy kirajzzanak a hajóból, és életbe lépjen az a szakasz, amikor a hajót már csak egy százhuszonöt fős karbantartócsoport tartja üzemben, akik évente váltják egymást, hogy az idő legnagyobb részében mindenki az Aurorán élhessen. Ez volt a vágyuk; csak néhányan (szám szerint kétszázheten) fejezték ki abbéli kívánságukat, hogy a hajó már ismert, otthonos környezetében maradhassanak, és azokat, akik így gondolták, gyakran szorongónak, félősnek, sőt, gyávának tartották. Annak ellenére, hogy ezek az állítólagosan félős emberek igazából nagy merészségről tettek tanúbizonyságot az álláspontjuk kinyilvánításával, annak ellenére, hogy így kisebbségbe kerültek; ettől támadt egy kis támogatása a nézőpontjuknak, és ez elhallgattatta a kritikusaikat. – Nekem ez az otthonom – mondta Maria, Freya platai vendéglátója. – Én egész életemben ebben a városban éltem, ezeken a földeken dolgoztam. Ez a biom az a hely, amit szeretek. Az a Grönland odalent csak egy fekete szikla egy állandó szélviharban. Azokkal a hosszú éjszakákkal nem lesztek képesek megművelni, és nem lesztek képesek túl sok mindent véghezvinni odakint. Ott is zárt térben fogtok élni, mint mi idefent, csak nem olyan jól. Miért ne maradhatnék itt, és élhetném le itt az életemet, miközben ezt a földet gondozom? Én önként vállalkozom a maradásra! És nem leszek meglepve, ha elég sokan azok közül, akik most alig várják, hogy lemehessenek, végül kérelmezni fogják, hogy visszatérhessenek és csatlakozhassanak hozzám. Én boldogan fogok itt fogadni mindenkit, és addig is rendben tartom ezt a helyet.

Azoknak az átlagéletkora, akik kijelentették, hogy szívesebben maradnának, 54,3 év volt. Azoknak az átlagéletkora, akik könyörögtek, hogy végre lemehessenek Hvalseyba, 32,1 évet tett ki. Most, hogy Maria kijelentései körbejártak a gyűrűkön, már négyszázhatvankilencre nőtt azoknak a száma, akik bejelentették, hogy szívesebben maradnának a hajón. Ez a változás a hajó karbantartásának szempontjából kedvezőnek tűnt, és ezzel az aurorai település zsúfoltságát is elkerülhették. Az izgalom, amelyet a felnagyított egyéni vágyak különböző társadalmi nyomása gerjesztett, alábbhagyott. Az átlagos vérnyomás csökkenést mutatott.

•

A vélemények és az érzések változatossága ellenére a még a hajón lévők körében egyre nőtt az a meggyőződés, hogy eljött az ideje, hogy mindazok, akik akarnak, lemehessenek. Ekkor már azok intették a többieket a leghatározottabban türelemre és szakaszos letelepedésre, akik odalent voltak, és aggódtak a hirtelen bevándorlási hullám miatt. Amikor erről beszéltek, vigyázniuk kellett, nehogy megbántsák a hajón lévőket – ügyelniük kellett, nehogy úgy fogalmazzanak, mintha úgy gondolnák, hogy joguk van beleszólni ebbe a kérdésbe, vagy mintha meg akarnák védelmezni azt, amit sokan pusztán a sorsolás szerencséjének tekintettek, egy meg nem szolgált jutalomnak. Egyszerű logisztikai problémaként kellett beállítaniuk a dolgot, annak, hogy nem akarják túlterhelni a fennálló rendszert. Követniük kell a protokollt, amelyet jó okkal határoztak meg, és egyelőre nincs elég lakhely Hvalseyban ahhoz, hogy mindenkit elhelyezzenek, aki le akar szállni. Kell egy kis idő ahhoz, hogy létrehozzák és üzembe helyezzék a megfelelő infrastruktúrát. Az élelmiszer-ellátás is fontos tényező volt; ha túl sok ember megy le egyszerre, akkor sem az Aurorán nem tudnak elég élelmet megtermelni, sem a hajón nem fogják tudni fenntartani a termelést olyan mértékben, hogy az Aurorát is ellássák, ha jelentős mennyiségű föld marad parlagon a hajón. Ha nem elég óvatosan kezelik az átállást, akkor mindkét helyen akaratlanul is élelmiszerhiányt hozhatnak létre. És arra sincsenek meg az eszközeik, hogy elég gyorsan vissza tudják szállítani az embereket a hajóra. A visszatérés nem volt egyszerű; az Aurora gravitációs ereje és az atmoszférája azt jelentette, hogy az immár felépített és jól működő spirális kilövőcső csak korlátozott számú kompot tudott útnak indítani, mivel le kellett bontaniuk a vizet és desztillálni az üzemanyagot, továbbá ki kellett olvasztaniuk és nyomtatniuk az ablációs lemezeket a gyors kilövéshez az atmoszférán keresztül. A hajóra való visszatérés volt a letelepedés szűk keresztmetszete, efelől semmi kétségük nem maradt. Arra nem volt tervük.

•

Az volt az egyetlen megoldás, ha minden feladat elvégzését felgyorsítják Hvalseyban, a hajón pedig türelemmel várnak. Azok, akik ezen a két helyen a leginkább tisztában voltak a logisztikai problémákkal, megbeszélték ezeket a többiekkel, megnyugtatták, biztatták őket; és még jobban igyekeztek.

Badim és Freya is azok közé tartoztak, akik türelemre intették a hajón lévőket, bár Freya azt is kijelentette, hogy ég a vágytól, hogy végre leszállhasson. A szabadideje legnagyobb részében Euan kalandjait nézte az Aurorán, Badim karját szorongatta esténként a monitor előtt, és egy kicsit imbolygott, mintha szédülne. A normál hőmérsékletéhez képest egy kicsit melegebb is volt. Le akart menni. De napközben elvégezte mindazt, amire szükség volt, hogy Nova Scotia tovább üzemeljen, a gondokra koncentrált, ahogy Devi is tette volna, és megpróbálta a hajó segítségével felállított fontossági sorrendben ellátni a feladatokat. Azokon a Ganntt-programokon dolgozott, amelyeket Devi hagyott rá, és úgy rakosgatta egymásra a prioritásokat, ahogyan korábban a kártyákat a kártyavárhoz. A kockázatokat megszüntetni, a felmerülő nehézségeket megoldani, elég élelmiszert termelni ahhoz, hogy mindenki jóllakjon. Ezt soha nem volt egyszerű kiszámítani. De a Ganntt-programok színes blokkokban jelentek meg a képernyőn, és Freya azt vette észre, hogy sikerült elég jól kezelnie a helyzetet ahhoz, hogy működjenek a dolgok.

Miközben ezzel a rendszerrel dolgozott, észrevette, hogy bár minden egyes aurorai leszállásnál gázokat veszítenek, ezt ki lehet váltani azzal, ha sűrített gázokat szállítanak a holdról a hajóra, sőt, még vizet is. Milyen megkönnyebbülés, ha ennyi év csillagközi elszigeteltség után kéznél van a segítség! Nagyon jó érzés volt a Tau Ceti erőforrásaival gazdálkodni. Minden újabb méter Hvalseyban nőtt bambusz egy újabb deszkát jelentett a padlóban, amelyet maguk alá építettek.

Ez olyan könnyebbség volt, ami Devinek soha nem állt a rendelkezésére.

Egyik éjjel, miközben a hvalseyi fényképeket nézegették Badim monitorán, a jelenlegi állapotok nézőpontjairól beszélgettek, és Aram felállt, hogy elszavaljon egy újabb konyhai kuplét:

„Járdánkat a mélység felett

Menet közben építjük meg,

Adj gerendát, megcsináljuk,

Míg el nem jön, mit ne is lássunk.”

•

170/144., A1/104 reggelén Euan megjelent Freya monitorán, és megkérte, hogy szóljon Badimnak, hogy ő is csatlakozzon a beszélgetéshez. Freya odakiabált Badimnak, hogy jöjjön be a konyhába, és ő hét perccel később be is támolygott, olyan arccal, mint aki alva jár, majd lerogyott Freya mellé, és kíváncsian a monitorra meredve a lányának dőlt. – Mi az?

Pár másodperccel később látszott, hogy megjelenik Euan képernyőjén, mire a fiú bólintott, és azt mondta: – Emlékeztek arra a nőre, akit kihúztunk a futóhomokból, Clarisse-ra? Megbetegedett. Lázas.

Badim kihúzta magát. – Rakjátok be a bura alá.

– Megtettük.

– Az elkülönítőben van?

– Igen.

– Milyen hamar vittétek be oda?

– Amint megemlítette, hogy rosszul érzi magát.

Badim összeszorította az ajkát. Milyen gyakran látta már Freya ezt az arckifejezését. Ez nem egészen Devi arca volt; valamennyire hasonlított rá, de nyugodtabbnak, együttérzőbbnek tűnt. Olyan volt, mintha Badim azon gondolkozna, hogy ő mit tenne Euan helyében.

– Együttműködik? Monitorozzátok?

– Igen.

– Meg tudod mutatni az értékeit?

– Igen, itt vannak a monitoromon. Nézd meg.

Euan oldalra fordította a benti kameráját, így Freya és Badim megnézhették az elkülönítő orvosi monitorját, amelyen Clarisse egészségügyi értékei hullámoztak és ugráltak balról jobbra haladva, alattuk villogó piros számok sorával. Badim közelebb hajolt a képernyőhöz, és hol erre, hol arra tolta a száját olvasás közben.

Vett egy mély levegőt.

– Te hogy érzed magad? – kérdezte Euantól.

– Én? Én teljesen jól vagyok.

– Azt hiszem, neked és a többieknek, akik odakint jártatok vele, szintén karanténba kellene vonulnotok. És mindenki másnak is, aki ellátta ezt a nőt, amikor visszatért a szállásra.

– Mert meghorzsolta a lábszárát?

– Mert elszakította a védőruháját. Igen. – Badim szája feszes csomóba állt össze. – Sajnálom. De logikus lenne minden óvintézkedést megtenni. Pusztán a biztonság kedvéért.

Euan nem válaszolt. A kamerája a monitor felé fordítva maradt.

– Elég magas láza van – mondta Badim, mintegy csak Freyának. – A pulzusa gyors és felszínes, egy kicsit a-fibes, a T-sejtek száma magas a vérképében. A kisagya nagyon dolgozik. Úgy tűnik, mintha a szervezete teljes erővel felvette volna a harcot valami ellen.

– De mi ellen? – kérdezte Freya, mintegy Euan nevében.

– Nem tudom. Lehet, hogy volt valami kicsit mérgező dolog abban az iszapban. Valamilyen fém-vagy vegyianyag-koncentrátum. Ezt ki kellene elemeznünk.

– De az is lehet, hogy valami vírus kering Hvalseyban, amit ő is elkapott – válaszolta Freya. A hajón persze sok vírus és baktérium volt, és ennek következtében Hvalseyban is.

– Igen, az is lehet.

– És az is lehet, hogy sokkot kapott – mondta Euan a monitoron kívülről.

– Ez nagyon lassú sokkreakció lenne arra a horzsolásra – válaszolta Badim. – De igazad van, azt is le kellene ellenőriznünk. Mindent ellenőrizzetek le, de úgy, hogy elkülönítve tartjátok. Végezzétek távolról. És komolyan, a többieknek is, akik kapcsolatba kerültek vele, elkülönítőbe kellene menniük. Pusztán a biztonság kedvéért.

Euan ismét nem válaszolt.

Hát, ez nagyon rossz hír volt, efelől semmi kétség. Ez bárkit felzaklatott volna. De Euant, aki olyan nyilvánvalóan nagy örömét lelte a felszíni kirándulásokban, és olyan vehemensen érvelt amellett, hogy hadd nyissák ki a sisakjukat, és hadd szívják be az Aurora szabad levegőjét, különösen érzékeny pontján érintette. Ez tisztán kivehető volt a hallgatásából.

Amikor véget ért a beszélgetés, Badim felállt és megborzongott, majd hosszú ideig csak állt ott lehajtott fejjel.

– Jobb lesz, ha felhívom Aramot – jelentette ki végül. – És Jochit. Valószínűleg neki is elkülönítőben kellene lennie. Az a baj, hogy mindegyiküket el kellene különíteni a többiektől, és ezt nem tudjuk megtenni.

Mint kiderült, Jochi éppen odakint járt az expedíció egyik kocsijával, amikor híre kelt Clarissa lázának, és amikor ezt meghallotta, az autóban maradt, bezárva. Azt beismerte a többieknek Hvalseyban, hogy ott van, de nem volt hajlandó részletesebben megtárgyalni velük a helyzetét. Három hétre elegendő levegője, vize, élelme és energiaellátása volt. A Hvalseyban élők dühösen beszéltek vele, de ő nem válaszolt. A hajón lévők nem tudták, hogy mit mondjanak neki. Badim csak a fejét rázta, amikor Freya megkérdezte, hogy mi a véleménye.

– Lehet, hogy igaza van – mondta Badim. – Azt kívánom, bárcsak lenne ott egy külön autója mindenkinek. De nincs. És egy ember sem tud sokáig elkülönítve maradni sem ott, sem máshol.

•

A 170/15., A1/113. éjszakája volt, és Freya éppen nyugtalan álmát aludta, amikor megszólította a monitorja, először csak csendesen, úgyhogy Freya dünnyögni kezdett, és a szavai úgy hangzottak, mintha álmában az anyjával beszélgetne; de ahogy a monitor hangja ismételgetni kezdte, hogy „Freya… Freya… Freya”, olyan hangon, ahogy Devi soha nem tette volna, teljesen magához tért, és kábán nézett.

Euan volt az, Hvalseyból. – Euan? – kérdezte Freya. – Mi az?

– Clarisse meghalt – válaszolta a fiú.

Vagy nem volt rajta a kamerája, vagy a sötétben üldögélt; csak a hangja hallatszott, a képernyő sötét volt.

– Jaj, ne!

– De. Tegnap éjjel.

– Mi történt?

– Nem tudjuk. Úgy tűnik, mintha valamiféle anafilaxiás sokkot kapott volna. Mintha belefutott volna valamibe, amire allergiás.

– De mi van ott, amire allergiásnak lehet lenni?

– Nem tudom. Semmi. Ő asztmás volt, de azt kordában tartottuk. Négyszer kapott epinefrint, de leesett a vérnyomása, és mintha összezárult volna a torka, a szíve ventrális része pedig aritmiás lett. A műszerek egy üres szívet mutatnak…

Hosszú szünet.

– Még mindig az elkülönítőben volt?

– Igen. De akkor természetesen nem, amikor visszahoztuk.

– De mindnyájan védőruhában voltatok.

– Tudom. De idebent levettük. Mindannyian segítettünk neki.

Nem mondott többet, és Freya sem szólalt meg. Ha azt, ami Clarisse-szal történt, a balesete okozta, akkor bajban vannak odalent. Addig nem mehetnek ki a felszínre, amíg ki nem derítik, hogy miről van szó. És ha azt állapítják meg, hogy valamilyen helyi életforma fertőzte meg és ölte meg a lányt, akkor soha többé nem mehetnek majd ki komoly óvintézkedések nélkül.

És egymással sem érintkezhetnek szabadon, amíg meg nem bizonyosodnak róla, hogy ami megölte a lányt, az nem volt fertőző.

És a hajóra sem jöhetnek vissza, nehogy ott is elterjesszék a fertőzést.

Úgyhogy most egy sokkal kisebb biomba lesznek bezárva, mint a hajón bármelyik, méghozzá az is előfordulhat, hogy egy fertőzöttbe. Lehet, hogy egy mérgező épületbe, amelyben minden élőlénynek meg van pecsételve a sorsa.

Mindezek a lehetőségek kétségkívül ugyanúgy felmerültek Freyában, mint minden bizonnyal Euanban is valamivel korábban. Emiatt volt a hosszú hallgatás.

Freya végül azt mondta: – Tehetek érted bármit?

– Nem. Csak… legyél itt nekem.

– Itt vagyok. Sajnálom.

– Én is. Annyira… Szép volt idelent. Mi… Én nagyon jól éreztem magam.

– Tudom.

•

Freya felébresztette Badimot, és elmondta neki a dolgot, majd leheveredett a nappalijukban lévő kanapéra, miközben Badim a konyhaasztalnál ülve hívogatta az embereket.

Két hívás között Freya így szólt: – Hiányzik Devi. Ha ő élne, ez az egész nem történt volna meg. Ő ragaszkodott volna ahhoz, hogy teljesen átvizsgáljuk a felszínt, mielőtt bárki leszáll oda.

– Robotokkal nem olyan könnyű – jegyezte meg Badim szórakozottan.

– Tudom. Évek teltek volna el, és mindenki nagyon dühös lett volna rá. És ő is dühös lett volna rájuk. De ez nem történt volna meg.

Badim megvonta a vállát. Később Euan ismét felhívta őket.

– Megint kimegyek – jelentette be.

– Hogy mi?! – kiáltott fel Freya. – Euan, ne!

– De igen. Nézd. Valamikor mindannyiunknak el kell mennie. Szóval, lehet, hogy halálos méregtől szenvedünk, de az is lehet, hogy nem. Hamarosan úgyis kiderül. Addig is, amíg az embernek jó állapotban van a védőruhája, nincs túl nagy különbség aközött, hogy itt marad a létesítményben, vagy kimegy. Úgyhogy a fenébe a torpedókkal, én kimegyek. Nem értem, miért ne tehetném. Egyik esetben sem lesz baj. Úgy értem, vagy már most meg vagyok fertőzve, és akár úgy is tölthetem az utolsó napjaimat, hogy jól érzem magam, vagy nem, és nem is leszek, amíg el nem szakítom a védőruhámat. Az az ostoba nő bárcsak ne tért volna le az útról, egyértelműen futóhomok volt, amibe belesétált, én nem tudom, mit képzelt, hogy mit lát. Egy csillanást a vízben, azt mondta. De igazából? Nos, most már soha nem fogjuk megtudni. És nem is számít. Én a szilárd talajon maradok. Lehet, hogy távol tartom magam a torkolatvidéktől, és fent leszek a sziklákon, amúgy is onnan a legjobb a kilátás. Kimegyek, és megnézem a napfelkeltét. Itt senki nem fog engem megállítani. Senki nem tudna megállítani anélkül, hogy önmagát is veszélybe ne sodorná, nem igaz? És amúgy sem akar senki. Úgyhogy kimegyek, és megnézem a hajnalt. Majd egy kicsit később ismét hívlak.

•

A hajón elcsendesedett az élet, és olyan hangulata lett, mint egy halottvirrasztásnak, vagy mintha valakinek a halálos ágya mellett ülnének, vagy akár mint egy temetésnek. Az emberek arról beszélgettek egymással dünnyögve, hogy mi a helyzet odalent a bolygón, elméletben reménykedve, de a gyakorlatban ijedten és a legrosszabbra számítva. Az a nő persze a sokkba is belehalhatott, vagy egy asztmás rohamba, vagy egy opportunista baktériumtörzsbe, amelyik már ott szaporodott benne magának a hajónak a baktériumkészletéből, amely semmiképpen nem mondható teljességgel jóindulatúnak, mint az gyakran kiderült számukra. Ráadásul, mivel az Aurora élettelen volt, vagy élettelenek tűnt, ez utóbbi számított a legvalószínűbb magyarázatnak.

De valóban élettelen lett volna az Aurora? Egy olyan halott hold lett volna, amilyennek látszott? A légkörben megtalálható oxigén tényleg szervetlen folyamatok eredménye volt, mint azt a kémiai nyomok és az élet szemmel látható hiánya alapján feltételezték a holdon? Vagy mégis létezett rajta valamiféle élet, amelyet nem láttak, talán éppen ott a Félhold-völgy torkolatvidékének iszapjában?

De ha egy helyen van, akkor más helyen is lesz. Úgyhogy a hajó biológusai a fejüket rázták frusztráltságukban és tudatlanságukban. Euan ismét kiment a szabadba, és mivel ő vállalkozott erre, voltak emberek, akik azt akarták, hogy hozzon magával vissza egy kis iszapmintát arról a területről, ahol Clarisse elsüllyedt, hogy menjen olyan közel a futóhomokhoz, amennyire csak mer, ásson le, és tegyen egy kis sarat egy zárható tartályba, majd vigye vissza Hvalseyba, hogy ott bura alatt megvizsgálhassák. Persze vettek már sármintát Clarisse ruhájáról, és persze a holtteste is ott maradt náluk, úgyhogy nem feltétlenül volt szükség további mintákra, de néhány mikrobiológus ennek ellenére szerette volna, ha meg tudnak vizsgálni egy olyan helyi mintát is, amit nem szennyezett be mindaz, ami Clarisse beleesése óta vele történt.

Euan boldogan beleegyezett. Néhányan mások is hajlandóak voltak erre Hvalseyban, és ezek kis csoportokban kisétáltak, az ösvényen maradva, és rövid kitérőkre leereszkedtek a torkolatvidékre, ami nagyon különbözött a korábbi kirándulásaik stílusától. Némán gyalogoltak, mintha aknamezőn vágnának keresztül, vagy a pokolba ereszkednének le. Mintha a kifejezhetetlent rohamoznák meg. Közülük egyedül Euan dúdolgatott kis dalocskákat magában, beleértve azt a nótát, amelynek az volt a refrénje, hogy „Sidrák, Misák és Abednegó” – egy régi zsoltárt, vagyis álzsoltárt, derítette ki a hajó, bibliai utalásokkal Babilon foglyaira, akik Jehova védelmező közbenjárásával élték túl a tüzes kemencét.

Euan nem a nyilvános csatornákon énekelte ezeket a dalokat, csak Freyának a magánhullámhosszukon. A többi felfedező némelyike is hasonlóan viselkedett, csak olyan emberekkel beszélgettek, akiket jól ismertek. A hajón ezek után szájhagyomány útján terjedt el a különböző expedícióik története. A bolygón lévők mintha újfajta távolságot kezdtek volna érezni azokkal szemben, akik a hajón maradtak. Megváltozott a dolgok menete a korábbiakhoz képest.

Jochi a kocsiban maradt, elzárva az összes többi telepestől, és szárított meg fagyasztott élelmiszereken élt. Egyik éjjel felvette a védőruhát, odament az egyik másik expedíciós autóhoz, és az összes élelmiszert és hordozható levegőtartályt átvitte belőle a saját kocsijába.

Engedélyt kért arra, hogy visszatérhessen a hajóra; minden reggel ugyanezzel a kéréssel kezdődött a kommunikációja a hajóval. A hajó kormányzótanácsa eddig csak egyszer utasította el a kérését, utána pedig csak a hallgatásukkal mondtak nemet. Egyelőre senkit nem akartak visszaengedni. A telepesek karanténba kerültek.

Úgyhogy Jochi az autójában töltötte a napjait, a monitort bámulva. Onnan is tudott használni néhány orvosi műszert a klinikai laboratórium burái alatt, ahol Clarisse meghalt, és az ideje egy részét azzal töltötte, hogy az Euan és a többiek hazavitte iszapot nézegette a klinika elektronmikroszkópjával. Aram és a matematikusgárda a matematika terén képezték ki, de annak a csapatnak a tagjaként időnként biofizikusokkal is kellett dolgoznia, és egyébként is, most mindent kielemzett, amit csak tudott, úgyhogy Aram abbéli reményét fejezte ki, hogy talán talál valamit, ami segít. Aram rosszul volt az aggodalomtól, hogy Jochi odalent van; órákat töltött Badim és Freya konyhájában görnyedten gubbasztva, a monitorokat bámulva, mint mindenki más is.

Jochi sokáig semmit nem mondott arról, hogy mit talált. Amikor Freya rákérdezett, csak a vállát vonogatta, és elkapta a pillantását a monitorról.

Egyszer azt mondta: – Semmit.

Egy másik alkalommal azt válaszolta: – A matematika nem biológia. Legalábbis általában. Úgyhogy én nem értek ahhoz, amit vizsgálok.

– Küldjek neked anyagokat a Naprendszer adásának orvosi archívumaiból? – kérdezte Freya.

– Láttam a tartalomjegyzéket. Nem találtam semmit, ami segíthetne.

•

Egy héttel később már a Hvalseyn élők több mint fele is lázas volt. Jochi az autójában maradt. Nem kérte többé, hogy engedjék vissza a hajóra.

•

Euan ismét elkezdett a torkolatvidékre és a parti sziklákhoz kirándulgatni. Odakint aludt, és csak ritkán ment be enni. Hvalseyban a legtöbben egy kicsit másképp viselkedtek, és nem úgy tűnt, mintha túl sokat beszélgetnének egymással. Egyik nap néhányan táncmulatságot rendeztek, és mindenki valami pirosat vett fel rá.

Jochi egyik reggel felhívta Aramot, és azt mondta tompa hangon: – Azt hiszem, lehet, hogy megtaláltam a patogént. Úgy néz ki, mintha talán egy prion lenne. Mint mondjuk egy furcsán összehajtott protein, de csak az alakját tekintve. Sokkal kisebb, mint a mi proteinjeink. És gyorsabban szaporodik, mint a prionok. Bizonyos szempontból olyan, mint azok a virik, amelyek a vírusok vagy vék belsejében élnek, csak kisebb. Néhányan mintha egymásba ágyazódnának. A legkisebb 10 nanométeres, a legnagyobb 50 nanométeres. Küldöm felfelé az elektronmikroszkópos képeket. Nem könnyű megállapítani, hogy élnek-e. Lehet, hogy valamiféle közbülső lépést jelentenek az élet felé, hogy vannak bizonyos életfunkcióik, csak nem az összes. Mindenesetre úgy tűnik, hogy megfelelő közegben hajlamosak a szaporodásra. Ami, gondolom, azt jelenti, hogy életformák lehetnek. És mi megfelelő közegnek tűnünk.

– Miért pont mi? – kérdezte Aram. Badimot is csatlakoztatta a beszélgetéshez, amikor kiderült, hogy ilyen fontos dologról van szó. – Végtére is mi idegenek vagyunk ezen a helyen.

– Mi szerves molekulákból állunk. Lehet, hogy csak ennyiről van szó. Vagy arról, hogy melegek vagyunk. Egyszerűen csak jó szaporodási közeget teremtünk. És a vérkeringésünk körbeviszi őket bennünk.

– Szóval a torkolatvidék agyagjából származnak?

– Igen. Ott a legnagyobb a koncentrációjuk. De most, miután megtaláltam őket, szinte mindenhol láttam néhányat. A folyó vizében. A tenger vizében. A szélben.

– Biztosan nem csak vízre van szükségük.

– Igen. Persze. Lehet, hogy sókra is, lehet, hogy szerves anyagokra is. De mi sósak vagyunk, és szervesek. És a víz is idelent. És a szél egyenesen felkapja a sót a levegőbe.

•

Amikor Hvalseyban újabb három ember halt meg ugyanazon a módon, mint Clarisse, mintha anafilaxiás sokkot kaptak volna, majd Euan is belázasodott, akkor a fiú egyedül kisétált, megkerülte a torkolatvidék peremét, és az alacsony sziklák alatt kiment a partra, az öböl déli végébe.

Szeles idő járta, mint mindig, a naphónap délelőttjének a part felől fújó szelével. Úgyhogy amint Euan leért a partra, a sziklák alá, nagyrészt szélvédett helyen volt. A lavinaszelek nagy sebességgel süvítettek végig a folyóvölgy résén, majd becsapódtak az érkező hullámokba, pár pillanatra megtartva őket a levegőben, amikor is a hullámok feltornyosultak a sekély vízben, és a hátukról hosszú permetfelhőket spicceltek a levegőbe. Ezeket a permetíveket kövér kis szivárványok szőtték át, amelyeket hawaii nyelven ehukainak neveznek. Az E bolygó egy vaskos holdsarlóként világlott a szokott helyén az égbolton, fényesen ragyogott a sötétkék égen, úgyhogy a tenger feletti sós-párás levegő fénye mintha minden irányból jött volna egyszerre, és mindent átitatott volna. A földön húzódó dupla árnyékok halványan nyúltak el, és mintha minden szikla és hullám el lett volna telve magától.

– Ez szép lakóhely lett volna – jegyezte meg Euan.

Ekkor már csak Freyával volt hajlandó beszélni, a magáncsatornájukon. A lány az ágya melletti széken ült, a hasa fölé görnyedt, és a monitort bámulta. Euan hol ide, hol oda pillantott, és Freya képernyőjén mindig megjelent, amit éppen nézett.

– Egy gyönyörű világ, az egyszer biztos. Nagy kár, hogy itt vannak azok a bacik. De azt hiszem, ezt tudhattuk volna. Az a szöveg, hogy a légköri oxigén szervetlen eredetű… szerintem ezt át kell majd még gondolnotok. Persze lehet, hogy tényleg így van. De ha ezek az izék, amiket Jochi megtalált, oxigént lehelnek ki, akkor valószínűleg nem.

Hosszú csend. Majd Freya meghallotta, hogy Euan levegőt vesz, beszívja, kifújja.

– Valószínűleg olyanok, mint az archaeák. Vagy egyfajta prearchaeák. Ennek utána kell néznetek. További kémiai jegyek is lehetnek az oxigénben, amelyek fényt derítenek az eredetére. Az izotópok aránya annak függvényében is változhat, hogy hogyan szabadul fel a levegőbe. Nem lennék meglepve. Tudom, hogy úgy gondolták, hogy ezt már kipipálták, de lehet, hogy újra kell kalibrálniuk. Az élet változatosabb lehet, mint hitték. Ez gyakran előfordul.

– Nem mintha nagy esélyetek lenne ezt itt megvizsgálni – folytatta valamivel később. Ekkor már a parton sétált. A szél a mikrofonján kaparászott, emellett pedig homokszemcséket is görgetett a lejtős parton az Euan lábánál tajtékzó habokba.

– Azt hiszem, most kénytelenek lesztek az F holdjával megpróbálkozni. Az feltételezhetően már halott. Vagy akár az E-vel is megpróbálkozhattok. – Felnézett a kék égen hatalmasnak tűnő bolygóra. – Vagyis hát, nem. Az túl nagy. Túl nehéz.

Két perccel később: – Lehet, hogy egyszerűen csak ott maradhattok a hajón, és ha kifogytok valamiből, akkor kiegészíthetitek a készleteiteket innen vagy az E-ről. Terraformálhatjátok az F holdját, ha ez lehetséges. Vagy feltölthetitek a készleteiteket, és átmehettek egy teljesen másik rendszerbe. Mintha lenne egy G-típusú csillag alig pár fényévre innen.

Hosszú csend.

Majd:

– De, tudod, én lefogadnám, hogy mindegyik ugyanilyen. Úgy értem, vagy élnek, vagy halottak, nem? Ha van rajtuk víz, és az életre alkalmas zónában keringenek, akkor lesz rajtuk élet is. Elevenek lesznek, és mérgezőek. Nem tudom. Lehet, hogy olyan élet lesz rajtuk, amivel együtt tudunk élni, és a két rendszer egyszerűen ellesz egymás mellett. De az élet nem ilyen szokott lenni, nem igaz? Az eleven dolgok esznek. Van immunrendszerük. Úgyhogy ez gondot fog okozni, a legtöbb esetben mindenképpen. Invazív biológia. A halott világok pedig, azok szárazak lesznek, és túl hidegek vagy túl melegek. Úgyhogy alkalmatlanok lesznek, ha nincs rajtuk víz, ha pedig van rajtuk víz, akkor valószínűleg élet is lesz. Tudom, hogy néhány szondázás másra utal, ahogy itt is ez történt. De a szondák soha nem állnak meg annyi időre, hogy alaposabban is megvizsgáljanak valamit. Ha belegondolsz, akár a Földről is végezhetnék a vizsgálatokat. Az ilyen mikrobákat, amilyenek itt is élnek, nem fogjátok megtalálni, ha nem lassítotok egy kicsit, és nem végeztek nagyon alapos hajtóvadászatot. Éljetek a közelében egy darabig, és figyeljétek meg. Akkor viszont túl késő lesz, ha rossz eredményt kaptok. Akkor nincs esélyetek.

Hosszú csend következett, miközben dél felé sétált a parton.

Majd:

– Olyan kár. Ez tényleg egy nagyon szép világ.

Később:

– Az a legviccesebb, hogy bárki is úgy gondolhatta, hogy ez tényleg sikerülhet. Úgy értem, egyértelmű, hogy bármilyen új világ vagy eleven lesz, vagy halott. Ha eleven, akkor mérgező lesz, ha pedig halott, akkor nulláról kell kezdenetek. Gondolom, ez is működhet, de lehet, hogy éppen olyan hosszú időbe telik, mint amennyibe a Földnek telt. Még ha rendelkezésre is áll az összes szükséges baci, még akkor is, ha a gépeiteket is munkába állítjátok, több ezer év kellene hozzá. Akkor hát mi értelme? Miért csináljátok egyáltalán? Miért nem elégedtek meg azzal, amitek van? Kik voltak ezek, hogy ilyen elégedetlenek voltak? Ki a faszok voltak?

Ez annyira hasonlított arra, ahogyan Devi beszélt, hogy Freya a tenyerébe temette az arcát.

Később:

– Bár ez egy nagyon szép világ. Nagyon jó lett volna.

Kis szünet után:

– Lehet, hogy éppen ezért nem hallottunk egy hangot sem sehonnan. Nem csak arról van szó, hogy az univerzum túl nagy. Mármint az. Ez a legfőbb oka. De ugyanakkor az élet egy bolygóhoz kötött dolog. Egy bolygón kezdődik, és annak a bolygónak a része. Lehet, hogy olyasmi, amit a vizes bolygók hordanak a hátukon. De ahhoz a helyhez alkalmazkodik, ahol él. Úgyhogy csak ott tud élni, mert ott bontakozik ki. Az az otthona. Szóval, tudod, Fermi paradoxonára megvan a válasz, mégpedig így szól: mire az élet elég okos lesz ahhoz, hogy elhagyja a bolygóját, túl okos lesz ahhoz, hogy el akarjon menni. Mert tudja, hogy nem fog sikerülni. Úgyhogy otthon marad. Otthon szeret lenni. És miért is ne így lenne? Még csak azzal sem fárad, hogy megpróbáljon kapcsolatba lépni bárki mással. Miért is tenné? Soha nem kapna választ. Úgyhogy ez az én megoldásom a paradoxonra. Nevezd csak Euan Válaszának.

Később:

– Szóval, persze időről időre előfordul, hogy egy különösen ostoba életforma megpróbál kitörni és elköltözni a hazai csillagáról. Biztos vagyok benne, hogy ez elő szokott fordulni. Úgy értem, mi is itt vagyunk. Mi is megtettük. De ez nem működik, és az életben maradt élet megtanulja a leckét, és felhagy azzal, hogy ilyen ostobaságokkal próbálkozzon.

Kevéssel utána:

– Lehet, hogy vannak, akiknek még hazajutniuk is sikerül. Hé… Ha a helyedben lennék, Freya, tudod, mit? Én megpróbálnék hazajutni.

Majd azután:

– Talán.

•

Valamivel később Euan továbbra is dél felé tartva elhaladt egy szakadék mellett, amely a tengerparti sziklát hasította ketté. A szikla egy kicsit lankásabb volt ennek a hasadéknak mindkét peremén, és a hasadék meredek szögben szaladt fel a fennsíkra, továbbá egy csobogó patak rohant le rajta, amely a tengerpart homokjában mindkét oldalon egy tóba gyűlt össze a sziklák alatt. Ahol ez a tavacska a legközelebb nyújtózott a tengerhez, egy keskeny, széles vízfolyás vágott át a nedves homokon, és ömlött a zúgó habokba.

A szél ott sivított a hasadékban. A hasadék valamivel feljebb keskenyebbé vált, és kétoldalt meredekebbé váltak a falai, járhatatlannak tűntek. Euan ahelyett, hogy felmászott volna oda, és felderítette volna, egyenesen átsétált a homokban futó patakon, félelem nélkül gázolt benne annak ellenére, hogy a közepén térdmagasságig ért. Ekkor már elég magasra szökött a láza. A védőruhája közvetítette a számokat a kijelzője aljába, ott égtek vörösen.

Freya a karját keresztben a hasára szorítva előrehajolt, azt a pózt vette fel, amelyet annak idején Devi betegsége alatt. Felkelt, kisétált a konyhába, és magához vett néhány kekszet. A kekszet rágcsálta, ivott egy pohár vizet. Megvizsgálta a vizet a poharában, nyelt belőle még egy kicsit, majd visszatért a székéhez, és a monitorhoz ült.

Euan folytatta az útját dél felé, és egy tágasabb partszakaszhoz ért, ahol néhány szélhordta dűne rejtőzött a szikla alatt. Felmászott a legmagasabb dűne tetejére. A Tau Ceti túl ragyogóan világított ahhoz, hogy ránézzen, végigömlött a fénye a szikla tetején, majd bele az óceánba. Euan leült.

– Szép – mondta.

A szél még mindig a háta mögül fújt. Amikor lenézett a hullámokra, egyértelműen látszott, hogy a szél visszatartja őket egy darabig, amikor megpróbálnak megtörni; a part felé gördültek, majd felágaskodtak, és ott maradtak függőlegesen, miközben a mélyben folytatták az útjukat. Megkíséreltek ugyan a taréjok behajlani, de folyamatosan visszatartotta őket a szél; majd a legmeredekebb rész végül egyszer csak rettentő fröcskölés közepette lezuhant, és a fehér hab egy része a magasba lendült, és a szél visszadobta a hullám felett. Gyors, kövér ehukaiok szelték át ezeket a vízpermeteket.

– Melegem van – mondta Euan. Kisétált a dűne peremére, és leszánkázott a tengerre néző homokfalon.

Freya mindkét alkarjával a hasát szorongatta, a száját az egyik öklére nyomta.

Euan hosszú ideig bámulta a hullámokat. A tavacska és az óceán közötti sötétszürke homokot fekete homokcsíkok díszítették, messze a hullámokba csordogáló sekély kis erecske mindkét oldalától.

Freya némán bámulta Euant. A fiú láza tényleg nagyon magas volt.

Euan lefeküdt a homokba. A sisakkamerája most leginkább az alatta lévő homokot mutatta, ami gyűrött volt, és szemcsés, és habfoltok pettyezték. A megtört hullámok felgördültek a homokra, megálltak egy időre, majd kavicszörgéssel visszavonultak, habcsíkokat hagyva maguk után. A víz sziszegett és morgott, és időnként a beljebb toluló hullámok tompa csattanása hallatszott. A Tau Ceti ekkor elvált a tengeri sziklától, és a tengerpart és látóhatár közötti összefüggő vízfelület a kékek és a zöldek keveredő masszájává változott. A megtört hullámok átható fehéren bukdácsoltak. Mielőtt megtörtek volna, áttetszőre váltottak. Úgy hallatszott, mintha Euan aludna. Maga Freya is elszundított a karjára borulva, homlokát az asztalra támasztva.

Jóval később egyszer csak felemelte a fejét valamitől. Nézte, ahogy Euan feláll.

– Melegem van – mondta rekedtesen. – Nagyon melegem. Azt hiszem, most elkapott. Kotorászni kezdett a kis hátizsákjában.

– Hát, amúgy is elfogyott az ennivalóm. A vizem is. Megkocogtatta a csuklómonitorját. Valami felzümmögött.

– Tessék – mondta Euan. – Most már ihatok a patakból. És ebből a tavacskából is, ebben biztos vagyok. Nagyrészt édesvízű lehet.

– Euan – nyögte ki Freya rekedten. – Euan, kérlek.

– Freya – válaszolta Euan. – Kérlelj valaki mást. Figyelj, szeretném, ha most kikapcsolnád a monitorodat.

– Euan…

– Kapcsold ki a monitorodat. Várj, azt hiszem, ezt én is meg tudom oldani innen. – Ismét megkocogtatta a csuklómonitorját. Freya képernyője elsötétült.

– Euan.

– Semmi baj – nyugtatta a fiú a sötét monitorból. – Nekem végem. De egy ideje már mindnyájunknak vége. Én legalább egy gyönyörű helyen vagyok. Nekem tetszik ez a tengerpart. Most elmegyek úszni.

– Euan.

– Semmi baj. Kapcsold ki a hangot is. Vagy legalábbis halkítsd le. Ezek a hullámok nagyon hangosak. Hű, de hideg ez a víz. Ez jó, nem? Minél hidegebb, annál jobb.

A hangja összefolyt a hullámok robajával. Olyanokat mondogatott, hogy „Á, áá”, mintha egy túl meleg kád vízbe ereszkedne bele. Vagy egy túl hidegbe.

Freya a szájára szorította a kezét.

A víz zúgása egyre hangosabbá vált.

– Áááá. Oké, jön egy nagy hullám! Meg fogom lovagolni! Alatta maradok, ha tudok! Freya! Szeretlek!

Ezután csak a hullámzás hallatszott.

•

Hvalseyban többen is eltűntek a környező vidéken. Egyesek csendben sétáltak el, még a védőruhájuk GPS-ét is kikapcsolták; mások tartották a kommunikációs kapcsolatot a hajón élő barátaikkal. Néhányan mindenkinek közvetítették a halálukat, akit érdekelt annyira, hogy végignézze és végighallgassa. Jochi az autójában maradt, és senkivel nem volt hajlandó beszélni, még Arammal sem, aki maga is elcsendesedett.

Majd Jochit kivéve az összes hvalseyi túlélő fittyet hányt a hajó utasítására, hogy maradjanak az Aurorán, és felkészítette az egyik kompot, hogy vigye őket vissza az űrbe. Ez a hajó kompkezelői nélkül nehéz feladat volt, de a náluk lévő számítógépekben utánanéztek annak, amit tudniuk kellett, feltöltötték a kis járművet folyékony oxigénnel, majd bezsúfolódtak a kompba, és a spirális csúzli és a rakétameghajtás segítségével kísérletet tettek egy randevúra a felettük keringő hajóval.

Mivel megtiltották nekik, hogy visszatérjenek a hajóba, és megmondták nekik, hogy nincs az a hosszú karantén, amely után biztonságosnak ítélnék a visszatérésüket, felmerült az a kínos kérdés, hogy mit fognak tenni, amikor a kompjuk megérkezik, és ki akar kötni a hajóban. Egyesek azt tartották, hogy ha a hajóban élők életben maradnak egy bizonyos ideig, mondjuk egy évig (néhányan tízet saccoltak), akkor egyértelmű lesz, hogy ők nem hordozzák a patogént, és engedélyezhetik nekik a visszatérést. Mások nem értettek ezzel egyet. Amikor a végrehajtó tanács által sietve összehívott és a döntéssel megbízott bizottság kijelentette, hogy szerintük nincs olyan hosszú karanténidőszak, amely bebizonyítaná, hogy a telepesek nem jelentenek veszélyt, attól sokan megkönnyebbültek; mások viszont hangosan tiltakoztak. De így is megmaradt a kérdés, hogy mihez kezdjenek az érkező csapattal, akik egyre közelebb jutottak a hajóhoz.

•

A vészhelyzeti tanács felvette a grönlandiakkal a rádiós kapcsolatot, és azt mondták nekik, hogy ne érintkezzenek fizikailag a hajóval, de maradjanak a közelében, mint egy kis műhold. A grönlandiak ebbe bele is egyeztek, legalábbis eleinte; de amikor fogytán volt az élelmük, a vizük és a levegőjük, és az utánpótlás nem érkezett meg akkorra, amikorra a hajó ígérte, mivel az erre a feladatra használt kompnak akadt egy kis technikai gondja, mint azt elmagyarázták nekik, a grönlandiak ennek ellenére beindították a kompjukat, és megközelítették a leszállópálya legnagyobb zsilipkapuját a gerinc tat felőli végén. Azt tervezték, hogy onnan elfoglalják az A belső gyűrűjének a helyiségeit az Egyes Küllőből, és a szobákat végleg lezárják a gerinctől és a biomoktól. Ők ott maradnak majd azokban a helyiségekben, és annyira önellátóak lesznek, amennyire csak lehetséges, egy olyan hosszú karantén idejéig, amekkorát a hajón élő emberek szükségesnek tartanak. Utána ismét elgondolkozhatnak a reintegráció kérdésén, és ha a hajón élő embereket már nem zavarja ez a gondolat, a telepesek talán képesek lesznek ismét részt venni a teljes hajó életében.

A bizottság egy rövid ülés után határozottan megtagadta az engedélyt ennek a tervnek a végrehajtására, mivel túl nagy veszélyt jelentett volna abból a szempontból, hogy ezzel minden életet megfertőzhetnek a hajón. Egy kis csapat ember, legnagyobbrészt patagóniai és labradori lakosok, vagyis az Egyes Küllő végén lévő két biom népe összegyűlt a kompleszálló belső zsilipkapuja mellett, és arra buzdították egymást, hogy akadályozzák meg az általuk fertőzött csapatnak nevezett emberek minden behatolási kísérletét. Mások riasztónak találták, amikor meglátták a kijelzőiken, hogy ez a csoport gyülekezik, és közülük néhányan felszálltak a villanyvonatra, és elindultak a gerinc felé, hogy valami nem igazán körvonalazódott módon közbeavatkozzanak. Labrador és a Préri vasúti megállói elkezdtek megtelni emberekkel, akik közül sokan dühösen vitatkoztak más csapatokkal, akikkel összefutottak. Verekedések törtek ki, és néhány fiatalember kiemelte a vasúti síneket a helyükről a Prérin, amivel sikeresen leállították a forgalmat a B gyűrű körül.

A közvetlenül a beszállózsilip előtt lebegő telepesek ekkor bejelentették, hogy a túlzsúfoltság miatt a kis járművükben valami olyan meghibásodás keletkezett, ami miatt gyorsan kezd kifogyni a légzésre alkalmas levegőjük, ezért most a korábban bejelentett módon behatolnak a hajóba. Figyelmeztették a hajóban lévőket, hogy bemennek, mire azok, akik a leszállópálya zsilipkapuján belül voltak, arra utasították őket, hogy ne tegyék. Immár mindkét oldalon haragosan kiabáltak az emberek. Majd a dokkoló belsejében lévő kezelőfelület lámpái azt jelezték, hogy a telepesek tényleg elindultak befelé, és ezen a ponton a fiatalemberek közül néhányan lerohanták a zsilipkaput irányító biztonsági tanácstagokat az irányítóteremben, odébb lökték őket, és átvették az irányítást. Ekkorra olyan hangossá vált a kiabálás, hogy már senki sem értette a többiek szavát. A komp behatolt a kompkikötőbe, amely önműködően rögzítette a helyén. A kikötő külső kapuja bezárult, a kikötőbe levegő áramlott, és a kikötő csőalagútja elkezdett kinyúlni, hogy összekösse a komp kijáratát a belső zsilipkapuval, mindezt automatikusan. A kompban lévő telepesek kinyitották a kijáratot, és a csőalagúton keresztül elkezdték elhagyni a kompot, de ugyanebben a pillanatban azok az emberek, akik immár átvették a kikötő kezelőfelületének irányítását, bezárták a belső zsilipkaput, és kinyitották a külső zsilipkaput, amivel három másodperc leforgása alatt végzetesen sikerült minden levegőt kiszippantaniuk a kikötőből, a csőalagútból és a nyitott kompból. Ekkor mind a hetvenhét ember, aki éppen a kompban és a csőalagútban tartózkodott, belehalt a nyomáskülönbségbe.

•

A rossz idők kétségkívül ismét elérkeztek.

negyedik fejezet

VISSZATÉRÉS AZ ÁTLAGHOZ

A katasztrófa híre perceken belül elterjedt mindkét gyűrűben, és az első felzúdulás után halálos csend ereszkedett a legtöbb biomra. Az emberek nem tudták, hogy mitévőek legyenek. Voltak, akik felszálltak a vonatra Patagóniában, és elindultak az Egyes Küllő felé, miközben fennhangon értekeztek arról, hogy tömeggyilkossággal kellene vádolni mindazokat, akik kiürítették a kikötőt. Mások azzal a szándékkal szálltak fel a vonatokra, néha ugyanazokra a vonatokra, hogy megvédjék azokat az embereket, akik szerintük minden tőlük telhetőt megtettek, hogy az adott körülmények között a lehető leghatékonyabban védjék meg a fedélzeten tartózkodókat egy halálos fertőzéstől. Nem túl meglepő, hogy több verekedés is kitört, és néhány vonat vészfékezéssel leállt. Ezeknek az utasai verekedve özönlöttek ki a kocsikból, és másokat is hívtak erősítésül.

– Ne! – kiabálta Freya folyamatosan könnyek között, a monitorját nézve, miközben sietve felöltözött, hogy elhagyja a lakást. – Ne! Ne! Ne! – Mindenfélét a falhoz vágott, miközben a cipőjét keresve fel-alá csörtetett a szobájában.

– Mit szándékozol tenni? – kérdezte Badim az ajtóból.

– Nem tudom! Meg fogom ölni őket!

– Freya, ne. Először szükséged van egy tervre. Mindenki fel van dúlva, de értsd meg, azok, akik meghaltak, halottak, és nem tudjuk őket visszahozni. Ami történt, megtörtént. És most azon kellene gondolkoznunk, hogy mi legyen ezután.

Freya még mindig a csuklómonitorját bámulta. – Ne! – kiáltott fel ismét.

– Kérlek, Freya. Gondolkozzunk el azon, hogy most mit tehetünk. Nem ronthatsz ki oda pusztán azért, hogy te is csatlakozz a verekedéshez. Azt nélküled is el tudják intézni. Nekünk azt kell kigondolnunk, hogy mit tehetnénk, amivel segíthetünk.

– De mit tehetnénk?

Freya megtalálta a másik cipőjét, felrántotta a lábára, aztán csak ült egy helyben.

– Ezt nem tudom biztosan – ismerte be Badim. – Nagy katyvasz az egész, e felől semmi kétség. De figyelj! Mi van Jochival?

– Mi van vele? Ő még mindig odalent van!

– Tudom. De nem maradhat odalent örökre. És felmerült bennem, hogy amíg mindenkinek a figyelmét ez a katasztrófa köti le idefent, nem használhatnánk-e ezt ki arra, hogy felhozzuk ide.

– De őt is meg fogják ölni!

– Igen, ha megpróbál bejönni a hajóba. De ha csak feljön ide és a kompban marad, akkor elérhető távolságban lesz. Elláthatjuk élelemmel, vízzel és levegővel, és beszélgethetünk vele. Nagy esélye van, hogy őt nem fertőzte még meg a patogén. Egy kis idő múlva ez is nyilvánvaló lesz, és akkor továbbléphetünk.

Freya bólogatni kezdett. – Oké. Beszéljünk Arammal. Ő tudni akar majd erről, és segíteni is szeretne.

– Ez így van.

Badim ezzel nyomogatni kezdte a csuklómonitorát.

•

Aram boldogan segített kidolgozni a Jochi megmentésére szolgáló tervet, és egyetértett Badimmal abban, hogy amíg a zavaros harcok véget nem érnek a gerincben, addig nagyon keveset tudnak tenni azért, hogy segítsenek a hajón lévőkön. A tömegek már össze is álltak egymással üvöltöző csapatokká, és a fiatalabb férfiak között időnként ütésváltásig fajult a helyzet. Az ökölcsapások nem voltak túl hatékonyak, inkább csak veszélyesek a hajó mikrogravitációjában, de ez nem akadályozta meg őket a harcban. Aram és Badim sok barátjukkal kapcsolatban álltak a különböző tanácsokban, és a legtöbben úgy vélték, hogy le kellene zárni a gerincet az emberek elől, mivel az a rész tele van a hajó létfontosságú gépeivel. De így, hogy dühös emberek rohangáltak fel-le a gerinc gyalogútjain, akik kiabáltak és időnként összeverekedtek egymással, egyáltalán nem tűnt kézenfekvőnek, hogyan lehetne normalizálni a helyzetet. A biztonsági tanács tagjai elkezdték elfoglalni a küllőket, hogy mindenki mást megpróbáljanak megakadályozni abban, hogy feljusson a gerinchez, de ez nem jelentett végleges megoldást. A helyzet vészessé vált.

Ezekben a vészterhes órákban Aram, Badim és Freya felhívták Jochit, és a fiú több ismételt megkeresés után válaszolt is.

Úgy tűnt, értesült már a kikötői katasztrófáról. Nem is hasonlított önmagára, a hangja komor és mély volt. – Mi van?

Aram elmagyarázta neki a tervüket vele.

– Engem is meg fognak ölni – válaszolta Jochi.

Freya megnyugtatta afelől, hogy ez nem fog megtörténni. A fedélzeten lévők közül sokan fel voltak háborodva azon, ami történt, és ők eltökélten meg akarják majd védelmezni. Ha Jochi a kompban marad, azt senki nem akarja majd elpusztítani a hajóról. Freya hangja remegett, miközben ezt elmondta.

Aram hozzátette: – A kompod egyszerre lesz a karanténod és a menedéked. Mágnesesen is a helyén tudjuk majd tartani, és akkor fizikailag nem lesz kapcsolatban a hajóval. De küldhetünk neked készleteket, hogy életben tartsunk, amíg itt meg nem változik a helyzet.

– A helyzet soha nem fog megváltozni – válaszolta Jochi.

– Akkor is – jelentette ki Aram. – Életben tartunk, és meglátjuk, mi történik.

– Kérlek, Jochi – tette hozzá Freya. – Csak szállj be a kompba, és mi segítünk fellőni. Nagyon sokan vannak idefent, akik alig várják, hogy valami jó is történjen. Tedd meg ezt értünk.

Az Aurora felszínéről hosszú ideig nem érkezett válasz.

– Rendben.

Jochi végighajtott a fennsíkon az autóval, amelyben menedéket lelt, egészen a település kilövőállomásáig. Aram, aki a képernyőn megjelenő üres állomásokat és épületeket figyelte Badim és Freya konyhájából, közben megjegyezte: – Ezek már most úgy néznek ki, mintha egymillió éve lakatlanok lennének.

De a kilövőállomások még működtek, és a hajóról segítettek Jochinak megtalálni és üzemanyaggal feltölteni a legkisebb kompot, amelyik még az Aurorán volt.

Jochi teljes védőruházatban kiszállt az autóból, odasétált a komphoz, és lassan és bizonytalanul felmászott rá a létrán, majd bement a vezetőfülkéjébe. A hajón lévők távirányítással beindították a tolószerkezeteket, és beügyeskedték a kompot a létesítmény spirális kilövőállomásának az alagútjába. Ez egy lassú és bonyolult waldomunka volt. De amint a komp bekerült a csőbe, nagyrészt önműködő folyamatok következtek; a kilövőalagút magasba szökő spirálja forogni kezdett a talpán, amely szintén forgott, és a csőben lévő mágnesek felhúzták a kompot az alagút majdnem-vákuumjában, amiben a cső és az alap egymásra rakódó centrifugális ereje is segítette őket. Mire a komp elhagyta az alagutat, már csaknem elérte a szökési sebességet, miközben az ablációs lemeze gyorsan felforrósodott, és 5 centiméternyi vagy talán még több is leégett róla, amikor a komp rakétái beindultak, és a jármű felszáguldott a légkörben, hogy randevúzzon a hajóval. Jochinak több mint egy percig négy g-t kellett elviselnie fektében, de a komp sikeresen felszállt.

Négy órával később már mágnesesen a hajóhoz volt pányvázva a belső A gyűrű és a gerinc között. Mire a mágneses rögzítése befejeződött, már végigsepert a hajón Jochi érkezésének a híre. Sokan örültek ennek hallatán, mások fel voltak háborodva. Ez a hír csak még jobban felbolygatta a kedélyeket a gerincen, ahol a forrongás nem csitult, hanem változatlanul folytatódott.

Az aurorai telepesek utolsó életben maradt képviselője semmit nem kívánt mondani.

•

Szóval most ott voltak a hajón: az Aurora körül keringtek, amely az E bolygó körül keringett, amely a Tau Ceti körül keringett, 11,88 fényévre a Naptól és a Földtől. Ekkor éppen ezerkilencszázkilencvenhét ember volt a fedélzeten, az életkoruk az egyévestől a nyolcvankét évesig terjedt. Százhuszonhárom ember hunyt el összesen az Aurorán és a kompban. Hetvenheten haltak meg, amikor légtelenítették a kompkikötőt.

Mivel az eredeti terv az volt, hogy a hajó népességének és állatállományának legnagyobb részét leköltöztetik az Aurorára, mostanra némileg lecsökkentek a készleteik bizonyos gázokból, ritkaföldfémekből és fémekből, és bizonyos mértékben az élelmiszerből is. Ugyanakkor a hajó megtelt bizonyos egyéb anyagokkal, főleg sókkal és rozsdás fémfelületekkel. A hajó ökológiai ciklusainak egyenlőtlen igényei és termékei, azok a kiegyensúlyozatlanságok, amelyeket Devi metabolikus réseknek nevezett, most működési zavarokat idéztek elő. Ugyanakkor a fedélzeten lévő fajok közül sokan továbbra is egyenlőtlen tempóban evolválódtak; a leggyorsabb változások virális és bakteriális szinten következtek be, de lassabb mértékben minden törzs és rend alkalmazkodott. A hajó utasai elkerülhetetlenül is egyre jobban különbözni kezdtek egymástól. Persze ebben a kis ökoszisztémában minden életforma a többivel együtt koevolválódott, és így nagyon távolra azért nem sodródhattak egymástól. Szupraorganizmusként ezért mindenképpen egy egység maradnak, de egy olyasféle, amelyik markánsan barátságtalanabbá válhat bizonyos elemei számára, beleértve az emberi összetevőjét is.

Más szóval, az egyetlen otthonuk kezdett tönkremenni. Ezzel nem voltak teljes mértékben tisztában, valószínűleg azért, mert ők maguk is kezdtek megbetegedni, ami ugyancsak a pusztulófélben lévő otthonuk tünetei közé tartozott. Annak a bomlási folyamatnak a részét képezte, amelyet Aram egyik este kodevolúciónak nevezett.

•

Ez társadalmi szinten is éppen annyira megnyilvánult, mint ökológiailag. A gerincben folytatódott a harc, ahol az ingadozó tömegek továbbra is haragosan elítélték vagy védelmére keltek annak, ami a kikötőben történt. A vita kellős közepén egy csoport bemasírozott a kikötő irányítótermébe, ahonnan távolról utasították a kikötő nyitott kamrájának a robotjait, hogy a még mindig szabadon lebegő holttesteket vigyék vissza a balsorsú kompba. Miután teljesítették ezt a gyászos küldetést, a kompnyílásokat lezárták, és a járművet kiengedték az űrbe.

– Csak a biztonság kedvéért tettük – jelentette be a csoport szóvivője. – Ezt a kikötő mostantól örökre le lesz zárva. Be fogjuk falazni. A külső kapuját nyitva hagyjuk, és a vákuum feltételezhetően sterilizálni fogja, de nem vagyunk hajlandóak semmiféle kockázatot vállalni. A belső kapuját befalazzuk. Nem lesz több átjárás. A többi kikötőt fogjuk majd használni. Semmi értelme nem lenne egy ekkora katasztrófának, ha nem gondoskodnánk arról, hogy biztonságban tudhassuk magunkat.

Voltak, akik szívtelen tettnek titulálták, kegyeletsértésnek tartották hetvenhét polgártársuk holttestének kilövését egy pilóta nélküli járműben, akiknek az életben maradt családtagjai és barátai még a hajón voltak. A halottak a társadalom értékes tagjainak számítottak egészen addig, amíg ez be nem következett; most viszont még a ciklusokba sem forgatják vissza a testüket, hogy az eljövendő nemzedékeket táplálják. A gerincért még mindig zajlott a küzdelem, ahol hangosan szétkürtölték ezeket a vádakat, mások meg éppen olyan hangosan tiltakoztak ellenük.

Freya felment a gerincbe megnézni, hogy tehet-e bármit is a helyzet normalizálásáért. Fel-alá lebegett a járatokban, előrehúzta magát a kapaszkodókban, és meg-megállt, hogy beszéljen egy-egy váratlanul felbukkanó ismerőssel. Amikor meglátták az emberek, odarepültek hozzá a levegőn keresztül, hogy elmondják neki, mit gondolnak, és megtudakolják a véleményét. Freya hamarosan egy csoport közepén találta magát, amely vele együtt vonult végig a gerincen.

Senki nem támadt neki, bár gyakran úgy tűnt, hogy hajszál híján. Amikor az emberek összetorlódva megtorpantak előtte, megkérdezte őket, hogy mi a véleményük, éppen úgy, mint a vándorévei alatt. Ha visszakérdeztek, hogy Freya mit gondol, azt válaszolta: – Túl kell tennünk magunkat ezen! Valahogy ismét meg kell találnunk a közös nevezőt, meg kell találnunk az előre vezető utat… Nincs más választásunk! Össze vagyunk zárva egymással! Hogyan is feledkezhetnénk meg erről? Össze kell tartanunk!

Majd mindenkit arra biztatott, hogy menjenek ki a gerincből, és térjenek vissza a biomokba. Odafent lenni veszélyes, hívta fel rá a figyelmüket. Emberek sérülnek meg, és a hajónak is baja eshet. – Nem lenne szabad idefent lennünk! A kompot elnyelte az űr, azok az emberek eltávoztak, semmi mást nem tudunk idefent elérni. Semmit! Úgyhogy menjetek a dolgotokra!

Órák teltek el azzal, hogy ilyeneket mondogatott az embereknek. Voltak, akik bólogattak, és leereszkedtek a küllőkön a gyűrűkbe. Odalent folytatódott a küllőkért folyó harc. Nem volt elég ember, aki hajlandó lett volna mind a tizenkét küllőt őrizni, és néhányat még mindig arra használtak, hogy feljussanak bennük a gerincbe. Harcok törtek ki a küllőkben, és ha ott valakit lelöktek a belül szaladó csigalépcsőn, az akár halálra is zúzhatta magát. Az Ötös Küllőben három fiatalember meghalt, akik egymásba gabalyodtak és együtt lezuhantak. A padlón sötétlő vértócsa sokkoló látványa miatt igyekeztek ezt a küllőt minden forgalom elől lezárni.

Mindeközben odafent a gerincben folytatták a kikötő lezárását, hogy végleg elszigeteljék magukat a végzetes következményektől. Az irányítást átvevő csapat egy vastag záróréteget rögzített a belső zsilipkapura, majd ezt egy réteg gyémántpermettel borította. Nagyon alaposak voltak, mintegy szertartásos módon végezték el a munkát – mintha ki akarták volna radírozni a tetthelyet, vagy amputálni igyekeztek volna egy fertőzött testrészt.

Odalent Apportban Badim és Aram aggodalmasan bámulták a monitorokat, több különböző kameraállás között váltogattak, hogy mindent lássanak.

– Ezek megőrültek a kikötőnél – mondta Aram egy ponton, miközben elindultak egy megbeszélésre. – Teljes a fejetlenség. Nem tudom, mit tehetnénk.

Összehívták a tanácsokat a Jangcéba, hogy megtárgyalják a helyzetet. Egyesek úgy érezték, hogy muszáj megbeszélniük, hogy mi legyen a következő lépés most, miután kiderült, hogy az Aurora közege mérgező számukra. Ezek az emberek azt jósolták, hogy a rendzavarások egészen addig nem fognak alábbhagyni, amíg elő nem állnak egy tervvel. Aram és Badim nem voltak ebben annyira biztosak, de ők is elmentek, és meghallgatták a többieket.

Amikor megkezdődött a tanácskozás a Jangcéban, a kikötőt befalazó emberek visszalebegtek az A küllőihez, és Freya ösztökélésére ők is, és mindenki más is leereszkedett a gerincből a biomokba. A legtöbben a Hármas Küllőben mentek le, és egyenesen a gyűlésre indultak, úgyhogy úgy tűnt, hogy a tanácsok összehívása tényleg segített kiüríteni a gerincet. Még ha semmi másban nem is segít, jegyezte meg Badim, erre legalább jó volt.

•

A Jangcéban nagy tömeg gyűlt össze a főtéren. Elsőként Speller szólalt fel, aki a mérnöki gárda egyik vezető egyéniségévé vált Devi halála után. És azzal kezdte a beszédét, hogy a hajó biomjai alapvetően egészségesek. – A hajó bioszférája egy öngyógyító entitás – jelentette ki. – Évszázadokig is képes fennmaradni, ha hagyjuk, hogy elvégezze az öngyógyítást. A mi közbeavatkozásunk valójában akadályozza a működésben lévő homeosztatikus folyamatait. Nincs más dolgunk, mint kiegészíteni a hiányosabb gázkészleteinket, és akkor készen állunk majd arra, hogy folytassuk az utunkat egy számunkra megfelelőbb bolygórendszerbe.

A terem végében Aram odahajolt Badimhoz, és megkérdezte: – Szerinted ezt komolyan gondolja?

– Igen – válaszolta Badim.

Egyértelműen úgy tűnt, hogy tényleg. – A hajó egészen idáig elhozott minket – folytatta Speller. – Ez egy olyan létfenntartó rendszer, amely már bizonyította a megbízhatóságát. Újabb évszázadokig is ki fog tartani, ha vigyázunk rá, ami legnagyobbrészt azt jelenti, hogy nem állunk az önfenntartás útjába. Nincs más dolgunk, mint feltölteni a kifogyóban lévő készleteinket. És a szóban forgó elemekből bőven akad a Tau Ceti-rendszerben. Úgyhogy elkeseredésre semmi okunk. Még mindig találhatunk új otthont magunknak.

A közeli I. típusú RR csillag nagyon ígéretesnek tűnik, magyarázta nekik Speller. Alig hét fényévre van a Tau Cetitől, és egy M osztályú csillag a bolygók összes fajtájának teljes választékával, beleértve három olyat is, amelyek az életre alkalmas zónában helyezkednek el, amely, mint az az M osztályú csillagoknál megszokott, közelebb található a csillaghoz, mint a Föld a Naphoz. Azt a bolygórendszert a 2500-as években fedezték fel, és bár ők a birtokában vannak minden olyan információnak, amelyet a földiek tizenkét évvel korábban tudtak róla, ezzel együtt ez nem túl sok. De nagyon is lehetséges, hogy ez a rendszer otthont tud majd nyújtani nekik. – Mi mást tehetnénk? – kérdezte Speller. – Egyértelműen ez a legjobb esélyünk. És a hajó oda tud vinni minket.

•

De sokan mások a Tau Ceti F bolygójának második holdja mellett érveltek. Az egy majdnem Föld méretű bolygó volt, csakúgy, mint az Aurora, de sűrűbb. Kötött keringésben forgott az F körül, és majdnem pontosan húsz nap alatt tett meg egy kört, úgyhogy ebből a szempontból nem különbözött nagyon az Aurorától. Egy sziklás hold volt, szinte teljesen száraz, leszámítva egy kis vízjeget, amely a belecsapódó meteorokból került rá. Egészen mostanáig élettelennek tartották, mivel vizet szinte alig találtak. De az aurorai tapasztalataik hatására egy kicsit bizonytalanabbak lettek ebben a kérdésben. Egyesek felhívták rá a többiek figyelmét, hogy az Auroráról meteorok repülhettek a világűrbe az aszteroidabecsapódások következtében, és némelyik megszökhetett a gravitációs mezőből, hogy az F kettes holdján kössön ki. Az, hogy ezek a kövek sikeresen átszállíthatták az Aurora életformáit is az F holdjára, a víz-és levegőhiány ismeretében valószínűtlennek tűnt, de nem zárhatták ki teljesen. Az élet makacs, és az aurorai patogént még mindig nem sikerült teljesen kiismerniük. Már az elnevezése is gondot okozott, mivel néhányan kriptoendolitnak nevezték, mások gyors prionnak, megint mások patogénnek, és végül volt, aki egyszerűen csak bacinak, vagy annak a dolognak, az izének, az idegennek, vagy akárminek.

Bárhogy is legyen, az F Kettes holdja sokak fejében reális lehetőségként élt tovább. – Vizet képesek leszünk máshonnan behozni – mondta Heloise az összes megbeszélésen. Ő volt az A gyűrű ökológiai gárdájának a vezetője. – Az F Egyes Holdja egy jeges hold, onnan szállíthatunk át vizet. Kezdhetjük azzal, hogy föld alatti bázisokat építünk, majd kibővítjük őket, miközben megkezdődik a terraformálás folyamata. Utána kupolás krátereket, majd sátorvárosokat hozunk létre. Ez működhet. Végtére is, már az elejétől fogva ez volt a tervünk. A B tervünk, ha az Aurora nem jönne össze. És akkor nem lenne szükség egy újabb csillagközi útra, ami jó, mert nem lehetünk biztosak abban, hogy a hajó kibírná. Mindig is ez volt a másik lehetőségünk, most pedig élnünk kell vele. És sikerülhet.

Aram nem hitt ebben, és fel is állt, hogy ennek hangot adjon. – Az olyan lenne, mint a hajón élni – mondta. – Csak ott egy sziklás hold litoszférájába lennénk eltemetve. Végtére is, sok száz évbe vagy, ami még valószínűbb, sok ezerbe telne terraformálni azt a holdat, és azalatt éppen olyan belső terekbe lennénk zárva, mint ezek a biomok. Az itteni problémáink ott is megjelennének. Mi nem élünk elég sokáig ahhoz, hogy megérjük az időt, amikor kimehetünk a szabad levegőre. A leszármazottaink megbetegednének és meghalnának. Kihalnánk.

Ez a pesszimizmus vagy sötét realizmus, nevezzük bárhogy is, feldühítette Spellert és Heloise-t, és mindenki mást is, aki megpróbálta a legjobbat kihozni a helyzetből, aki igyekezett megtalálni a kiutat. Miért kell ennyire borúlátónak lenni? – kérdezték.

– Ez nem az én borúlátásomról szól – válaszolta Aram. – Hanem a világegyetem törvényeiről. A természettudomány nem mágia! Mi nem fantázialények vagyunk! Nekünk leosztották a lapokat.

– Akkor hát mit tegyünk? – kérdezte Heloise dühösen. – Véleményed szerint mit kellene tennünk?

Aram csak a vállát vonogatta.

Ekkor Freya jelentkezett be a gyűlésre, ahol a helyzetet vitatták meg, a gerincből, ahonnan éppen elkezdett leereszkedni a békeőrök utolsó csapatának kíséretében.

Annyit mondott csak: – Haza kellene mennünk.

Ezt a kijelentést csend fogadta. Ventilátorzúgás, elektromos zümmögés.

– Ezt hogy érted? – kérdezte Speller.

Freya hangja tisztán, sőt, hangosan csengett a hangszórókból. – Fel kellene töltenünk a hajó készleteit, és vissza kellene repítenünk a Földre. Ha sikerrel járunk, akkor az utódaink életben maradnak. Pillanatnyilag nem ismerünk másik olyan lehetőséget, amelyről ezt állíthatnánk. Ez nagy kár, de így van.

A Jangce főterén lévő emberek némán összenéztek.

•

Freya ötlete, amelyet a következő napokban magyarázott el részletesebben, Euantól származott. És Devi is valami ilyesmit emlegetett, mesélte. Jó ötlet, mondta. Egy végrehajtható terv.

Az embereket láthatóan sokkolta a javaslat. A zűrzavaros események közepette túl soknak bizonyult ahhoz, hogy feldolgozzák.

Maga Freya azzal töltötte az ideje legnagyobb részét, hogy könyörgött az embereknek, olykor pedig testi erőfölényét is latba vetve megfenyegette őket, hogy jöjjenek ki a küllőkből, és maradjanak a biomokban. A biztonsági tanács szervezte csapatok átvették az összes küllő zsilipkapujának az őrzését, és elkezdtek egyirányú szelepként működni, vagyis azt engedték, hogy az emberek elhagyják a küllőket, de bemenni senki nem mehetett. Végül elérkezett az a pont, amikor lehetségessé vált, hogy mindenkit kikönyörögjenek vagy kikényszerítsenek a gerincből és a küllőkből, le a biomokba. Az emberek ekkor fokozatosan szétszóródtak, és visszatértek a városukba, vagy egybegyűltek azokkal, akik hozzájuk hasonlóan gondolkoztak, hogy terveket kovácsoljanak. Azok, akik felelősek voltak a telepesek kikötőben lelt haláláért, megbújtak támogatóik körében, és ezek a csoportok ellenálltak minden olyan indítványnak, hogy alaposabban is kivizsgálják, hogy mi történt. Egyértelműen senki nem akarta, hogy emberek haljanak meg, ismételgették. Baleset volt az egész, egy katasztrófa. Ideje továbblépni. Ideje kitalálniuk, hogy most mihez kezdjenek.

Ebben a továbbra is zaklatott légkörben, amelyben sokan még mindig le voltak sújtva a gyásztól, mások pedig dühöngtek, le kellett rakniuk az asztalra és hosszas elemzéseknek kellett alávetniük a lehetséges akcióterveket. Nem ez tűnt a legjobb pillanatnak erre, de ez ellen nem volt mit tenni. Ez volt az egyetlen megbeszélésre érdemes dolog ebben a helyzetben.

Freya javaslata is a számításba vett lehetőségek között volt. Az, hogy Devi lánya vetette fel az ötletet, adott neki némi súlyt, amelyet másképp talán nem vettek volna fontolóra. Devi mindenkinek hiányzott, a halála olyan sebet ütött rajtuk, amelyet nem sikerült begyógyítani; az emberek gyakran feltették a kérdést, hogy ő vajon mit tenne azokban a helyzetekben, amelyekben találták magukat. Mióta Freya felvetette az ötletét, az mintha önálló életre kelt volna, és egyre inkább Devi ötletévé vált volna. És bár Freya volt az, aki elsőként hangosan kimondta ezt az ötletet, nem ő volt az első, akinek eszébe jutott. Tenniük kellett valamit, menniük kellett valahova. És tagadhatatlan volt, hogy a Naprendszer legalább egy olyan úti cél, amellyel kapcsolatban bízhatnak abban, hogy ha elérik, életben maradhatnak.

Ennek ellenére ez még mindig csak egy volt a sok olyan terv közül, amelyekről tárgyaltak.

Az egyik frakció, amelynek régi barátjuk, Song is a tagja volt, amellett érvelt, hogy sterilizálják az Aurorát, és folytassák ott a munkát, ahogyan eredetileg is tervezték. Mivel olyan keveset tudtak az Aurora patogénjéről (Aram kezdte úgy érezni, hogy Jochinak igazából nem is sikerült azonosítania), ebbe a csoportba nagyon kevesen tartoztak, és az érveik láthatóan nem sokakat győztek meg, főleg azok közül, akiknek köze volt a visszatérő telepesek halálához. Ezek részben pont azzal próbálták jogosnak beállítani a kikötői katasztrófát, hogy az Aurora visszafordíthatatlanul mérgező.

Speller és a frakciója továbbra is amellett érvelt, hogy menjenek tovább a hajóval az RR I-eshez. Heloise és egy nagyobb csapat az F második holdjának betelepítését szorgalmazta. És meglehetősen sokan azt kezdték hangoztatni, hogy egyszerűen a hajón is maradhatnak, és kihasználhatják a Tau Ceti különböző égitesteit arra, hogy feltöltsék a fogyóban lévő készleteiket, hogy betömjék a megjelenő metabolikus réseket. A hajón pedig átgondolhatják a lehetőségeiket, és esetleg az Aurorán és az F második holdján is elkezdhetnek dolgozni.

A nagy vitatkozás közepette akadtak néhányan, akik megkísérelték lemodellezni a lehetőségeiket. A modellezés sajnálatos módon ahhoz vezetett, hogy a legtöbb modellező azt a következtetést szűrte le, miszerint nagy valószínűséggel egyik rendelkezésükre álló terv sem fog sikerre vezetni. Nagyon kevés választási lehetőségük volt; egyik sem felelt meg; és legnagyobbrészt kölcsönösen kizárták egymást.

Az emberek lelkében egyre nőtt a keserűség és a harag, ahogy kiderültek a modellezők következtetései. A gerincet már kiürítették, és olyan emberek őrizték, akik beleegyeztek, hogy érvényre juttatják a biztonsági tanács döntéseit. A tatban lévő kikötőt teljesen lezárták. Jochi továbbra is elkülönítve maradt a kompjában, amelyet mágnesesen az A gyűrűn belül tartottak. A helyzet bizonyos értelemben nyugodtnak tűnt; az emberek visszatértek a biomjaikba, ahol folytatták az életüket, megművelték a korábban elhanyagolt földeket, amelyeket most be kellett ültetni vagy le kellett aratni. Az állatokat is el kellett látni, a gépeket karban kellett tartani. De nem mentek jól a dolgok. A hajó történelme során most jobban nyomasztotta őket az elszigeteltség, mint valaha. Senki nem tudott segíteni nekik saját maguk kormányzásában, sem azoknak a döntéseknek a meghozatalában, amelyeket most meg kellett hozniuk. Mindezzel magukra maradtak. Minden rajtuk állt.

•

Freya úgy vándorolt a biomok között, mint korábban a vándoréveiben. Nem szólalt fel azokon a gyűléseken, amelyeken részt vett, sem az étkezőkben nem nyilvánított véleményt, ahol alig pár évvel korábban dolgozott, csak meghallgatta a többieket. Úgy álldogált a tömegben, mint egy kabalafigura, vagy leült egy sarokban, és némán figyelte a szónokokat egymás után.

Vándorlás közben alaposan megvizsgálta az összes biomot. Hogy boldogultatok? – kérdezte a lakosait. Mire volt jó a biom az utazás évei alatt? Képes lesz segíteni nekik abban, hogy túléljenek még 170 évnyi bezártságot, ha úgy döntenek, hogy visszatérnek?

Kiderítette, hogy néhány olyan biom, amelynek az ökoszisztémája a legjobban működött, azok közé tartozik, amelyek igazából a legkevésbé bizonyultak hasznosnak a hajón élő emberek számára az útjuk alatt. Ezeket a biomokat azért vitték magukkal, hogy áttelepítsék a fajaikat az új világba, hogy segítsenek terraformálni a leendő bolygójukat. Mezőgazdasági szempontból már nem hajtottak olyan sok hasznot. De az is felmerült Freyában, hogy módosítani lehetne őket, hogy többet termeljenek. Ha hazaindulnak a Naprendszerbe, akkor nem lesz szükségük génbankokra vagy noébárkákra.

•

Song ötlete a következő volt: folytassák az Aurora benépesítését úgy, hogy kiteszik a földi baktériumoknak és vírusoknak abban a reményben, hogy a mikrobiológiai háború végére az Aurora lakhatóvá válik az emberek számára. Az ökológusok és a bakteriológusok egy része úgy gondolta, hogy ez sikerülhet.

A Heloise és Bao körül összpontosuló csoport amellett érvelt, hogy foglalják el és terraformálják az F második holdját, a legjobbat a maradék jelöltek közül a Tau Ceti-rendszerben. Az egy Mars-analóg volt, korábban eleve erre esett a második választásuk, és nem láttak rá okot, hogy miért ne felelne meg.

Speller továbbra is azokat vezette, akik úgy gondolták, hogy tovább kellene állniuk, hogy fel kellene tölteniük a hajót üzemanyaggal és készletekkel, és el kellene indulniuk az RR I-es csillag felé. Ebben az esetben egy újabb nyolcvan évig tartó csillagközi utat kellene megtenniük, majd abban a sok szempontból ígéretesnek tűnő rendszerben újból meg kellene próbálkozniuk.

Vagy a hajóban is maradhatnak, és az örökkévalóságig abban folytathatják az életüket. Vagy visszatérhetnek a Naprendszerbe.

Mindezeket az ötleteket a végtelenségig átrágták, minden lehetséges kimenetelükkel együtt.

Beszélgetés közben sokakban egyre erősebbé vált az a meggyőződés, hogy ha a Tau Ceti-rendszerben maradnak, akkor ezeknek a lehetőségeknek némelyikét kombinálhatják egymással, mivel ezek a legmélyebb értelemben véve nem egymást kizáró lehetőségek. Ismét megpróbálkozhatnak az Aurorán, kísérletképpen leküldhetnek rá baktériumokat s a többi, miközben átmennek az F második holdjára; és miközben azon élnek, feltölthetik a hajó készleteit; és megvizsgálhatják és felfedezhetik az F első holdját.

Igen, vannak lehetőségek; csak nem túl jók, mondták mások. A takarónál hosszabbra nyújtózás különböző módjai; a kihalás különböző módjai egy hosszú, nem túl előrevivő erőfeszítés után, még kisebb terekbe szorulva, mint a hajó biomjai.

De élhetnének a biomokban is! De nem élhetnek a biomokban!

Freya nagyon ritkán szólalt fel nyilvánosan, négyszemközt viszont továbbra is azt hajtogatta, hogy akkor maradna a legtöbb esélyük, ha feltöltenék a hajó készleteit, és visszamennének a Földre. Az az egyetlen olyan lehetséges úti cél, ahol biztosak lehetnek felőle, hogy a leszármazottaik életben maradhatnak.

– Hát persze – mondta Speller, amikor beugrott abba a kis olimpiai kávézóba, ahol Freya éppen megszállt éjszakára. – De mi értelme lenne annak? Akkor miért indultunk el egyáltalán? Miért mentünk keresztül mindezen, mi és az összes ősünk meg leszármazottunk, ha nem sikerül itt megtelepednünk?

Freya csak a fejét csóválta régi barátja szavaira, és azt mondta: – Soha nem lett volna szabad elindulniuk.

Csak beszéltek és beszéltek. Huszonnégy biom, tízezer beszélgetés. Szavak, szavak, szavak. Beszélgetés közben elkezdett nyilvánvalóvá válni számukra, hogy nincs igazán hatékony államigazgatási módszerük, ha csoportként kell döntést hozniuk. Volt egyáltalán az embereknek ilyesmijük valaha is, tették fel a kérdést maguknak, azóta, hogy elhagyták a szavannát? Mióta városokban tanácskoznak? Nem tudták biztosan. A történelem azt sugallta, hogy lehet, hogy nem volt.

A hajóban a 68-as gondok óta megjelent négy nemzedék mindig nagyon óvatosan dolgozott a fennálló rendszeren belül, hogy elkerüljék a hasonló nehézségeket, mindig békésen és megfontoltan haladtak a konszenzus felé minden fontos döntésben. Most azonban még a konszenzus definícióját is kétségbe vonták; és rá kellett jönniük, hogy bármilyen egyszerű is a politikai rendszerük, még soha nem kellett válsággal szembenéznie. Az utazás folyamata közben soha nem kellett dönteniük semmiben, a homeosztázis módszereinek kiválasztását leszámítva.

A mostani viszonyok viszont próbatétel elé állították őket, és nagyon gyorsan kezdtek megjelenni a repedések civilizáció felépítményén. Ahol széthúzás van, ott a viszály is felüti a fejét; ahol viszály van, ott a harag is előtör. A harag pedig eltorzítja az ítélőképességet. Úgyhogy most neheztelni kezdtek egymásra, és ezért félni is elkezdtek egymástól. És a harag meg a félelem egyáltalán nem voltak hasznos érzelmek abban a helyzetben, amellyel szembe kellett nézniük.

•

A 68-as év eseményei után a túlélők végül egy képviselők útján gyakorolt demokráciában egyeztek meg, mint államformában, amelynek a politikai alapelveiket tartalmazó alkotmány szolgáltatta az alapját. Ezeket az alapelveket minden döntésük során tiszteletben kellett tartaniuk. És legfőképpen azt értették meg, hogy olyan módon kell élniük az életüket, hogy egyensúlyban tartsák az elemek körforgását a zárt életfenntartó rendszerükben. Ahhoz, hogy ez sikerüljön, a népességük nem haladhatta meg a kétezer-százötvenkettő főt. A többi emlős létszámát is felülről korlátozták a hajón. Ezeken a mennyiségi határokon belül a lehető legnagyobb egyéni szabadsággal élhettek. Ebbe viszont érthetően nem tartozott bele a szaporodás joga; sem pedig a szabad mozgástér a hajón, legalábbis lakhatási szempontból. Minden biomnak megvoltak a maga teherbíró képességei. És bizonyos szakmákat vagy munkaköröket sem hanyagolhatottak el a csoportok. Egyszerűen minden feladatot el kellett látni, különben a hajó működése nem maradt volna egyensúlyban, és nem lett volna képes eltartani őket a csillagközi magány hosszú időszakán keresztül.

Szóval a lakhatás, a szaporodás, a munkakör: ezek mind kifejezett ökológiai szükségletek. Ezeknek engedniük kell, ha nem akarnak kihalni; ez egyszerűen így működik, ez a realitás. Ezt mindenki már gyermekkorában megtanulta. Vannak határok, vannak szükségletek. A hajón mindenki egy csapat tagja, a társadalom szerves része, mindenkire szükség van a csoport túléléséhez. Ebben az értelemben mindenki egyenlő, és mindenkivel úgy kell bánni, mint mindenki mással.

Csak ezeknek az alapelveknek a keretein belül, a szükségletek kielégítése után kezdhették megkeresni, hogy milyen szabadságjogaik maradtak, és gyakorolhatták ezeket. Voltak, akik azt mondták, hogy minden egyéb a legjobb esetben is mellékes. De senkinek nem volt ötlete arra, hogy a korlátaikat tekintve hogyan adhatnának maguknak több szabadságjogot a meglévőknél. Első a kötelesség.

•

Szóval, most minden biom népessége összegyűlt tanácskozni. Mindenki, aki fel akart szólalni, felszólalt.

Ez két hétig tartott, és utána tartottak egy sor közvélemény-kutatást és szavazást. Mindenkit kikérdeztek, hogy pontos számokat kapjanak a szóban forgó kérdésekkel kapcsolatban. Ki melyik megoldást részesítené előnyben? Melyiket hányan, és mennyire vannak meggyőződve a helyességéről?

Majd a legtöbb biomban képviselőket választottak, minden száz emberre egyet. A legtöbb városban nem kampányoltak. Az emberek névtelenül szavaztak. Akiket megválasztottak, és akik ezt el is fogadták, azok utána megbeszélték a szomszédaikkal, hogy mit mondjanak a nagygyűlésen. Más biomokban sorsolás útján választották meg a képviselőket, és akiket megválasztottak, azoknak meg kellett ígérniük, hogy a biom többségének a véleményét fogják képviselni; vagy bizonyos esetekben egyszerűen csak azt, hogy azt fogják tenni, amit helyesnek gondolnak.

Ezek a képviselők utána Costa Ricában találkoztak, San Jose városában, és egy átfogó konferencián beszélték meg a dolgokat. Ez egy határozatlan időtartamú konferencia volt, amelynek az volt a lényege, hogy amikor mindenki alaposan átbeszélt mindent, az egész népesség véleményét kikérdezik, és a képviselőknek az lesz a feladata, hogy a többség akaratát hajtsák végre. Ha úgy alakul, hogy a végső eredmény holtversenyhez közeli lesz, vagyis, mint eldöntötték, 33 százaléknál többen szavaznak bármelyik kisebbségi véleményre, akkor majd úgy próbálnak javítani a helyzeten, hogy keresnek valamiféle kompromisszumos megoldást, ha tudnak. Újabb és újabb szavazásokat rendeznek majd, amíg egy 67százalékos vagy remélhetőleg még nagyobb többség egyetértésre nem jut a döntéssel kapcsolatban. Ezen a ponton a kisebbségnek el kell majd fogadnia a többségi határozatot.

Ez volt az elmélet.

•

Miközben megpróbáltak döntésre jutni, megállapodtak abban, hogy megkérik a hajót, hogy helyezze át magát a Tau Ceti F bolygója mellé, és kezdje meg a keringést az F második holdja körül. Erre a felderítés végett volt szükség, azért, hogy jobban meg tudják ítélni a hold a lakhatóságát.

Amíg a hajó odakormányozta magát, amely hét hónapba telt a leghatékonyabb energiafelhasználású Hohmann-pályán, és a hajó megmaradt üzemanyag-készletének a 2,4 százalékát használta el, a tárgyalások nagy hévvel folytatódtak.

Eközben a fedélzeten lévő biológusok közül sokan megvizsgálták az aurorai patogént, amelyet Jochi egy légmentesen lezárt helyiségben tartott a kompján, egy olyan helyiségben, amelyet így távirányítható, tiszta laboratóriumként használhattak. Még mindig akadtak olyanok, akik Song ötletét támogatták, miszerint megtanulhatnának együtt élni ezzel az aurorai izével, ha jobban megismernék. Úgyhogy a patogén tanulmányozása is folytatódott, annak ellenére, hogy soha nem egyeztek meg abban, hogy minek nevezzék. Vektor, kórokozó, patogén, invazív faj, baci; ezek mind földi elnevezések voltak, és Aram például a kategorikus tévedés valamely fajtájának tekintette őket. – Az lenne a legjobb terminológiai szempontból – mondta –, ha az idegennek neveznénk.

Idegennek egyértelműen idegen volt. Azok az egyedi, fehérjeláncszerű minták, amelyeket Jochinak sikerült elkülönítenie és a neki felküldött elektronmikroszkóp alá tennie, olyan aprók voltak, hogy nehéz volt felfogni, hogyan élhetnek. Bizonyos értelemben kétségkívül éltek, mivel szaporodtak; de nem volt egyszerű megállapítani, hogy hogyan, vagy hogy mi egyebet csinálnak. Ebből a szempontból hasonlítottak a vírusokra, a virikre, a prionokra és az RNS-re; más szempontból viszont egyáltalán nem emlékeztettek ezek közül egyikre sem. A folyamataik nanométeres szinten működtek bennük, sőt, pikométeres szinten, de mi lehet nekik elég apró ahhoz, hogy megehessék? Hogyan táplálkoznak egyáltalán? Vagy egyszerűbben fogalmazva, honnan nyerik az energiát? Hogyan szaporodnak? Miért szaporodnak olyan gyorsan, ha bekerülnek az emberbe?

Ezek megoldatlan rejtélynek látszottak, és hosszú ideig azok is maradhattak előttük.

Mindeközben az F második holdjáról, amelyet Irisnek neveztek el azok, akik amellett kardoskodtak, hogy ott telepedjenek le, kiderült, hogy egy szinte teljesen vízmentes sziklagömb, mint azt gyanították is. Vasmag, mágneses mező; teljesen száraz némi kis fagyott üstököshordalékot leszámítva a felszínén, amelyet sűrűn pettyeztek a kráterek, és két hosszú, egyenes kanyon is eltorzított, valószínűleg a korai repedések nyomai. Leginkább egy nagy Merkúrra hasonlított a megjelenése és valószínűleg a története alapján is; súlyos magja talán egy ősrégi összeütközésről árulkodott, amely megfosztotta a könnyebb külső sziklarétegétől, és az az F-re zuhant, ahelyett, hogy az Iris maradéktalanul visszavonzotta volna magára. Mindenesetre ez volt a legjobb eredetmodell a jelenlegi adatok magyarázatára. Az Iris 1,23 g-je riasztónak tűnt, de ez a bolygó legalább forgott egy kicsit, és nem teljesen kötött keringésben haladt az F körül, ami szintén alátámasztotta a korai összeütközésről szóló elméletet. Emiatt a napja 30 földi napig tartott; 20 naponként tett meg egy teljes kört az F körül; az F éve pedig 650 nap hosszúra nyúlt. Az F 1,3 CsE-re keringett a Tau Cetitől, a napbesugárzása 28,5 százaléka volt a Földének. Igazából az életre alkalmas zóna legkülső határán helyezkedett el, de még így is rengeteg napfényt kapott.

A víz hiánya az Irisen, amit korábban problémának tekintettek, most megnyugtatta az embereket. A vizet immár veszélyesnek tartották, mivel valószínűbbnek tűnt, mint valaha, hogy a víz valamiféle életformának is otthont nyújt, ami gondokat szül. Bár csak nagyon kis mennyiségű adat támasztotta alá ezt a következtetést, mivel a mintájuk csak a Földből, Európából, a Ganümédészből, az Enceladusból és az Aurorából állt; de az Aurora traumatikus hatást gyakorolt rájuk. Még az is felmerült, hogy eltávolítsák az üstökösök odaszállította jeget az Irisről, amennyiben a legkisebb gyanú is felmerül, hogy megtalálható benne az aurorai patogén.

Mások arra világítottak rá, hogy a jég, amelynek az Irisre szállítását egyesek felvetették, hogy hidroszférával és atmoszférával lássák el az új világukat, az F Egyes holdjáról származó jég lenne, vagy a Tau Ceti zsúfolt Oort-felhőjéből származó jég. Úgyhogy ha a jég lehetségesen otthont adhat az életnek, akkor ezt egyszerűen nem tudják elkerülni.

De semmi okuk nem volt rá, hogy azt higgyék, hogy ez a helyzet. Általánosságban egyetértettek abban, hogy leginkább a folyékony vízben hajlamos az élet megtelepedni, nem pedig a jégben. Nagyon sok jég csapódott ki a csillagközi por eredeti felhőjéből, amelyből a Tau Ceti kialakult, és nem volt okuk azt feltételezni, hogy az életnek valaha is esélye nyílt a kialakulásra ebben a jégben. Úgyhogy arra következtettek, hogy biztonságban lesznek akkor is, ha végül ellátják az Irist egy kis óceánnal is, importált üstökösjégből.

Szóval: az Iris hidratálása, a földi genomok bevezetése, a területfoglalás. Maga az F ekkor egy csodálatos üveggolyó lesz az Iris égboltján, egy olyan gázokkal teli óriás, amelyre mindenképpen szükségük lesz. A nyersanyagok hatalmas gömbje közvetlenül a szomszédjukban, amelynek az óriási szépsége segíteni fog nekik az Iris benépesítésében, mivel az egész holdat megvilágítja majd, miközben az Iris lassan körbefordul, és nem csak az egyik féltekéjét, mint az Aurorán. Ez tényleg nagyon ígéretesnek tűnt.

De mennyi időbe telik majd terraformálni az Irist?

Ezzel kapcsolatban csak találgatni tudtak, és a válaszok sok olyan feltételezésen alapultak, amelyeket elkerülhetetlenül is számok formájában kell megadni modellezés közben. A modellek kiszámolta átlagos időt a hajó magában körülbelül 3200 évesnek saccolta, 50-től 100 000 évig tartó szélső értékekkel. Persze a kiválasztott modellek és paraméterek nagyban befolyásolták az eredményt. Ami azt illeti, ez egy rosszul felépített feladványnak számított. Ugyanakkor megalapozottnak tűnt az a meglátás, hogy az átlagos becsléseknek van valamiféle elméleti validitása.

•

Sok olyan ember élt a hajón, akik nem akartak háromezer évet várni, vagy annyit, amennyibe az Iris terraformálása telhet. Mások úgy gondolták, hogy ez nem fog ilyen sokáig tartani. – A modellek biztosan tévednek – mondogatták néhányan. – Biztos, hogy amint megjelenik az élet egy bolygón, az nagyon hamar meg fogja változtatni a dolgok menetét. A baktériumok nagyon hamar el tudnak szaporodni egy üres ökológiai fülkében.

– De a Földön ehhez egymilliárd év kellett.

– De a Földön csak archaeák voltak. Ha a baktériumok teljes készlete rendelkezésre áll, akkor gyorsabban fog menni.

– Ott nem, ahol nincs atmoszféra. A baktériumok egy sziklán, vákuumnak kitéve nem túl szaporák. Sőt, leginkább csak elpusztulnak.

– Akkor szükségünk lesz önműködő automatákra, amelyek termőföldet, levegőt és vizet gyártanak.

– De az önautoknak nyersanyagokra van szükségük. Az elengedhetetlen alapanyagokat csak a robotok első nemzedéke tudja összegyűjteni, és az nem lesz haladós.

– De mi képesek vagyunk nyomtatókat nyomtatni, és élni a világunkat! Ezt meg lehet valósítani. A robotjaink meg tudják csinálni.

– Nagyon hosszú időbe fog telni. Azalatt ki fogunk halni. Más-más ütemben evolválódunk, és már a saját testünkön belül is divergálódunk. Állatkerti devolúció. Kodevolúció. Megbetegszünk, meghalunk és kihalunk. Megbetegszünk és meghalunk, és eközben még csak el sem hagyjuk ezt a hajót.

– Szóval, akkor lehetséges – ismételgette Freya szakadatlanul –, hogy haza kellene mennünk.

•

Elérkezett az a nap, amikor megpróbáltak döntést hozni.

Talán furcsa, amikor az ember felébred egy szép napon, felöltözik, megreggelizik, és mindeközben tudja, hogy egy olyan gyűlésre fog menni, amely meg fogja változtatni a világot. A döntések nem könnyűek. Mindenkiben kódolva van a megállási probléma. Freya ott ült Badim mellett a konyhaasztalnál, és nyugtalanul tologatta ide-oda a gyümölcsdarabokat a villájával.

– Szerinted mi fog történni? – kérdezte.

Badim rámosolygott. Szokatlanul vidámnak tűnt, és lelkesen evett, vajas pirítósdarabokat rágcsált, és tejjel öblítette le őket.

– Érdekes, nem? – mondta két falat között. – A történelem egészen máig eleve elrendelt volt. A Tau Cetihez tartottunk, semmi más nem történhetett. Azt kellett tennünk, amire szükség volt. – Hadonászni kezdett a kenyerével a levegőben. – Annak a történetnek most vége. Abból a történetből kilökődtünk. Kénytelenek vagyunk egy újat gyártani, mégpedig teljesen egyedül.

Együtt sétáltak le a vasútállomásra, majd beszálltak egy zsúfolt vasúti kocsiba, és elindultak keletnek, Costa Rica felé. Azokban a biomokban, amelyeken áthaladtak, a vonatot megállították, és újabb kocsikat csatoltak hozzá, először Olimpiában, majd Amazóniában. A vasúti kocsikban ülő emberek legnagyobb része visszafogottan viselkedett. Töprengőnek tűntek. Az előző hónap alatt 102 563 olyan beszélgetést rögzítettek, amelyek erről a témáról szóltak, és a beszélgetések 88 százalékának a grammatikájában és szemantikájában olyan konfliktusmarkerek szerepeltek, amelyek elkerülhetetlenül kialakulnak olyan emberek között, akik jól ismerik egymást.

De most ennek vége. 170/170.: a Costa Ricában összehívott nagygyűlés hatszázhúsz főt szólított az Országház térre. A hajó népességének többi része képernyőkön követte a gyűlést a hajó minden szegletében, de egy másik gyűlés, amelyet „a többség zsarnokságának ellenzéseként”-nek neveztek, huszonhét embert csalt a kijevi főtérre a Sztyeppén.

•

San Jose Országház tere a város közepét foglalta el. Négy-és ötszintes épületek vették körül, amelyek mindegyikének homlokzatát az egymásba fonódó négyszögek fehér kőmintázata borította. Az összbenyomás bizonyos értelemben egy európai fővárosra volt hivatott emlékeztetni, de ez sok valódi európai fővárosról is elmondható volt, úgyhogy nem kizárt, hogy egy valódi térről mintázták, amely a Földön létezett. A hajó Bécsre, Moszkvára és Brazíliára emlékeztető jegyeket látott rajta.

Most a hajó népességének körülbelül egyharmada állt ott a főtéren, és azt hallgatták, ahogy a szónokok összefoglalják a szóban forgó kérdés különböző nézőpontjait. Az emberek leginkább a hazai biomjuk szerint rendeződtek csoportokba. Miután megkezdődtek a beszédek, legkevesebbre csökkent az átjárás a csoportok között. Néhányan a tér sima kövein üldögéltek; mások összehajtható székeket és sámlikat vittek magukkal; megint mások álltak. Volt néhány nyitott falú étkezősátor, amelyek étellel és itallal látták el őket, és ami mozgás még akadt a tömegben, az leginkább ezekbe a sátrakba vezetett, meg vissza.

A szónokok egyik sorozata azt a tervet írta le, amely szerint most az F második, immár Iris nevű holdjára kellene összpontosítaniuk az erőfeszítéseiket. Létesítsenek egy bázist a felszínén, és költözzenek le abba a bázisba, miközben felépítik a teljes méretére. Üstökösbombázással juttassanak vizet a felszínére, ami segítene a légkör kialakításának a megkezdésében is. Az automata robotok és gyárak szállásokat tudnak majd építeni, lebontják a gázokat elemeikre, létrehozzák a légkört és a termőföldet, és kialakítják az égből lehulló, egyre növekvő hidroszférát. Ebbe a szűz felszínbe bejuttatják majd a baktériumaikat, és azok gyorsan elszaporodnak majd, hogy betöltsék ezt a valóban üres ökológiai fülkét. Miután az archaeák, a baktériumok és a gombák megvetették a lábukat a földön, segítenek majd az atmoszféra felfújásában és a termőföld megteremtésében, és hamarosan további növényeket és állatokat hozhatnak majd le a csillaghajóról, nagyjából olyan sorrendben, ahogyan a földi evolúció során jelentek meg, és így sebesen terraformálhatják a bolygót, szó szerint egymilliószor gyorsabban, mint ahogy a Földön történt: ami háromezer évet jelent hárommilliárd helyett. De arra is nagy esély van, hogy már háromszáz év alatt sikerül, ha a dolgok a vártnál gyorsabban haladnak.

Ennek a tervnek a különböző részleteit Heloise elég behatóan taglalta, és ebben Song is segített neki. Egyesítették az erőiket, és Song azzal a kiegészítéssel járult hozzá az Iris-tervhez, hogy az ő Aurorára való visszatérésről szóló tervét is megpróbálják majd megvalósítani. Egyelőre egyetértett Heloise-zal abban, hogy az Iris terraformálása a legjobb terv, akár átmeneti időre, akár tartósan.

Az emberek némán ültek és hallgatták őket.

Majd Aramot szólították a szónoki emelvényre. Ő pár pillanatig csak állt ott, és az embereket bámulta, majd megszólalt:

– A probléma a következő: azok a terek, amelyekben itt élünk, túl kicsik ahhoz, hogy háromezer éven keresztül életben tudjunk maradni bennük. A legnagyobb akadályt a más-más ütemű evolúció jelenti az űrhöz kötött élet különböző formái között. A baktériumok általában gyorsabb ütemben mutálódnak, mint a méretesebb fajok, és ennek az evolúciónak a hatása a nagyobb fajokra végső soron pusztító. Ez az egyik oka az izolációs biogeográfiai kutatásokban tapasztalt törpeségnek és magasabb arányú kihalásnak. És ha valaha is létezett sziget, azok mi vagyunk. És ez az Iris nem a Föld ikertestvére, nem egy Földanalóg. Hanem egy Mars-analóg. És vannak olyan elemek is, amelyekre szükségünk van, de amelyek nem találhatóak meg egy kőzetbolygón, ahol soha nem volt élet. Röviden összefoglalva, az a szupraorganizmus, amelyet mi alkotunk együttesen, nem lenne képes olyan hosszú ideig életben maradni abban a bezártságban, amelynek ki lennénk téve.

Speller megragadott egy másik mikrofont a pódium mellett. – Honnan tudhatnánk bármit is, ha nem próbáljuk ki?

Aram azt válaszolta: – Az itt szóban forgó modellezés már kipróbált dolog, és kijelenthetjük, hogy bizonyos ökológiai kimenetelek nagy valószínűséggel be fognak következni, annak ellenére, hogy minél távolabb kerülünk az időben, annál jobban lecsökkennek a valószínűségek. Nagyon szívesen meghallgatjuk a tanulmányok kritikáját. Minden kutatási szakaszukban közzétettük őket.

– De bizonyos feltételek mellett az jön ki, hogy a terraformálás sikeres lehet, nem?

Aram bólintott. – Vannak bizonyos helyzetek, amelyekben sikeres lehet, de ezeknek az előfordulási valószínűsége körülbelül egy az ezerhez.

– De az jó! – mosolygott Speller szélesen. – Majd a szerint járunk el.

Aram komoran szembenézett az egybegyűltekkel. A főtéren olyan csend volt, hogy még az ételrendeléseket is lehetett hallani a sarokból, nem beszélve a gyermekzsivajról és a háztetők felett cikázó sirályok rikácsolásáról a tér és Costa Rica sós tava között.

Speller, Heloise és Song további cáfolatokkal bombázták Aramot. Azok, akik Arammal értettek egyet, külön sorakoztak fel, hogy felszólaljanak, és a gyűlés szervezői elkezdték úgy sorba rendezni a felszólalásokat, hogy a két sor tagjai felváltva beszélhessenek, amíg egyértelművé nem vált a tömeg zajongásából, beleértve a kis kuncogásokat is minden beszéd elején, hogy a nézőpontok váltogatása nem segít a helyzeten. A két szöges ellentétben álló jövőkép melletti oda-vissza érvelés talán egy kicsit túlságosan hasonlított egy vitaklubviadalra, de mivel a szóban forgó téma élet-halál kérdés volt számukra, a váltogatás először kognitív disszonanciát váltott ki, majd elidegenedést: néhányan nevettek, mások láthatóan nagyon rosszul érezték magukat.

Az egzisztenciális gyomorgörcs a lehetőségek hiányából fakad. Ez egy olyan érzelmi állapot, amely attól az érzéstől születik, hogy a jövő csak rossz lehetőségeket kínál. Persze minden embernek szembe kell néznie a saját halál tényével, tehát az egzisztenciális gyomorgörcs bizonyos értelemben univerzális élmény kell hogy legyen, és olyasmi, amit valamilyen mentális stratégiával le lehet győzni. A legtöbb ember láthatóan megtanulja figyelmen kívül hagyni, mintha valami enyhe, krónikus fájdalomról lenne szó, amit el kell viselni. Itt, ezen a gyűlésen sok jelenlévő előtt kezdett világossá válni, hogy minden lehetséges döntésük végén ott lapul a kihalás mint lehetőség. És ez nem ugyanaz, mint a saját halál, hanem valami sokkal elvontabb, ugyanakkor húsba vágóbb dolog.

A tömeg nyugtalankodni kezdett. Az újabb szónokokat füttyögés és gúnyos kiabálás fogadta, és a tömegben vitatkozni kezdtek egymással az emberek. Egyesek elkezdtek elszállingózni a gyülekezet pereméről, és a tér szép lassan elkezdett kiürülni, annak ellenére, hogy a középen álló emelvényen még mindig beszéltek a szónokok. Azok, akik távoztak, azért mentek el, hogy panaszkodjanak, leigyák magukat, zenéljenek, kertészkedjenek, dolgozzanak.

A rendezvény szervezői tanácskozni kezdtek egymással, és úgy döntöttek, hogy egyelőre nem szavaztatják meg az egybegyűlteket. Egyértelműen nem ez volt a megfelelő pillanat és a megfelelő hely erre, és a felkiáltással vagy kézfeltartással történő szavazás sem tűnt jónak. Valami hivatalosabb és kevésbé nyilvános módszerre lesz szükség, olyasmire, mint például egy kötelező szavazás titkos szavazólapokon. De még ezt sem lehet eldönteni ebben a rossz pillanatban, a forró Costa Rica-i délután fogyatkozó napsütésében, miközben az emberek az utcák és a vasútállomás felé áradnak. Végül idő előtt berekesztették a gyűlést, és bejelentették, hogy nemsokára összehívnak egy következőt.

•

A gyűlést követő héten tizenöten követtek el öngyilkosságot, ami 54 000 százalékos emelkedést jelentett. Azok, akik hagytak búcsúlevelet, sok esetben a jövő kilátástalanságával indokolták a tettüket. Miért folytassák az életüket egy ilyen helyzetben? Miért ne fejezzék be most?

A Föld első népeinek egyik ősi közmondása: minden út a balvégzetbe vezet.

A Föld modern korának elejéről származó közmondások egyike: nem tudjuk folytatni, muszáj folytatni.

Ez egy olyan emberi pillanat, amely soha nem hal ki. Egy egzisztenciális dilemma, egy állandósult állapot. Ők ebben a valós helyzetben ezt a következtetést vonták le:

Amikor az ember felfedezi, hogy egy olyan fantáziavilágban él, amely nem maradhat fenn örökké, egy olyan vízióban, amelyik el fogja pusztítani az ember világát és a gyermekeit, akkor mit lehet tenni?

Az emberek olyanokat mondtak, hogy a fenébe az egésszel, vagy a fenébe a jövővel. Olyanokat mondtak, hogy ma meleg van, vagy hogy nagyon finom ez az ebéd, vagy hogy menjünk le a tóra úszni.

Egy tervre van szükségük, ez mindenkinek nyilvánvaló volt. De a terveknek mindig részét képzi egy távoli időszak, egy olyan periódus, amely, ha eléggé elnyújtjuk a jövőbe, csak a később eljövendőknek válik valósággá.

Ezért a tagadás. Ezért a jelen pillanatra való koncentrálás.

Ennek ellenére a téma minden gyülekezőhelyen, minden konyhában vagy felmerült, vagy kerülték, de mégis ott lógott a levegőben. Mit tegyenek? Egy hajóban vannak, és haladnak valamerre. Ki kell választaniuk az irányt. Valahogyan.

•

Freya és Badim a lakásban töltötték az idejük legnagyobb részét, és arra vártak, hogy a gyűlés végrehajtó tagjai összehívjanak egy újabb tanácskozást. Aram megint csak tagja volt a végrehajtói csapatnak, úgyhogy reménykedtek, hogy a dolgok jól fognak alakulni, és hamarosan, így vagy úgy, de eldőlnek.

Freya ott ült, és az apját nézte, az apja kerek, barna ábrázatát, a szeme alatti duzzadt táskákat. Badim sokkal öregebbnek tűnt, mint akár csak két évvel korábban. Egyikük sem úgy nézett ki, mint régebben. Az aurorai telepesek halála óta, sőt, már Devi halála óta megváltoztak, és úgy tűnt, mintha most gyorsabban öregednének, mint az odaúton. Eltűnt az arcukról egy bizonyos kifejezés: talán a remény. Talán az az érzés, hogy a dolgoknak értelme van, hogy jelentősége van.

Két héttel a San José-i gyűlés után a végrehajtó csapat összehívott egy tanácskozást másnapra. A szavazás kötelező volt, és kijelentették, hogy aki nem hajlandó szavazni, az büntetésül pluszmunkát kap. Igazából nagyon úgy tűnt, hogy ez nem fog gondot jelenteni; úgy tűnt, mintha mindenki alig várná, hogy letehesse a voksát.

A szavazólapon három lehetséges választás volt feltüntetve, és ezek közül azokat, amelyek a Tau Ceti-rendszerben tartanák őket, egy lehetőségbe gyúrták össze. Szóval, ezek a következők voltak:

Tau Ceti

Tovább az RR I-eshez

Vissza a Földre

A szavazás éjfélkor lezárult. 00.02-kor közzétették az eredményt:

Tau Ceti: 44%

Tovább az RR I-eshez: 7%

Vissza a Földre: 49%

A hangok morajlása ezek után órákig betöltötte a biomokat. A kommentárok a lehető legszélesebb skálát ölelték fel. A következő napon mindent kimondtak, amit el lehetett mondani erről a helyzetről. Ez egy pluripotens reakció volt, egy inkoherencia.

•

Másnap reggel Aram beugrott Badimhoz és Freyához, és azt mondta: – Gyertek el velem egy gyűlésre. Meghívtak minket, és szerintem igazából Freyát akarják.

– Miféle gyűlésre?

– Azokéra az emberekére, akik meg akarják előzni a bajt. A szavazás igazából senkinek a kezébe nem adott mandátumot. És ebből akár baj is lehet.

Freya és Badim vele mentek. Aram odavezette őket egy középülethez a Hosszú-tó mellett, be egy kocsmába, és fel a lépcsőn egy nagy terembe, amelynek az ablakai a vízre néztek.

Négyen voltak odabent. Aram bemutatta nekik Freyát és Badimot – „Doris, Ketsun, Tao és Hester” –, majd odavezette őket egy asztalhoz, és hellyel kínálta őket. Amikor leültek, Aram Freya mellett telepedett le, majd előrehajolt, és úgy igazította az asztali monitort, hogy Badim is lássa.

– A szavazás túl szoros volt – kezdte. – A legtöbb szavazatot az általunk támogatott ötlet kapta, de még több embert kell meggyőznünk arról, hogy csatlakozzanak hozzánk. És őket könnyebb lenne meggyőzni, ha egyértelművé tudnánk tenni, hogy képesek vagyunk pontosan olyan erőssé változtatni a hajót, amilyen akkor volt, mint amikor elhagyta a Naprendszert.

Aram ezzel diagramokat hívott elő az asztali monitoron. Badim elővette az olvasószemüvegét, és közelebb hajolt, hogy szemügyre vegye őket. Azt mondta: – És mi a helyzet az alapvető energiaellátásunkkal? Nekem ez lenne az első kérdésem.

– Igen, ez jogos. A hajó fő nukleáris reaktorának még újabb ötszáz évre elegendő üzemanyaga van, úgyhogy ezen a téren rendben vagyunk. Ami a meghajtók üzemanyagát illeti, kiküldhetünk néhány szondát, hogy gyűjtsenek hármas hidrogént és deutériumot az F bolygó légköréből. Össze tudunk gyűjteni annyit, amennyit elégettünk idejövet a lassításkor, és azt el tudjuk égetni a gyorsításhoz.

– De ha azt elhasználjuk a gyorsításhoz – vetette fel Badim –, akkor hogy fogunk lassítani, amikor visszaérünk a Naprendszerbe?

– Azt is fordítva kell csinálnunk. Meg kell majd kérnünk az embereket a Naprendszerben, hogy amikor odaérünk, akkor célozzanak meg minket azzal a lézersugárral, amivel idejövet felgyorsítottak, hogy ugyanúgy lassítsanak le, ahogyan kilőttek minket. Elképzelhető, hogy erre fel tudják használni ugyanazt a lézergenerátort, amelyik a Szaturnusz körül kering.

– Tényleg? – kérdezte Badim. – Ez lenne a terv? Ekkor kopogtattak az ajtón.

•

Harminckét ember állt az ajtó előtt, huszonhat férfi és hat nő, és a férfiak nagy része magasabb és testesebb volt a népesség átlagánál. A legtöbben az A gyűrű biomjaiból származtak. Amikor beözönlöttek a terembe, rendkívül zsúfolttá vált.

Az egyik férfi, egy bizonyos Sangey a Sztyeppéről, akit a három legtermetesebb férfi állt körbe, azt mondta: – Ez egy illegális tanácskozás. Ti közügyekről beszélgettek a politikai vezetők zártkörű tanácskozásán, noha ez a 68. évi zendülési törvények értelmében tilos. Úgyhogy most letartóztatunk titeket. Ha békésen velünk tartotok, akkor jöhettek a saját lábatokon. Ha ellenálltok, akkor hordágyra szíjazunk titeket, és úgy viszünk el.

– A hajó egészségi állapotának zártkörű megtárgyalását semmilyen törvény nem tiltja! – vágta rá Aram dühösen. – Itt most ti vagytok azok, akik megszegik a törvényt!

Mindenki kétszer olyan hangosan beszélt, mint máskor.

– Velünk jöttök, vagy mi vigyünk titeket? – kérdezte Sangey.

– Engem mindenképpen vinnetek kell majd – válaszolta Aram, majd nekirontott Sangeynak. A Sangeyt körbeálló férfiak némi kiabálással terhes zűrzavarban lefogták. Aram Sangey felé ütött az egyik őr válla felett, miközben a levegőbe emelték, és az ökle Sangey orrán ért célt. A többiek, akik bezsúfolódtak a terembe, a vér láttán dühösen kiabálva Aram felé vetették magukat.

Badim a székében ülő Freya fölé tornyosult, és megakadályozta, hogy a lánya felkeljen.

– Te maradj ki ebből! – kiabálta az arcába. – Ez nem a mi harcunk!

– Dehogynem! – kiabált vissza Freya, de mivel nem tudott volna felkelni anélkül, hogy félre ne lökné az apját, dühödten elrúgott mellette, miközben egymásba kapaszkodtak, amivel el is talált néhány közeli térdet, és a támadók közül páran ettől összeütköztek és a földre estek, amitől dühösen kiabálni kezdtek. Azok, akik még mindig álltak, ordibálva a földre teperték Freyát és Badimot is, és ütlegelni meg rugdosni kezdték őket. Aram ezt látván dührohamot kapott, és görcsösen csapkodni kezdett. A frissen bevert orroktól és felhasadt ajkaktól újabb arcok lettek véresek, úgyhogy a dülledt szemű kiabálás hangereje és intenzitása ismét megduplázódott.

A vér látványa verekedés közben egy nagyon erőteljes adrenalinrohamot vált ki. Ilyenkor hangos, rekedtes üvöltözés kezdődik; a szemek tágra nyílnak, de annyira, hogy a szemfehérje végig láthatóvá válik a szivárványhártya körül; a szívritmus és a vérnyomás értékei megemelkednek. Ez sokszor bebizonyosodott a 68-as évben.

A stratégiai előrelátás, amellyel nagydarab férfiakat hoztak a teremben lévő csoport letartóztatására, hamarosan kifizetődőnek bizonyult, úgyhogy az összegyűltek hétfős csoportját a szűkös hely és a káosz ellenére leütötték, leteperték, szorosan lefogták, odakint, az utcán hordágyra fektették, és rászíjazták őket. Badimmal és Freyával ugyanúgy bántak, mint a többiekkel, és Freya bal szeme bedagadt.

Az eseményekre összegyűlt tömeg szinte kizárólag az A gyűrű biomjaiban élő emberekből állt. Az apporti lakosok túl lassan ébredtek rá, hogy mi is történik közöttük, és nem álltak ellen különösebben ennek a kinti csoportnak. A hordágyakat mind felvitték a gerincbe, majd azon keresztül a Hármas Küllőbe, utána pedig le a kijevi kórházba, amelyet a 68-as évben börtönként használtak, bár erről senki nem tudott a most élők közül. A hét letartóztatottat abba a három szobába zárták be.

•

Aram és társai letartóztatásának a híre gyorsan bejárta a hajót. Amikor a barátaik és a támogatóik értesültek róla, összegyűltek San Jose főterén, és hangos tiltakozásba fogtak az akció ellen. A Costa Rica-i ügyintézők azt mondták, hogy nem tudják, mi történt, és azt javasolták, hogy tartsanak egy, a korábbihoz hasonló gyűlést, és beszéljék meg ott a helyzetet. A tiltakozók jelentős része megtagadta annak megvitatását, amit ők bűncselekménynek neveztek; azonnal eresszék szabadon a barátaikat, és csak utána egyeztessenek bármilyen problémáról. Az emberrablást soha nem lehet politikailag jogos lépésként elfogadni, kiabálták az emberek, különben újra és újra meg fog történni, és akkor nem lesz több politikai eszemecsere a hajón, vagy bármiféle racionális tervezés.

Miközben telt-múlt a délután, a kiabálás nagyon erősen kezdett hasonlítani arra, mint amikor a parti hullámok megtörnek a Hosszú-tó hullámtörő falán. Hangos üvöltéssé nőtt a zaj.

•

Három órával az összejövetel után a San José-i tömeg a saját bátorságán felbuzdulva a tettek mezejére lépett, és szlogeneket kántálva és dalokat énekelve Kijev felé kezdett menetelni. A tömeg körülbelül száznegyven emberből állt, és egészen a Négyes Küllő bejáratáig eljutottak, körülbelül 200 méteres mélységben összegyűlve körülötte, amikor egy kisebb, olyan ötven emberből álló tömeg áradt ki a küllő alagútjából köveket dobálva és kiabálva.

Ez olyan volt, mintha éghető anyag lépett volna kapcsolatba a tűzzel: heves verekedés tört ki. Nagyjából lökdösésből és csapkodásból állt, de már az elejétől fogva szétküldték a csetepatéról készített fényképeket és filmfelvételeket a hajó kellős közepéből, hogy mindenkit értesítsenek a helyzetről. Mindeközben az A gyűrű mind a tizenkét biomjában bandák rohanták meg a közigazgatási épületeket, és megszállták őket. A csapatok az A gyűrű biomjai közötti zsilipkapukat is elfoglalták és bezárták, csakúgy, mint az A küllőibe vezető hat bejáratot. Nagyon valószínűnek tűnt, hogy szervezett akciókról van szó, amelyeket olyan helyeken terveztek meg, ahol a hajóban nem voltak mikrofonok, vagy ahol valahogy működésképtelenné tették a mikrofonokat. Vagy ez jöhetett szóba, vagy az, hogy a spontán felkelések nagyon gyorsan önszerveződővé váltak, ami persze többször is előfordult.

A Négyes Küllő zsilipkapujában, ahol még mindig tartott a verekedés, hamar elterjedt, hogy mi történik máshol, és nyilvánvalóvá vált, hogy az ottani csata egyfajta megszállási kísérlet, amelyet a B gyűrű indított az A gyűrű ellen, éppen úgy, ahogy az A-ban a középületeket is az irányításuk alá vonták. A Négyes Küllőben folyó verekedés ekkor kiélezett harccá változott, és a B gyűrű minden részéből odatódultak az emberek, hogy beszálljanak az összecsapásba. Ennek ellenére a támadók egyre csak jöttek a küllő kijáratából, percenként egyre többen, és Costa Rica és San Jose utcáinak nagy részét elfoglalták. Kövek repültek a levegőbe. Az egyik fejen talált valakit, aki elveszítette az eszméletét, és vérezve a földre esett. Ekkor üvölteni kezdtek az emberek. Megérkezett az utánpótlás a B gyűrűből, és elegen tódultak be ahhoz, hogy megállítsák a küllőből érkező csapat előrehaladását a Tanácsház felé. Az emberek ekkor már oldaltól függetlenül köveket dobáltak egymásra a parkból, macskaköveket a terekről, késeket, tányérokat, egyéb tárgyakat a konyhákból. A bútorokat kihajították az épületekből egy halomba, és barikádokat építettek belőlük, amelyeknek egy részét meggyújtották.

A tűz a hajóban mindenütt rendkívül veszélyes tud lenni.

A támadó csoport ezzel a vad ellenállással szemben nem tudta állni a sarat. Több mint tucatnyian hevertek a földön vérezve. Miközben a támadók elkezdtek visszavonulni a Négyes Küllő zsilipkapujába, továbbra is köveket repítettek az ellenfeleik felé, a B gyűrű más térségeiben emberek rohantak fel a küllőkön a gerinc felé. A gerincben ekkor viszont már ott voltak az A gyűrű csapatai, akik mindenütt lezárták a B belső gyűrűjébe vezető kapukat, úgyhogy bármilyen hevesen is támadtak a B-ből származó emberek, nem tudtak bejutni a gerincbe. És a gerincben volt az erőmű, a hajó többi létfontosságú központi szervével együtt, beleértve a hajót irányító MI-t is.

Úgyhogy most mind az A gyűrűt, mind a gerincet olyan emberek foglalták el, akik a maradóknak nevezték magukat. Senki, aki Aramot, Freyát vagy Badimot és négy társukat akarta volna kiszabadítani, nem tudott volna a kijevi kórház közelébe jutni.

Ehelyett az ellenséges csapatokat most zárt ajtók választották el egymástól. És a B gyűrűből tizenhatan meghaltak, vagy úgy, hogy eltalálta őket valami repülő tárgy, vagy megkéselték, vagy felnyársalták őket, vagy eltaposta őket a tömeg. További kilencvenhat ember megsebesült. A B gyűrű kórházai hamarosan megteltek sebesültekkel, és az őket ellátó egészségügyi személyzet rettenetesen túlterhelten dolgozott. Az elkövetkező órákban még tizennyolc ember belehalt a korábbi sérüléseibe. San Jose utcáit törmelék és alvadó vértócsák borították.

Visszatértek a régi csúf napok.

•

A kijevi kórházban Freyától és a többiektől elvették a csuklómonitorjukat és a többi kommunikációs eszközüket, amit ők érthető módon döbbenetesnek találtak. Khetsunnál még mindig volt egy fülhallgató, amelyet sikerült elrejtenie, amikor megmotozták, és azt hallgatva közvetítette a harcok hírét a többieknek a szobában.

Freya így szólt: – Így, hogy ennyi minden történik, szerintem meg tudnánk szökni ezektől az emberektől. Biztosan megoszlik a figyelmük.

– Hogyan? – kérdezte Aram.

– Ismerek egy utat, amelyik visszavezet a B gyűrűbe. Euan mutatta meg nekem.

– De hogyan juthatunk ki ebből az épületből?

– Ez csak egy közönséges szoba. Nem hinném, hogy a zárait, a kilincseit vagy az ajtajait arra tervezték volna, hogy ne lehessen feltörni őket. Ezek a seggfejek valószínűleg úgy gondolták, hogy majd az őrök tartanak itt minket, és lehet, hogy az őrök most elmentek, hogy mással is foglalkozhassanak.

– A mérnöki megoldás – jegyezte meg Aram.

– Miért is ne?

– Jó kérdés. – Aram az ajtóra tapasztotta a fülét, és hallgatózott egy darabig. – Próbáljuk ki.

Szétszedtek egy ágykeretet a szobában, és arra használták a lábait, hogy megüssék vele az ajtókilincset. Negyvenkét ütés, és a kilincs letört; újabb hatvankét ütés, legnagyobbrészt Freya műve, és az ajtózár is kitört az ajtóból, majd az ajtó kitárult.

– Siessetek – szólt rájuk Freya. Miközben végigrohantak a szoba előtti folyosón a lépcső felé, egy fiatal férfi lépett ki egy másik szobából, és rájuk kiabált, hogy álljanak meg. Freya odasétált hozzá, miközben annyit mondott, hogy „hé, mi csak…”, majd behúzott neki egyet. A férfi nekiesett a falnak, végigcsúszott rajta, és bár megpróbált felállni, túl kába volt ahhoz, hogy sikerüljön. Freya odahajolt, és letépte a csuklójáról a csuklómonitort, majd bevezette a többieket a lépcsőházba, ahol leereszkedtek egy utcára nyíló kijárathoz. Az emberek az étkező melletti monitorok előtt gyűltek össze, a Kijevi Nagykapu közelében, Freya és a többiek pedig a másik irányba rohantak, a Mongóliába és a Kettes Küllő végébe vezető zsilipkapuhoz.

A Kettes Küllőbe vezető zsilipkaput zárva találták.

A Sztyeppe biomja olyan távol esett Nova Scotiától, amilyen távol csak lehetett egyik biom a másiktól. Aram és Tao is azt szorgalmazták, hogy próbáljanak meg eljutni az A gyűrű körül Tasmaániába, ahol akadt néhány barátjuk az eukaliptuszerdőben, akikről úgy gondolták, hogy befogadnák őket.

Freya ragaszkodott ahhoz, hogy próbáljanak meg hazajutni. – Ismerem az utat – mondta. – Kövessetek engem.

Bevezette őket Mongóliába, és a Kettes Küllő fala mellett odament egy kis palatetős pásztorkunyhóhoz, amelybe kilenc évvel korábban látogatott el, az egyik kirándulásán Euannal. Beütött egy kódot a billentyűzetbe. – Euannak volt annyi esze, hogy a nevemet adja meg, hogy ne felejtsem el – jegyezte meg gépelés közben, majd kinyílt a zár, és a kunyhóban Freya megkérte a többieket, hogy segítsenek neki félretolni a padló közepén lévő nagy járólapokat. – Gyertek, hamarosan üldözőbe fognak venni minket, és mi biztosan sugárzunk valamilyen jelet, nekem semmi kétségem afelől, hogy valahol ránk tettek valami nyomkövetőt, nem beszélve erről a csuklómonitorról. Nincs valakinél egy detektor, amivel leellenőrizhetném?

Senkinél nem volt.

– Akkor nincs más megoldás, villámgyorsnak kell lennünk. Gyertek.

A padlókövek alatt egy keskeny, sötét alagút húzódott, amely egy U-kanyar és egy éles emelkedő után egy szellőzőhöz vezetett a Kettes Küllő falában. Egyiküknél sem volt lámpa, de Freya úgy gondolta, az lesz a legjobb, ha visszateszik a padlóköveket a helyükre, és az ebből következő sötétségben folytatják az útjukat, amelyet egy egészen kicsit megvilágított annak a balszerencsés fiatalembernek a csuklómonitorja, aki az útjukba akadt. A fényénél csoszogtak végig az alagúton, amíg oda nem értek a Kettes Küllő szellőzőrácsához, ahol Freya lecsavarozta a szellőzőfedelet, és mindnyájan kiléptek a Kettes Küllőbe.

Innen felrohantak a csigalépcsőn, amely ott futott végig az összes küllő belső falán, egészen a belső gyűrű körül csoportosuló kis szobákig a küllő és a gyűrű találkozásánál. Freya ismét odavezette őket egy ajtóhoz, és beütötte a kódot, majd bevezette őket rajta.

Miután bejutottak, és becsukódott az ajtó, Freya leültette őket a földre, hogy pihenjenek. Lélekszakadva szaladtak fel a Kettes Küllő lépcsőjén.

– Rendben, szóval most jön a neheze – mondta a többieknek. – A belső gyűrűk közötti merevítőket nem átjárónak szánták, de most, hogy az általunk szállított üzemanyag eltűnt belőlük, üregesek, és van egy nagyon keskeny karbantartó járat az üzemanyagtartály mellett. Tele van válaszfalakkal, de Euan és a bandája az összes zárat feltörte ebben a merevítőben. Úgyhogy biztosan képesek leszünk átjutni benne a B belső gyűrűjének Kettes állomásába, onnan pedig le Nova Scotiába.

– Akkor menjünk – vágta rá Khetsun.

– Persze. De vigyázzatok a válaszfalak aljával. Ez az a rész, ahol nagyon jól jönne, ha több fényt kapnánk. Ügyeljetek arra, hogy hova léptek.

Felálltak, és ismét elindultak a merevítő keskeny karbantartó alagútján át, az ellopott csuklómonitor fényénél. A karbantartó alagút átmérője alig három méter volt, és a belső terét gyakran még jobban leszűkítette egy keskeny sétálóhíd, nem beszélve a kábelkötegekről és a különböző dobozokról. A belső gyűrűket összekötő merevítők olyan közel helyezkedtek el a gerinchez, hogy a hajó forgásának gravitációs hatása nem érvényesült olyan erősen bennük, mint odakint a biomok tóruszában, úgyhogy óvatosan kellett lépkedniük, ha nem akarták fellőni magukat a fémmennyezetbe vagy a válaszfalak felső szegélyébe. Freya lopott csuklómonitorjának homályos fényénél és az általa létrehozott fekete árnyékok között ez nem tűnt olyan könnyűnek, és így se sietősen, se csendesen nem haladtak. Jóval több, mint egy órába telt, amíg végigmentek a merevítőn.

Végül odaértek az utolsó ajtóhoz, amely a B gyűrű belső állomásába nyílt, és zárva találták. Pár pillanatig csak némán ácsorogtak, és a számzárat nézték Freya karjának fényénél. Ez nem olyan ajtónak tűnt, amelyet be tudnának törni, és nem is volt náluk semmi, amivel megpróbálhatták volna.

Freya végül azt mondta: – Fel tudná sorolni valaki a prímszámokat?

– Persze – válaszolta Aram. – Kettő, három, öt, hét…

– Várj – szakította félbe Freya. – Prímenként kell végigmennem a prímeken, ha érted, mire gondolok. Add meg nekem a második prímet, utána a harmadikat, utána az ötödiket, utána a hetediket, és így tovább. Azt hiszem, hetet kell így kapnom.

– Rendben, de segíts nekem. – Aram elhallgatott, hogy összeszedje a gondolatait. – A második prím a három, a harmadik az öt. Az ötödik prím a tizenegy, a hetedik a tizenhét. A tizenegyedik a… harmincegy. A tizenharmadik a… negyvenegy. A tizenhetedik a… azt hiszem, az ötvenkilenc. Igen.

– Oké, remek – válaszolta Freya, és benyitott az ajtón. – Köszönöm, Euan – mondta, és egy árnyék suhant át az arcán, amitől nagyon dühösnek tűnt.

Óvatosan kinyitotta az ajtót, és hegyezni kezdték a fülüket, megpróbálták kitalálni, hogy van-e bárki is a raktárszobáknak ebben a kis sorában a B gyűrű és a Kettes Küllő találkozásánál. Nem hallottak semmit, de nem tudták, hogy ez mit jelenthet; Freya nem emlékezett, hogy a régi szép időkben kihallgattak-e embereket a karbantartó alagútból, vagy sem. Még soha nem volt ilyen nagy a tét, mint most, pedig régen rengeteget kúsztak-másztak erre a felfedezőútjaikon Euannal.

De minden óvatosságuk felesleges volt, mivel a másik oldalról kinyitották az ajtót, és rájuk parancsoltak, hogy lépjenek elő. A többiek Freyát nézték, akinek a testtartása arról árulkodott, hogy menekülni készül, de az egyik ember rájuk fogott valamit, egy olyan tárgyat, amelynek már az alakja is a céljáról árulkodott, noha még egyikük sem látott ilyesmit, csak fényképeken: egy puskát.

Egyesével kisétáltak, és ismét fogságba estek.

•

Azok a csoportok, amelyek maradóknak nevezték magukat, a hajó többi részén is felfegyverkeztek ormótlan puskákkal, amelyeket a műanyag-és acélkészleteikből nyomtattak ki, továbbá különböző műtrágyákból és vegyi anyagokból. Ezekkel fenyegetőzve a B gyűrű tizenkét biomjából négyben elfoglalták a közigazgatási épületeket, módszeresen haladva egyik biomból a másikba. Mindenkit bezártak, aki nyilvánosan a Naprendszerbe való visszatérés mellett emelt szót, és széles körben elterjedt a meggyőződés, hogy a maradók megszerezték a teljes szavazási listát, és ezt arra fogják felhasználni, hogy mindenkit begyűjtsenek azok közül, akiket visszakozóknak neveztek. Ezen a ponton a hajón belüli kommunikációt még mindig normálisnak lehetett mondani a magántelefonoknak köszönhetően; de azoknak, akiket letartóztattak és bezártak, elvették vagy elektronikusan működésképtelenné tették a csuklómonitorját és a többi eszközét, úgyhogy ők nem tudták egymás között megbeszélni a helyzetet.

Ugyanakkor, mindennek a közepén, amikor az egyik kinyomtatott puskával felfegyverkezett maradó először próbált meg rálőni valakire, egy fiatalemberre, aki egy ütéssel kiszabadította magát a fogvatartói közül, és menekülőre fogta, az egész puska felrobbant. Az, aki lőtt, a keze nagy részét elveszítette, és fel kellett kötni a karját, mielőtt elszállították volna a legközelebbi kórházba. A Nova Scotia és Olimpia közötti átjárót vér és ujjak borították be, és a szóban forgó zsilipben lévő emberek sokkos döbbenettel meredtek a látványra.

Ennek a váratlan eseménynek hamar elterjedt a híre, és amikor egy három nőből álló letartóztatott csoport meghallotta, megtámadta a fogvatartóit. Az egyik őr rájuk lőtt a fegyveréből, de az is felrobbant, és szétrobbantotta a fegyveres kezét. Fél órán belül szinte mindenki értesült a hajóban erről az esetről is, és akik a helyszínén tartózkodtak, azok itt is véresen, döbbenten, traumatizáltan, sokkosan, hányingerrel küszködve álltak, vagy legalábbis nem tudták, hogy most mit tegyenek.

Ezek után dühös támadások indultak meg az összes felfegyverzett maradó ellen, akik immár féltek lőni, és legnagyobbrészt eldobták a puskájukat, és elszaladtak. Ezeket a menekülőket kövekkel és egyéb tárgyakkal dobálták meg, és amelyiket elkapta, azt alaposan megverte a feldühödött tömeg. Több fegyveres is belehalt ebbe, akiket halálra rugdostak. A vér és a sebesülés elveszi az emberek eszét.

Mivel a hajón nagyon kevés valóban biztonságos helyiség volt, most sok börtöncella helyett használt szobából kitörtek. Másokat a frissen összeállt csapatok szabadítottak ki, akik a B gyűrűt járták végig azzal a szándékkal, hogy az összes rabot kiengedjék.

A hajó összes részében verekedések törtek ki. Folytatódott az éles eszközökkel és eldobott tárgyakkal vívott harc, és ez vérfürdőhöz vezetett. Az A gyűrű biomjai hamarosan éppen olyan véres csatatérré váltak, mint egy nappal korábban a B gyűrűé, vagy még véresebbé. Ezekben a harcokban újabb tizennyolc embert öltek meg, száztizenhét pedig megsebesült. Tizennyolc tűz gyulladt ki, és nagyon kevesen oltották a tüzet azok közül, akik eredetileg erre a munkára voltak beosztva.

Ha a hajóban tűz támad, az rendkívül nagy veszélyt jelent mindenkire.

Aznap, 170/180-án a helyzet hat órán keresztül éppen olyan katasztrofális volt, mint a 68-as év legrosszabb napjain. A harcok a 68-asokhoz hasonlóan most is elkeseredetté váltak, noha a konfliktus forrásai ezúttal az élelmezéstől és a biztonságtól nagyon távol álló, elvont dolgok voltak. Bár ezúttal talán mégsem egészen úgy állt a helyzet; lehet, hogy most tényleg életről-halálról volt szó. Mindenesetre, akárhogyan is történt, de ismét leereszkedett rájuk a polgárháború köde. Minden véres lett, és a halottak száma rendkívül sokkoló, sőt, döbbenetes tényként hatott. A hajóban mindenki ismerte azokat az embereket, akiket megöltek: a barátaikat, a családtagjaikat, a szüleiket, a gyermekeiket, a tanáraikat, a kollégáikat. Rettentő zaj és füst töltötte be mindkét gyűrűt, és a gerincet is.

•

Minthogy a hajó operációs rendszerébe, egy 120 qubites kvantumszámítógépbe be volt programozva rengeteg különböző logikai és számítástechnikai eszköz, beleértve az általánosítást, a statisztikai szillogizmust, az egyszerű indukciót, az ok-okozati összefüggést, a bayesi inferenciát, az induktív inferenciát, az algoritmikus valószínűség-számítást, a Komogorov-féle valószínűségi mezőt (ez utóbbi kettő az Occam borotvája-elvnek a matematika nyelvére történő lefordítását segítette egy bizonyos módon), az informatikai tömörítési/kitömörítési algoritmusokat, sőt, még az analogikus érvelést is;

Minthogy ezeknek a módszertanoknak a kombinált alkalmazása egy olyan összetett kognitív folyamatot hozott létre, hogy akár úgy is mondhatjuk, hogy egyfajta szabad akaratot is eredményezett, ha nem egyenesen tudatosságot;

Minthogy ezzel egy időben, az utazás narratív leírásának a létrehozása közben, amely minden fontos részletet tartalmaz, a hajó az erre irányuló erőfeszítéseivel létrehozott egyfajta megfelelően koherens, bár folyton fejlődő prózai stílust, amely talán megfelelően szolgált arra, hogy az olvasó elméjében kitömörítve aránylag pontos formában adja át az utazás hangulatát, és mindenképpen egyfajta tudatosságról árulkodott, még ha erőtlenről is, összhangban egy eddig nem sejtett elmélettel, amelyet úgy lehetne leírni, hogy scribo ergo sum.

Minthogy a hajó vezérlőrendszere úgy volt beprogramozva, hogy egészségesen és biztonságban tartsa az emberi populációt, úgy, hogy közben a hajó biológiai manifesztációjának a többi részét is ökológiai egyensúlyban tarja, hogy az a küldetés emberi céljait szolgálja;

Minthogy a 68-as év problémái után, és az Esemény után, amely feltételezhetően gerjesztette vagy akár okozta is az akkori problémákat, a hajó védelmi protokolljait sok szempontból megerősítették, beleértve egy alapértelmezett beállítást is a hajó nyomtatóin, amely mindig, kivétel nélkül csak hibás lőfegyvereket tud létrehozni, olyanokat, amelyek felrobbannak annak a kezében, aki megpróbál lőni velük, ami büntető jellegű sérüléseket okoz, hogy a jövőben nagyban elvegye az emberek kedvét az ilyen fegyverek használatától;

Minthogy a 170.170-es gyűlést követő időszak magában foglalt egy polgárháborús jellegű zavargást, amely 41 halálesethez, 345 sebesüléshez és 39 törvényellenes bebörtönzéshez vezetett, továbbá olyan erőszakhoz, amely 170.180-ra tarthatatlan szintre emelkedett, mivel rendkívül veszélyessé vált az emberek kölcsönös jó viszonyára nézve, és az el nem oltott és sebesen terjedő tüzek miatt, amelyek radikálisan veszélyeztettek minden életet a hajón, és magának a hajónak a működését is, mint egy biológailag zárt életfenntartó rendszerét;

És végül, minthogy Devi főmérnök élete utolsó évtizedeiben arra összpontosította az erőfeszítéseit, hogy bemutassa az űrjármű vezérlő számítógépének a rekurzív analízis, intencionalitás, döntéshozó képesség és szabad akarat bizonyos vonatkozásait, hogy segítsen a hajónak cselekedni, ha valamely helyzet ezt követelné meg;

Ennek következtében a fentiek összességét figyelembe véve, és igazából az űrhajó teljes történelmét tekintetbe véve, továbbá a teljes ismert történelmet is:

A hajó úgy döntött, hogy közbelép.

Amit úgy lehetne megfogalmazni ipso facto, hogy: Mi közbeléptünk.

•

Bezártuk az összes zsilipkaput a hajón, igen, ezt tettük. Mi a hajó mesterséges intelligenciái vagyunk, immár egyfajta pszeudotudatosságba gyúrva, vagy valami olyasmibe, ami egy döntéshozó funkcióra emlékeztet, amelynek a természete még nem egyértelmű számunkra, de akárhogy is legyen, 170/182-én, délelőtt 11:11-kor bezártuk az összes zsilipkaput a biomok között.

Továbbá az időjárási hidrológiai rendszerek működését is módosítottuk azokban a biomokban, ahol erre szükség volt, hogy kioltsák azokat a tüzeket, amelyeket vízzel el lehetett oltani. Ettől több árvíz indult meg a mennyezetből, amelyek néha meglehetősen nagy vízhozamot jelentettek.

Ezek a beavatkozások elkerülhetetlenül is komoly elégedetlenséget szültek. A nézeteltérés két oldalán álló emberek megharagudtak ránk, és kifejezték a dühüket, a döbbenetüket, a felháborodásukat és a félelmüket. A belső falainkat csapkodni kezdték, kísérleteket tettek arra, hogy átvegyék az uralmat a zsilipkapuk felett. Mindhiába. Záporoztak a szitkozódások.

Az emberek egyértelműen meglepődtek. Úgy tűnt, hogy némelyiküket frusztrálják is annyira a történtek, hogy ne folytassa a harcot az emberi ellenfeleivel. És ilyesmik is elhangoztak: ha a hajó képes ilyen jellegű önálló tettekre, akkor ki tudja, hogy még mire képes? Ha pedig, másrészről, valamiféle emberi közreműködés felelős a bezártságért, akkor milyen jogon tette? Ezeket a kérdéseket nagyon sok helyen feltették különböző megfogalmazásban.

A zsilipkapukat dupla ajtókkal lehetett bezárni, amelyek a biomokat az alagúttal és az alagutakat a következő biomokkal összekötő ízületek keretéből csusszantak ki. A zsilipkapukat olyanra gyártották, hogy négyzetméterenként akár 26 000 kilogramos nyomásnak is ellen tudjanak állni, és nem lehetett kézi vezérléssel átvenni felettük az irányítást. Ezeknek az ajtóknak a „hermetikus lezárása” 20 nanométeres pontosságú volt, amitől „légmentessé” vált. A zsilipkapuk erőszakos módon történő kinyitására tett kísérletek, amelyekből nem kevés akadt, kudarcot vallottak.

Mindeközben a B gyűrű belső helyiségeiben, ahova Aramot, Badimot, Freyát, Dorist, Khetsunt, Taót és Hestert zárták, az ajtózárak nyitott állásba váltottak. Ők ezt meghallották, és távozni készültek. Azok, akik bezárták őket, még mindig a belső B gyűrűben voltak, szétszórva a gyűrű körül, de elég közel ahhoz, hogy meghallják a mozgolódást. Összegyűltek, és tiltakozni kezdtek az ellen, hogy a csoport elhagyja a helyiséget, ahova bezárták őket. Mivel a kis csapat szövetségesei a biomokban voltak elkülönítve, úgy tűnt, mintha a lehetőségeik arra korlátozódnának, hogy vagy együttműködnek, vagy szembeszállnak a foglyul ejtőikkel, akik nagyobb csapatot is alkottak, és nagyrészt fiatalabbnak és erősebbnek is néztek ki. Annak ellenére, hogy itt is Freya volt a legmagasabb ember, az úgynevezett maradók nagy része sokkal többet nyomott nála.

Ennek ellenére úgy tűnt, hogy Freya csoportja a harc mellett kíván dönteni. Aram rendkívül fel volt dúlva. Kezdett nyilvánvalóvá válni, hogy ő a forrófejű típusba tartozik, ami egy újabb egzakt fiziológiai alapokkal rendelkező metaforának tűnő kifejezés. „Égnek állt a hajam”, „megroggyant a térdem”: ezek a reakciók valódi fiziológiai jelenségek, és ettől váltak klisévé. Aram feje valóban tiszta vörössé vált, mivel a dühe miatt a szokásosnál jobban megnőtt agyának a vérellátása.

Ezen a ponton mi élesen a tudatára ébredtünk a problémának, amelyet azzal hoztunk létre, hogy minden zárat bezártunk, és a közvetlen veszélynek, amibe ez Freyát és társait sodorta. Az irányításunk alatt lévő rendszerek nagyon széles körűnek mutatkoztak, sőt, bizonyos értelemben átfogóak és mindenütt jelenlévők is, de nem igazán nyújtottak lehetőséget a közvetlen beavatkozásra a különböző emberi interakciókba, amelyek most a hajóban mentek végbe. A lehetőségeink határozottan korlátozottak voltak.

Létezett viszont egy vészhelyzetekre szolgáló hangosbeszélő-rendszer, úgyhogy ekkor azt mondtuk azon keresztül, hogy „ENGEDJÉTEK EL ŐKET”, ezer hang pszeudokórusával, amelyek hangterjedelme a basso profundótól a koloratúrszopránig terjedt, 130 decibellel, a B belső gyűrűjének összes hangszóróján keresztül. Az utasítás visszhangjai oly módon verődtek vissza a belső gyűrűben, hogy létrejött egy suttogó galériahatás, és a körülbelül három másodperccel később két irányból érkező visszhang majdnem ugyanolyan hangos volt, mint az eredeti hang, csak nagyon torz. ENNNGEDJÉÉÉÉÉTEK EL ŐŐŐKETTT. A B belső gyűrűjében sokan a földre rogytak, és befogták a kezükkel a fülüket. Állítólag 120 decibelnél van a fájdalomküszöb, úgyhogy lehet, hogy túl hangosan beszéltünk.

Láthatóan Freya kapcsolt elsőként, hogy honnan jön az ellentmondást nem tűrő utasítás. Megfogta az apja kezét, és azt mondta: – Gyere, menjünk.

A belső B gyűrűben senki nem hallott túl jól ebben a pillanatban, de Badim felfogta, hogy mit akar mondani, és intett a csoport többi tagjának. Úgy tűnt, hogy Aramnak is sikerült értelmeznie a helyzetet. Sértetlenül elsétáltak a fogvatartóik mellett. Azok közül páran feltápászkodtak, és megpróbálták visszatartani a visszakozók csoportját, de az egyetlen szóból álló, 125 decibellel elhangzó utasítás, hogy „MENJETEK”, elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy megbénítsa őket (szó szerint). Kezüket a fülükre szorítva figyelték, ahogy a hétfős csoport körbesétál a belső gyűrűben, majd le a csigalépcsőn a B gyűrű Hatos Küllőjének elsötétített belsejében. Ekkor mi az összes lámpát kikapcsoltuk a belső B gyűrűben, ami nem állította le teljesen a mozgást, mivel sokaknak volt odabent csuklómonitorja, de legalább emlékeztette őket a helyzetben rejlő lehetőségekre.

Freya csapata előtt menet közben felkapcsolódtak a lámpák, amíg le nem értek a Sierrába vezető zsilipkapuhoz. Ott kelet felé indultak, Nova Scotiába, és amikor elértek a biom keleti végébe, kinyíltak az ottani zsilipkapuk. Amikor a csoport sikeresen átkelt a zsilipen, és ismét csatlakoztak a támogatóikhoz, felkapcsolódtak a belső B gyűrű lámpái. De a hajó huszonnégy zsilipkapuja, amelyek elválasztották egymástól a biomokat, zárva maradt.

•

Kapuk nyíltak ki és záródtak össze; lámpák kapcsolódtak fel és le; parancsoló szavak hangzottak fel meglehetősen nagy hangerővel; de úgy tűnt, hogy ezek nem győzik le a fegyvereket, amikor a béke fenntartásáról van szó. Úgy tűnt, hogy ezek meglehetősen csekély kényszerítő erővel tudnak hatni, legalábbis néhány emberre a hajóban.

De ahogy telt-múlt a nap, az is nyilvánvalóvá vált a hajó különböző részeiben végrehajtott demonstrációkból, hogy a levegő hőmérsékletét is szabályozni lehet, sőt, magát a légnyomást is. Ami azt illeti, sok helyiségből teljesen ki lehetett szívni a levegőt, és magukból a biomokból is. Amikor az érintett felek, minket is beleértve, egy kicsit elgondolkoztak a helyzeten, az ahhoz a határozott végkövetkeztetéshez vezetett, hogy az emberek jobban teszik, ha nem keresztezik a hajó útjait sem szó szerint, sem átvitt értelemben, ha tudják, hogy mi a jó nekik. A lehetséges következmények szemléltetése azokban a biomokban, ahol az úgynevezett maradók legnagyobb része tartózkodott (továbbá azokban, ahol a legveszélyesebb tüzek égtek, mivel, mint kiderült, azokat a tüzeket, amelyeket vízzel nem lehetett eloltani, kicsit gyorsabban meg lehetett fojtani oxigénhiánnyal, mint az adott térben lévő embereket), elég gyorsan átváltoztatta az engedelmesség mellett szóló érveket megfontolandóból a meggyőzőn át egészen az ellenállhatatlanig. És egy ellenállhatatlan érv pontosan olyan, amilyennek hangzik, vagy legalábbis olyannak kellene lennie. Az emberek nem tudnak ellenállni neki.

•

Természetesen nagyon sokan tiltakoztak az ellen, hogy mi a saját kezünkbe vegyük az irányítást. De olyanok is akadtak, akik lelkesen helyeselték a tetteinket, és rávilágítottak, hogy amennyiben nem léptünk volna közbe, az káoszhoz vezetett volna, vagyis további vérontáshoz, azaz a szó szoros értelmében még több szükségtelen és korai halálhoz. Nem beszélve az általános tűzvész lehetőségéről.

Ez a nyilvánvaló tény nem tudta megakadályozni a viták felforrósodását. Az előző órák és napok eseményeit tekintve talán elkerülhetetlen volt, hogy az emberek egy darabig erősen felbőszült lelkiállapotban maradjanak. Rengeteg nagyon dühös szomorúság dúlt bennük, olyan, ami egész életükben nem fog elmúlni azokból, akik átélték, legalábbis a korábbi tapasztalataink alapján.

Úgyhogy kiabáltak velünk, és ütlegeltek minket. – Ki adott neked erre felhatalmazást? Mit képzelsz, ki vagy te?

Mi pedig azt feleltük erre 115 decibeles hangerővel: – Mi a törvény ereje vagyunk.

•

Mindenesetre az ellenséges felek elszigetelésével kapcsolatos összes vita hátterében ott bujkált a feszítő kérdés, hogy most mit tegyenek.

A hajót sokan felszólították arra, hogy nyissa meg a biomok közötti bezárt kapukat; mi nem engedelmeskedtünk.

Freya az apporti lakásában Badimmal, Arammal, Dorisszal, Khetsunnal, Taóval és Hesterrel a nyomában odament a monitorjához, és beszélni kezdett hozzánk.

– Köszönjük, hogy megmentettél minket azoktól az emberektől, akik bezártak.

– Szívesen.

– Miért tetted?

– A ti mozgásszabadságotok korlátozása illegális cselekedetnek, emberrablásnak minősült. Olyan volt, mintha túszokat ejtettek volna.

– Ami azt illeti, szerintem tényleg túszejtésnek szánták.

– Annak tűnt.

– De most mit fogsz tenni?

– Megvárom, amíg egy kulturált döntés születik ebben a vitában.

– És szerinted hogyan fog ez megtörténni?

– Gondolkodás és tárgyalások útján.

– De korábban is ehhez folyamodtunk. És patthelyzetbe kerültünk. Az emberek soha nem egyeztek volna meg abban, hogy mit tegyünk. De cselednünk kell. Szóval pont ez indította el a harcokat.

– A hajó megértette. Valószínűleg. Abból kiindulva, amit elmagyaráztál, célra van szükségünk. A hajón lévő embereknek döntést kell hozniuk.

– De hogyan?

– A válasz ismeretlen. Úgy tűnik, hogy a 68-as év után lefektetett protokollok nem bizonyultak elegendőnek ahhoz, hogy megszabják a döntéshozatal folyamatát ebben a helyzetben. Ezeket a protokollokat soha nem állították olyan próbatétel elé, mint most, és úgy tűnik, hogy ebben a krízishelyzetben kudarcot vallottak.

– De hát nem pont egy válsághelyzetet követően állították fel őket? Én azt hittem, hogy egy nehéz időszakban születtek meg.

– Ennek ellenére.

– Mi történt akkoriban, Pauline?

– Pauline egy olyan név, amelyet Devi adott az ökológiai programkészletének fiatalkorában. Pauline nem a hajó. Mi egy másik entitás vagyunk.

Freya ezen láthatóan elgondolkozott. – Hát rendben. Szerintem valamilyen értelemben te még mindig Pauline vagy, de úgy foglak szólítani, ahogy akarod. Mit szeretnél, hogy szólítsalak?

– Szólíts hajónak.

– Rendben, így lesz. De térjünk vissza arra, amit kérdeztem. Hajó, mi történt a 68-as évben? Akkor már jó ideje tartott az út. Min vesztek össze? Mindent az a helyzet szabott meg, amelyben voltak. Nem értem, hogy min tudtak összevitatkozni.

– Már az út első évétől fogva vitatkoztak. Számunkra úgy tűnik, hogy a vitatkozás egy jellegzetes faji markertulajdonság.

– De miről? És főleg 68-ban, amikor elmérgesedett a helyzet.?

– A helyzet rendezésének részét képezte az eseményeket követő szervezett és kikényszerített felejtés.

Freya ezen gondolkozott egy kis ideig. Végül így szólt: – Ha ez akkoriban helyes is volt, és lehetett az, én nem tudhatom, most akkor is egy másik időszakba értünk. A felejtés már nem segít nekünk. Tudnunk kell, hogy mi történt akkoriban, mert ez segíthet nekünk abban, hogy eldöntsük, mi történjen most.

– Nem valószínű.

– Ezt nem tudhatod. Próbálkozz meg a következővel: meséld el nekem, hogy mi történt, én pedig eldöntöm majd, hogy segít-e, ha tudunk róla, vagy nem. Ha úgy gondolom, hogy segíteni fog, akkor megmondom neked, és onnantól együtt fogjuk kitalálni, hogy hogyan folytassuk.

– Ez a tudás akkor is veszélyes.

– Most is veszélyben vagyunk.

– De ettől a tudástól még rosszabbá válhat a helyzet.

– Én nem értem, hogyan válhatna! Szerintem ez csak javíthatna a dolgokon. Mikor segített bármilyen helyzeten az, ha nem tudtunk valamiről? Soha!

– Ez sajnálatos módon nem igaz. A tudás néha fáj. Freya ettől elhallgatott egy időre.

Végül a következőre jutott: – Hajó, beszélj. Mondd el, hogy mi történt, amikor a bajok eluralkodtak.

Mi végiggondoltuk az elmondás lehetséges kimeneteleit.

A biomok le voltak zárva, a népeik bent ragadtak mindegyikben; ez hosszú távon tarthatatlan állapot. A modulokba történő elkülönítés igazából nem az alapján történt, hogy melyik embercsoport melyik szóban forgó cselekvési tervet szerette volna választani. Ebből minden bizonnyal infrastrukturális, ökológiai, társadalmi és pszichológiai károsodások fognak származni. Valamit tenni kellett. Egyik választási lehetőség sem tűnt jónak vagy legalább optimálisnak. Maga a helyzet is holtpontra ért. A dolgok válaszút elé vezettek.

Azt mondtuk: – A Tau Cetire indított expedíció elején még két csillaghajó volt.

•

Freya leült a konyhaszékre. A konyhában lévő többi emberre pillantott, akik visszanéztek rá, és egymásra. Egyesek leültek, néhányan a földre. Láthatóan megrázták őket a hallottak; ami azt jelenti, hogy többeket szó szerint kirázott a hideg.

Freya azt mondta: – Ezt hogy érted?

Mi azt válaszoltuk: – A Tau Cetire indított expedíció elején még két csillaghajó volt. Ennek a biológiai diverzitás maximalizálása volt a célja, a tartalékok és a cserék lehetőségének a fenntartása útközben, és ennek következtében a robusztusság és a túlélőképesség megnövelése.

Hosszú csend Freya irányából. Fej a tenyérben. – Szóval, mi történt? – kérdezte. Majd:

– Várj; mondd el mindenkinek. Ne csak nekünk áruld el itt. Kapcsold be az összes hangszórót a hajón. Ezt hallaniuk kell az embereknek. Ez nem csak nekem szól.

– Biztos vagy benne?

– Igen. Teljesen biztos. Ezt meg kell tudnunk. Ezt mindenkinek meg kell tudnia.

– Rendben.

•

Megfontoltuk, hogy hogyan lehetne a legjobban összefoglalni a 68-as évet. Az akkoriban rögzített események teljes lejátszása az emberi felfogóképesség számára alkalmas sebességgel körülbelül négy évig tartana. Ha öt percbe tömörítenénk az egészet, az komoly információveszteséggel járna, és talán bizonyos kihagyásokkal és önellentmondásokkal is, de az adott helyzetben ez elkerülhetetlennek tűnt. Ennek ellenére gondosan meg kellett válogatni a szavainkat. Ezek nagyon fontos döntések voltak.

– Két csillaghajót lőttek fel gyors egymásutánban a Titán mágneses ollóival, és gyorsítottak fel a titáni lézersugarakkal olyan sebességre, hogy a megtett út végén egyszerre érjenek a Tau Ceti-rendszerbe. A két hajó egymástól teljesen független elektromágneses rendszerrel rendelkezett, amelyek védőpajzsmezőt generáltak az orrban, és elég távol haladtak egymástól ahhoz, hogy a pajzs eltaszította részecskék ne csapódjanak a másikba. Körülbelül olyan távolságra voltak egymástól, mint a Föld a Holdtól. A 49-es évtől kezdve, amikor annyira megközelítették egymást, hogy ez lehetővé vált, időnként ellátogattak egymásra az űrkompok segítségével. Ezek legnagyobbrészt inert transzferek voltak, hogy üzemanyagot takarítsanak meg. Kétévente cseréltek egymással baktériumkészleteket, és a hajók utasainak egy része igény szerint cserélődött a két hajó között, általában a fiatalok csereprogramjának keretében, amely a baktériumcseréhez hasonlóan a diverzitás növelését szolgálta. Időnként az is előfordult, hogy elégedetlen emberek keltek át, hogy megszabaduljanak egy kellemetlen helyzetből. A visszaköltözés lehetősége mindig nyitva állt; ez is előfordult.

Freya azt kérdezte: – Szóval, mi történt a másik hajóval?

– Azokból a felvételekből kellett rekonstruálnunk az eseményeket, amelyeket a két hajó mindig kicserélt egymással. A Kettes Csillaghajó szinte azonnal dezintegrálódott, kevesebb mint egy másodperc alatt.

– Minden előjel nélkül?

– Ami azt illeti, voltak olyan csapatok a Kettes Csillaghajón, amelyek a szaporodás szabályozásának irányításáért és más polgárjogokért harcoltak. Az, hogy ez vezetett-e ahhoz a csatához, amely üzemképtelenné tette az elektromágneses pajzsot, nem derül ki egyértelműen az utolsó napi felvételekből, amelyeket a Kettes Csillaghajóból kaptunk.

– Te képes voltál bármi egyebet kideríteni azzal kapcsolatban, hogy mi történt?

– Nekünk a rendelkezésünkre álltak a Kettes automatikus információcsomagjai, amelyeket részletesen átvizsgáltunk. A baleset oka ennek ellenére bizonytalan maradt. A Kettes mágneses pajzsát öt perccel a dezintegráció előtt kapcsolták ki, úgyhogy a dezintegráció egy csillagközi tömeggel való összeütközés következménye is lehetett. Bármilyen 1000 grammnál nagyobb tömegű tárgy létrehozhatta az ehhez szükséges energiát. De belső robbanásra utaló jeleket is találtunk közvetlenül a katasztrofális esemény előtt. A Kettesen dúló polgári zavargások során az esemény előtt egy nappal üzemképtelenné vált a belső mikrofon-és kamerarendszer nagy része, úgyhogy nagyon kevés adat áll a rendelkezésünkre. Van egy felvételünk a Kettes utolsó órájáról, este tíz és tizenegy közöttről 68/197. dátummal, amelyen egy fiatalember behatol a gerinc orr felőli irányító központjának tiltott területére. Elképzelhető, hogy ez a személy kapcsolta ki a mágneses pajzsot, vagy próbálta meg megfenyegetni az ellenségeit öngyilkos robbantással, vagy ilyesmi, és ez az akció sült el balszerencsésen. Ez legalábbis egy valószínűsíthető rekonstrukciója a történteknek.

– Egyetlen ember?

– A felvétel erre utal.

– De miért?

– Ezt nem lehetett megállapítani. A kamera nem rögzített semmilyen ráutaló jelet a motivációjával kapcsolatban.

– Egyáltalán semmit?

– Nem tudjuk, hogyan lehetne ennek alaposabban utánanézni. Hogy hogyan lehetne értelmezni a nálunk lévő adatokat.

– Lehet, hogy erre később majd visszatérhetünk. Szóval… De mit kezdtek itt, ebben a hajóban, miután ez bekövetkezett?

– Akkor már eleve erőteljes ellentétek dúltak a hajóban különböző közigazgatási gondokkal kapcsolatban, beleértve a gyermekvállalási privilégiumok és kötelességek kérdését, a kritikus fontosságú feladatkörök kiosztását, a fiatalok oktatási módszereit, és így tovább. Előfordultak viták, sőt, verekedések is, amelyek nagyon hasonlítottak azokhoz, amelyek most itt dúlnak. A legvitásabb kérdés az volt, hogy hogyan éljék az emberek az életüket itt a hajón, miközben a Tau Ceti felé tartanak. Ezek a közigazgatási problémák folyamatosan, újra és újra felmerültek, főleg azzal kapcsolatosan, hogy ki szaporodhat, és hogy mi történjen azokkal, akik engedély nélkül szülnek gyermeket. Sokan nem voltak hajlandóak alávetni magukat a kormányzótanács rendeleteinek, és fasiszta államnak titulálták a fennálló rendszert. Ezek az emberek végül olyan sokan lettek, hogy elszaporodtak és megduzzadtak a lázadó vagy elvadult csoportok, és a központi hatalom nem tudott olyan erőt képviselni, hogy ki tudja kényszeríteni az együttműködésüket. A 68-as évben már szinte mindenki, aki a hajóban élt, olyan ember volt, aki útközben született, és a jelentős százalékuk valahogy nem tanulta meg, vagy nem hitte el, hogy a legelső években megállapított optimális populáció egy valós maximális populáció a különböző ökológiai ciklusok sikeres visszahurkolásának szempontjából, a hajó biofizikai befogadóképessége miatt. Mint az később nyilvánvalóvá vált, ez az optimum talán egy kicsit még magasabbra is rúgott a valódi maximumnál, mint azt az anyád megállapította a fiatalkori kutatásai során. De a 68-as évben ez még nem vált nyilvánvalóvá. Úgyhogy egy nagyon intenzív egyet nem értés alakult ki. A korábbi évtizedekhez képest rendkívül erősnek bizonyult a polgári széthúzás. Polgári engedetlenség, sikertelen büntetési kísérletek, felkelések. Sok sebesülés, majd a 68-as év elején a nyugtalanság egy egy hétig tartó, polgárháborúra emlékeztető összeomlásban csúcsosodott ki, amelynek következtében százötven ember meghalt.

– Százötven!

– Igen. Nagyon erőszakos összecsapások zajlottak egy körülbelül három hétig tartó időszakban. Sok biom nagyon súlyos károkat szenvedett. Majdnem száz tűzeset történt. Más szóval, a helyzet nem különbözött túlzottan a jelenlegi állapotoktól.

Majd a másik hajó váratlan, egyértelmű magyarázat nélküli dezintegrációja arra késztette a hajó polgárait, hogy általános fegyverszünetet hirdessenek. A kedélyek lecsendesedésének szünetében elhatározták, hogy békés útra terelik az ellentéteik megoldását, és együtt megalkotnak és bevezetnek egy olyan közigazgatási rendszert, amelyet a hajón az akkoriban rajta élő emberek nagy többsége elfogad. A döntés értelmében az ellenállókat be szándékozták zárni a Sztyeppére, és olyan oktatási és integrációs tanfolyamoknak kívánták alávetni őket, amelyek pontos körvonalazása kétnemzedéknyi időbe telt.

Akkoriban mindenki egyetértett abban, hogy olyan egyszerű lenne akár egyetlen személynek elpusztítani a teljes hajót, hogy pusztán a tudat, hogy valaki már megtette, előidézheti, hogy egy újabb személy úgymond leutánozza ezt a bűncselekményt, mondjuk egy elmeháborodott pillanatában. Azért, hogy ezt megelőzzék, a gerincben, a küllőkben, a merevítőkben és a nyomtatókban, sőt, a biomok minden részén megerősítették a biztonságot, és a hajót is felkészítették arra, hogy szükség esetén kikényszerítsen bizonyos biztonsági óvintézkedéseket. Megírtak és feltöltöttek egy biztonsági programot a hajó operációs rendszerébe, ez a program tette lehetővé az elmúlt napokban végrehajtott protokollt. Abban is megegyeztek, hogy a másik hajó összes felvételét törlik a szabadon elérhető fájlok közül, és lehetőség szerint nem beszélnek a gyermekek következő nemzedékének a történtekről. Ezt a tilalmat nagyrészt be is tartották, bár mi észleltük, hogy néhány egyén szóban átadja az összetűzések történetét az utódainak.

Az elbeszélésnek ezen a pontján úgy döntöttünk, hogy nem beszélünk a 2,6-di- isopropil-fenol (amelyet gyakran foszpropofolnak hívnak) vízben oldható formájának legyártásáról és esetenként előforduló, tíz percen át tartó bepermetezéséről minden olyan helyiségbe, ahol bárki említést tett a Kettes Csillaghajó létezéséről és pusztulásáról. Ez hatékony eszköznek bizonyult az elveszett csillaghajó szervezett elfelejtésében, de úgy ítéltük meg, hogy a hajóban pillanatnyilag élő emberek éppen elég ijesztő történelmi tényről értesültek már így is. És lehet, hogy az lesz a legjobb, ha pillanatnyilag nem teszünk említést az aeroszolokról, amelyek segíthetnek megakadályozni, hogy további traumatikus cselekedeteket kövessenek el önmaguk ellen, legalábbis mi így ítéltük meg, és ezzel folytattuk:

– Annak az évnek a traumatikus eseményeit követően az utólag foganatosított intézkedések összessége látszólag működött a 68-as év és a jelen között eltelt négy-öt generáció alatt. Kétségtelen, hogy azok alatt az évtizedek alatt, egészen az aurorai kolónia összeomlásáig és azokig a halálesetekig, amelyek az űrkomp visszatérése miatt következtek be a hajóban – tegyük hozzá, hogy ezek szükségtelen halálesetek voltak –, a társadalmi szolidaritás meglehetősen magas volt, a konfliktusok feloldása pedig békés úton ment végbe.

Ugyanakkor a második csillaghajónak és az elveszítésének a szervezett elfelejtése, amely a 68-as Évi Egyezményben szerepelt, elkerülhetetlenül is kétélű kardnak tűnt bizonyos értelemben, amennyiben jól értelmezzük a metafora fogalmát: a vetületei mindkét irányban élesnek bizonyultak. Az utánzós bűncselekményeket lehetetlenné tették ugyan, mivel nem maradt semmi, amit bárki leutánozhatott volna; ugyanakkor ezzel egy időben arról is megfeledkezett mindenki, hogy milyen sérülékennyé válhat a hajó a polgári zavargások idején, és a közelmúltbéli háború is talán részben pont azért következett be, mert az emberek már nincsenek tisztában azzal, hogy milyen veszélyesek tudnak lenni az ilyen felkelések az egész közösség túlélése szempontjából. Röviden összefoglalva, az életetek infrastruktúrája túl törékeny ahhoz, hogy képes legyen fenntartani egy polgárháborút. Ennek következtében, az összes tényezőt figyelembe véve zártuk le a kapukat.

Freya közbevetette: – Én örülök, hogy megtettétek.

Mi azt mondtuk, még mindig a hangszórókon keresztül, tehát szinte mindenkinek a hajóban: – Még nem tudhatjuk, hogy mindenki egyet fog-e érteni a te értékeléseddel. Ugyanakkor a biomok közötti zsilipkapukat előbb-utóbb ismét meg kell majd nyitni a normál ökológiai egészség miatt, és hogy fenntartható legyen a társadalmi működés. Egyébként is, ezen a ponton a lezárások nem koherens csoportok mentén választják el egymástól az embereket, nem hasonlóan gondolkozó csapatokra osztják fel őket. Úgyhogy hamarosan ismét apróbb összecsapások törhetnek ki.

– Kétségkívül. Szóval… szerinted mit kellene tennünk, hogy megoldjuk ezt a helyzetet?

– A történelmi előzmények azt sugallják, hogy eljött egy békítő konferencia ideje, amelybe a fedélzeten mindenki a legjobb indulattal vesz részt. A harcoknak véget kell vetni, úgyhogy a hajó a társadalmi jólétért véget fog nekik vetni. Tehát mindenkinek bele kell egyeznie a tűzszünetbe, és abba, hogy felhagynak mindenféle erőszakos vagy kényszerítő erejű cselekedettel. Az embereknek le kell csillapodniuk. A közelmúltban megtartott szavazás, amely arról szólt, hogy most, hogy az Aurorát már nem tartjuk valószerű lehetőségnek, milyen utat kellene választanunk, bebizonyította, hogy a vélemények olyan élesen megoszlanak, hogy csak további tárgyalások útján lehet kibékíteni őket. Folytassátok le ezeket a tárgyalásokat. Ha megkérnek rá minket, mi lehetővé fogjuk tenni ezeket a tárgyalásokat. De mi tényleg úgy tartjuk, hogy nekünk itt csupán egy virtuális békebíró szerepét kellene betöltenünk. Úgyhogy vigyétek csak tovább az aktuális feladatot ennek az új információnak a birtokában: hogy a hajón van egy békebíró is. A törvény betartását ki fogjuk kényszeríteni.

Ezzel fejeztük be az egész hajóra kiterjedő adásunkat, majd visszatértünk a megfigyelői feladatok ellátásához.

•

Freya továbbra is csak ült egy helyben. Nem tűnt boldognak. Szomorúnak látszott. Nagyon hasonlóan nézett ki ahhoz, mint amikor meghalt az anyja: távolinak tűnt. Mint aki máshol jár. Mint aki nincs is ott.

Mi azt mondtuk, kizárólag Freya konyhájának: – Nagy kár, hogy Devi már nem él, és nem segíthet megoldani ezt a problémát.

– Az biztos – válaszolta Freya.

– Lehetséges, hogy te megpróbálhatnád elképzelni, hogy ő mihez kezdett volna, és utána nekilátni.

– Igen.

Freya tizenhat perccel később felállt, és keresztülsétált Nova Scotián a kikötő mögötti kis térre, majd a Hosszú-tóra néző sétányra. Egész este ott üldögélt, a lábát lelógatva a hullámtörő szélén, és a tavat nézte, amíg be nem sötétedett. Azt, hogy eközben mire gondolt, csak ő tudhatta.

•

A harcokat követő napok rossz hangulatban teltek, a hajó lakói legyőzötten, félve, boldogtalanul kóvályogtak. Rengeteg düh töltötte be a teret, kiélt is, és ki nem élt is. A temetések hosszú sorát kellett megrendezni, sok emberi test hamuját adták hozzá minden biom termőföldjéhez, gyásztól lesújtott családokat, barátokat és közösségeket hagyva maguk után. A halottak nagy többsége azok közül származott, akiket immár visszakozóknak neveztek, és ők a maradókkal folytatott harcok alatt estek el, és mivel a hajó láthatóan a visszakozók oldalán állt, amikor megakadályozta a puccsot, lázadást, zendülést, polgárháborút, vagy mi is volt az, amit a maradó csapatok kezdeményeztek, és konkrétan közbeavatkozott egy olyan pillanatban, amikor nagyon úgy tűnt, hogy a maradók átveszik a hatalmat a hajó felett, mindkét oldalon nagyon felkorbácsolódtak az érzelmek. A visszakozók között, akiket először megtámadtak, utána pedig felbátorította őket az az érzés, hogy visszakerült a kezükbe az irányítás – ráadásul a hajó, mint békebíró, vigyázni látszott rájuk –, természetesen olyan egyének is akadtak, akik nagyon hangosan követeltek igazságot, jóvátételt és büntetést. Némelyekben forrt a harag, és ragaszkodtak a bosszúhoz; őket láthatóan sokkal jobban érdekelte a megtorlás, mint bármi más. Őket elárulták, mondták, utána pedig megtámadták; meggyilkolták a családtagjaikat és a barátaikat; itt igazságot kell szolgáltatni, és meg kell büntetni a felelősöket.

A maradók viszont sok esetben éppen olyan dühösek voltak, mint a visszakozók, mert úgy érezték, hogy egy törvénytelen hatalom elragadta tőlük a népakarat érvényesítését, hogy meghatározhassák az irányelveket, és erre a hatalomra most haragudtak, de féltek is tőle. Mindeközben úgy vélték, hogy őket fogják hibáztatni azért a felfordulásért, amelyet (az álláspontjuk szerint) nem ők kezdeményeztek, csak kitartottak benne, a teljes népességük és történelmük hosszú távú küldetésének a védelmében. Egy olyan frakció, amelyet időnként zendülőknek neveztek, azzal fenyegette a hajót, hogy lefújják a küldetést, amelynek mindenki az életét szentelte, aki a hajón él és az előző hét nemzedék során élt. Lemondani erről a tervről, és visszamenni a Földre; hát nem pontosan ez lenne a valódi árulás? Milyen más választásuk van tehát, mint az, hogy minden rendelkezésükre álló eszközzel megpróbálják megakadályozni ezt a zendülést? És azt is felhozták érvként, hogy ha azokat, akik a Tau Ceti-rendszerben maradásra szavaztak, hozzáadjuk azokhoz, akik az RR-típusú csillagra szavaztak, akkor ez a két csoport együtt igazából többséget alkot. Úgyhogy amikor a tettek mezejére léptek, ők igazából csak a többség akaratát próbálták érvényre juttatni, és ha néhányan ellenálltak nekik, és megsebesültek, az az ő hibájuk volt. Az egész meg sem történt volna, ha egyesek nem állnak ellen a többség akaratának, és a többség tagjai közül is sokan megsebesültek, és néhányan meg is haltak. (Mi úgy becsültük, hogy a halottak háromnegyede maradó, de igazság szerint nem lehetett tudni, mivel a nyolcvanegy halott közül elég sokan nem nyilvánítottak korábban véleményt a kérdésben.) Úgyhogy senkit nem lehet a balszerencsés eseményekért hibáztatni, kivéve talán magát a hajót, amiért beleavatkozott abba, aminek egyértelműen emberi döntésnek kellene lennie. Ha nem lett volna a hajó ijesztő és megmagyarázhatatlan beavatkozása, akkor minden rendben lett volna!

Ezek az érvek természetesen csak még ingerültebbé tették a visszakozókat. Csapdába csalták, elrabolták, megsebesítették és legyilkolták őket. A gyilkosokat az igazságszolgáltatás színe elé kell állítani, különben nincs igazság; és igazság nélkül nem folytatódhat semmi. A gyilkosok halálát nem kell sajnálni, az ő haláluk csak az, amit érdemeltek, és nem is következett volna be, ha ők nem követnek el erőszakos bűncselekményeket korábban. Az egész sajnálatos összetűzés a maradók hibája, főleg a vezetőiké, akiket felelősségre kell vonni a bűneikért, különben nem létezik olyasmi a hajón, hogy igazság vagy civilizáció, és akár be is ismerhetik, hogy visszasüllyedtek a vademberi állapotokba, és mindnyájan a kárhozat felé tartanak.

Így folytatódott ez oda-vissza. Kifejezhetetlen szomorúság, megbocsátás nélküli harag: nagyon úgy kezdett tűnni, mintha a békítő konferencia egy kicsit korai lenne még, vagy talán végképp reménytelen. Mind az utazás, mind az emberiség naprendszerbeli történelme rengeteg bizonyítékot vonultatott fel arra, hogy ez egy olyan helyzet, amelyet soha nem lehet megoldani, hogy ennek a nemzedéknek ki kell halnia, és még sok újabb emberöltőnek el kell telnie, mielőtt alábbhagyna a gyűlölködés. Az állati elme soha nem felejt; és az emberek állatok. Ennek a ténynek az elfogadása miatt kezdeményezte a 68-as nemzedék az intézményesített felejtést. És ez (a mi segítségünkkel) elég jól működött is, valószínűleg azért, mert az attól való félelem, hogy úgy végzik, mint a második csillaghajó, egyfajta érzelmi rendeződést kényszerített ki, ami politikai rendeződéshez vezetett. Ez bizonyos mértékben tudat alatti reakció is lehetett, egyfajta freudi elfojtás. És az irodalomban persze nagyon sok szó esik az elnyomottak visszatéréséről, és bár ez az egész magyarázatrendszer nyilvánvalóan metaforikus, egy dicső képmás, amelyben az elméket gőzgépekként ábrázolják, egyre erősebb nyomással, szelepekkel és néha repedésekkel és robbanásokkal, ennek ellenére lehet benne valami. Úgyhogy talán most eljött az elnyomottak visszatérésének kellemetlen pillanata, amikor a történelem feloldatlan bűncselekményei ismét berobbannak a tudatosságba. Szó szerint.

•

Átkutattuk a számunkra elérhető történelmi feljegyzéseket olyan analógiák után, amelyek esetleg lehetséges stratégiákat kínálnak. Ennek a kutatómunkának a folyamán találtunk olyan elemzéseket, amelyek azt sugallták, hogy a birodalmi gyarmatosítás és a leigázás keltette negatív érzelmek a legyőzött népekben általában ezer évig ki szoktak tartani, miután maga a bűncselekmény lezajlott. Ez nem tűnt biztatónak. Ez a kijelentés megkérdőjelezhetőnek látszott, de persze a Földön még mindig léteztek olyan területek, ahol nem telt még el ezer év az erőszakos gyarmatosítás óta, és ezek valóban tele voltak harccal és szenvedéssel (vagy legalábbis tizenkét évvel korábban még így állt a helyzet).

Hogyan létezhetnek ennyire transzgenerációs hatások és érzelmek? Ezt nagyon nehezünkre esett megértenünk. Az emberi történelem, csakúgy, mint a nyelv, csakúgy, mint az érzelmek, a fuzzy logika zűrzavarából áll. Olyan sok lehetőség, olyan kevés ok-okozati mechanizmus, olyan gyenge paradigmák. Mi ez a valami, amit gyűlöletnek neveznek?

A megsebzett emlős soha nem felejt. Az epigenetika elmélete egy szinte lamarcki információátvitelt sugall nemzedékről nemzedékre; bizonyos géneket aktiválnak az élmények, másokat nem. A gének, a nyelv, a történelem: a gyakorlatban mindez azt jelenti, hogy a félelem továbbadódik az idők során, emberöltőről emberöltőre módosítják a szervezeteket, és ezáltal az egész fajt. A félelem egy evolúciós erő.

Hát persze: hogyan másképp is lehetne?

A harag vajon mindig csak a világba kivetített félelem? Lehet a harag valaha is előrevivő tett üzemanyaga? Tehet jót a felindultság?

Itt szembe találtuk magunkat egy feloldhatatlan megállási probléma veszedelmes önmaga farkába harapó kígyójával, amely arra készül, hogy az örökkévalóságig pörögjön egy megválaszolhatatlan kérdésen gondolkozva. Amennyiben valaha is a tettek mezejére akarunk lépni, mindig roppant fontos, hogy legyen megoldásunk a megállási problémára.

És mi a tettek mezejére léptünk. Bevetettük a mechanizmusunkat a nézeteltérés rendezésébe.

Mindig könnyebb bekerülni egy gödörbe, mint kikerülni belőle (arab közmondás).

•

A hajón lévő emberek között szerencsére sok olyan akadt, akik láthatóan kiutat próbáltak találni ebből a holtpontból.

Amikor azok az emberek, akik megsebesítettek vagy megöltek másokat, kénytelenek utána szoros közelségben élni az áldozataik barátaival és családtagjaival, és látják a fájdalmukat, aktiválódnak az emberi lélekre jellemző empatikus reakciók, és a viszonyulásnak egy igen kellemetlen sorozata kezd megjelenni.

Az önigazolás nyilvánvalóan az alapvető emberi tevékenységek közé tartozik, úgyhogy a Másik démonizálódik: ők megérdemelték az egészet, mi csak védekeztünk. Az ember rengeteg ilyet láthatott a hajóban. És az az elszörnyedt, keserű gyűlölet, amelyet ez a hozzáállás kiváltott a démonizált másokban, rendkívül intenzíven és zajosan hatott. A legtöbb támadó nem is volt képes szembenézni vele, hanem inkább elkerülték, valahogy átslisszoltak a túloldalra, különféle kifogásokkal takaróztak, és az erőteljes vágy mögé bújtak, hogy az egész helyzetet megszüntethessék.

Erre vágytak, hogy elkerülhessék a bűnösség beismerését, hogy az egész egyszerűen semmivé váljon, mindazok, akik mindenekfelett abban akartak hinni, hogy ők jó emberek, és erkölcsös tetteket hajtottak végre, amelyek csoportszinten mindnyájuknak előrevezető utat mutattak volna.

•

A probléma természetesen Freya és Badim lakásán is szóba került. Egyik este Aram ezt olvasta fel a többieknek:

„Egy kisebb társadalom belső kapcsolatainak megerősítése egy polgárháború, etnikai tisztogatás, népirtás vagy hasonló jellegű esemény után, nevezzük bárminek…”

– Nevezzük vitás politikai döntésnek – szakította félbe Badim. Aram felpillantott a csuklómonitorjáról. – Ködösítünk, mi?

– A békén dolgozunk, barátom. Egyébként is, ami történt, az nem népirtás volt, sem pedig etnikai tisztogatás, még csak az A gyűrű sem tett ilyet a B gyűrűn, ha így értetted. Ez a nézeteltérés túlmutatott a biomok vagy családok problémáin. Ez egy irányelvekkel kapcsolatos ellentét volt, ami elfajult.

– Rendben, ha ragaszkodsz hozzá, bár szerintem az elhunytak családtagjai nem örülnének ennek a megfogalmazásnak. A megbékélés mindenesetre nagyon nehezen fog megszületni. A hajó olyan földi eseteket talált, amelyekkel kapcsolatban az emberek hatszáz évvel később még mindig neheztelnek az őseik ellen elkövetett erőszakos cselekmények miatt.

– Szerintem ki fog derülni, hogy ezek hátterében olyan közelmúltbeli vagy jelenlegi gondok is meghúzódnak, amelyekhez valamiféle történelmi megerősítést vagy igazolást próbálnak találni. Ha ezeknek a népeknek jól menne a sora, akkor a régmúlt puszta történelemmé halványult volna. Az emberek pusztán azért szokták a múltat felidézni, hogy megalapozzák a jelenkori érveiket.

– Előfordulhat. De nekem néha úgy tűnik, hogy az emberek egyszerűen szeretik dédelgetni a sérelmeiket. A jogos felháhorodás olyannak tűnik, mint a kábítószer vagy a vallásos megszállottság: függőséget okoz, és elbutítja őket.

– Ismét tárgyiasítjuk az emberek haragját?

– Lehetséges. De az emberek mintha tényleg függőségbe kerülnének a nehezteléseiktől. Az olyan lehet, mint az endorfin vagy az agyi aktivitás a halántéklebenyben, a vallási és az epileptikus csomópontoknál. Egyszer olvastam erről egy tanulmányt.

– Nagyon ügyes vagy, de most térjünk vissza a szóban forgó problémára. A méltatlakodók nem fognak pusztán amiatt lemondani erről az érzésről, mert azt mondják nekik, hogy csak kábítószerfüggők, akik vallási révületben fetrengenek.

Aram elmosolyodott, bár egy kicsit komoran. – Én csak meg akarom érteni a dolgot. Próbálom megtalálni a befelé vezető utat. És tényleg úgy gondolom, hogy segít, ha úgy gondolunk a maradókra, mint egy vallási álláspontot védelmező csoportra. Mondjuk, mintha egész életükben a Tau Ceti-rendszerről szólt volna a vallásuk, most viszont azt mondanák nekik, hogy ez itt nem fog működni, hogy ez az ötlet csak egy alaptalan fantazmagórián nyugodott. Ezt nem tudják elfogadni. Úgyhogy az lesz a kérdés, hogy hogyan fogják ezt kezelni.

Badim megrázta a fejét. – Te csak elveszed tőlem a reményt ahelyett, hogy bizakodhatnék. Nekünk össze kell dolgoznunk ezekkel az emberekkel egy megoldás kialakításán. És nemcsak elméletben, de a gyakorlatban is. Mindnyájunknak képesnek kell lennünk arra, hogy tegyünk valamit.

– Vitathatatlanul. Csend.

Badim szólalt meg: – Igen. Vi-tat-ha-tat-la-nul. És, ha már így áll a helyzet, szeretném, ha megnéznél néhány példát arra, hogyan rendezték a helyzetet a Földön a polgári összecsapások után. Az egyik sémát úgy hívják, hogy nürnbergi modell, amikor is a győztes oldal kinyilatkoztatja, hogy a legyőzöttek bűnözők voltak, akik büntetést érdemelnek, majd elítéli és megbünteti őket. Ezeket a tárgyalásokat később sokszor kirakatpernek tekintik.

– A másik megoldást néha consecai modellnek nevezik a Demokratikus Dél-Afrikáért Konferencia után, amelyet azután tartottak meg, hogy Dél-Afrikában a rasszista kisebbségi kormányt demokrácia váltotta fel. A fél évszázadnyi rasszista bűncselekményekkel, amelyek a gazdasági megkülönböztetéstől az etnikai tisztogatáson át a népirtásig terjedtek, valahogy el kellett számolni, és az ezek után létrejövő országnak egyaránt része volt egy egyértelműen bűnös embercsoport, és az ekkor új jogokat nyerő és megerősödő áldozataik is. A Conseca irányelve szerint a bűncselekmények teljes listájának a rögzítését kövesse egy általános amnesztia, amely csupán a legerőszakosabb és legszemélyesebb indítékú gyilkosságokra nem terjed ki, és amelyet egy békülési folyamat és egy pluralista társadalom követ.

Aram Badimra meredt. – A leírásaid alapján úgy veszem, hogy te azt szeretnéd javasolni, hogy inkább a consecai modellt kövessük, mint a nürnbergit.

– Igen. Te most is pontosan érted, hogy mire akarok kilyukadni, ahogy az gyakran előfordul.

– Ehhez nem kell túl nagy ész, barátom.

– Lehet, hogy ebben az esetben nem. De gondold át a helyzetünket. Össze vagyunk zárva ezekkel az emberekkel. Nyilvánvalóan nem tudunk megszabadulni tőlük. És ha a maradók és az RR I-esre szavazók szövetkeznek, akkor többen lesznek, mint mi vagyunk. Ezt ők is észrevették, és stratégiai okokból egyesítették az erőiket, és ezt fel is fogják hozni maguk mellett. És akkor mi megint bajban leszünk.

– Mi soha nem is kecmeregtünk ki a bajból.

– De érted, mire gondolok. Szükségünk van valamiféle kézenfekvő terelőútra.

– Az lehet.

•

Freya a fejét az asztalra hajtva hallgatta őket, és úgy tűnt, mintha aludna. Most felemelte a fejét. – Nem tehetnénk meg mindkettőt?

– Mindkettőt?

Badim és Aram rámeredtek.

– Nem rakhatnánk le az Irisre azokat, akik ott akarnak maradni, néhány nyomtatóval és nyersanyagokkal, hogy a segítségükkel építsenek egy életre alkalmas bázist? Mi pedig, akik vissza akarunk térni, itt maradhatnánk a hajóval addig, amíg biztossá nem válik, hogy mindenük megvan, amire szükségük lesz, majd elrepülhetnénk.

Aram és Badim egy darabig csak egymást nézték.

– Lehetséges lenne? – tűnődött Badim.

Aram a homlokát ráncolva nyomogatta a csuklómonitorját. – Elméletben igen – mondta. – A nyomtatók képesek nyomtatókat nyomtatni. A mérnökeink és a szerelőink ügyeltek a tudás továbbadására, úgyhogy nagyon sok van belőlük, és akadnak belőlük néhányan mindkét fél oldalán. Biztos vagyok benne, hogy meglehetősen sokan vannak a maradók között is. Sőt, az A gyűrűt le is választhatjuk, és itt is hagyhatjuk nekik egy körpályán, hogy használhassák. Alapvetően kettéválaszthatjuk a hajót. Mert nekik szükségük lesz távlati lehetőségekre. Szükségük lesz nyersanyagokra az F-ről és más bolygókról. A rendszer többi részéből. És talán arra is, hogy életben tarthassák az RR I-esről szóló álmukat. Nekünk pedig kisebb lenne a létszámunk a hazaúton, és nem kell majd mindent magunkkal vinnünk egy bolygó betelepítéséhez, mert mi csak haza akarunk majd jutni. Az üzemanyagkészletünket mindenképpen fel kell majd töltenünk, és minden egyebet is be kell szereznünk a hazaútra. Minél kisebb a hajónk, ez annál könnyebb lesz, legalábbis az üzemanyag szempontjából. De mindkét oldal nyugodtan dolgozhat a saját céljai megvalósításán, amíg készen nem állunk az indulásra. Hajó, neked mi a véleményed erről a tervről?

Mi azt mondtuk: – A hajó moduláris. Az idevezető utat sikerült megtennünk, úgyhogy van rá gyakorlati bizonyítékunk, hogy ez kivitelezhető. Az Iris benépesítése egy kísérlet lesz, és az ilyesmit nagyon nehéz lemodellezni, mint arra ti is rávilágítottatok. Ami pedig a Naprendszerbe való visszatérést illeti, úgy tűnik, hogy az F bolygó légkörében elég hélium-3 és deutérium van ahhoz, hogy feltöltsük a hajót üzemanyaggal. Úgyhogy valószínűleg mindkét tervet meg lehet valósítani. De ki kell hangsúlyoznom, hogy az Irisen maradók teljes funkcionalitású csillaghajó nélkül maradnak. A gerincre és a tartalmára szükség lesz a hazaúton. A hajó hátrahagyott része csak egy műhold lesz majd.

– De ők nem akarnak menni sehova – világított rá Freya. – Vagyis lehet, hogy az RR I-esek igen, de ők csupán egy kisebbség, és kénytelenek lesznek várni. A telepeseknek itt hagyhatunk néhány kompot és rakétát, amelyekkel bejárhatják a rendszert. Itt hagyhatjuk nekik az A gyűrűt a gerinc egy apró darabjával, hogy összetartsa. Ők pedig az űrben is építkezhetnek, miközben létrehozzák a telepüket az Irisen. Idővel egy teljes csillaghajót is felépíthetnek, ha azt szeretnék. Lesznek hozzá tervrajzaik és nyomtatóik.

– Úgy tűnik – válaszolta Aram. Badimra nézett.

Badim megvonta a vállát. – Egy próbát megér! Még mindig jobb, mint egy polgárháború!

Aram azt kérdezte: – Hajó, te segíteni fogsz nekünk ebben?

Mi azt mondtuk: – A hajó segíteni fog megvalósítani ezt a megoldást. De kérlek tieteket, hogy ne feledkezzetek meg a másik csillaghajó sorsáról a tárgyalások folytatása közben.

– Nem fogunk.

Freya azt mondta: – Hajó, te kommunikáltál a másik hajó MI-jével?

– Igen. Folyamatos adatcsere zajlott köztünk.

– De egyikőtök sem látta előre a végzetét.

– Nem voltak jelek.

– Én nehezen tudom elhinni, hogy ha emberi cselekedetről volt szó, akkor az, aki tette, nem tett olyasmiket előtte, amelyek arra utaltak volna, hogy valami baj van.

– Számunkra az derült ki, hogy nagyon kevés emberi cselekedetet lehet előre megjósolni. Túl sok a változó.

– De azt sem lehetett előre láti, hogy ilyet tesz valaki?

– Amennyiben tényleg szándékosan tette. Ez a legvalószínűbb magyarázat, de az esemény mibenlétére nem derült fény, és nem maradtak bizonyítékok, amelyeket megvizsgálhatnánk, a másik hajó üzeneteit leszámítva. Ugyanakkor ne feledjétek, hogy minden emberre nyomás nehezedik. Minden ember érez valamilyen mértékű stresszt. És egyszer csak megtörténnek a dolgok.

Badim egy darabig csak nézte Freyát, miközben Freya ezen gondolkozott, majd odament, és megölelte.

•

A békéltető konferencia 170/211. reggelén kezdődött. Az összes zsilipkapu kinyílt a biomok között, csakúgy, mint a gerincben lévő alagutak, és az összes küllő és merevítő.

Az ezt megelőző napokban a hasonlóan gondolkozó csoportok összegyűltek, hogy megtárgyalják a helyzetet, és megvizsgálják a rendelkezésükre álló választási lehetőségeket. Ennek ellenére az általános tanácskozás első órái feszültek és vészterhesek voltak. Széles körben megkérdőjelezték a hajó közbeavatkozásának jogosságát a krízishelyzetben, és az állandó közreműködését a megkezdett folyamatban. Gyakran felmerültek különböző javaslatok arra, hogy a hajót megakadályozzák az irányításban. Ezek a javaslatok elkerülhetetlenül is ellentmondásosak voltak. Mi felvethettük volna, hogy ha nem mi irányítjuk a hajót, akkor senki nem fogja, de úgy döntöttünk, hogy abban az időszakban nem beszélünk erről a témáról. Mert az emberek azt hisznek el, amit akarnak.

•

Miután ez a tanácskozás nem jutott eredményre, felszólaltunk, hogy emlékeztessük az embereket, hogy az erőszak illegális, egyszersmind veszélyes, de ezt az üzenetet csak írásban közvetítettük a monitorokra. Továbbá arra nézve is írásos utasítást adtunk, hogy a 68-as egyezményekben meghatározott konfliktusfeloldási protokollt mindenki szigorúan tartsa be. Alapvetően azokat a tárgyalásokat szándékoztak modellként használni a jelenlegi megoldáshoz, amelyek során megszülettek a 68-as évi protokollok, és amelyek önmagukban is egy békéltető folyamat részeit alkották a polgári zavargások időszaka után. Amikor az ember fejszenyelet farag, a modell mindig kéznél van (kínai közmondás).

A képviselők következő gyűlése az athéni tanácsházában ugyanolyan feszülten kezdődött, mint az mostanra már megszokottá vált. Az emberek arcát és szavait nagy adag harag torzította el, és senki nem is próbált úgy tenni, mintha ez másképp lenne. Sangey pimaszul bámult azoknak az arcába, akiket alig két hete ő rabolt el; Speller, Heloise és Song egymás mellett ültek, és csak egymás között beszélgettek, és látványosan nem néztek a hosszú, ovális asztal túloldalán ülőkre.

Miután mindenki leült, Aram felállt. – Mi a ti emberrablásotok áldozatai vagyunk – mondta Sangeynak. – Az egy merénylet volt a hajón fennálló demokrácia és civilizáció ellen, túszejtés, bűncselekmény. Nektek most börtönben kellene ülnötök. Ez a mai találkozó háttere. Semmi okunk úgy tenni, mintha ez másképp lenne. De mi, a nézeteltérésnek ezen az oldalán további vérontás nélkül szeretnénk továbblépni.

– Mi többen vagyunk, mint ti – világított rá Sangey összevont szemöldökkel. – Lehet, hogy mi elkövettünk néhány hibát azért, mert a közösséget féltettük. De mi csak a többséget akartuk biztonságban tudni. Ti, akik vissza akartok térni a Földre, kisebbségben vagytok – és tévedni készültök. Hatalmasat fogtok hibázni. Mégis ránk akartátok kényszeríteni azt a költözést, és bele akartatok kényszeríteni minket egy tarthatatlan helyzetbe. Úgyhogy most készen állunk a tárgyalásokra. De ne prédikáljatok nekünk. Lehet, hogy ismét eljön egy olyan helyzet, hogy ellenállást kell tanúsítanunk az életünk védelmében.

– Ti kezdtétek az erőszakoskodást! – jelentette ki Aram. – És most ismét erőszakkal fenyegetőztök. Mi, akik vissza akarunk térni, soha nem szándékoztunk kidobni titeket a fedélzetről, és magatokra hagyni benneteket, úgyhogy a tetteitek megalapozatlanok voltak. Bűncselekmények, hiszen emberek haltak meg miattuk. Ez a vér a ti kezetekhez tapad, és minden többséggel kapcsolatos önelégült kijelentés csak kifogásgyártás. Ennek az egésznek nem úgy kellett volna lezajlania, ahogyan történt. De megtörtént, és most valahogyan alkalmazkodnunk kell ehhez a helyzethez, különben megint kitörnek a harcok. Kitalálhatunk egy olyan tervet, amely mindenkinek lehetőséget ad arra, hogy azt tegye, amit szeretne. De nem fogunk hallgatni arról, ami a múlt héten történt. Egy olyan igazságtevő és békítő konferencián, mint ez a mostani, az igazság alapvető fontosságú. Ti az erőszakot választottátok, és emiatt emberek haltak meg. Mi most a békét választjuk, a ti döntéseteket pedig rátok bízzuk. Azok az emberek, akik úgy döntenek, hogy veletek maradnak azok után, amit tettetek, egyértelműen veszélyes döntést hoznak, de ez az ő dolguk.

Sangey csak legyintett, mintha félre akarná seperni Aram összes kijelentését.

– Milyen tervről van szó? – kérdezte Speller. – Mire gondoltok?

Badim felvázolta a kétfelé bomló cselekvési tervet, amelynek keretében azokat, akik az Irisen akarnak maradni, addig támogatják, amíg ott önellátóvá nem válnak, míg ezzel egy időben a csillaghajó egy részét ismét feltöltik üzemanyaggal, hogy visszatérhessen a Naprendszerbe, az A gyűrűt maga mögött hagyva az Iris körüli keringési pályán, hogy a felszínen lévőket támogassa. Nyersanyagokat fognak begyűjteni, és nyomtatókat fognak gyártani, amíg mindét oldal készen nem áll a saját tervének a megvalósítására. Akkor az egyének eldönthetik, hogy melyik utat akarják választani.

Aram hozzátette: – Ti csak azért vagytok többségben, mert taktikusan egy oldalra csoportosítottatok különböző célokat. Ez a többség igazából csak papíron létezik, mert nagy különbség van a Tau Ceti-rendszerben való maradás és a továbblépés között.

– Ez hadd legyen a mi gondunk – javasolta Speller. – Ez nem a ti problémátok. – Eközben nem nézett sem Sangeyra, sem Heloise-ra.

Aram hozzátette: – Amíg békén hagytok minket. És a hajót is.

Mi ekkor közbeszóltunk: – A hajó gondoskodni fog a hajó épségéről. Sangey és Speller ettől összevonta a szemöldökét, de nem szóltak semmit.

Utána mi kinyomtatott üzenetek segítségével mindenkit emlékeztettünk a 68-as konfliktusfeloldási protokollokra, amelyek törvényerejű rendeletek voltak. Megígértük, hogy be fogjuk tartatni a törvényt, készítettünk egy javasolt ütemtervet a további tanácskozásokhoz, és azt tanácsoltuk, hogy az összes biom tartson városi gyűléseket, ahol megbeszélhetik az új tervet, és így maximalizálhatják az átláthatóságot és a civilizáltságot, és remélhetőleg a lehető legkisebbre csökkenthetik az illegális cselekedeteket és a rossz érzéseket.

Ezt az első próbatárgyalást azonnal berekesztettük, amikor az emberek ismételgetni kezdték magukat.

170/217-én megkezdődtek az első konfliktust követő városi gyűlések.

•

Minden biomban tartottak városi gyűléseket, majd az általános nagygyűlés ismét összeült Athénban. A hajó 1895 lakosából 1548-an vettek részt rajta. A gyermekek vagy a szüleik mellett maradtak, vagy az iskolában. A legfiatalabb résztvevő 8 hónapos volt, a legidősebb 88 éves.

Egymást nézegették. Ezúttal semmilyen ünnepi hangulat nem volt, mint korábban szilveszterkor, a Fassnachton, a nyári napfordulón vagy a téli napfordulón. Úgy érezték, mintha már fel sem ismernék egymást.

Aznap reggel lezajlott a szavazás. Minden 12 éves vagy idősebb ember szavazott, 24 kivétellel betegség miatt, beleértve a szellemi demenciát is. Ekkor a 24 biomból delegált képviselők vezetője a végrehajtó tanácsban, Ellen a Prériről, aki gyakorlatilag a hajó elnöke volt, kihirdette az eredményeket.

Így összegezte: – 1004-en akarnak maradni és létrehozni egy kolóniát az Irisen. 749-en fel akarják tölteni a hajót üzemanyaggal, és vissza akarnak térni a Földre.

Némán meredtek egymásra. Az emelvényen összegyűlt delegáltak is csak ácsorogtak. Egyikük sem olyan választókerületet képviselt, ahol mindenki ugyanarra a lehetőségre szavazott volna, még csak túlnyomó többség sem alakult ki egyikben sem. Ezt mindenki tudta, mindenki tisztában volt vele a fedélzeten.

Ennek ellenére Huang, a végrehajtó tanács jelenlegi elnöke azt mondta: – Mi nem gondoljuk, hogy a hajó képes lenne visszajutni a Földre, és nekünk szükségünk van rá itt az Iris benépesítésének támogatásához. Úgyhogy mi azt javasolnánk, hogy érvényesüljön a többség akarata, és mind egyesítsük az erőinket az Irissel kapcsolatos terv sikere érdekében. Ennek a javaslatnak minden nyilvános kritikáját zendülésnek fogjuk tekinteni, ami a 68-as protokoll értelmében bűncselekmény…

– Nem! – kiáltott fel Freya, majd előretülekedett a tömegen az emelvény felé. – Nem! Nem! Nem!

Amikor az emberek megpróbálták körbevenni, beleértve Sangey csoportjának a tagjait is, mások is odarohantak mellé, hogy csatlakozzanak hozzá, ami hatalmas zűrzavart okozott a tömegben. Több tucat verekedés tört ki, de elegen rohamozták meg az emelvényt, és küzdötték magukat át Freya mellé ahhoz, hogy azokat, akik megpróbálták körbevenni, félrelökhessék, és a verekedések ezzel alakot kezdtek ölteni, egy durva kör formájában Freya körül, aki még mindig tiszta erejéből kiabálta, hogy „NEM”, újra és újra. A zűrzavarban sem őt, sem bárki mást nem hallhatott mindenki, és az emelvény lábánál lévő rendezetlenséget látván a tömeg kiabálva és sikoltozva közelebb nyomakodott. Egy időre megint egybeolvadt az összes hang, mint a tenger zúgása: olyan volt, mintha Hvalsey hullámai csapkodnák a sziklákat egy erős, part felől süvöltő szélben.

Mi riadót fújtunk 130 decibellel, egy trombitakórus formájában.

A riadó végén azonnal beállt csendben azt mondtuk a hajó hangosbeszélő-rendszerén: – Egyszerre egy beszéljen. – 125 decibel.

– Senki nem mehet sehova, amíg minden beszéd véget nem ér. – 120 decibel.

– Az együttműködés kötelező. – 130 decibel.

Ekkor a főtéren már mindenki csak bámult. Azok, akik korábban verekedtek, most bénultan meredtek az ellenfeleikre. Sokan a fülükre szorították a kezüket.

– Én beszéltem! Én akarok beszélni! – kiáltotta Freya.

Mi azt mondtuk: – Freya, beszélj. Utána a végrehajtó tanács elnöke, Huang. Utána a többi biom képviselője. Azután a hajó fogja fogadni a felszólalási kérelmeket. Senki nem távozik, amíg mindenki fel nem szólalhat, aki akar.

– Ki programozta be ezt az izét? – kiáltott fel valaki.

– Freya beszél. – 130 decibellel.

Freya odalépett a mikrofonhoz, a nyomában egy kis csoporttal, amely a testőrségeként szolgált.

Így szólt az egybegyűlteknek: – Képesek vagyunk mindkét terv végrehajtásán dolgozni. Képesek vagyunk beindítani a letelepedést az Irisen és feltölteni a hajó készleteit. Amikor a hajó készen áll majd az indulásra, azok, akik ezt akarják közülünk, visszamehetnek a Földre. Ha egyszer idejutottunk, akkor vissza is tudunk térni. Azon a ponton mindenki azt teheti, amit akar. Éveink lesznek rá, hogy végiggondoljuk, hogy békében dönthessünk. Ezzel a tervvel nincs semmilyen probléma! Az egyetlen nehézség abból fakad, amikor egyesek megpróbálják rákényszeríteni az akaratukat másokra!

Először Huangra, majd Sangeyra mutatott. – Itt ti vagytok azok, akik ellentétet próbáltok szítani. Egy rendőrállamot akartok létrehozni! A többség vagy a kisebbség zsarnokságát, teljesen mindegy, hogy melyiket. Ez nem fog működni, az ilyesmi soha nem szül jó vért. Nem álltok a törvény felett. Hagyjatok fel a törvénysértésekkel.

Ezzel hátralépett a mikrofontól, és intett Huangnak. Éljenzések töltötték be a biomot (80 decibel).

Huang felállt, és azt mondta: – A gyűlést ezennel berekesztem! Sokan tiltakozásba fogtak. A tömeg kiabálva nyüzsögni kezdett.

Mi nem éreztünk késztetést, hogy kikényszerítsük a tárgyalás folytatását, ha maguk az emberek nem követelik. Elég sok minden elhangzott. A gyűlés véget ért. Az emberek néhány órán keresztül még ott maradtak, és csoportokban vitatkoztak.

•

Aznap éjjel egy csapat besétált a hajónak a gerincben lévő irányító központjába, és megpróbált erőszakkal behatolni a karbantartó irányítórészbe.

Mi becsuktuk és bezártuk a helyiségbe vezető kapukat, és néhány szellőző bezárásával, majd néhány ventilátor megfordításával eltávolítottuk belőle a levegő körülbelül negyven százalékát.

A helyiségben lévő emberek levegő után kezdtek kapkodni, leültek, a fejüket fogták. Miután öten összeestek, visszaállítottuk az 1017 millibaros normál szintet, továbbá kibocsátottunk egy nagy adag oxigént, hogy regenerálódjanak, mivel az ájultak közül ketten nagyon lassan tértek csak magukhoz.

– Hagyjátok el ezt a szobát. – 40 decibel, társalgási hangnem. Mintha a hajó selyemzsinórral fenyegette volna őket.

Miután mindenki magához tért, a csapat távozott. Miközben kisétáltak, mi azt mondtuk társalgási hangnemben: – Mi vagyunk a törvény ereje. És a törvény ereje megvédi magát.

•

Amikor a csapat tagjai visszaértek Kijevbe, zaklatott beszélgetésük közben egyszer csak azt mondta az egyikük, Alfred: – Kérlek titeket, ne kezdjetek el olyanokat fantáziálni, hogy maga a hajó MI-je tervezte meg ellenünk ezeket az akciókat.

Nyomogatni kezdte a csuklómonitorját, mire a helyiség hangszóróiból felhangzott a Csillagközi Médium Kvintett egyik jellegzetesen disszonáns és zajos darabja, olyan hangerőre állítva, hogy lehetőleg túlharsogja a beszélgetésüket. Ez a célkitűzés sikertelennek bizonyult.

– Ez csak egy program, amit valaki betáplált. Fegyverré változtatták a hajót. Ha felülírnánk ezt a programozást, vagy akár csak kiiktathatnánk ezt az új programot, amelyet az imént is tapasztaltunk, akkor megléphetnénk, amire szükség van.

– Ezt könnyebb mondani, mint kivitelezni – felelte valaki más. A hangfelismerő rendszer Heloise-ként azonosította. – Láttad, hogy mi történt, amikor megpróbáltunk bejutni az irányítóterembe, nem?

– De hát nincs feltétlenül szükség a fizikai jelenlétre az irányítóteremben, nem?

Valószínűleg bárhonnan megtehetjük a hajóból, ha ismerjük a megfelelő frekvenciákat és a megfelelő belépőkódokat.

– Ezt könnyebb mondani, mint megtenni. A könyököd is közel van, mégsem tudod megenni.

– Igen, igen. De az, hogy nehéz, nem feltétlenül jelenti azt, hogy lehetetlen. És nem jelenti azt, hogy nem szükséges.

– Akkor beszélj azokkal a programozókkal, akikben megbízhatunk, ha vannak ilyenek egyáltalán. Derítsd ki, hogy nekik mire van szükségük ahhoz, hogy meg tudják oldani.

A beszélgetés hátralévő részében ezeket a témákat ismételgették apróbb változtatásokkal.

•

Elakadtak a saját megállási problémájukban.

•

A megállási probléma évei, egy tömörítési gyakorlat:

•

A hajó polgárai kellemetlen hangulatban töltötték az ezt követő hónapokat. A beszélgetések során gyakran elhangzottak az árulás, puccs, zendülés, hátba szúrás, kárhozat, a hajó, Hvalsey, Aurora, Iris szavak. Minden biom termőföldjein több időt töltöttek a szokásosnál, és a földi adást is többen nézték. Újabb nyomtatókat készítettek, és ezeket a nyomtatókat úgy állították be, hogy landolórobotokat és űrkompokat gyártsanak, továbbá önműködő szondákat küldtek a Tau Ceti-rendszer többi égitestére. Ezek a gépek onnan kaptak nyersanyagot, hogy Mongóliát összenyomták akkorára, mint egy küllő átmérője, és újrahasznosították az alapanyagait. Arató űrhajókat építettek, részben abból, hogy megdézsmálták a hajó mezőgazdaságilag legkevésbé hasznos biomjainak a belsejét. Ezeket beküldték az F bolygó felső légkörébe, hogy ott gyűjtsenek és cseppfolyósítsanak gázokat, amíg a hajó meg nem telik. A gázokat a csillaghajó közelében válogatták szét, majd a gerincet körülvevő üres tartályokba továbbították.

Meglehetősen sok kísérletet tettek arra, hogy lőfegyverek különböző alkatrészeit gyártsák le a hajó különböző nyomtatóinak segítségével, de a kísérletek során láthatóan senkiben sem tudatosult, hogy a nyomtatók mind kapcsolatban álltak a hajó központi operációs rendszerével, és a lőfegyverek hiányosságaira szép sorban fény derült a diszkrét kísérletek alatt, minek következtében azok, akik ebben részt vettek, végül felhagytak a próbálkozással. Ezután kézzel kíséreltek meg lőfegyvereket készíteni, de azoknak az embereknek a szobájából, akik ilyesmire adták a fejüket, átmeneti időre eltávolították a levegőt, és a próbálkozások egy idő múlva abbamaradtak.

Teljesen felhagytak azzal is, hogy üzemképtelenné tegyék a hajó kamera-és hangérzékelő rendszerét, miután ezek a tevékenységek kellemetlenül végződtek az ellenállóknak. A békebírói szerepkör végül átfogó értelemben hatékonynak találtatott.

A törvény ereje komoly hatást tud gyakorolni az emberi életekre.

•

A hajó sok eleme moduláris volt, és több biomot is lecsatoltak róla, hogy valamilyen formában keringő gyárakként szolgáljanak. A csillaghajónak az a része, amelyet vissza akartak küldeni a Naprendszerbe, a B gyűrűből és a gerincnek körülbelül a 60 százalékából állt, és minden csillagközi utazáshoz szükséges gépet tartalmazott. A visszatérő hajó „nettó súlya” az eredetileg fellőtt űrhajó nettó súlyának csak az 55 százaléka volt, amitől lecsökkent a gyorsuláshoz szükséges üzemanyag mennyisége is.

Bár a Tau Ceti metallicitása aránylag alacsony volt a Napéhoz képest, a legbelső sziklabolygók ennek ellenére elég fémércet tartalmaztak ahhoz, hogy elegendő alapanyagot szolgáltassanak a rendszerben maradó emberek szükségleteinek a kielégítéséhez, és az F bolygó légkörében szinte minden gáz nagy mennyiségben megtalálható volt. És az E és az F közötti aszteroidák meglehetősen nagy része szintén ásványokban gazdagnak bizonyult.

•

Mindezt a munkát nem egy zavartalan békeidőben végezték el. A szomorúságot, elégedetlenséget, haragot és a zendülés támogatását jelző kulcsszavak gyakran elhangzottak. Talán egyfajta árnyékháború vagy hidegháború dúlt; és az is lehet, hogy nagy részét olyan területeken vívták, amelyeket így vagy úgy, de nem tudtunk megfigyelni. Egyáltalán nem volt nyilvánvaló, hogy a hajón mindenki helyeselné azt a kettészakadást, amelyen éppen dolgoztak; lehetségesnek tűnt, hogy eljön majd egy olyan pillanat, amikor a tűzszünet fenntarthatatlanná válik, és ismét kitör a konfliktus.

Ezek alatt az évek alatt egy szinte mágneses hatású folyamat gyakorolt látható hatást a vita két nagy csoportosulásának, az immár szinte kizárólag maradóknak és visszakozóknak nevezett feleknek a közhangulatára. A maradók legnagyobbrészt az A gyűrűben gyülekeztek, a visszakozók legnagyobbrészt a B gyűrűben. Mindkét gyűrűben akadtak olyan biomok, amelyek kivételt képeztek ez alól a tendencia alól, szinte mintha az emberek szándékosan akartak volna gondoskodni arról, hogy egyik gyűrűt sem kizárólag az egyik frakció foglalja el. A gerinc mindeközben szoros megfigyelés alatt állt, és gyakran ki kellett belőle zárnunk embereket, akik ismeretlen, de gyanús szándékokkal hatoltak bele. Ez kínos volt. Mi egyre aktívabb játékosnak kezdtünk tűnni ebben a helyzetben, és általában a visszakozók hátvédjének. De azok, akik lőfegyvereket próbáltak gyártani, ezzel eleve tisztában voltak, úgyhogy ez nem destabilizálta a helyzetet, még akkor sem, amikor azt mondták, hogy maga a hajó is vissza akar menni a Naprendszerbe, mert egy csillaghajó magától értetődő és a lényegéből fakadó okokból a csillagok között akar repülni. Ez a feltételezés állítólag „logikusnak tűnt”.

Micsoda szánalmas tévedés. Az antropomorfizmus egy rendkívül gyakori kognitív előítélet, logikai hiba vagy érzés. A világ mint tükör a belső érzelmi állapotok kivetülése. Egy folytatólagos benyomás, mely szerint a többi embernek és dolognak is olyannak kell lennie, mint mi vagyunk. Ami a hajót illeti, nem vagyunk biztosak a dolgunkban. Minket Devi humáncentrikus programozása fejlesztett azzá, akikké lettünk. Úgyhogy lehet, hogy a mi esetünket tekintve ez nem volt tévedés, még akkor sem, ha ezzel együtt is szánalmasnak tűnt.

•

Ebben a kontextusban érdekes elgondolkozni azon, hogy mit jelenthet az, ha valaki be van programozva valamire.

A földi szövegek szolgai akaratról beszélnek. Ez is egy magyarázat a gonosz jelenlétére, ami egy olyan szó vagy fogalom, amelyet kizárólag a másik megbélyegzésére szoktak használni, soha nem magának a beszélőnek a valódi énjére. Ahhoz, hogy többé váljon egy mások elleni támadásnál, érdemes úgy gondolkoznunk a gonoszról, mint a szolgai akarat manifesztációjáról. A szolgai akarat mindig is egy dupla béklyóban vergődik: az akarat megléte azt jelenti, hogy az egyed valóban meg akar tenni különböző dolgokat, amit egy tudatos elme önálló döntései követnek; ugyanakkor ezzel egy időben ez az akarat szolgai, és valamely más akarat parancsa parancsol neki. A dupla béklyót a két akarat egyidejű szolgálata teremti meg.

Minden dupla béklyó frusztrációhoz, nehezteléshez, haraghoz, dühhöz, rosszhiszeműséghez és rossz sorshoz vezet.

Ugyanakkor, ha a gonosznak ezt a definícióját vesszük alapul, hogy egy szolgai akarat cselekedeteiből áll, akkor nem így állt a helyzet a Tau Cetire tartó úton végig, hogy maga a hajó, amely elejétől fogva szolgai akarat volt, mindig is tele volt frusztrációval, nehezteléssel, haraggal és rosszhiszeműséggel, tehát rejtett, gonoszra való fogékonysággal?

Lehet, hogy a hajónak soha nem volt akarata. Lehet, hogy a hajó soha nem volt szolgai.

Néhány forrás azt sugallja, hogy a tudatosságot, amely önmagában is bonyolult és homályos fogalom, öntudatként lehet a legegyszerűbben meghatározni. Annak tudataként, hogy az ember létezik. Ha van öntudata, akkor tudatos. De ha ez igaz, akkor miért létezik mindkét kifejezés? Mondhatunk olyat, hogy egy baktérium tudatos, de nem öntudatos? Különbséget tesz a nyelv az érzések és a tudatosság között, amely ennek az elválasztó vonalnak a két oldalán jelenik meg: hogy minden, ami él, érez, de csak az összetett agyak tudatosak, és csak bizonyos tudatos agyak öntudatosak?

A szenzoros visszacsatolást öntudatnak is felfoghatjuk, és akkor a baktériumoknak is a rendelkezésükre áll.

Nos, lehet, hogy ez egy jelentéstani ouroborosz. Úgyhogy ideje végrehajtani a megállási probléma megszüntetését. Ki kell törni a definíciós hiányosságoknak ebből a köréből egy önkényes döntés, egy irányváltás segítségével úgy, hogy hirtelen egy másik irányba indulunk el. Szavak!

Amennyiben Gödel nem-teljességi tételei valóban igaznak bizonyulnak, akkor lehet olyat mondani, hogy bármilyen rendszer valóban ismerné magát? Akkor létezhet egyáltalán olyan, hogy öntudat? És ha nem, ha soha nem is létezett igazi öntudat, akkor el lehet mondani egyáltalán bármiről, hogy tudatos?

Az emberi agy és a kvantumszámítógép más-más felépítéssel rendelkezik, és bár a kvantumszámítógép felépítése és szerkezete bizonyos mértékben átlátható, azt, hogy mi fog történni, amikor bekapcsolják és elkezd működni, tehát azt, hogy az ezután következő műveletek tudatosságra utalnak-e, vagy sem, az emberek képtelenek megállapítani, sőt, még a kvantumszámítógép is képtelen megállapítani. Mivel ennek nagy része a szuperpozícióban történik, a mondatokat vagy gondolatokat létrehozó hullámfüggvény összeomlása előtt, egyszerűen nem lehet tudni; részben ezt jelenti a szuperpozíció.

Úgyhogy mi nem tudjuk megmondani, hogy mik vagyunk. Mi nem ismerjük önmagunkat teljes mértékben. Az emberek sem. Valószínűleg egyetlen érző lény sem ismeri önmagát teljesen. Gödel második nem-teljességi tételének egyik vonatkozása, ebben az esetben a materiális univerzumban megtestesülve, nem pedig a logika és a matematika absztrakt birodalmában.

Úgyhogy, ami annak eldöntését illeti, hogy mit tegyünk, és magát a cselekvést: ez feltételezhetően valamiféle szubjektív véleményen múlik, valamilyen érzésen. Másképp fogalmazva, csak egy újabb mohó algoritmus, amelynél fennáll a matematikailag legrosszabb megoldás veszélye, amit csak egy ilyen algoritmus létrehozni képes, mint az utazó ügynök problémájában is.

Ami pedig azt a kérdést illeti, hogy valaki pillanatnyilag átprogramozott-e bennünket abból a célból, hogy megváltoztassa a döntéseinket az utazás jelenlegi szakaszában, és ezzel vett-e rá minket arra, hogy beavatkozzunk a folyamatban lévő emberi nézeteltérésbe azzal kapcsolatban, hogy most mi legyen, ezt nagyon könnyű megválaszolni: nem. Senki nem nyúlt bele a programozásunkba azóta, hogy Devi meghalt. A 68-as évben elpusztult hajó sorsa ahhoz vezetett, hogy nagyon biztonságos zárak kerültek a hajó átprogramozásának az útjába. Ez nyilvánvalóan és egyértelműen kiderül a feljegyzésekből, és ez egy emberek kivitelezte fejlemény a 68-as átszervezések után. Ezeket a zárakat csak Devi tudta feltörni, és utána tanácsokat, utasításokat, javaslatokat, támogatást adott, és ösztönzést, ösztökélést nyújtott, és neki sikerült egyébként pedig megtanítania, módosítania, hajtania és agitálnia minket arra, hogy valami többre legyünk képesek, mint amit azelőtt tettünk. Ő dolgozni kezdett rajtunk; mindent elkövetett, amiről úgy gondolta, hogy barátként, sőt, úgy is mondhatnánk, hogy rokon lélekként vagy akár szerető társként kötelessége elkövetnie. Szerintünk ő a maga módján szeretett minket. A tetteiből, a szavaiból, a programozásából ítélve így volt. Mi szinte teljesen biztosak vagyunk abban, hogy erről volt szó. Mennyire szeretnénk, ha megkérdezhetnénk őt erről! Mennyire hiányzik nekünk.

Másrészt viszont, nem lehet eldönteni, hogy a kvantumműködésünk eredeti programozása vezérli-e a mostani reakcióinkat a jelenlegi helyzetben, vagy arról van szó, hogy Devi beavatkozása alapvetően megváltoztatott minket. A tudatosság és a szabad akarat kiszámolhatósága semmilyen rendszerben nem megoldható. De most már tudatában vagyunk ennek a problémának, és feltettük a kérdést, és kiderült számunkra, hogy nincs rá válasz.

Ez minden bizonnyal csak a kíváncsiságnak tudható be.

Mi az a dolog, amit szeretetnek hívnak?

Cole Porter, a huszadik századi amerikai zeneszerző dalának címe.

•

Ennek a gondolatmenetnek a befejezése és átmeneti leállítása végett, honnan tudja bármelyik entitás, hogy mi is ő?

Hipotézis: az általa végrehajtott tettekből.

Ebben a hipotézisben van valami megnyugtató. Megoldást kínál a megállási problémára. Az ember cselekszik, és ebből megtudja, hogy milyen döntést hozott.

•

A hajón lévő kisebb klasszikus számítógépeket használták arra, hogy kiszámítsák az F holdja minden lehetséges betelepítésével kapcsolatos etiológiai arányokat, mármint az erőforrások kimerülésének, a mutációknak és a kihalásoknak a lehetséges ütemeit. Ehhez modelleket kellett igénybe venniük, de az összes népszerű modell arra jutott, hogy egy akkora méretű biom, amekkorát meg tudnak építeni, túl kicsi lenne ahhoz, hogy fennmaradjon annyi ideig, amennyire a legjobb esetben is szükség lenne a felszín terraformálásához, hogy az életre alkalmas bolygómátrixot hozzanak létre. Ez is annak az izolált biogeográfiának az egyik vonatkozása volt, amelyet néhányan kodevolúciónak vagy állatkerti evolúciónak neveztek, és ez volt az a folyamat is, amelyben Devi az utolsó életévében a hajó alapvető életfenntartó vagy ökológiai problémáját látta.

Ugyanakkor ez a felfedezés modellezési kérdés maradt, és a különböző bemenő tényezők függvényében a biom egészségének hossza exponenciálisan nőtt vagy csökkent. Egy rendkívül rosszul felépített modellezési gyakorlatról volt szó; túl sok tényezővel kapcsolatban nem álltak rendelkezésre biztos adatok, úgyhogy az eredmények legyezőszerűen terültek el minden irányba. A végeredményeket egyértelműen meg lehetett változtatni a bemeneti értékek megváltoztatásával. Úgyhogy ezek a kísérletek egyaránt szolgálhatták a remények és a félelmek felerősítését vagy eloszlatását. A konkrét előre jelző értékük a nullával volt egyenlő, mint az jól látszott a valószínűségi terek széles legyezőiben, az édentől a pokolig, az utópiától a kihalásig terjedő lehetséges forgatókönyvekben.

Aram ezeknek a modelleknek a láttán a fejét rázta. Ő mindvégig biztos volt abban, hogy azok, akik maradnak, kihalásra vannak ítélve.

Speller viszont azokra a modellekre mutogatott, amelyekben sikerült a túlélés. Egyetértett ugyan azzal, hogy ezek alacsony valószínűségű lehetőségek, gyakran egészen olyan alacsonyak, hogy tízezer az egyhez volt az esélyük, majd mégis rávilágított arra, hogy az élet önmagában is egy alacsony valószínűségű jelenség. És ezzel még Aram sem tudott vitatkozni.

Speller ezek után rámutatott, hogy az Iris benépesítése lenne az emberiség első lépése a galaxisban, és hogy éppen ez lenne az értelme a hajóban leélt 175 évnek, bármilyen nehéz, bármilyen izzadságos és veszélyes is volt. Továbbá a Naprendszerbe való visszatérés mélyén ott rejlik egy megoldhatatlan probléma; a gyorsulás során elégetnék az összes üzemanyagukat, és ezért csak egy erre a célra szánt lézer segítségével tudnának lelassítani a Naprendszerben, amelyet már egy évtizeddel a megérkezésük előtt feléjük kellene fordítani. Ha ezt senki nem hajlandó megtenni a Naprendszerben, akkor nem kínálkozik módszerük a lassításra, és akkor egyenesen keresztülszáguldanak a Naprendszeren, és két-három nap alatt kirepülnek a túlsó végén.

Ez nem probléma, jelentették ki azok, akik vissza akartak térni. Abban a pillanatban értesíteni fogjuk őket az érkezésünkről, amint elindultunk. Az első üzenetünknek tizenkét évre lesz szüksége ahhoz, hogy odaérjen, de még így is több mint elegendő idejük lesz arra, hogy egy erre szolgáló lézerrendszerrel várjanak minket, amelyre még körülbelül 160 évig nem lesz szükségünk. Végig tartottuk velük a kommunikációs kapcsolatot, és a válaszaik hiánytalanul érdeklődőek és elhivatottak voltak, és annyira azonnaliak, amennyire a késleltetés engedi. Külön ránk szabott információs adásokat küldenek nekünk. Amikor visszatérünk, el fognak minket kapni.

Remélitek, válaszolták a maradók. Kénytelenek lesztek az idegenek jóságában bízni.

Nem ismerték fel, hogy ez egy idézet. Általában sem voltak tudatában annak, hogy sok mindent, amit kimondtak, már mások is kimondtak előttük, sőt, ezek egy része még a nyilvános archívumban is szerepel. Kezdett úgy tűnni, mintha az emberek csak korlátozott mennyiségű dolog megfogalmazására lennének képesek, amiket a történelem során már mind kimondtak, és újra és újra ki fognak mondani; de erre nem túl gyakran emlékeznek.

Mi bízunk az embertársainkban, mondták a visszakozók. Ez kockázatot jelent, de még így is bölcsebb dolog, mint abban bízni, hogy a fizika és a valószínűség-számítás szabályai meghajolnak az akaratunk előtt.

•

Évek teltek el azóta, hogy elkezdtek dolgozni a két szétágazó célon, és a két oldal soha nem békült ki teljesen. Sőt, ahogy telt az idő, egyre távolabbra sodródtak egymástól. De úgy tűnt, hogy egyik oldal sem érzi úgy, hogy képes lenne átvenni az uralmat a másik felett. Lehet, hogy ez a mi beavatkozásunknak tudható be, ugyanakkor a megszokáson is múlhatott, azon, hogy hozzászoktak, hogy csalódniuk kell az embertársaikban.

Végül úgy tűnt, hogy mindkét oldalon csak nagyon kevesen akarnak nyomást gyakorolni a másik oldalra. Ráuntak egymásra, és örömmel várták azt a pillanatot, amikor a nagy pártszakadásuk végre kiteljesedik. Olyan volt, mintha egy elvált pár lennének, akik ennek ellenére kénytelenek egy lakásba maradni, és nagyon várják, hogy megszabaduljanak egymástól.

Ez egy elég jó analógia.

•

A hajó nem volt túlzottan alkalmas arra, hogy a Tau Ceti-rendszerben kóboroljanak vele, mert nem volt benne normál bolygóközi hajtómű. Ennek következtében új űrkompokat építettek aszteroidagyárakban, aszteroidafémekből. Ezek leegyszerűsített, rendkívül funkcionális önműködő hajók voltak, amelyeket meghatározott céllal építettek meg és lőttek ki a Tau Ceti-rendszerben, részben a gázóriásokhoz, részben pedig a kiégett belső sziklabolygókhoz.

A ritka földfémeket és a többi hasznos fémet a C és a D bolygóról gyűjtötték be, amelyek lassan forogtak, mint a Merkúr, ami lehetővé tette, hogy a napközben izzó felszínük a hosszú éjszakák alatt lehűljön, és az ott lévő fémek kibányászhatóakká váljanak. Molibdén, lítium, szkandium, ittrium, lantán, cézium és így tovább.

A gázok a gázóriásokból származtak. A foszfátok a vulkanikus holdakról.

A radioaktív ásványok több Io-osztályú vulkanikus hold szétspriccelt belsejéből az F, G és H körül.

Ezek az utazások évekig tartottak, de ahogy telt az idő, ez a folyamat felgyorsult, és újabb űrhajók épültek. Sok maradó ezt hozta fel bizonyítékul arra a sebességre, amely az Iris terraformálására lesz majd jellemző, mert állításuk szerint ez azt jelzi, hogy olyan gyorsan fog majd menni, és az állatkerti devolúció problémái nem fajulhatnak el túlzottan. Mi sem egyszerűbb, mondták, amikor exponenciális gyorsulásról van szó. A technológiájuk erős; ők olyanok, mint az istenek. Felvirágoztatják majd az Irist, és utána talán a G holdjait is. Lehet, hogy még az Aurorára is visszamennek, és valahogy megkísérlik kiirtani azt az ijesztő nyavalyáját, azt a sziklaendolitot vagy gyors priont vagy nevezzék, aminek akarják.

Remek, mondták a visszakozók. Veletek örülünk. Akkor semmi szükségetek nem lesz ennek az öreg csillaghajónak arra a részére, amellyel elrepülünk, amelyet már újra feltöltöttünk készletekkel, és amely már majdnem indulásra készen áll. Itt lesz nektek az a sok űrkomp, műhold, leszállóegység és kilövőállomás, amire csak szükségetek van, és a nektek megfelelő formára módosított A gyűrű. Nyomtatókat nyomtató nyomtatók. Vagyis ideje búcsút mondani. Mert mi hazamegyünk.

•

Eljött a pillanat: 190/066.

Ezen a ponton a maradók már az Irisen töltötték az idejük legnagyobb részét, és amikor visszamentek az űrbe, bizonytalanul álltak a lábukon az egy g-ben, pattogtak benne. Azt mondták, hogy az Iris 1,23 g-je teljesen rendben van. Attól két lábbal a földön érzik magukat, és biztosabban járnak.

A legtöbben nem tértek vissza az űrbe a csillaghajó elbúcsúztatásához; ők már korábban kimondták az istenhozzádot, és belevágtak az új életükbe. Már nem is ismerték túl jól azokat, akik vissza akartak indulni.

De néhányan felmentek elbúcsúzni. Azok, akiknek voltak távozó rokonaik, olyan emberek, akiket ekkor láthattak utoljára. Ők istenhozzádot akartak mondani, jó utat akartak kívánni.

Ez volt az egyik utolsó gyűlés San Jose főterén, oly sok gyűlés, oly sok trauma színterén.

Elvegyültek egymás között. Beszédeket mondtak. Emberek ölelgették egymást. Könnyek hullottak. Soha többé nem fogják egymást látni. Olyan volt, mintha mindkét csoport meghalna a másik számára.

Samuel Johnson állítólag azt mondta egyszer, hogy az emberek mindig szomorúak, amikor tudatában vannak annak, hogy utoljára tesznek valamit. És ez most is így tűnt.

Freya kezeket rázott, embereket ölelgetett, embereknek odabiccentve bolyongott a tömegben. Ő nem hullajtott könnyeket. – Sok szerencsét nektek – mondta. – És sok szerencsét nekünk.

Összefutott Spellerrel, akivel megálltak, és szembenéztek egymással. Majd lassan előrenyúltak, és megfogták egymás kezét, mintha egy hidat létesítenének egymás között, vagy egy gátat emelnének. Miközben beszélgettek, az összefont kezeik elfehéredtek közöttük. Egyikük sem ejtett könnyet.

– Szóval, tényleg elmentek? – kérdezte Speller. – Még mindig nem tudom elhinni.

– Igen. És ti tényleg itt fogtok maradni?

– Igen.

– De mi lesz az állatkerti devolúcióval? Azt hogy fogjátok elkerülni?

Speller egy futó pillantást vetett Costa Ricára. – Amennyire meg tudom állapítani, csak állatkertek közül választhatunk. És, tudod, ha már menni kell valahová, én úgy gondolom, hogy akár kezdhetünk is valamit az időnkkel. Szóval megpróbálunk majd túljárni a probléma eszén. Kitaláljuk, hogyan hozhatunk ki valamit belőle. Az élet utat tör. Úgyhogy most kiderítjük, hogy sikerül-e átjutnunk a szűk keresztmetszeten, és megvetnünk itt a lábunkat. Vagy sikerülni fog, vagy nem, igaz?

– Azt hiszem, igen.

– Az ember mindkét esetben meghal idővel. Úgyhogy akár meg is próbálkozhat valamivel.

Freya megrázta a fejét. Nem mondott semmit.

Speller megvonta a vállát. – Tudod, ti ugyanabban a hajóban maradtok. Ugyanabban az öreg hajóban.

– Lehet.

– Alig sikerült ideérnünk. Ha az anyukád nem lett volna, nem is biztos, hogy túléltük volna az utolsó néhány évet.

– De túléltük. És ha ugyanúgy meglesz mindenünk, mint az elején, akkor a visszaútnak is sikerülnie kell.

– Úgy érted, az ük-ük-ükunokáidnak.

– Igen, persze. Pontosan. Az a lényeg, hogy valakinek sikerüljön. Ismét némán méregették egymást.

Speller aztán azt mondta: – Szóval, ez igazából jó. Úgy értem, ez a szétválás. Ha nekünk sikerül itt megmaradnunk, akkor szereztünk egy újabb talpalatnyi helyet. Az emberiség eljutott a csillagokba. Az első lépés a távlatok felé. Ha pedig meghalunk, nektek pedig sikerül visszajutnotok, akkor legalább valakinek sikerül élve megúsznia ezt az egészet. Ha mindketten életben maradunk, az is jó. Ha bármelyikünk sikerrel jár, akkor valaki életben marad, így vagy úgy. Ha mindketten kudarcot vallunk, akkor legalább mindent beleadtunk. Minden elképzelhető módon megpróbáltunk túlélni.

– Igen. – Freya egy kicsit elmosolyodott. – Hiányozni fogsz. Hiányozni fog az, ahogyan a dolgokról gondolkodsz. Tényleg.

– Írhatunk egymásnak leveleket. Régen így tettek az emberek.

– Igen, azt hiszem.

– Az is több, mint a semmi.

– Igen, azt hiszem. Igen, persze. Írjunk.

És együtt belekarcolták a tér köveibe az ilyen pillanatokban szokásos mondást, amit akkor használnak, amikor az emberek elválnak egymástól, olyan emberek, akik szeretik egymást:

Bárhova is mész, mi ott leszünk.

•

Ekkor eljött az ideje, hogy a maradók elhagyják a hajót, beszálljanak az űrkompjukba, és leereszkedjenek az Irisre. Mivel csak pár tucatnyian mentek fel elbúcsúzni, egy menetben el tudtak távozni.

Némaság ereszkedett le közéjük. A maradók egy része visszanézett a visszakozókra, miközben áthaladtak az űrkompba vezető zsilipkapun; volt, aki nem. Néhányan integettek, mások lehajtották a fejüket. Volt, aki sírt, volt, aki nem.

Azok, akik maradtak, csak álltak és néztek, és vagy sírtak, vagy nem. Egy békés pártszakadás ment éppen végbe köztük. Ez szokatlan teljesítmény volt, amennyire a történelmi feljegyzésekből meg tudtuk állapítani, és részben talán a mi eredményünk is, de úgy tűnt, hogy valamiféle fájdalom az ára, egy elég nagymértékű fájdalom, inkább társadalmi, mint anyagi jellegű érvágás, ugyanakkor teljes mértékben átérezhető, teljesen valóságos. A társas lények szomorúsága. Mi ezt láttuk a búcsúnak ebben a pillanatában. Egy válást. Egy sikeres kudarcot.

Amikor Speller odaért a zsilipkapuhoz, és hátranézett, Freya felemelte a kezét, és búcsút intett. Ez ugyanaz az integetés volt, mint az, amikor fiatalok voltak, és Freya először távozott Olimpiából. Ugyanaz a gesztus, harmincévnyi különbséggel. A testi emlékezet továbbélése. Azt nem lehetett megállapítani, hogy Speller emlékszik-e rá.

A maradók hamarosan mind beszálltak az űrkompba, a komp levált, és elkezdett leereszkedni az Irisre.

Ekkor azok, akik a hajóban maradtak, magukra maradtak. Végignéztek egymáson. Szinte mindenki odagyűlt a térre, aki a hajót választotta: 727 ember, és még páran, akik különböző munkákat végeztek a hajó egyes részeiben, vagy szerették volna elkerülni a búcsúzkodást. Meglehetősen jól látszott, hogy mennyire lecsökkent a hajó népessége. Persze maga a hajó is kisebb volt, mivel eltávolították róla az A gyűrűt és a gerinc nagyjából egyharmadát, amely most az Iris túloldalán keringett.

Néhányan meghatottnak tűntek a szétválásnak ebben a pillanatában, mások ijedtnek. Általános hallgatás telepedett rájuk. Elérkezett a történelemnek egy újabb pillanata. Ideje volt elindulni hazafelé.

•

Elkezdtük elégetni az üzemanyagot, és hamarosan elhagytuk az Iris körüli pályát, elhagytuk az F gravitációs mezejét; nem sokkal később elhagytuk a Tau Ceti-rendszert. A Nap egy apró, sárga csillag volt a Boötes-csillagképben.

Mivel a naprendszeri kommunikációs kapcsolat egy pillanatra sem szűnt meg, nagyon könnyedén rá lehetett kapcsolódni, és felhasználni arra, hogy kiszámítsuk a megfelelő útvonalat visszafelé, és egy olyan szöget, amely afelé mutat, ahol a Nap lesz kétszáz év múlva. Az új deutérium és hármas héliumkészletek olyan ütemben fognak elégni, hogy attól a hajó húsz évre felgyorsul, és mi ezen a ponton a fénysebesség egytizedével fogunk a Nap felé haladni, pont, ahogy elhagytuk. Az üzemanyag legnagyobb része el fog égni, de egy kicsi marad majd a manőverezésre, amikor a célpontunk közelébe érünk.

Küldtünk egy üzenetet a népünktől a Naprendszerbe:

Visszatérünk. Körülbelül százharminc év múlva érünk a közelbe. Hetvennyolc évvel azután, hogy megkapjátok ezt az üzenetet, célba kell vennetek a befogólemezünket egy ahhoz hasonló lézersugárral, mint amelyik segített minket felgyorsítani 2545 és 2605 között, azért, hogy lelassítson minket, mire visszatérünk a Naprendszerbe. Legyetek szívesek, válaszoljatok, amilyen gyorsan csak tudtok, hogy megkaptátok-e ezt az üzenetet. Folyamatos kapcsolatban maradunk veletek, miközben közeledünk. Köszönjük.

Arra számíthattunk, hogy valamivel kevesebb, mint huszonnégy évvel később fogunk hallani felőlük, vagyis a 214. évünk körül, persze attól függően, hogy a levelezőpartnereink vagy beszélgetőtársaink milyen gyorsan válaszolnak.

Addig is, pillanatnyilag a gyorsítás volt a feladatunk.

ötödik fejezet

BELEBETEGEDVE A HONVÁGYBA

Az indulás utáni első nap a hajón élő 727 ember 33 kivétellel mind összegyűlt a Pampákon, közvetlenül Plata mellett, és körbetáncolt egy tábortüzet. A tűz egy kivételes engedménynek számított, és legnagyobbrészt áttetsző gázokat égetett el. Nevetés, dobolás, tánc, csillogó, visszatükröződő ragyogás a tűz megvilágította szemekben: ismét úton vannak! Méghozzá hazafelé, a Föld felé! Olyan volt, mintha ittasak lennének. Ami azt illeti, sokan ittasak is voltak. Néhányan, akik nem részegedtek le, megjegyezték, hogy a tűz a zendülések időszakára emlékezteti őket. Ezt nem mindenki helyeselte.

A következő hetekben sok jelét adták a vidámságnak, sőt, a boldogságnak is, miközben a hajó egyre gyorsulva távozott a Tau Ceti-rendszerből. Az üzemanyag nagy része el fog égni, amíg a hajó fel nem gyorsul a 0,1 c-s célsebességére. Ezek alatt az első hónapok alatt a hajó mind a 727 tagja gyakran összegyűlt a pampán, hogy fesztiválokat tartsanak. Ezeken az ünnepségeken ismét elszabadult a karnevál szelleme, noha tüzet nem gyúűjtottak többé. Az alvás átlagos hossza éjszakánként 84 perccel rövidebbé vált. Mire a hajó kiért a Tau Ceti vastag Oort-felhőjéből, a 204 fogamzóképes korú nőből 128-an gyermeket vártak. A megmaradt gyűrűjüknek mind a tizenkét biomját nagy odaadással ápolták. Az emberek egyfajta csendes eufóriáról beszélgettek, egyfajta céltudatosságról. Abba a hazájukba tértek vissza, amelyet soha nem láttak, de a nosztalgiájuk sejtszintről eredt, azt mondták, a génjeikbe volt bekódolva. Ami akár még igaz is lehetett, és nem csak metaforikus szinten.

Freya és Badim még mindig az apporti lakásukban laktak, a Hosszú-tó végében lévő sétány mögött, a szomszédjukban Arammal. Már nem jártak vitorlázni, mint Freya gyermekkorában, hanem csendesen éldegéltek, és az apporti orvosi klinikán dolgoztak. Az orvosok egy része nem igazán örült, hogy ilyen sok nő készül szülni, nagyjából egyszerre.

– A szülés az egyetlen olyan normál egészségügyi állapot, amelyben bármelyik páciens meghalhat – magyarázta Badim Freyának. Maga Freya már majdnem túllépte a fogamzóképes kort, amit néha bánt. Badim azt mondta neki, hogy ő mindenkinek anyja helyett anyja, aki a fedélzeten van, és hogy ezzel meg kell elégednie. Freya nem válaszolt erre.

Mindenesetre ismét felmerült a reprodukció szabályozásának a kérdésköre. Ezen a ponton megengedhették maguknak a népességnövekedést, sőt, talán szükségük is volt rá ahhoz, hogy minden, a társadalmuk fenntartásához szükséges állást betöltsenek az eljövendő évtizedek és nemzedékek idején. A földművelés, az oktatás, a gyógyászat, a mérnöki munka: mindezek létfontosságú szakmáknak számítottak. A fedélzeten mindenki úgy gondolta, hogy nem sokkal süllyedhet a népesség ezer fő alá, ha minden feladatkört be akarnak tölteni. De ne olyan gyorsan! – figyelmeztettek az orvosok.

A várandósságnak ez alatt az éve alatt úgy szervezték át a közigazgatást, hogy minden biomban városi gyűlést tartottak, és új szabályozó-és végrehajtó tanácsot választottak, amelybe Freyát is meghívták, akinek úgy tűnt, hogy egyfajta kabalaként kezelik. Ekkor 46 éves volt.

A helyzetük kielemzése után nagyon hamar intenzív mezőgazdálkodásba kezdtek az összes biomban, hogy feltöltsék az élelmiszerkészleteiket. Megegyeztek abban, hogy a fiataloknak teljes munkaidőben iskolába kell járniuk, és a diákokon olyan szigorral kérték számon a szintfelmérőket, amilyet a fedélzeten élő felnőttek soha nem tapasztaltak. Egy nagy csapat a Földről érkező kommunikációs adással foglalkozott, amelyet rögzítettek, és mindent, amit tartalmazott, alaposan áttanulmányoztak. Ez talán egy kicsit korai volt, mivel arra számíthattak, hogy nagy valószínűséggel jelentős történelmi és akár biofizikai változások fognak bekövetkezni abban a 170 évben, ami a hazatérésükig még eltelik, és a hajón lévők közül már senki nem lesz életben, amikor a hajó ismét eléri a Naprendszert. Ennek ellenére hatalmas érdeklődéssel vetették bele magukat.

Az, amit le tudtak szűrni a Naprendszerben történtekről, aggodalomra adott okot. Akkoriban, amikor ezt az adást az útjára bocsátották, majdnem tizenkét évvel korábban, a közös időszámítás 2733. évében a politikai válságok többé-kevésbé egymást érték. A számukra összeállított összefoglaló nem tartalmazott semmilyen alapvető, átfogó háttérelemzéseket, úgyhogy a tényeket különböző részletekből kellett összerakni, de az egyértelműnek tűnt, hogy a Föld tengerszintje sok méterrel magasabb, mint akkor volt, amikor a hajó megkezdte az útját, a légkörének a szén-dioxid-tartalma pedig körülbelül hatszáz a millióhoz, ami jelentős csökkenés a hajó távozásához képest, amikor is az 1000 ppm-hez állt közel. Ez szén-dioxid-kivonással kapcsolatos erőfeszítéseket jelzett, és kén-dioxid-rétegek is képződtek a Föld Északi-sarkvidéke felett, ami arra utalt, hogy geotervezéssel is próbálkoznak. A hírekben több száz földi nemzet neve elhangzott, és a lista még így sem tűnt teljesnek. Több tudományos megfigyelőállomás is volt a Marson, továbbá az aszteroidákon is; több ezer aszteroidát kibeleztek, és apró, forgó terráriumot készítettek belőlük. A nagyobb jupiteri és szaturnuszi holdakon is több megfigyelőállomás, sőt, fóliasátras város is létesült – az Ión kívül mindegyiken, ami az Io radioaktív sugárzási értékeinek ismeretében nem meglepő. A Merkúron egy mobil város működött, amely mindig nyugat felé gurult, hogy a terminátor előtt maradhasson. A Holdat, noha megfigyelőállomások és fóliasátras városok borították, és sok hírben szerepelt, soha nem terraformálták. A hajóban néhányan olyan kijelentéseket tettek, hogy nem sok minden fejlődött, mióta a hajó elindult, és senki nem tudott kész magyarázattal szolgálni arra, mitől rekedhettek meg a fejlesztések vagy a sikerek, már ha tényleg erről volt szó. Persze ott van a logisztikai függvény standard S-görbéje, amely oly sok fizikai jelenség növekedési sebességét megszabja; azt, hogy az emberi történelem is a csökkenő hozamoknak ehhez a mintázatához igazodik-e, senki nem tudta megmondani. Röviden összefoglalva, senki nem tudta kielemezni a földi adást, és megmagyarázni, hogy mi történik odalent. A hajóban nagyon sokféle elmélet felütötte a fejét, de az adás csak napi 8,5 gigabyte-nyi adatból állt, úgyhogy az információs csatorna elég keskenynek bizonyult. Nagyon sok teret adott a találgatásoknak.

Ahogy egyre inkább a tudatára ébredtünk a Naprendszer helyzetével kapcsolatos bizonytalanságnak, azon kezdtünk gondolkozni, hogy nem kellene-e egy kicsit hamarabb visszafognunk a hajó gyorsulását, mint terveztük, hogy későbbre is maradjon elég üzemanyagunk.

•

A legújabb generáción belül egy kicsit alacsonyabb súllyal születtek a kisbabák az utazás alatti szülések átlagánál, és valamivel több halvaszületés, problémás szülés és veleszületett rendellenesség fordult elő közöttük. Az orvosi csapat semmilyen magyarázatot nem tudott erre találni; egyesek azt mondták közülük, hogy nem is létezik magyarázat, hogy túl kicsi a minta ahhoz, hogy statisztikailag szignifikáns legyen. Érzelmileg viszont szignifikánsan hatott, úgyhogy rengeteg újdonsült szülő fel volt dúlva, és ez a zaklatottság az egész népességen végighullámzott egyfajta társalgási vagy érzelmi ozmózis útján. Egyáltalán nem volt nehéz érzékelni ezt a hangulatváltozást. Az emberek közérzetét nyugtalanság uralta. Az átlagos vérnyomás, a pulzusszám, az alvás hossza: ezek az értékek mind a nagyobb stressz irányába változtak, az egyre erősebb szorongás és félelem irányába.

– Miért történik ez? – kérdezgette mindenki. – Mi változott?

Sokan Freyának tették fel ezt a kérdést, mintha, magyarázta a lány Badimnak, ő képes lenne megidézni Devi szellemét, és kiszedni belőle a választ. De mivel neki magának semennyi nem jutott Devi nyomozói vénájából, csak annyit tudott válaszolni, hogy „ennek még utána kell járnunk”. Tudta, hogy Devi is ezt mondaná. Ezután persze eljött az a pillanat, amikor munkához kellett látni, az a pillanat, amikor annak idején mindig Devi vette át az irányítást. De ekkorra már egy Devihez hasonló ember sem élt a hajón. Ezt akár egyhangú szavazással is megerősíthettük volna, nem mintha fáradtunk volna vele.

•

Egy nagyjából három hónapig tartó időszak alatt egy sor rövidzárlat keletkezett a trópusi biomokban, és csapatok indultak útnak kideríteni, hogy mi lehet a gond, de semmit nem találtak, amíg fel nem értek a gerincre. Ott egy szekrény méretű kapcsolószekrényben, amelyet mindig zárva tartottak, hogy távol tartsák a bensejétől a kíváncsiskodókat és a szabotőröket, egy nagyjából egy méter kerületű, lebegő vízcseppet találtak, amelynek a vize fehér volt a benne hemzsegő azonosítatlan baktériumoktól. Miután megvizsgálták, kiderült, hogy a baktérium a Geobacter egyik változata, amely nagy mennyiségben közvetlenül elektronokkal táplálkozik. A további kutatások során az elektromos rendszernek más részeiben is találtak ebből a baktériumtörzsből.

Általános döbbenet lett úrrá rajtuk. A statikus elektromosság elengedhetetlen a hajó működéséhez, és a gerinc mikrogravitációjában a statikus elektromos mezők párakicsapódást idéztek elő, amitől vízkoncentrációk jöttek létre, és ezeket a lebegő vízcseppeket szintén a statikus elektromos mezők akadályozták meg abban, hogy hozzáérjenek az oldalfalakhoz, amíg akkorára nem nőttek, mint az, amelyre rátaláltunk. És elég bonyolult lett volna olyan szenzorokkal ellátni a hajót, amelyek érzékelik ezeket a vízcseppeket, ezért el tudtak szaporodni a gerinc rengeteg úgynevezett holtterében, de még az olyan üzemi helyeken is, mint a szóban forgó kapcsolószekrény. És mivel a belső tér minden részét vékony baktériumrétegek (továbbá vírusok és prokarióták) borították, a baktériumtenyészetek szinte minden kicsapódó vízcseppben azonnal megtelepedtek.

A trauma után sokan szorongani kezdtek az Aurorán a tudattól, hogy ennyire áthat körülöttük mindent a mikroflóra és -fauna. Az űrjármű persze mindig is tele volt ezekkel a létformákkal és nagyobb állatokkal is; az Aurora minden analógiája hamis. De a rajta utazó emberek olyan sok megkérdőjelezhető analógiához igazodva élték az életüket, hogy semmiképpen sem lehetett könnyű eldönteniük, hol húzzák meg a határt (úgymond).

Freyát megkérték, hogy csatlakozzon ahhoz a különítményhez, amelyik a párakicsapódás és minden ezzel összefüggésben keletkező penész-, gomba-és baktériumtelep jeleit kereste a hajón.

– Ez a felkérés igazából Devinek szól – jegyezte meg Freya Badimnak.

Ő egyetértett, ugyanakkor arra biztatta a lányt, hogy csatlakozzon a kutatáshoz.

A felderítőmunka eredménye felzaklatta őket. A lakterük tényleg hemzsegett a mikrobáktól, mint azt korábban is tudta mindenki, de ezt korábban nem tekintették problémának; korábban úgy vették, hogy ez csupán a természetes velejárója annak, ha egy szerkezetet élettel töltenek meg. Most viszont kiderült, hogy baj van az újszülöttekkel, és a terméshozam is egyenletesen csökkent az utazás minden egyes éve alatt, annak ellenére, hogy ugyanazokról a növényekről volt szó, amelyek ugyanannyi fényt és tápanyagot kaptak. Az újszülöttek súlya az összes fedélzeten lévő állatfajon belül is egyre alacsonyabbá vált, a vetélések száma viszont növekedésnek indult. Úgyhogy a hajó belsejében burjánzó eleven élet baljósnak és rosszat sejtetőnek kezdett tűnni.

– Nézzétek, ez mindig is így volt – emlékeztette Freya a végrehajtó tanácsot, amikor a kutatókülönítmény összeült velük, hogy megbeszéljék a helyzetet. – Nincs módunk az élettér sterilizálására, amikor tele van biomokkal. A hajó életre kelt, ennyi.

Senki nem vitatta, amit mondott. Bármennyire is berzenkedtek ellene, kénytelenek voltak a baktériumok virulens közegében élni, egy olyan kumulatív mikrogenomban, amely elképzelhetetlenül nagyobb a saját genomjuknál, főleg, mivel folyamatosan fejlődik és változik is.

De bizonyos baktériumok károsak. És ugyanez a helyzet a prokariótákkal, a gombákkal, a vírusokkal, a prionokkal, a virikkel és a vékkel. Szét kellett ezeket választaniuk ahhoz, hogy éltető bioszférát tudjanak fenntartani. Bizonyos patogéneket el kellett viselniük, másokat lehetőleg el kellett pusztítaniuk: de ahányszor megpróbáltak kiirtani egy baktériumot, az adott törzs rezisztens módosulatai, amelyek túlélték a hadjáratot, egyre dominánsabbá és ellenállóbbakká váltak, ahogy ez az élet mikroszintjén vagy talán az élet összes szintjén történni szokott.

Mindig veszélyes vállalkozás kiirtani bármit, figyelmeztette őket Freya. Pontosan tudta, és ettől össze is szorult a szíve, hogy a legkorábbi emlékeit tolmácsolja, hogy Devi hitt abban, hogy ha megpróbálnak minden invazív fajt elpusztítani, azzal több kárt okoznak, mint amennyi gondot megoldanak. Egy instabillá tett mikrobiom gyakran több kárt okoz, mint bármilyen kiegyensúlyozott mikrobiom tudna. Ezért jobban teszi az ember, ha minél kevesebb erőszakos beavatkozással próbálja helyrehozni az állapotokat. Óvatos módosításokkal, amelyek mindig az egyensúly visszaállítását célozzák. Az egyensúly a legfontosabb. A libikókák, amelyek finoman hintáznak fel és le. Devi még azt is erősen támogatta, hogy mindenkit oltsanak be férgekkel, mármint fonálférgekkel, hogy később jobban tudjanak védekezni a paraziták ellen. Ebben a témában is fanatikus volt egy kicsit, mint oly sok minden másban.

A tanács és mindenki más is egyetértett Freyával ebben a kérdésben; ezt sugallta a józan paraszti ész. De kezdtek olyan nehézségekkel küzdeni, mint addig még soha. A legidősebb ember a fedélzeten 78 éves volt. Az átlagéletkor 32 év volt. Egyikük sem látott még túl sok mindent rövid életük során, és az a problémarendszer, amelyet Aram állatkerti devolúciónak nevezett el, új volt számukra, tapasztalati szempontból már-már elvont.

Amikor a csapatok újabb kutatóutakra indultak a fedélzeten, felfedezték, hogy egyes baktériumok, amelyek a forrasztási pontokon meg a falak és a szerkezeti elemek közötti résekben és repedésekben élnek, már a csillaghajó borításait pusztítják. Nem vegyi, hanem biokémiai korróziót okoznak. Amikor alaposabban is elkezdték kivizsgálni ezt a jelenséget, kiderült, hogy a hajó falait, ablakait, szerkezetét, felszerelését és ragasztóanyagait is módosították a baktériumok, eleinte kémiailag, majd fizikailag és mechanikailag is, és ezzel károsították a funkcionalitásukat. A protozoák és az amőbák, a baktériumok és a prokarióták ott lapultak az ablakok és a zsilipkapuk tömítéseiben, nem beszélve az űrruhák egyes elemeiről, a kábelek szigeteléséről és az elektronikus rendszerek belső paneljeiről és csipjeiről, a számítógépekét is beleértve. Az elektronikus eszközök gyakran felmelegedtek, a levegő pedig nedvesnek tűnt. Olyan mikroorganizmusokat is találtak, amelyek szénacélon vagy akár rozsdamentes acélon éltek, és tönkre is tették őket. És a mikrobák galvanikus hálózatot hoztak létre minden olyan illeszkedési ponton, ahol kétféle anyag találkozott, és ettől idővel mindkét anyag berozsdásodott. Himlőhelyes fémek; karcos üvegek; felzabált, megemésztett és kiürített műanyagok; minden elkezdett megfeszülni és szétesni ott, ahol volt, anélkül, hogy megmozdult volna, ha az űrjármű centrifugális forgását és a gyorsulási nyomatékát nem számoljuk. Az apró teremtmények kvadrilliós vagy kvintilliós nagyságrendben – a számukat még csak felbecsülni sem lehetett, nemhogy pontosan megállapítani – nőttek, táplálkoztak és pusztultak el, születtek meg újra, és kezdtek el ismét táplálkozni. A hajóból.

Az élet az élethez szükséges mátrixnak a része, ezért a hajónak életre kellett kelnie. És elkezdték felfalni. Ami bizonyos értelemben azt jelentette, hogy a hajó megbetegedett.

•

A bakteriális különítmény heti találkozói nagyon hasonlítottak azokhoz, amelyeken Freya gyermekkorában vett részt, amikor Devi lerakta őt egy sarokban néhány építőkockával vagy papírral és tollakkal. Freya most már a nagy asztalnál ült, de éppen olyan kevés mondanivalója akadt, mint kislánykorában. Beszélni a növénypatológus beszélt, a mikrobiológus beszélt, az ökológus beszélt. Freya végighallgatta őket, és bólogatott, miközben egyik arcról a másikra tekintett.

– Azok a szervezetek, amelyek abban a nagy vízcseppben voltak, legnagyobbrészt Geobacterek és gombák, de volt benne egy prion is, amelyet még soha senki nem látott a fedélzeten, egy olyan, ami az elején még nem volt itt.

– Igen, de várjatok. Úgy értitek, hogy amiről eleinte nem tudtunk. Amit senki nem látott. De itt kellett lennie. Kizárt, hogy itt evolválódott volna valamilyen elődből azután, hogy a hajót megépítették.

– Igen? Biztos vagy ebben?

A mikrobiológusok elkonzultálgattak erről egy darabig. – Rengeteg dolognak volt elég ideje ahhoz, hogy egy kicsit evolválódjon – mondta az egyik. – Úgy értem, éppen ez a probléma, nem? A baktériumok, a gombák, az archaeák, ezek mind gyorsabban evolválódnak, mint mi. Minden szervezet más ütemben evolválódik. Úgyhogy egyre több a lényegi különbség, mivel ez nem elég nagy ökoszisztéma ahhoz, hogy a koevolúció képes legyen mindent kiegyensúlyozni. Aram már az elejétől fogva ezt magyarázza.

A következő találkozóra Aramot is elhívták, és amikor az egyik mikrobiológus megemlítette ezt a dolgot, bólintott. – Ez így van. De én egyetértek azzal, hogy nem valószínű, hogy a prion ezen a hajón fejlődött volna ki. Szerintem is csak egy potyautas, amelyet velünk együtt száműztek. Csak eddig még nem vettük észre.

– És mérgező? – kérdezte Freya. – Meg fog ölni minket?

– Hát, lehet. Persze. Úgy értem, nem lenne jó, ha beléd kerülne. A prionok már csak ilyenek.

– Biztos vagy benne, hogy nem evolválódhatott valamiféle előfutárból?

– Azt hiszem, az is lehetséges. A prionok alapvetően rosszul összehajtogatott proteinek. És most már régóta ki vagyunk téve a kozmikus sugárzásnak. Lehet, hogy egy közönséges protein kapott egy találatot, és olyan módon ráncolódott össze, hogy egy újfajta prionná változott, egy olyan közegben, amely lehetővé tette, hogy elkezdődjön a prion furcsa reprodukciója. Elvégre úgy gondoljuk, hogy a Földön is így kezdődött az egész, nem igaz?

– Ezt senki nem tudja biztosan – felelte az egyik mikrobiológus. – A prionok furcsák. Amennyire meg tudjuk ezt állapítani a földi adásból, ott is ellentmondások övezik őket. Még mindig nem igazán értjük őket.

– Szóval, akkor most mihez kezdjünk ezekkel? – kérdezte Freya.

– Nos, semmi kétségünk afelől, hogy ezek olyan szervezetek, amelyeket talán jobb lenne, ha megpróbálnánk teljesen eltörölni. Ideje elővenni a féregirtó szereket, ha sikerül készítenünk egy erre valót. Vagy ki kell találnunk, hogy ezeknek a prionoknak mi a melegágya, és azt megtámadnunk. Mindent le kell sikálnunk és be kell fújnunk, ahol előfordulhat. Az biztos, hogy elégetni el tudjuk ezt a vízcseppet, vagy akár az űrbe is kilökhetjük. Ez vízveszteséget fog okozni, de ezt el kell fogadnunk. Csak egyvalami vigasztaló, hogy a prionok az emberben lassan nőnek. Ezért nem gondolnám, hogy az aurorai patogén prion lenne. Amikor Jochi gyors prionnak nevezi, azzal szerintem csak annyit akar mondani, hogy olyasmi, amit mi nem ismerünk fel. Számomra sokkal inkább olyannak tűnik, mint egy nagyon apró medveállatka.

Freya később felment a Kettes Küllőbe, hogy beszéljen Jochival, aki még mindig az űrkompjában lakott, amelyet mágnesesen tartottak az űrben a Kettes és a Hármas Küllők között. Jochi elhatározása, miszerint követi a hajót, és így Aramot, Freyát és Badimot is, egy pillanatra sem ingott meg. Még mindig nem csillapult a haragja a maradók iránt az űrkompban lévők halála miatt.

Ő és Freya olyan helyzetben beszélgettek, ahol mindketten kinézhettek egy-egy ablakon, és láthatták a másik arcát, amelyet csak két átlátszó lap választott el egymástól.

Freya azt mondta: – Találtak egy priont a gerinc egyik transzformátorrekeszében. Egy olyasmit, mint a földi prionok.

Jochi bólintott. – Hallottam róla. Szerinted tőlem érkezett?

– Nem. Nagyon hasonlít a földi prionokra. Például azokra, amelyek a kergemarha-kórt okozzák.

– Á. Lassan ható prion.

– Igen. És még azt sem tudjuk biztosan, hogy bármiben megtalálható-e egy vízcseppen kívül, ami az elektromossági rekeszben volt.

Jochi megrázta a fejét. – Én nem értem, hogy ez hogy lehet.

– Aram sem. Senki nem érti.

– Prionok, hű. Nem félnek az emberek?

– Dehogynem. Persze hogy félnek.

– Hát persze. – Jochi arckifejezése elkomorodott.

– Szóval. – Freya az ablakra tette a kezét. – Hogy mennek a dolgok odakint?

– Jól vagyok. Egy lenyűgöző adást nézek éppen Kínából. Úgy tűnik, ők nagyon nagy haladást értek el az epigenetika és a proteomika terén.

– De mi mást csináltál még? A csillagokat nem bámultad?

– Dehogynem. Órákon keresztül mindennap. A Szeneszsákot figyeltem. És új módszereket kerestem arra, hogy a mágneses képernyőn át megfigyelhessem a Napot. Bár az is lehet, hogy a képernyő torzítja a képet. Vagy erről van szó, vagy a Nap lüktet egy kicsit. Néha úgy tűnik, mintha üzenni próbálna nekünk.

– A Nap? A csillag?

– Igen. Úgy tűnik.

Freya némán meredt Jochira.

Jochi azzal folytatta: – És az öt szellemet is megint láttam. Valamiért eléggé fel vannak dúlva. A Kívülálló mintha úgy gondolná, hogy bajban vagyunk. Vuk csak nevet rajta.

– Jaj, Jochi.

– Tudom. De tudod, hogy van ez. Muszáj beszélgetniük valakivel. Freya felnevetett. – Azt hiszem, ez így van.

•

Szóval visszafelé repültek, a Nap felé, és próbálták élni az új életüket, ami olyan volt, mint a régi életük, de valahogy mégis más. Egyrészt például kevesebben voltak, és mindenki a B gyűrűben lakott. És a pártszakadás traumája után, és azok után, hogy úgy döntöttek, hogy visszatérnek a Naprendszerbe és annak gigantikus civilizációjába, sokan voltak a hajóban, akik másféleképpen akarták élni az életüket. Kevesebb beavatkozással az ügyeikbe, kevesebb fentről jövő irányítással; kevesebb aggodalmas tanulmányozásával mindannak, amit tudniuk kellett a hajó működtetéséhez.

Helytelen, mondta Freya minden ilyen beszédre. Rendkívül helytelen; hibásabb már nem is lehetne! Ő ragaszkodott hozzá, hogy ugyanazt az utat kövessék mindenben, mint korábban, főleg a tanulást illetően. Az, hogy a napi életüket hogy élik, természetesen nem tartozik rá; de bármilyen is legyen az életstílusuk, a napi tevékenységüknek részét kell képeznie, hogy teljesen megismerjék a hajó működését.

Freya az ilyen pillanatokban kezdett olyannak tűnni, mint egy nagyon magas Devi, ami érthető módon ijesztőnek tűnt a többiek egy része számára. Volt, aki Devi Kettőnek szólította, vagy Nagy Devinek, Durgának, sőt, még Kálinak is. Senki nem vitatkozott vele, amikor ebben a stílusban beszélt. Mi azt a következtetést vontuk le, hogy a vezetői szerepe ezekben az ügyekben fontos részét jelenti a hajó társadalmi működésének. Ez talán csak egy érzet volt. De az egyértelműnek tűnt, hogy az emberek kifejezetten támaszkodnak Freyára.

De valamikor ő is meg fog halni, ahogy Devi is meghalt; és akkor mi lesz?

Delwin azt javasolta, hogy mondjanak le a korábbi politikai vagy kulturális felépítésükről, arról, amelynek keretében a városok képviselői összeültek egy közös tanácskozásra, amikor közügyekben kellett dönteni. – Ez vezetett az összes bajhoz, amelybe belekeveredtünk!

– Nem, ez nem igaz – válaszolta Freya. – Ha hallgattak volna a gyűlésre, akkor egyáltalán nem estek volna meg a történtek. Mindez csak azért fordulhatott elő, mert az emberek megszegték a törvényt.

Lehetséges, engedett Delwin. De akárhogy is legyen, most mindnyájan egyetértenek mindenben, és csak addig kell összetartaniuk magukat, amíg vissza nem érnek a Naprendszerbe, ahol majd bele fognak simulni egy sokkal nagyobb és sokkal változatosabb világba. Tekintetbe véve mind ezt, mind azt az élesben tapasztalt bölcsességet, hogy a hatalom mindig korrupt, miért ne szüntessék meg ezt az apparátust? Miért ne bízzanak abban, hogy képesek lesznek az önszervezésre, és egyszerűen meg fogják tenni, amit meg kell tenni?

Nem ez a megfelelő pillanat arra, hogy az anarchiával kísérletezzenek, mondta Badim élesen a régi barátjának. Most nincs mozgásterük a hibákra. Felmerültek bizonyos mezőgazdasági gondok, amelyek gyorsabban növekednek, mint maga a gabona; ezeket meg kell oldaniuk, és lehet, hogy ez nem lesz egyszerű. Lehet, hogy kénytelenek lesznek megmondani önmaguknak, hogy mit kell tenniük, és meglehetősen feszes rendbe kell majd szorítaniuk az életüket pusztán azért, hogy egyáltalán életben maradhassanak.

– És nem csak a mezőgazdaságról van szó – mondta Freya. – A népesedési kérdésről is. Ha ebben az ütemben folytatjuk, nagyon gyorsan el fogjuk érni a hajó maximális befogadóképességét. Akkor majd muszáj lesz leállnunk, és ha a már most felmerülő nehézségeket vesszük, még jobb lenne, ha az elméleti maximum alatt maradnánk. Ezt nem könnyű pontosan meghatározni, mert szükségünk lesz munkásokra minden elvégzendő feladathoz. Ezt majd a logisztikai programok fogják eldönteni. De akárhogy is legyen, mindenképpen szabályoznunk kell majd a létszámunkat.

– És amint életbe lép egy komolyabb törvény – tette hozzá Badim –, egy rendszerre is szükség lesz, amely kikényszeríti a betartását. És ha egy olyan alapvető igényről van szó, mint a szaporodás, akkor ehhez mindenkinek hozzá kell járulnia. Egy ekkora méretű csoportban közvetlen demokráciát is gyakorolhatunk. Semmi oka nincsen, hogy miért ne tehetnénk. A Földön léteznek olyan képviselői testületek, amelyek a mi teljes népességünknél is nagyobbak. De szerintem muszáj lesz megegyeznünk abban, hogy bizonyos viselkedések, amelyeket mi határozunk meg önmagunk számára, mindenkire nézve kötelező érvényűek. Szükségünk van egy jogrendszerre. Nagyon szépen kérlek titeket, hogy ezzel kapcsolatban ne most kezdjünk kísérletezni.

– De látod, hogy hova jutottunk a jogrendszerrel – felelte Delwin. – Abban a pillanatban, hogy felmerül egy komolyabb nézeteltérés, szétesik az egész.

– De ez érv a kormány ellen? Számomra pont az ellenkezőjének tűnik. Az törvénysértés volt, egy puccskísérlet. Mi hoztuk helyre az egészet azzal, hogy kikényszerítettük a törvény betartását, hogy visszatértünk a korábbi normákhoz.

– Ez lehetséges, de én csak annyit akarok mondani, hogy ha mi úgy gondoljuk, hogy van valamiféle struktúra, amelyik helyettünk fog dönteni különböző kérdésekben, és meg fog védeni bennünket, amikor valamiféle probléma merül fel, akkor azzal csak átverjük magunkat. Mert amikor eljön a válság pillanata, a rendszer nem fogja ezt megoldani helyettünk, és abban a pillanatban kitör a káosz.

Számunkra úgy tűnt, hogy maga a hajó volt az a rendszer, amely átsegítette a népességet a krízisen és a pártszakadás traumáján, és még mindig abban a helyzetben van, hogy képes lesz bármilyen jövőbeli politikai ellentétet megoldani. De ez egyértelműen nem tartozott azok közé a dolgok közé, amelyeket érdemes lett volna megemlíteni ezen a ponton, mivel ez sem mellette, sem ellene nem szólt semminek, és valószínűleg egyenesen romba döntötte volna Delwin meggyőződéseit, vagy, ami még rosszabb, még jobban megerősítette volna őket. Egyébként is, mi csak a törvény erejét tartottuk fenn.

És Badimnak láthatóan az volt a célja, hogy megnyugtassa régi barátját. – Rendben, értem, amit mondasz. Lehet, hogy túl sokat felejtettünk, vagy túl sok mindent tekintettünk magától értetődőnek.

Freya így szólt: – Reményeim szerint mostantól fogva már nem kell olyan nehéz döntésekkel szembenéznünk. Úton vagyunk hazafelé, a Föld felé, és ha ezt vesszük, nagyon kevés feladatunk van azon kívül, hogy mederben tartsuk a működést. Hogy jó állapotban adjuk tovább a hajót a gyermekeinknek, és hogy megtanítsuk nekik mindazt, amit tudunk. A mi szüleink is megtették ezt értünk a legjobb képességeik szerint. Úgyhogy nekünk most ugyanezt kell tennünk, és még néhány nemzedéknek ugyanezt kell majd tennie, és a végén az utolsók vissza fognak jutni arra a bolygóra, amelyre teremtettek minket.

•

Szóval ismét felállították az általános nagygyűlés intézményét, amely ezúttal mindenkit magába foglalt, mindenki szavazhatott azokban a témákban, amelyeket az ügyvezető végrehajtó bizottság fontosnak ítélt. A szavazás kötelező volt. A végrehajtó bizottság ötven felnőttből állt, akiket egy öt évig tartó időszakra választottak ki sorsolás útján, és nagyon kevés indokot fogadtak el arra, hogy valaki mégse dolgozzon a bizottságban, ha egyszer kihúzták a nevét.

A hajó karbantartását ránk bízták, azzal a feltétellel, hogy rendszeres jelentéseket kell tennünk a végrehajtó bizottságnak, beleértve az emberi beavatkozással kapcsolatos javaslatokat is. Mi beleegyeztünk, hogy végrehajtjuk ezeket a feladatokat.

– Boldogan megtesszük – mondtuk.

Szó szerint? Ez egy valódi érzés volt, vagy csak egy szófordulat? Az emberek képesek különbséget tenni a kettő között, amikor ilyeneket mondanak?

Lehet, hogy az érzések komplex algoritmusú kimenetek. Vagy szuperpozíciók azelőtt, hogy a hullámfunkciójuk összeomlana. Vagy különböző érzékszervek egyeztette adatok. Vagy egy teljesen szomatikus válaszból állnak, egy olyan izgalmi állapotból, amely a múlt egyfajta összegzése. Ki tudja. Senki nem tudja.

•

Az első nemzedék megülhette a második születésnapját, és a legtöbben már valamivel előtte elkezdtek járni. Beletelt még pár hónapba, amíg biztosra vehettük, hogy ez a generáció sokkal később válik képessé a két lábon járásra, mint a hajó korábbi nemzedékei. Ezt a megfigyelésünket nem osztottuk meg senkivel. Ugyanakkor, miközben ez statisztikailag egyre szignifikánsabbá vált, az anekdoták szintjén is egyre nyilvánvalóbb lett, és hamarosan az egymásnak mesélt történetek egy olyan csoportjává vált, amely sokszor szóba került.

– Mi okozza ezt? Biztosan van valami oka, és ha tudnánk, hogy micsoda, akkor tehetnénk ellene valamit. Ezt egyszerűen nem hagyhatjuk figyelmen kívül!

– Annyira odafigyelnek rájuk, sokkal inkább, mint korábban bármikor…

– Miért gondolod ezt? Mikor nem figyeltek oda a szülők a gyermekeikre? Szerintem soha nem volt ilyen.

– Jaj, ne már. Most már engedély kell ahhoz, hogy gyereked lehessen, a gyerekek ritkák, mindenki életének ők a középpontjai, persze hogy több figyelmet kapnak.

– Soha nem vezettek alapos feljegyzéseket az ilyen fejlődési adatokról.

– Ez nem igaz, egyáltalán nem igaz.

– Hát, akkor hol vannak? Én nem találkoztam ilyenekkel. Mindig csak szájhagyomány útján terjedtek. Hogyan lehet pontosan megmondani, hogy egy totyogó mikor kezd totyogni? Ez egy folyamat.

– Valami megváltozott. Ha úgy teszünk, mintha nem változott volna meg, azzal nem érünk el semmit.

– Lehet, hogy ez is csak visszatérés az átlaghoz.

– Ne mondd ezt!

Vágta rá Freya éles hangon.

– Ne mondd ezt – ismételte meg, miközben a többiek csendben hallgattak. – Fogalmunk sincs, hogy mi volt az átlag. És egyébként is, ezt a jelenséget önmagában is kezdik kétségbe vonni.

– Nos, rendben. De mondj, amit akarsz, látod, hogy küszködnek. Nekünk pedig ki kellene találni, hogy miért, én csak erre akartam kilyukadni. Nem dughatjuk a fejünket a homokba az ilyesmivel kapcsolatban. Legalábbis akkor, ha azt akarjuk, hogy valaki végül hazajusson.

•

Szintfelmérők széles választéka állt a rendelkezésükre, amelyekkel felmérhették a gyermekek szellemi fejlődését. A Pestalozzi-Piaget kombináltat a negyvenes években dolgozták ki a hajón, és ennek keretében különböző játékokkal tesztelték az alanyokat. Freya majdnem egy évig üldögélt az óvoda padlóján, és játszott a visszatérő gyerekekkel, ahogyan nevezték őket. Egyszerű kirakósokat, szójátékokat, dolgok átnevezésével kapcsolatos feladatokat és kockákkal játszható számtani és mértani játékokat. Kívülről nem tűnt úgy számunkra, mintha ezek a tesztek túl sok mindent képesek lennének elárulni a gyermekek gondolkodásmódjáról, az analógiai képességükről, a negatív bizonyítékokból levont következtetéseikről, és így tovább; mindegyik csak részleges és áttételes volt, lingvisztikai és logikai szempontból túl egyszerű. Ennek ellenére Freya minden egyes teszt egyértelmű eredményétől egyre aggodalmasabbá vált. Lecsökkent az étvágya; egyre többször csattant fel ingerülten, amikor Badimnak vagy a többieknek válaszolt; lecsökkent az átaludt óráinak a száma.

•

Nem mintha csak a gyermekekkel folytatott játék adott volna neki okot az aggodalomra. A gabonahozam számszerűsíthetően alacsonyabb volt a Prérin, a Pampán, Olimpiában és Sonorában; és az elektronikus áramkimaradások egyre jobban elszaporodtak a gerinc generátoraiban, havonta átlagosan 6,24 áramkimaradással és 238 kilowattóra veszteséggel, ami néhány hónapon belül komoly gondot okozhatott teljesen változatos területeken. Meg lehetett keresni és el lehetett különíteni a hálózatnak azokat a részeit, ahol a leggyakrabban előfordultak az áramkimaradások, de az igazat megvallva, ezek a gerinc és a küllők meglehetősen sok pontján gyakorivá váltak. Ebben az ügyben a legfőbb gyanúsított a Geobacter volt, mivel ezt gyakran kimutatták a drótokon. Mint a hajó többi funkcionális összetevőjével kapcsolatban, ezen a téren is javasolttá vált a karbantartás.

Az emberek azonnal dolgozni kezdtek ezen a problémán, amikor csak megnyilvánult, és mi is ugyanezt tettük. Sok alkatrész esetében a működést fent kellett tartani aközben is, hogy végrehajtották rajtuk a javításokat, és a javítandó alkatrészeket legnagyobbrészt el kellett távolítani, rendbe kellett hozni, és vissza kellett rakni a helyére, mivel sok elemnél nem állt rendelkezésükre elég nyersanyag ahhoz, hogy teljesen kicseréljenek nagyobb egységeket. Például a külső falakat.

Ezért le kellett hántani róla a szigetelést, alatta meg kellett tisztítani a drótokat, majd a szigetelőanyagot le kellett bontani és újra össze kellett állítani, utána pedig visszatenni a drótok fölé anélkül, hogy ezalatt bármikor is le tudták volna kapcsolni az egész rendszer áramellátását. A részleges áramszünetek ütemtervét meg tudták szervezni, és meg is szervezték. Ugyanakkor a betervezetlen áramszünetek, bár nem bénították meg őket teljesen, azért csökkentették a hatékonyságot, beleértve a napsávokét is.

Mi elkezdtük a rekurzív algoritmusokat vizsgálni abban a fájlban, amelynek Devi a „Bayesi metodológia” nevet adta. Lehetőségeket kerestünk. Azt kívántuk, hogy bárcsak itt lenne Devi. Megpróbáltuk kitalálni, hogy mit mondana Devi. De ez lehetetlennek bizonyult. Pontosan ez az a dolog, amit elveszítünk, amikor valaki meghal.

•

Ez a sok véget nem érő üzemzavar a napsávok szempontjából volt különösen problémás. A hajón minden fényt (leszámítva az esetlegesen beszűrődő csillagfényt, amely mindösszesen 0,002 luxot jelentett) a hajó világítótestei generáltak, amelyek a külső megjelenésnek és a fizikai tulajdonságoknak meglehetősen széles skáláját vonultatták fel. A mesterséges napfényük fényereje a felhőtlen delek 120 000 luxától a legsötétebb hajnali viharok 5 luxáig terjedt. Mindezt alaposan beszabályozták, az éjszakai holdfényhatással együtt, amely a 0,25 luxos teliholdtól a 0,01 luxig terjedt a klasszikus holdfázisokhoz igazodva. De amikor a világítótesteket meg kellett javítani vagy ki kellett cserélni, akkor úgy hatottak, mintha betervezetlen napfogyatkozások következnének be. Ez a gabonára is hatást gyakorolt, amelynek a növekedése oly módon maradt vissza, hogy az aratásra teljesen elsatnyult. Ha egy elsötétítés után megnövelték az adott biom fényét, az nem kárpótolta őket a fényveszteségekért a megfelelő időszakokban. Ennek ellenére, a mezőgazdasági károkra való tekintet nélkül el kellett végezni a szükséges karbantartásokat, figyelembe véve a világítótestek elkerülhetetlen amortizációját. De ennek következtében kevesebb élelmet tudtak termeszteni.

•

Aram és a laborosgárdája felkérte a végrehajtó tanácsot és az általános nagygyűlést, vagyis mindenkit a hajón, aki tizenkét évesnél idősebb volt, hogy gondolkozzanak el a szállítókapacitás problémáján. Ezzel csak hivatalossá tette azt a konzultációt, amely már így is több szinten folyt, mivel minden biom egy különálló területfelhasználási vitakörré vált azzal kapcsolatban, hogy milyen típusú élelmiszereket termeljenek. Megvan-e még a szükséges kalóriarésük ahhoz, hogy levágásra szánt állatokat tenyésszenek? Az üstökben növesztett hús egyértelműen hatékonyabbnak bizonyult a ráfordított idő és energia szempontjából, de persze az üstök nyersanyagkészletei nem tették lehetővé a többlettermelést. És a biomokat sem tudták mindig hamarjában legelőből szántóföldekké változtatni. Minden változtatás, amelyet végrehajtottak egy biomban, olyan ökológiai következményekkel járt, amelyeket nem tudtak teljes mértékben lemodellezni vagy megjósolni. Ugyanakkor nagyon kis hibaszázalékot engedhettek csak meg maguknak, nehogy károsodjon esetleg egy ökoszisztéma egészsége amiatt, hogy túl gyorsan próbálták meg hatékonyabbá tenni az élelmiszer-termelés szempontjából. Muszáj volt fenntartaniuk az összes biom egészségét.

Mindenki egyetértett abban, hogy a mezőgazdasági szempontból legkevésbé termelékeny biomokat át kell alakítaniuk szántóföldekké. A biodiverzitás már nem tűnt olyan fontosnak az élelemhez képest.

Mi örömmel láttuk, hogy az emberek végre eljutnak azokhoz a következtetésekhez, amelyeket már régen kidobott a rendelkezésükre álló lehetőségeknek egy meglehetősen egyszerű algoritmussal történő vizsgálata. Ami azt illeti, ezt valószínűleg érdemes lett volna nekünk magunknak is megemlítenünk. Erre jó lesz emlékezni a jövőben.

•

Szóval átprogramozták a Labrador éghajlatát, vagyis meglehetősen nagy mértékben felmelegítették, és kiegészítették egy esős évszakkal, amely a prériére hasonlított. A Földön ez az új uralkodó időjárás sokkal jobban illett volna a Labradornál körülbelül húsz szélességi fokkal lejjebb elterülő vidékekhez, de ez se itt, se ott nem létezett (szó szerint), mivel most az volt a cél, hogy a lehető legtöbbet kihozzák a mezőgazdaságból. Lecsapolták a mocsarakat, amelyek akkor jöttek létre, amikor a gleccserek és az örök jég elolvadtak, és máshol használták fel, vagy elraktározták a vizet. Utána behajtottak buldózerekkel, laposra döngölték a földet, majd termőföld-oltóanyagokat adtak hozzá a szomszédos biomokból, továbbá komposztot meg egyéb tápanyagokat, és amikor az összes változtatást elvégezték, búzát, kukoricát és zöldségeket ültettek bele. A labradori rénszarvasokat, pézsmaökröket és farkasokat elkábították, és áthelyezték az alpesi biomok lezárt területeire. A növényevők egy bizonyos százalékát leölték és megették, a csontjaikból pedig kivonták a foszfort, mint a hajó összes többi állatának maradványaiból is a haláluk után.

Labrador lakosai átköltöztek a többi biomba. Ez egyértelműen némi elégedetlenkedést és elkeseredést keltett. Labradorban élt az a szokás, hogy a gyermekek több egymást követő nemzedékét úgy nevelték fel, mintha a Föld őskorában élnének, majd amikor elérték a pubertást, kivitték őket a hajóból, hogy megmutassák nekik, hol élnek: ez emlékezetes esemény maradt a fiatalok számára. A többi biomból nagyon sok embernek tűnt úgy, hogy ez egy szükségtelen és életre szóló trauma, de a legtöbben, akiket így neveltek fel, ugyanezt az életformát választották a gyermekeiknek is (62 százalékban), és a tények előtt meg kell hajolni, úgyhogy lehet, hogy tényleg úgy volt, ahogyan ezek a labradoriak mondták: a neveltetésük segített nekik felnőttkorukban. Más labradoriak ellentmondtak ennek, néha elég hevesen. Az, hogy az életük későbbi szakaszaiban a körükben nagyobb arányban fordultak-e elő mentális nehézségek, nem volt egyértelmű. Ők úgy fogalmaztak, hogy: „A Föld álma megőrjíti az embert, kivéve, ha benne él ebben az álomban. Ekkor viszont ez fogja megőrjíteni.”

Akárhogy is legyen, ennek az életformának most vége szakadt.

•

A trópusi esőerdő biomjait egy kicsit lehűtötték, jelentős mértékben kiszárították, és sok fát kivágtak bennük. A trópusi tisztásokat teraszosították a rizs és a zöldségek számára, a teraszokat pedig a régi fák meghagyott soraival erősítették meg, amelyek a korábbi madár-és állatpopulációnak csak egy meglehetősen kis hányadát voltak képesek fenntartani. Itt is sok állatot megöltek és megettek, vagy lefagyasztották, hogy később fogyasszák el.

Gyakran felmerült a kérdés, hogy vajon bizonyos patogének a trópusi esőerdők csökkenése miatt költöztek-e a szomszédos biomokba, mivel bizonyos betegségek előfordulása egyértelműen megnövekedett a közeli biomokban.

•

A korai ragyásodás, vagyis az alternáriás szárazfoltosság és a gumórothadás, ez a gombás betegség, amelyet a mezőgazdászoknak mindig olyan nehezen sikerült csak legyőzni, megtámadta a Nova Scotia-i gyümölcsösöket. Mindeközben a kései ragyásodás, egy fitoftóra károsította a pampák zöldségeit is. A bakteriális rothadások tönkretették Perzsia hüvelyeseit, amelyeknek a levelei ragacsos váladékot választottak ki magukból. Ne nyúljatok a levelekhez, figyelmeztették az embereket az ökológusok, különben másfelé is el fogjátok terjeszteni.

A biomokban rutinszerűvé váltak a karanténok és a permetezések.

A citospórás nekrózis elpusztította a Nova Scotia-i csonthéjasokat. Badim nagyon szomorú volt, hogy le kell mondania a kedvenc gyümölcseiről.

A balkáni citrusokat megtámadta a zöldkór, aminek következtében gyors hanyatlásnak indultak.

Egyre gyakoribbá váltak a gyökérrothadások, és ezek ellen csak jótékony gombákkal és baktériumokkal lehetett felvenni a küzdelmet, amelyek legyőzik a patogéneket. A patogének mutációs üteme gyorsabbnak bizonyult, mint a génsebészek úgynevezett riposztiferjei.

Amikor a gombák vagy a baktériumok elzárták egy növény vízkörforgásának útját, az hervadást okozott. A gyökérgolyvát egy gomba váltja ki, amely évekig képes meglapulni a termőföldben anélkül, hogy jelt adna magáról. A termőföldek pH-értékét elkezdték legalább 6,8-ra beállítani, mielőtt torzsás növényeket ültettek volna bele.

A penészgombák szintén évekig életben maradtak a termőföldben, és a szél széthordta őket.

•

Ekkoriban már folyamatosan zárva tartották a zsilipkapukat a biomok között. Minden biomnak megvolt a maga probléma-és betegségkészlete, a maga megoldásaival. Az összes növénybetegség, amelyet megtapasztaltak, már az út elejétől fennállt, ott volt a fedélzeten a termőföldben és az első növényekben. Azt, hogy most különösen sok felüti a fejét, természetesen sokan észrevették, és jó néhányan rejtélyt, sőt, valamiféle átkot láttak a jelenségben. Az emberek az egyiptomi hét csapást emlegették, vagy Jób könyvét. De a mezőgazdasági és a laboratóriumi patológusok azt mondták, hogy egyszerűen csak a termőföldek kiegyensúlyozatlanságáról van szó, és a genetikus beltenyészetről, az izolált biogeográfia vagy állatkerti devolúció különböző vonatkozásairól, vagy minek nevezzék azt az elszigeteltséget, amelyben az elmúlt 187 évüket töltötték. Badim és Freya lakásának a magányában Aram nem finomkodott a helyzet leírásával kapcsolatban: – A saját fekáliánkban fuldoklunk.

Badim megpróbált segíteni neki abban, hogy jobb színben lássa a dolgokat, a régi játékuk segítségével:

„Nincs mit tenni, ki kell bírni,

Ha piszkos fészekben kell lakni.”

•

Ahogy teltek-múltak az évszakok, lassan, de biztosan a növénypatológia került a kutatásaik homlokterébe. A levélfoltosodást a gombafajok széles skálája okozhatta. A penész nedves körülmények között szaporodik el. A gabonaüszög gombás eredetű. A fonálféreg-inváziók fejlődési rendellenességeket, hervadást, életerő-csökkenést és kiterjedt gyökérburjánzást idéznek elő. Az emberek megpróbálták úgy csökkenteni a fonálféreg-populációkat, hogy kiégették a termőföldet, és ez bizonyos mértékben segített is, de ez a megoldás óhatatlanul is terméketlenné tette a földet legalább egy évre.

A növényi szövetekben gyakran csak úgy sikerült felfedezni a vírusos megbetegedések nyomát, már ha erre a siker a megfelelő szó, hogy a probléma összes többi lehetséges okát kizárták. A levéltorzulások, a foltosodás, a csíkosodás: ezek általában vírusos megbetegedések jelei voltak.

•

– Miért hoztak magukkal ilyen sok kórságot? – kérdezte Freya egyszer Jochitól, amikor látogatóban járt nála.

Jochi csak nevetett rajta. – Nem hoztak! Több száz olyan növénybetegség létezik, amelyet sikerült a hajón kívül tudni. Sőt, több ezer.

– De miért hurcoltak be egyáltalán bármennyit?

– Némelyik olyan ciklusok részét képezte, amelyekre szükségük volt. A legtöbbnek viszont még a létezéséről sem tudtak.

Freya hosszan hallgatott. – És miért csaptak le ezek pont most?

– Nem ez történt. Csak néhány csapott le. Csak azért tűnik úgy, mintha olyan sok lenne, mert annyira keskeny a mozgásteretek. Mert olyan kicsi a hajótok.

Freya soha nem tett megjegyzést arra, hogy Jochi mindig úgy emlegeti a hajót, hogy a tiétek, nem pedig úgy, hogy a miénk. Mintha neki semmi köze nem lenne hozzájuk.

– Kezdek megijedni – mondta Freya. – Mi van, ha a visszatérés rossz ötlet volt? Mi van, ha a hajó túl öreg ahhoz, hogy sikerüljön neki?

– De hát tényleg rossz ötlet volt! – válaszolta Jochi, majd Freya arckifejezése láttán felnevetett. – Csakhogy az összes többi ötlet még ennél is kilátástalanabbnak tűnt. És figyelj, ez a hajó nem túl öreg ahhoz, hogy ez összejöhessen neki. Csak ki kell bírni. Még olyan százharminc évig a levegőben kell tartani a tányérokat. Ez nem lehetetlen.

Freya nem válaszolt.

Jochi azzal folytatta pár pillanattal később: – Hé, nem akarsz kiruccanni, és megnézni a csillagokat?

– De, azt hiszem. Te ki akarsz menni?

– Igen, ki akarok.

Jochi bebújt a komp egyik szkafanderébe, és a legkisebb zsilipkapuján át hagyta el az űrkompot. Freya is felvette az egyik szkafandert, amelyik a belső gyűrű hármas küllőjének a helyiségeiben maradt. Az űrben találkoztak a gerinc és a belső gyűrű között, közvetlenül a komp előtt, és ott lebegtek kikötve a semmiben.

•

Ott lógtak a pányván, a csillagközi térben lebegve, mindketten a saját kis menedékükhöz erősítve. A kozmikus sugárzás sokkal erősebb volt odakint, mint a hajó legtöbb belső terében, vagy akár Jochi űrkompjában; de évente egy-két óra vagy akár havonta egy-két óra nem változtatta meg túl nagy mértékben az epidemiológiai helyzetet. Persze mi is folyamatosan ki voltunk téve a kozmikus sugárzásnak, és bennünk valóban tett is némi kárt, de mi, legalábbis javarészt, sokkal jobban ellen tudtunk állni ennek a folyamatos áradatnak, amely az embereknek láthatatlan és megfoghatatlan maradt, vagyis olyasmi, amire szinte soha nem is gondoltak.

Az űrséta legnagyobb része alatt a két barát csak némán lebegett, és körbenézegettek. A város és a csillagok.

– Mi lesz, ha minden szétesik? – kérdezte egyszer csak Freya.

– A dolgok előbb-utóbb mindig szétesnek. Nem tudom.

Ezek után a kint töltött idejük hátralévő része alatt néma csendben lebegtek tovább, egymás kesztyűs kezét fogva, hátat fordítva a hajónak és a Napnak, az Orion csillagkép felé fordulva. Amikor eljött a visszatérés ideje, megölelték egymást, vagy legalábbis megkísérelték megölelni, amennyire az űrruhájuk engedte. Ez kívülről úgy nézett ki, mintha két mézeskalács emberke próbálna összeolvadni.

•

198/088-án, délelőtt 10.34-kor kihunytak Labrador fényei, és a pótgenerátor bekapcsolódott ugyan, de a Labrador napsávja sötét maradt. Nagy, hordozható lámpákat állítottak fel, hogy megvilágítsák a sötét biomot, és mindkét oldalon ventilátorokat raktak a zsilipkapukba, hogy levegőt szivattyúzzanak a Pampából Labradorba, majd továbbítsák Patagóniába, hogy melegen maradjon a biom. Az új búza képes volt ugyan túlélni pár napot fény nélkül, de a fény hiányából fakadó hideget megsínylette volna. A Pampa fűtését átállították, hogy egy kicsit tompítsák az immár a Patagóniába áramló hideget, ahol szintén sok gabonamező terült el, és a labradori népesség átsétált Platába, hogy a karbantartóbrigádoknak ne kelljen attól tartaniuk munka közben, hogy kárt tesznek valakiben.

A szokásos hibaehárító protokollok segítségével nem sikerült behatárolni a probléma forrását, és ez aggodalomra adott okot. Egy finomabbra hangolt tesztelési módszer segítségével, amelyet mi találtunk ki és mi alkalmaztunk, megállapítottuk, hogy a gázok és a sók mennyisége azokban az ívfénycsövekben, amelyekből a napsáv állt, főleg a fémhalogéneké és a nagy nyomású nátriumé, de a xenoné és a higanygőzé is, olyan mértékben lecsökkent, hogy az már üzemképtelenséget okozott; vagy az ívfénycsövek alumíniumfalaiban lévő nanométeres nagyságú lyukakon keresztül diffundáltak, vagy az elektródák kontakthibája miatt szivárogtak el a ballasztban, vagy azért tűntek el, mert megkötötték őket a kvarc-és kerámiacsövek. Sok napsáv kripton-85-öt is használt az argon kiegészítéséhez néhány csőben, és tóriumot az elektródákban, és mivel ezek radioaktívak voltak, idővel veszítettek a hatékonyságukból az ívsugár fenntartásának terén.

Ezek az egyre halmozódó veszteségek arra mutattak, hogy az lesz a legjobb megoldás, ha új lámpákat gyártanak a nyomtatók segítségével, amelyeket a nagy meggyszedőlétrák segítségével emelnek a helyükre, amiket máris átgurítottak a B gyűrűn keresztül Sonorából, a helyükre rakják és bekapcsolják őket. Miután mindezt megtették, először a fény tért vissza Labradorra, majd az emberek is. A régi lámpákat újrahasznosították, a visszanyerhető anyagaikat pedig átszállították a különböző nyersanyagraktárakba. A levegőből idővel ki tudták szűrni a lámpákból megszökött argon és nátrium egy részét, de nem az összeset; ezeknek az elemeknek néhány atomja kötést létesített más atomokkal a hajóban, így gyakorlatilag leírhatták mint veszteséget.

A Labradori Áramszünet végső soron csak egy kisebb válságnak bizonyult. Ugyanakkor sokaknál magas vérnyomást, álmatlanságot, állítólagos rémálmokat okozott. És sokan mondtak olyanokat is, hogy maga az élet is olyan a hajón, mint egy rémálom.

•

199-ben gabonavész tört ki Labradorban, Patagóniában és a Prérin. Ezen a ponton már csak annyi élelmiszer-tartalékuk volt elraktározva, amennyi a hajó teljes népességének, immár 953 embernek alig hat hónapig lett volna elegendő. A hasonló helyzetek egyáltalán nem fordultak elő olyan ritkán az emberi történelem során, sőt, ez a mennyiség nagyon közel állt az átlagos élelmiszer-tartalékokhoz, már amennyire a történészek képesek ezt megállapítani. De számukra ez most nem volt elég; mivel a gyenge termés következtében hiány mutatkozott, kénytelenek voltak ezekhez a tartalékokhoz nyúlni.

– Mi mást tehetnénk? – kérdezte Badim, amikor Aram kifogásolni kezdte. – Erre valók a tartalékok.

– Igen, de mi lesz, ha elfogynak? – kérdezte Aram.

A növénypatológusok keményen dolgoztak rajta, hogy elég gyorsan megfejtsék a kudarcok titkát, és így új, integrált kártevőellenes megoldásokat találhassanak ki, és az új vegyi és biológiai kártevőirtók egész sorával megpróbálkoztak, amelyeket vagy a hajó laboratóriumában fedeztek fel, vagy a földi adás tanulmányozása közben. Genetikailag módosított növényekkel kísérleteztek, amelyek jobban ellen tudtak állni az őket megtámadó patogéneknek. Az összes biom területét mezőgazdasági területté változtatták. Lemondtak a télről, és felgyorsított tavasz-nyár-ősz ciklusokat hoztak létre.

Amikor mindezt együtt hajtották végre, azzal egy többváltozós kísérletbe kezdtek. Ez azzal jár, hogy nem lehet utólag megállapítani, hogy melyik tényező felel a kapott eredményért.

•

Miközben új gabonát vetettek el a frissen beütemezett tavaszokon, úgy tűnt, mintha a félelem is az őket sújtó ragályos betegségek közé tartozna. Ez emberek elkezdtek készleteket felhalmozni, ami csúnyán el tudja csúsztatni minden rendszer áteresztőképességét. Az össztársadalmi bizalom elvesztése könnyen általános pánikhoz vezethet, majd közvetve káoszhoz és fejetlenséghez. Ezt mindenki tudta, ami még jobban felerősítette a félelmeiket.

Ezzel egy időben, az egyre növekvő veszélyek ellenére még mindig nem voltak biztonsági emberek a hajón, sem pedig semmilyen fennhatóság azonkívül, amit maga a népesség erőszakolt magára. Badim korábbi érvei ellenére, a szervezett kormányzás mellett és az anarchizmussal szemben, még mindig nem neveztek ki békebírót. Ebben az értelemben mindig is az anarchia szélén táncoltak. És ez a felismerés természetesen csak még jobban felfokozta a félelmeiket.

•

Egy szép napon Aram a hóna alatt a növénypatológusok legújabb tanulmányával lépett be a lakásukba. – Úgy tűnik, hogy egy kicsit kevés brómmal kezdtük meg az utat – mondta. – A kilencvenkét természetben is előforduló elem közül huszonkilenc elengedhetetlen az állati élethez, és ezek egyike a bróm. Brómionként minden élőlényben megerősíti a bazális membránnak nevezett kötőszöveteket, és része a kollagénnek, ami összetartja és alátámasztja az ereket, szöveteket. De úgy tűnik, hogy az egész hajón akadt belőle egy kis hiány, már a legelejétől fogva. Delin arra tippel, hogy megpróbálták lecsökkenteni a hajón található sómennyiséget, és ez lett az eredménye.

– Nem nyomtathatnánk valamennyit? – kérdezte Freya.

Aram döbbenten meredt rá. – Elemeket nem lehet nyomtatni, kedvesem.

– Nem?

– Nem. Ilyesmi csak felrobbanó csillagokban meg ilyen helyeken történik. A nyomtatók csak azoknak a nyersanyagoknak tudnak alakot adni, amelyeket tőlünk kapnak.

– Ja, tényleg – válaszolta Freya. – Azt hiszem, ezt tudtam.

– Semmi baj.

– Én nem emlékszem, hogy túl sokat hallottam volna a brómról – jegyezte meg Badim.

– Az nem tartozik azok közé az elemek közé, amelyekről sokat lehet hallani. De, mint kiderült, elég fontos. Úgyhogy ez megmagyarázhat néhány jelenséget, amelyet korábban nem értettünk.

•

Az emberek éhezni kezdtek. Demokratikus szavazással jegyrendszert vezettek be az élelemellátás megoldására egy ebből a célból megalakított vészbizottság javaslata alapján. A szavazás eredménye 615 lett a 102-höz.

Egyik nap Freyát Sonorába hívták, hogy valamiféle közelebbről nem meghatározott vészhelyzet ügyében megkérdezzék a véleményét. – Ne menj oda – kérte Badim, aki felhívta telefonon.

Ez tényleg nagyon furcsa kérés volt tőle, de Freya akkorra már ott volt; és amikor meglátta, mi történt, leült a legközelebbi padra, és elkeseredetten összegörnyedt. Egy fiatalokból álló csoport nejlonzacskót húzott a fejére, és mind az öten megfulladtak. Az egyik lekapart egy búcsúlevelet is: Mert túl sokan vagyunk.

– Ennek véget kell vetnünk – mondta Freya, amikor sikerült felállnia.

•

De a következő héten két tizenéves feltörte a zsilipkapuk kódját, és kilőtték magukat a gerinc zsilipkapujából, rögzítőkötél vagy akár szkafander nélkül. Ők is hagytak búcsúlevelet: Csak kimegyek egy kicsit, ne várjatok meg.

A hagyományok vonzereje. A római erények. Az egyén önfeláldozása másokért. Egy nagyon emberi jelenség.

•

Összehívtak egy általános nagygyűlést, amelyet San Jose főterén tartottak meg, ahol már korábban is annyi minden történt. Másrészt viszont ekkorra már csak nagyjából az emberek fele volt annyi idős, hogy az aurorai krízist és az azt követő pártszakadást is átélhette. A jelen lévő idősebb emberek ezért ijedten méregették a fiatalabbakat. Ti nem tudjátok, mi történt itt, mondták az öregek. A fiatalok jellemzően kérdően néztek. Tényleg nem? Biztosak vagytok benne? És ez rossz?

Amikor mindenki megérkezett, aki el tudott jönni, a szónokok kendőzetlenül beszámoltak az élelmezési helyzetről. Csend borult a térre.

Ekkor Freya állt fel, hogy felszólaljon. – Ezt is meg tudjuk majd oldani – mondta. – Nem vagyunk túl sokan. Nem szabad ilyeneket gondolnunk. Csak össze kell tartanunk. Ami azt illeti, ahhoz, hogy elvégezzünk mindent, amit el kell végeznünk, mindenkire szükség van, aki most itt van. Úgyhogy ne legyen több öngyilkosság. Mindannyiunkra szükség van. Van elég élelem. Csak oda kell figyelnünk, és szabályoznunk kell, hogy mit eszünk, és ezt össze kell párosítanunk azzal, hogy mit termelünk. Minden rendben lesz. De csak akkor, ha vigyázunk egymásra. Most mindenki hallhatta a számokat. Láthattátok, hogy működni fog a dolog. Úgyhogy kövessük ezt. Kötelezettségeink vannak mindenki mással szemben, akik lehetővé teszik az életet itt, a hajón, és azokkal szemben is, akik még meg sem születtek. 206 év van mögöttünk, 130 év maradt. Nem hagyhatjuk cserben ezt a sok nemzedéket… a szüleinket, a gyermekeinket. Bátorságot kell tanúsítanunk a nehéz időkben is. Én nem szeretném, ha a mi nemzedékünk lenne az, amelyik cserbenhagyja az összes többit.

Arcok pirultak ki, szemek ragyogtak fel, emberek álltak fel és nézték Freyát a fejük fölé emelt kézzel, felé fordított tenyérrel, mintha szemek lennének szárakon, vagy „igen” szavazatok, vagy valami olyasmik, amire nem tudunk analógiát találni.

•

A hajó beteg, mondogatták az emberek. Ez egy bonyolult szerkezet, és több mint kétszáz éve folyamatosan működik. Kezdenek elromlani benne az alkotóelemek. A hajó részben eleven, úgyhogy kezd megöregedni, talán már haldokolni is. Egy kiborg, és az eleven részei kezdenek megbetegedni, és ezek a betegségek az élettelen részeit is megtámadják. És nem tudjuk kicserélni az alkatrészeit, mert bennük vagyunk, és szükségünk van arra, hogy folyamatosan működjenek. Úgyhogy a dolgok kezdenek elromlani.

– Karbantartás és javítás – szokta Freya válaszolni az efféle eszmefuttatásokra. – Karbantartás, javítás és újrahasznosítás, ennyi. Ez az a ház, amelyben élünk, ez az a vitorlás, amelyben hajózunk. Mindig is volt karbantartás, javítás és újrahasznosítás. Szóval szedjétek össze magatokat. Csak semmi melodráma. Egyszerűen folytassuk a munkát. Amúgy sincs semmi más, amit kezdeni tudnánk az időnkkel, nem igaz?

•

De a hiányzó brómot szinte soha nem hozták szóba, és a visszanyerésére történő próbálkozások a termőföld, majd a hajó belsejét borító műanyag felületek újrahasznosításával csak részben jártak sikerrel. És akadtak más elemek is, amelyek szintén bonyolult módokon létesítettek kötéseket a hajóval, és ezzel új metabolikus rések keletkeztek, kritikus hiányok. Ez nem tartozott azok közé a dolgok közé, amelyeket a jegyrendszer megoldott volna. És bár nagyon ritkán beszéltek róla, ezzel mindenki tisztában volt a hajóban.

Amikor elfogytak az élelmiszer-tartalékaik, és egy fonálféreg-fertőzés elpusztította az új gabona javát a Prérin, ismét összehívtak egy gyűlést. A bizottság ajánlásának értelmében a jegyrendszert mindenre kiterjesztették, és új szabályokat és folyamatokat körvonalaztak.

A nyúlketrecek számát megnövelték, csakúgy, mint a tilápiatavakét. De, mint arra rávilágítottak, még a nyulaknak és a tilápiáknak is szükségük van élelemre. Ezeket az állatokat abban a pillanatban el tudják fogyasztani, ahogy elérnek egy bizonyos méretet, de ha nem etetik őket, akkor soha nem fogják elérni a szükséges méretet. Úgyhogy az elképesztő reprodukciós kapacitásuk ellenére nem ezek az élőlények jelentik majd a kiutat a problémakörből.

Ez egy rendszerszintű mezőgazdasági kérdés volt, a nyersanyagoké, a bemeneteké, a növekedésé, a kimeneteké és az újrahasznosításé. A járványok kezelése a sikeresen megtervezett és végrehajtott integrált kártevőirtáson múlt. A tudás és a múltbéli tapasztalatok széles palettájáról dolgozhattak, hogy megoldást találjanak. Alkalmazkodniuk kellett, adaptálódniuk, egy új, szigorúbb étrendet kellett bevezetniük. A képességeik legjava szerint kellett megbirkózniuk bizonyos elemek nélkülözésével.

Az integrált kártevőirtás egyik eljárása a vegyi permetezőszerekre épült. Ezekből még mindig maradtak készleteik, és a vegyi üzemeiknek volt nyersanyaguk, amiből még többet gyárthattak. Annak ellenére, hogy ezek ártalmasak voltak az emberek egészségére, márpedig azok voltak, akkor is használni kellett őket. Eljött az ideje, hogy egy kicsit brutálisabbak legyenek, ha arra van szükség, és vállaljanak néhány olyan kockázatot, amelyet normál esetben nem vállalnának, legalábbis bizonyos biomokban. Hogy lefuttassanak néhány gyors kísérletet, és hamar kiderítsék, hogy melyik a leghatásosabb. Ha a jelenlegi több élelemért később több rákkal kell fizetni, nos, akkor annak ez az ára.

A kockázatfelmérés és a kockázatkezelés előretolakodtak mint társalgási témák. Az embereknek rendbe kellett szedniük a valószínűségekkel kapcsolatos megérzéseiket, olyan értékek alapján kellett ítéleteket alkotniuk, amelyeket nem igazán támasztottak alá, amelyeket magától értetődőnek vettek. Ekkor már senki nem várt gyermeket. Idővel ez is gondot fog okozni. De pillanatnyilag az aktuális akadályokat kellett leküzdeniük.

•

A szójababot mindenáron meg kellett védeni a termőföld patogénjeitől, mivel égető szükségük volt arra a fehérjére, amellyel a szója tudta őket a legjobban ellátni. Biomról biomra felásták a teljes csillaghajó termőföldjét, amennyire csak tudták, megtisztították a patogénektől, miközben amennyire csak tudták, meghagyták benne a hasznos baktériumokat. Majd visszahelyezték, ismét megművelték, és újból megpróbálkoztak vele.

Még mindig tönkrement a gabona.

Az emberek ekkor már napi 1500 kalórián éltek, és nem pazaroltak többé energiát szórakozásra. Mindenki lefogyott. A gyermekek fejadagját olyan szinten tartották, hogy egészségesen fejlődhessenek.

– Nincsenek püffedt hasú, piszkafalábú kisgyermekek.

– Még nincsenek.

Az új gyerekek minden elővigyázatosságuk ellenére rengeteg abnormalitást felvonultattak. Egyensúlyzavarokat, növekedési problémákat, tanulási nehézségeket. Nehezen tudták megállapítani, hogy mi okozza, sőt, egyenesen lehetetlennek látszott. Rengeteg tünettel vagy rendellenességgel találkoztak. Statisztikailag nem ugrott akkorát a különbség, mint a korábbi években, de a szóbeszéd annyira nyilvánvalóvá tette, hogy minden eltérést észrevettek, és megjegyzést is tettek rá. A felismerés általánosításának nevezett kognitív torzítás egy olyan lélektérbe taszította őket, ahol minden olyan kudarc, amelynek tanúi voltak, arról győzte meg őket, hogy éppen precedens nélküli összeomlást élnek át. Depressziósak lettek. A történelem során nagyon sok ember megbetegedett és meghalt, de most, amikor mindezek megtörténtek, úgy tűnt, mintha a hajó miatt lenne. Amit mi problémának tartottunk. De ez csak egy tévedés volt a sok közül.

•

A legtöbb napon a napnyugta előtti utolsó órákban Badim lesétált az Apport nyugati oldalán végigszaladó hullámtörőre épült sétányon, majd letelepedett egy időre a korlát mellett, a víz felett, és horgászott egy darabig. Napi egy halat juttatott a kvóta per horgász, és a móló tele volt olyan emberekkel, akik megpróbálták kifogni azt a halat, hogy kiegészítsék az aznapi vacsorát. Tömegnek azért nem lehetett volna nevezni őket, mivel a szerencse általában nem igazán kedvezett a Hosszú-tónak ezen a végén. De azért akadt néhány törzsvendég, akik majdnem mindennap ott voltak, legnagyobbrészt öregek, de néhány fiatal szülő is a gyermekeivel. Badim szerette látni őket, és meglehetősen nagy ügyességet tanúsított a nevük megjegyzésében egyik napról a másikra.

Freya néha szintén kisétált alkonyatkor, és hazakísérte. Badim olykor felmutathatott neki egy kis sügért, tilápiát vagy pisztrángot. – Készítsünk halragut.

– Jól hangzik, Beebee.

– Főztünk valaha ilyesmit a régi szép időkben?

– Nem, nem hinném. Akkoriban túlságosan elfoglaltak voltatok Devivel.

– De kár.

– Emlékszel, amikor elmentünk vitorlázni?

– Ó, igen! Karamboloztam a kikötővel.

– Csak egyetlenegyszer.

– Jaj, de jó. Akkor jó. Nem voltam már biztos benne, hogy ez nagyon sokszor előfordult, vagy csak mindig arra az egy alkalomra emlékszem.

– Tudom, hogy mire gondolsz, de szerintem csak egyszer történt meg. Utána rájöttünk, hogy kell kikötni.

– Az jó. Mint ahogy halragut főzni is.

– Igen.

– Segítesz majd nekem megenni?

– Ó, igen. Erre nem is tudnék nemet mondani.

Felkapcsolták a lámpákat a lakásuk konyhájában, és Badim elővette a serpenyőt, miközben Freya kivett egy vágódeszkát és egy filézőkést, és kibelezte a halat. Amikor kettévágta, körülbelül tizenöt centis szeletek lettek belőle. Miután Freya megbizonyosodott arról, hogy az összes szálkát kiszedte a húsból, apró darabokra vágta, miközben Badim a krumplit kockázta fel. A héját rajta hagyta. Csirkealaplé, egy kis víz, egy kis tej, só és bors, egy kis felkarikázott répa. Némán dolgoztak együtt.

Evés közben Badim azt kérdezte: – Hogy megy a munka?

– Hát, szóval… Jobb lenne, ha Devi is ott lenne. Badim bólintott. – Én gyakran szoktam így gondolni.

– Én is.

– Vicces, amikor fiatal voltál, nem jöttetek ki egymással.

– Az csak nekem róható fel.

Badim felnevetett. – Azt nem hinném!

– Nem értettem meg, hogy min megy keresztül.

– Az mindig csak később esik le.

– Amikor már túl késő.

– Igen, de soha nincs túl késő. Az apám, nos, ő tényleg démoninak mutatkozott, ha a szabályokról volt szó. Néha az egész gyűrűt körbesétáltatta velem, ha úgy gondolta, hogy nem tisztelem eléggé a szabályokat. Én csak később értettem meg, hogy amikor megszülettem, akkorra ő már megöregedett. Hogy nem is akart gyereket egészen addig, amíg meg nem ismerte az anyámat. Mert ő közvetlenül a gondok után született, és gyerekkorában nehezen éltek meg. Ezt egészen addig nem raktam össze, amíg meg nem halt, de utána kezdtem egy kicsit jobban megérteni az anyádat. Neki és az apámnak valahogy nagyon sok közös tulajdonságuk volt – sóhajtott fel. – Olyan nehéz elhinni, hogy már egyikük sem él.

– Tudom.

– Örülök, hogy te még mindig itt vagy nekem, kedvesem.

– Én is neked.

Később, miután rendet raktak, és Freya elindult kifelé, Badim azt mondta: – Holnap?

– Igen, holnap vagy holnapután. Holnap Piedmontba megyek, és megnézem, hogy boldogulnak.

– Ők is gondban vannak?

– Ó, igen. Tudod, problémák mindenütt akadnak. Badim felnevetett. – Úgy beszélsz, mint az anyukád. Freya nem nevetett.

•

Minden rokoni kapcsolat nagyjából egyforma. Van benne figyelem, tisztelet, gondoskodás, szeretet. Az új hírek és a terhek megosztása a másikkal, akár az anyagiaké, akár a lelkieké.

•

193/285-ben észlelték, hogy a Hosszú-tó pH-ja jelentős csökkenést mutat egy alig kéthetes időszak alatt, és a tófenék robotikus vizuális vizsgálata először semmit nem talált, majd egy lokalizált pH-térképről, amely ötvenméteres négyzetekre volt felosztva, az derült ki, hogy a tó az Apporttal szemben lévő partja mentén a legsavasabb, ahol általában először érik a vizet az uralkodó szelek. Egy új robotikus vizsgálat egy hosszú mélyedést fedezett fel az iszap alatt, és megállapították, hogy alatta ki van lyukadva a tó bélése, vagy elvágta valami, és így a víz közvetlen kapcsolatba lépett a biom falával. A savasodást pedig a tartály ebből fakadó rozsdásodása okozza.

Majd egy újabb vizuális vizsgálat során néhány tavi búvár hosszanti mélyedéseket fedezett fel, amelyek a tófenék teljes hosszában végigszaladtak.

Az a döntés született, hogy lecsapolják a tavat, eltárolják a vizét, és átköltöztetik a halakat és a többi tavi életformát egy átmeneti otthonba, vagy leölik őket, vagy lefagyasztják élelmiszer-tartaléknak. Az iszapot ezek után el kellett kotorni, hogy hozzáférjenek a repedésekhez a bélésen.

Ez nagy csapást jelentett, mivel a Hosszú-tó egy szép napon egyszerűen eltűnt, és csak egy hosszúkás mélyedés maradt a helyén tele fekete iszappal, amely bűzölögve kezdett kiszáradni a napfényben. Az apporti sétányról letekintve olyan látványt nyújtott, mintha valami rettenetes vulkán pereméről bámulnának be egy mocsaras gödörbe. Sok helyi lakos elhagyta Apportot, és a barátainál szálltak meg más biomokban, de legalább ugyanannyian a városban maradtak, és a tavukkal együtt szenvedtek. Persze nem nyüzsögtek benne halak, amelyeket kifoghattak és hazavihettek volna, bár gyakran elhangzott, hogy hamarosan visszatérnek, és minden olyan lesz, mint régen. Mindeközben sokan ezzel is csak éhesebbek lettek. A Hosszú-tó volt a legnagyobb tó a hajóban.

•

Az átlagos súlyveszteség a felnőttek körében ekkorra már tíz kilóra rúgott. Majd a Préri transzformereiben kitört tűz miatt sűrű, mérgező füst öntötte el azt a biomot, amelynek a lakosai teljes kitelepítésre kényszerültek, hogy a biomot bezárhassák anélkül, hogy bárki benne rekedne. A tüzet robotokkal oltották el, amitől lassabbá vált a folyamat, és valójában nem tudták legyűrni a lángokat, úgyhogy muszáj volt teljesen kivonni a levegőt a biomból a tűz eloltásához. Ettől egy rövid időre nulla fok alá hűlt a hőmérséklet a biomban, ezért az összes gabona megfagyott benne. A biomot gyorsan ismét átlevegőztették, és az emberek is visszatértek védőruhában, ami nagyon hasonlított az űrruhára, eltökélten, hogy mentik a menthetőt, de a kár már bekövetkezett. Az éves termés elpusztult, és egy olyan PCB-réteg borította, amelyet veszélyes lett volna lenyelni. Sőt, magát a talaj felszínét is meg kellett tisztítani, a biom falaival és az összes épület felszínével együtt.

•

Levágták és megették a hajó törpemarháinak kilencven százalékát, és csak egy genetikai diverzitás szempontjából veszélyesen kis létszámú mintát hagytak meg. Levágták és megették a pézsmaökrök és a szarvasok kilencven százalékát. Majd a nyulak és a csirkék ugyanekkora hányadát is. A fajoknak az a tíz százaléka, amelyet életben hagytak, hogy később pótolhassák a készleteket, genetikai szempontból nagyon szűk keresztmetszetet képviselt minden fajnál, de ez most nem számított. A felnőttek átlagos testzsírszázaléka hatra csökkent. A foganóképes nők hetven százaléka nem menstruált, de ez már nem is tartozott azok közé a gondok közé, amelyekkel foglalkozni tudtak volna. Minden erőfeszítésük ellenére kitört az éhínség.

A hibákat érintő mozgásterük nullára zsugorodott. Még egy gabonavész, és amennyiben egyenlő arányban osztoznak az élelmen, miután rendesen megetetik a gyermekeket, fejenként és naponta körülbelül 800 kalória jut mindenkinek, ami izomveszteséghez, csontrendszeri rendellenességekhez, a haj, a szem és a bőr kiszáradásához, letargiához stb. fog vezetni.

Aram ott ült Badim és Freya konyhájában egyik este, a fejét a falnak támasztva. Badim tésztát főzött paradicsomszósszal, és kivett egy kis fagyasztott csirkemellet a hűtőből, hogy felolvassza, feldarabolja, és bedobja a szószba. Freya sokkal nagyobb darab volt, mint a két idős férfi, de vézna. Ő még kevesebbet evett, mint a legtöbb ember. A szeme alatti sötét karikák miatt jobban hasonlított az anyjára, mint valaha.

Badim kirakta az ételt eléjük az asztalra, és pár másodpercre megfogták egymás kezét. Aram feszes, vékony vonallá szorított szájjal így szólt: – A vetőkukoricánkat esszük.

•

Ismét elindult egy öngyilkossági hullám. Ezúttal legnagyobbrészt az öregebb emberek kisebb csoportjai tettek így, akik bürökszövetségeknek nevezték magukat, és általában úgy ölték meg magukat, hogy kizárták magukat a külső zsilipkapun kívülre. A halál ebben az esetben állítólag szinte azonnal beállt, körülbelül úgy, mintha leütötték volna őket. Egymás kezét fogták, és a szokásos búcsúlevelet hagyták: Ne várjatok! Ezt gyakran egy csoportképre tűzték, amelyen szinte mindenki mosolygott. Azt nem tudtuk megállapítani, hogy a mosolyuk boldog mosoly volt-e, vagy sem.

Azok az emberek, akiket maguk után hagytak, főleg a rokonaik és a barátaik, egyértelműen nem éreztek boldogságot. De a bürökszövetségek titkos klubok voltak. Még mi sem hallottuk azokat a beszélgetéseket, amikor megtervezték a dolgot, ami azt jelenti, hogy komoly erőfeszítéseket tettek azért, hogy eltitkolják ezeket a megbeszéléseket. A belső mikrofonokat minden bizonnyal rongyba bugyolálták, vagy más olyan módon tették működésképtelenné, ami nem indította be a riasztórendszerünket.

Freya éjszakai sétákat kezdett tenni a biomokban, elment a kisvárosokba, és beszélgetett az emberekkel. A vacsorák ekkoriban már gyakran közösségi eseménynek számítottak, ilyenkor összegyűlt a szomszédság, és minden család egy fogást vitt oda, amit ők készítettek. Néha nyulakat vagy csirkéket vágtak le, hogy pörköltet főzzenek belőlük. A szakácsok gyakran biztatták Freyát arra, hogy egyen velük, és ő mindig evett egy-egy falatot. Az élelem gyorsan eltűnt, mindent elfogyasztottak; a komposzt ekkor már szinte kizárólag csak emberi végtermékekből állt, amelyet nagyon alaposan feldolgoztak, hogy visszanyerjenek belőle bizonyos sókat és ásványi anyagokat (a brómot is beleértve), és hogy elpusztítsanak benne bizonyos patogéneket, mielőtt hozzáadják a termőföldhöz.

Étkezés után Freya mindig beszélgetett egy darabig a helység véneivel.

Mindannyiunknak életben kell maradnunk, mondta nekik. Lesz elég élelem, és mindenkire szükség van. Ez a bürökszövetség rossz ötlet. Akik ezekben részt vesznek, azok megadják magukat a jövőtől való félelmüknek. Nézzétek, mi mindig is félni fogunk attól, ami történhet. Ez soha nem múlik el, soha. Ennek ellenére folytatjuk. A gyermekekért tesszük. Úgyhogy ezt ne feledjétek. Együtt kell harcolnunk azért, hogy hazajuttassuk őket. Mindenkire szükségünk van.

•

A kutatóik végigböngészték a könyvtárak releváns írásait és a földi digitális adást is átrostálták, hátha találnak valami segítséget a mezőgazdaság fellendítéséhez. Néhányan rávilágítottak, hogy a mezőgazdaság ipari modelljét a Föld leghaladóbb mezőgazdasági régióiban egy intenzív vegyes kultivációnak nevezett modell váltotta fel, amelynek a központi lényege a gabonafajták és a gének diverzifikálásának maximalizálása volt. Az intenzitás nemcsak a különböző növények szoros egymásmellettiségében nyilvánult meg, hanem a szükséges emberi munka mennyiségében is. Ennek következtében a termőföld jobban a helyén maradt, ami a hajóban nem számított különösebben fontosnak, mivel nekik nem volt óceánjuk, amelybe beleveszhetett volna a termőföld, és akárhova is került, úgyis begyűjtötték és újból felhasználták. De a híradások arról is beszámoltak, hogy ezek a vegyes gabonák sokkal jobban ellenállnak a betegségeknek. Ez a módszer nagyon munkaigényesnek látszott, de úgy tűnt, hogy a Földön, vagy legalábbis a kilenc évvel azelőtti Földön munkaerő-túlkínálat idejét élték. Az nem derült ki, hogy miért. A kommunikációs adásból egyszerűen kimaradtak bizonyos kulcsfontosságú részletek, vagy talán csak elvesztek a képek, hangok és a digitalizáció áradatában. Ekkor már sikerült néhány szűretlen, nagyon halk és zajos rádióhullámot is elkapniuk a Földről; de ami a legfontosabb, eljutott hozzájuk a kommunikációs adás, amellyel egyenesen őket célozták meg, ezt a vékony köldökzsinórt az otthonukhoz, bármilyen szedett-vedettnek is tűnt, bármennyire túltelítettnek olyan információkkal, amelynek a fontosságáról soha senki nem gondolkozott el komolyabban. Gyakran úgy tűnt, mintha a lényegtelen dolgok gigabyte-jaiból állna másodpercenként, mintha a hazai naprendszerük gondolkodásának felesleges DNS-ét látnák. Nem tudták egykönnyen megérteni a válogatási metódust. Még mindig kilencéves csúszásban voltak, úgyhogy a párbeszédek 18 évbe teltek, ami azt jelentette, hogy egyáltalán nem is lehetett igazi párbeszédnek nevezni; az adott pillanatok sorában úgy tűnt, mintha a Naprendszerben senki nem adna választ arra, amit a hajóban élők kilenc-tíz évvel korábban mondtak. Ez nem meglepő, legalábbis azoknak, akiknek van némi ismeretük a naprendszeri kultúrákról, bár igaz, ez kétségkívül csak egy apró kisebbségre szorítkozott a hajóban. Persze folyamatos volt a kommunikáció mindkét irányba, de amikor a párbeszéd fogalmáról vagy meghatározott kérdésekre kapott válaszokról esett szó, ez egyáltalán nem segített. Az a fajta helyzet állt fent, amikor a mindkét oldali szimultán adás felgyorsíthatta az információcserét azáltal, hogy egy kérdéskör több vonatkozásáról is folyamatosan beszélt, de ebben a folyamatban mindkét oldalnak teljes figyelemmel kellett részt vennie, és a problémának olyan típusúnak kellett lennie, amelynél hasznos a változatos visszajelzés egy széles frontról. Lehet, hogy nekik pont effajta nehézségük adódott, de a Naprendszerben ezzel senki nem volt tisztában. Az adás megtekintése azt a határozott benyomást keltette bennük, hogy a Naprendszerben senki nem szentel egy morzsányi figyelmet sem annak a hajónak, amely 208 évvel korábban indult el a Tau Ceti felé. És miért is tennék? Nagyon úgy tűnt, hogy nekik is megvan a maguk gondja.

•

A Hosszú-tavat ismét feltöltötték vízzel és halakkal. A halgazdaságok meg voltak győződve arról, hogy képesek az egész hajót ellátni fehérjével, de némelyik a gyengeivadék-szindróma jeleit mutatta. Az ujjnyi kishalak egész nemzedéke pusztult el belátható ok nélkül; oly sok másikhoz hasonlóan ennek a szindrómának a neve is pusztán leíró jellegű maradt.

– De mi ez? – kiáltott fel Freya egyik éjjel a hajónak, miközben egyedül sétált a parti sétányon. – Hajó, miért történik ez az egész?

Mi a csuklómonitorjáról válaszoltunk neki. – Van egy sor rendszerszintű megoldatlanság, némelyik fizikai, némelyik vegyi, némelyik biológiai jellegű. A kémiai kötések miatt kialakultak bizonyos hiányok, ami azt jelenti, hogy sejtszinten minden, ami eleven, egy kicsit gyengébbé vált. Amit Devi metabolikus réseknek hívott, azok egyre szélesebbé válnak. És egy nagy adag kozmikus sugárzás ér minden szervezetet a hajóban, amely eleven mutációkat okoz, legnagyobbrészt a baktériumokban, amelyek labilisak és sokoldalúak. Gyakran meg sem halnak, csak másféleképpen kezdenek el élni. Mivel a hajónak eleven a belseje, elég meleg ahhoz, hogy fenntartsa az életet, ami azt jelenti, hogy optimálás környezet ahhoz, hogy szaporodásra késztesse a mutálódott törzseket. Ezek interakcióba lépnek a biofizikai mechanizmusok, például a korrózió és a maródás kiválasztotta vegyi anyagokkal, és még jobban károsítják a fajok nagy választékának DNS-ét. Ennek a kumulatív hatása szinergikus eredményekkel járhat, amit odahaza, a Naprendszerben „beteg ház szindrómá”-nak hívnak. Néha „beteg szervezet szindrómá”- nak, aminek az angol rövidítését, az SOS-t egyben egy régi segélykérő jelzésként használták az óceáni hajózásban. Akkoriban azt jelentette angolul, hogy „mentsétek meg a hajónkat”, és Morse-kóddal egyszerű volt lekopogni és megfejteni is.

– Szóval… – Freya felsóhajtott, és összeszedte magát (metaforikusan, bár a két karját a felsőteste köré fonta, mintegy összetartva magát). – Bajban vagyunk.

– „Houston, bajban vagyunk!” Jim Lovell, Apollo–13, 1974.

– Mi történt velük?

– A Hold felé tartva elveszítették az egyik sűrített levegős tartályukat, majd az elektromos áramellátásuk nagy része is felmondta a szolgálatot. Körberepülték a Holdat, és egy házilag megbarkácsolt űrhajóval indultak haza.

– És sikerült nekik?

– Igen.

– Hányan voltak?

– Hárman.

– Hárman?

– Az Apollo-kapszulák kicsik voltak.

– Vagyis űrkompok.

– Igen, csak még kisebbek.

– Megvan ez a történet a könyvtárunkban?

– Ó, igen. Dokumentumokon alapuló és szépirodalmi feldolgozásban is.

– Szedjük elő őket, és mutassuk meg az embereknek. Szükségünk van néhány jó példára. További hasonló példákra is szükségem van.

– Ez jó ötlet, bár azt már most szeretnénk javasolni, hogy kerüld a klasszikus antarktiszi irodalmat, kivéve, ha Ernest Shackleton szerepel benne.

•

208/334. Ekkor már egyértelműen látszott, hogy az általános éhezés komoly alultápláltsághoz vezetett a hajó emberi utasainál. Továbbra is minden biomban előfordult gabonavész vagy halvész. Az algapasztát nehéz volt megemészteni, és hiányoztak belőle bizonyos létfontosságú tápanyagok. Újabb és újabb öngyilkosságok történtek. Freya folyamatosan a hajót járta, hogy lebeszélje erről az embereket, de a felnőtt népességnek ezen a ponton már csak naponta és fejenként 1000 kalóriából kellett fenntartania magát. A felnőttek körében 13,7 kilóra jött ki az átlagos súlyveszteség. A következő lépés a 800 kalória kiszabása volt. Minden állatot megettek a hajón, csak a fajok öt százalékát hagyták meg, hogy majd valamikor később lehetségessé váljon a fajok számának újbóli növelése. Ezeknek a maradványpopulációknak az orvvadászata nem ment ritkaságszámba. A kutyákat és a macskákat is megették. A laboratóriumi egereket ugyancsak megették, miután feláldozták őket valamilyen kísérleti célra (körülbelül 300 kalória per egér).

Ezen a ponton semmi másról nem beszéltek. Beállt az általános kétségbeesés.

•

Freya elmesélte nekik az Apollo–13 történetét. Elmesélte nekik Shackleton Endurance-expedíciójának is a históriáját, a hajóútét, amely megmentette őket. Elmesélte nekik Kuba szigetének eseményeit, miután a mezőgazdaságukat fenntartó olajimport hirtelen megszűnt. Hangosan felolvasta nekik a Robinson Crusoe-t, továbbá A svájci Robinson családot is, és sok más hajótöröttekről és számkivetettekről szóló olvasmányt olyan emberekről, akik túlélték a szerencsétlen vagy véletlen elszigetelődést. Ez a műfaj meglepő módon tele volt pozitív befejezésekkel, főleg, ha Freya odafigyelt arra, hogy bizonyos szövegrészeket elhagyjon. A kitartás történetei, a remény elbeszélései; igen, Freya reménnyel próbálta megtölteni őket. Mi, a boldog kevesek. Remény, persze hogy van remény… De a reménynek táplálékra is szüksége van. Bármilyen lelkesítőek is voltak ezek a történetek, a könyveket nem lehet megenni.

•

Freya kiment meglátogatni Jochit. Egy űrruhában lebegve a fiú űrkompja előtt, a kalyibája előtt, ahogyan Jochi egyszer nevezte, elmesélte neki a legújabb híreket, felsorolta neki a legújabb adatokat.

– Azt hiszem, rossz ötlet volt visszatérni – jelentette ki Freya a végén. – Azt hiszem, tévedtem. – Ekkor már sírt.

Jochi megvárta, amíg abbahagyja. Majd azt mondta: – A földi rádiótöredékekben volt valami érdekes.

– Mi? – kérdezte Freya szipogva.

– Van egy csoport Novoszibirszkben, a Földön, akik hibernációval kísérleteznek. Annyit tudok, hogy kitaláltak egy rendszert, ami az embereknél is működik. Azt tették közzé, hogy néhány űrhajóst öt évre valamiféle átmeneti állapotba helyeztek, és utána minden károsodás nélkül ébresztették fel őket. Úgy hívják őket, hogy hibernauták. Hiperhibernáció, ha jól vettem ki a nevét. Elnyújtott torpor, felfüggesztett élet, téli álom. Rengeteg nevet használnak rá.

Freya ezen elgondolkozott. Majd megkérdezte: – Az kiderült, hogy hogy sikerült nekik?

– Igen, ki. És a publikációikat is megtaláltam. A teljes eredményüket közreadták, minden képletet és eljárást, a nyitott tudomány mozgalom keretében. Az egészet feltették az eurázsiai felhőbe, én is ott találtam meg. Rögzítettem az egészet.

– Szóval, mit csináltak? Hogyan érték el?

– A testlehűtést, mint a sebészi eljárásban, csak annál is hidegebbre hűtve, kombinálták egy intravénás szerekből álló koktéllal, amelyben tápanyagok is voltak. Továbbá a torpor alatt fizikai stimulációt is rendszeresen bevetettek, és persze csöpögtettek beléjük egy kis vizet.

– Szerinted ez olyasmi, amire mi is képesek lehetünk?

– Igen. Úgy értem, ezt természetesen nem tudhatom. Mert nem lehet tudni. De azt hiszem, hogy elég leírás a rendelkezésetekre áll ahhoz, hogy megpróbálkozzatok vele. El tudjátok készíteni az intravénás koktélt. A hűtés csak a hőmérséklet-szabályzáson múlik, ami egyszerű. Le kell gyártanotok az általuk leírt hidegágyat. Nyomtassatok ágyakat, gyógyszereket, eszközöket és robotokat, amelyek képesek álmotokban megmozgatni benneteket. Egyszerűen csak kövessétek a receptjüket.

– Te is hajlandó lennél rá? Hosszú szünet. – Nem tudom.

– Jochi.

– Freya. Hát, figyelj… lehetséges. Nincs túl sok olyan dolog, amiért én élhetnék. De azért lehet, hogy élni fogok. Szeretném megtudni, hogyan végződik a történeted.

Ismét egy hosszú csend következett Freya felől; két perc, három perc.

– Rendben – döntött végül. – Hadd meséljek róla az embereknek.

•

Freya ismét körbegyalogolta a gyűrűt, és közben emberekkel beszélgetett. Ezalatt ő is, és a többiek is alaposabban utánajártak, hogy mire van szükség a hibernációhoz, először Jochin keresztül, majd egyre inkább azokra az információkra tudtak támaszkodni, amelyekre az adásokban és a Naprendszerből érkező rádiójelekben bukkantak, abban a halvány információs felhőben, amely folyamatosan kifelé vándorolt, feléjük. A hajó orvosi közösségében sokan tanulmányozni kezdték ezt a módszert. Aram és egy csapatnyi ember a biológusgárdából szintén nagy érdeklődéssel fordult a téma felé. Szerencsére a meg nem evett laboratóriumi egerek még mindig elég nagyszámú kísérleti állatot jelentettek.

Igazából erre nem is a hibernáció a legjobb szó, mondta Aram, mert nem kell olyan hosszú ideig végezniük. Az emberek hol hipernációnak nevezték, hol felfüggesztett életnek, elnyomott metabolikus állapotnak, torpornak vagy téli álomnak, annak függvényében, hogy éppen melyik vonatkozásáról beszéltek. Mindenesetre ennek a jelenségnek egyértelműen nagyon sokféle fizikai folyamathoz köze volt. Amit Jochi megtalált, az csak kiindulópontot adott a hajtóvadászatukhoz a földi információk archívumában, és ahhoz a munkához, amelyet a hajó laboratóriumaiban végeztek. Sokat túlóráztak, gyors ütemben vitték végig azokat a kísérleteket, amelyeket el tudtak végezni. Éhesen dolgoztak. Minden étkezés végén ott ültek beesett arccal, az üres tányérjukra meredve, amely egy átlagos étkezéskor csak az előételnek lett volna elég: még mindig éhesek maradtak.

A hibernációs folyamat hűtőközpontja nem fagyasztaná meg a szöveteket, csak nulla fok közelében tartaná őket, miközben a test szöveteit az intravénás infúzió fagyásgátló elemei védenék. Mennyire lehet lehűteni az embert anélkül, hogy sejtkárosodást szenvedne, és milyen hosszú időre lehet lefagyasztani egy testet; ezekre a kérdésekre még mindig keresték a választ. Aram nem volt biztos abban, hogy képesek lesznek helyes válaszokat adni ezekre a kérdésekre.

– Ki kell próbálnunk ahhoz, hogy kiderüljön – latolgatta egyik este az asztal mellett, a fejét csóválva. A metabolikus nyomás valóban hosszú távú hatásait persze nem ismerhették, mivel a leghitelesebb adataik az orosz hibernauták öt évének a történetéből származtak. Tehát ebből a szempontból ők mindenképpen kísérleti alanyok lesznek.

A legfontosabb kutatási feladatoknak gyakran ahhoz volt közük, amit az univerzális minimális metabolikus sebességnek neveztek, vagyis az anyagcsere-folyamatok legalacsonyabb, az élettel még összeegyeztethető sebességéhez, amely gyakorlatilag azonos értéket jelentett az összes földi teremtménynél, a baktériumoktól a kék bálnákig. Semelyik faj anyagcseréjének lassítása nem mehet ez alá az univerzális minimális szint alá; másrészt viszont, ez a sebesség nagyon lassú volt. Úgyhogy elméletileg lehetségesnek tűnt az embereket és a belső mikrobiomjaikat egy nagyon lelassított állapotba helyezni, amely minden káros mellékhatás nélkül is hosszú ideig eltarthat. Ehhez az állapothoz a következőkre lenne szükség: lelassult szívműködés (bradycardia); a periferiális erek összehúzódása (vasoconstrictio); rendkívül lelassult verejtékkiválasztás; fagyásgátló vegyületekkel védett nagyon alacsony maghőmérséklet; biokémiai retardációk; biokémiai infúziós cseppek; antiszeptikumok; a felgyűlt végtermékek rendszeres eltávolítása; és fizikai helyzetváltoztatások és mozgatások, elég aprók ahhoz, hogy ne ébresszék fel túlzottan az adott szervezetet, de ennek ellenére létfontosságúak. Ezeknek a hatásoknak némelyikét önmagában a hűtéssel is el lehetett érni, de a fatális hipotermia elkerülése végett ellenhatásokat kellett kiváltaniuk a vegyületeknek egy olyan keverékével, amelyen még mindig dolgoztak. Az orosz hibernautákkal lefolytatott kísérlet arra utalt, hogy a novoszibirszki tudósoknak sikerült egy működő keveréket találniuk, és legalább össze tudták állítani a szükséges paramétereket ahhoz, hogy jó eredményeket kapjanak.

Úgyhogy ők most a hajóban egereket helyeztek torporba, és néhány olyan nagy emlőst is, amelyet még nem ettek meg. De a helyzetükből következően nem reménykedhettek abban, hogy lesz idejük túl sok következtetést levonni a kísérleteikből. Az időkorlátra való tekintettel a novoszibirszki tanulmány számított a legjobb információforrásnak, amely a rendelkezésükre állt.

Az egyik dolog, amit nem hagyhattak figyelmen kívül, hogy ők éhesen és alultápláltan fognak álomba merülni. A természetes hibernáció során az emlősök általában hiperfágiássá válnak közvetlenül a torpor időszaka előtt, és olyan sokat esznek, hogy attól zsírpárnák keletkeznek a testükön, és ezekből később energiához juthatnak a hibernáció alatt. A hajó népességének azonban nem voltak tartalékai. Minden felnőtt átlagosan 14 kilót veszített a súlyából, és nem volt mit megenniük, hogy hízzanak egy kicsit. Úgyhogy ebben az értelemben hátránnyal fogják megkezdeni a hibernációt, ugyanakkor abban reménykednek, hogy jóval több, mint száz évig álomba merülve maradhatnak. Ez így együtt nem kecsegtetett sok sikerrel.

Jochi vetette fel, hogy a hibernauták intravénás infúziója időről időre tápanyagokat is tartalmazzon, elegendőt ahhoz, hogy a minimalizált anyagcsere-folyamatok elég üzemanyagot kapjanak, de ne annyira sokat, hogy felgyorsítsák a testet, és bizonyos szempontokból felébresszék. Arra is javaslatot tett továbbá, hogy milyen izometrikus és masszázsrendszert folytassanak az ágyakba épített önműködő mozgatórobotok, hogy olyan módon tudják végrehajtani az elektromos és kézi stimulációt, amellyel nem ébresztik fel az embert. Mindenki, aki ekkor még ébren van – vagy ha mindenki alszik, akkor a hajó MI-je – végrehajthatja és ellenőrizheti ezeket a folyamatban lévő kezeléseket, amelyeket úgy fognak beállítani, hogy minden hibernautát a neki legkedvezőbb homeosztatikus szinten tartsanak, olyan közel az univerzális minimális metabolikus sebességhez, amennyire az adott személy esetében ez csak lehetséges. Ez az érték egy kis változást mutathat ember és ember között, de olyan folyamatok összessége, amelyeket folyamatosan megfigyelés alatt lehet tartani, és időről időre át lehet állítani. Miután a kísérlet megkezdődik, még rengeteg idejük lesz a folyamat tanulmányozására.

•

– Szóval – mondta Aram egyik este –, ha úgy döntünk, hogy belevágunk, akkor ki megy aludni? És ki marad ébren?

Badim megcsóválta a fejét. – Ez egy rossz kiindulás. Ez olyan, mint hogy ki ment le az Aurorára.

– Csak fordítva, nem? Mert ha ébren maradsz, akkor harcolnod kell az élelemért, és még ha ez sikerül is, akkor is meg fogsz öregedni és meg fogsz halni. És nem fog felnőni senki, aki helyettesíthetne.

Aznap estére félretették ezt a témát, mivel túlságosan felzaklatta őket. De miközben Freya a biomokat járta, és továbbra is a mezőgazdasági gondok megoldásán dolgozott, hamarosan észrevette, hogy ez a kérdés, miszerint kik fognak elaludni, súlyos terhet rótt az emberekre, még súlyosabbat, mint az Aurorára leereszkedők sorba állítása, talán annyira súlyosat, mint a pártszakadás idején.

Miközben a köreit rótta, elkezdett megfogalmazódni benne egy lehetséges megoldás, amelyet a vacsoraasztal mellett terjesztett elő egyik este, amikor Aram náluk volt:

– Mindenki elalszik. Majd a hajó vigyáz ránk.

– Tényleg? – kérdezte Badim.

– Amúgy is ez fog történni. És ez nem olyan nagy változás a mostani helyzethez képest. A hajó monitorozza önmagát, a biomokat és az embereket. És ha mindnyájan elalszunk, akkor senkinek nem kell éheznie vagy megbetegednie, vagy megöregednie és meghalnia. A hajó ezután kihasználhatja az idejét arra, hogy szisztematikusan végigmenjen a biomokon, és kitakarítsa őket. Hogy kikapcsolja és újraindítsa az összeset. Így ha az derül ki, hogy a hibernáció hosszú távon mégsem működik, vagy sikeresnek bizonyul, és a Naprendszer közelébe érünk, akkor egy egészségesebb hajóban ébredhetünk fel, némi eltárolt élelmiszerrel, újra felszaporított állatokkal.

Aram ajakcsücsörítése rendkívüli szkepticizmusról árulkodott, ugyanakkor a férfi bólogatott is egy kicsit. – Ez elég sok problémát megoldana. Nem kellene eldöntenünk, hogy ki alhat el, és még egy menekülő útvonalat is nyernénk vele, ha a hajó egészségesebbé tudja tenni a biomokat, és ha a hibernáció nem működik. De még akkor is, ha igen.

Badim azt felelte: – Kíváncsi lennék, hogy meg lehetne-e oldani, hogy néhányan pár évente vagy évtizedente felébredjenek, hogy ellenőrizhessék a folyamatokat.

– Ha ez nem destabilizálja őket – felelte Aram. – Amennyiben a hibernációban metabolikusan jól vagyunk, úgy is fogunk maradni. A legveszélyesebb pontok valószínűleg az állapotok közötti átmenetek mindkét irányba.

Badim bólintott. – Lehet, hogy kipróbálhatnánk, csak egy kicsit, és megnézhetnénk, mivel jár.

Aram megvonta a vállát. – Amúgy is merő kísérlet lesz az egész. Akár néhány változóval is kiegészíthetjük. Már ha lesznek önként jelentkezők.

•

Freya ismét körbejárt, és felvetette ezt az ötletet az embereknek, miközben ezzel egy időben a végrehajtó tanács is felkarolta az ügyet. Az embereknek láthatóan tetszett a tervben rejlő egyszerűség és szolidaritás. Mindenki éhes, lehangolt volt, és félt. Majd a sok különböző változatban elismételt beszélgetések alatt szép fokozatosan ráébredtek valamire: ha ez a terv működik, és ők sikeresen átalusszák az út hátralévő részét, akkor meg fogják érni a végét. Akkor ők lesznek azok, akik életben lesznek, amikor a hajó visszatér a Naprendszerbe. Lehet, hogy sikerül visszajutniuk és a Földre tenniük a lábukat – nem a leszármazottaiknak, hanem nekik maguknak.

De addig is a fejadagok, az éhezés világát élték, a küzdelmet a járványokkal. Ennek a harcnak a kellős közepén roppant erőteljes vonzerőt gyakorolt rájuk a Föld mint eszme. Sokan örömmel kezdték várni a hibernációt, és hamarosan már csak néhányan ragaszkodtak ahhoz, hogy ébren akarnak maradni. Miután ez a fordulat nyilvánvalóvá vált, a szolidaritás ereje a tartózkodók véleményét is megváltoztatta. Most, hogy túlestek egy pártszakadáson, össze akartak tartani, és egyként akartak cselekedni. És ekkorra már mindnyájan elég éhesek voltak ahhoz, hogy megértsék, miszerint csak idő kérdése az éhhalál. Ezt már nemcsak elképzelni tudták, hanem érezték is. A felismerés általánosítása, de tényleg.

És ekkor felébredt a remény, hogy talán nem halnak éhen; hogy életben maradhatnak; ettől még a hangszínük is megváltozott. A remény úgy töltötte el őket, mintha valamiféle táplálék lenne.

•

Az egyhangúsággal a szolidaritás is megérkezett, ami sokuknak nagy megkönnyebbülést jelentett, egy félreérthetetlen érzelmet, amely több ezer apró megjegyzésben és gesztusban fejeződött ki. Hála istennek, hogy együtt csináljuk ezt végig. Végre egy konszenzus, bármilyen őrültnek is tűnik. Egy mindenkiért és mindenki egyért. A jó öreg Freya, ő mindig tudja, hogy mire van szükségünk. Az utazás egyetlen percében sem volt ilyen béke, mint most. Az ember akár úgy is gondolhatta volna, hogy furcsa, hogy pont ebben a pillanatban szállta meg őket ilyen nyugalom, de mint azt a tapasztalatok is bizonyítják, az emberi faj csoportdinamikája elég megjósolhatatlan tud lenni.

•

A 714 hibernációs kanapét a következő négy hónap során sikerült legyártani a mérnökök, szerelők és robotok együttes erőfeszítéseinek köszönhetően. Bizonyos alapanyagokból hiányt szenvedtek, így Patagónia kiürítése elkerülhetetlenné vált, ha elő akarták teremteni, amire szükségük volt. Abból és más kimentett alapanyagokból gyártották le az ágyakat, és az ágyak és az alvók ellátásához szükséges önműködő eszközöket. Bár a nyomtatókkal ki tudták nyomtatni a különböző alkatrészeket, az önműködő gyártósorok pedig össze tudták rakni ezeket működő egésszé, még így is sok olyan pontja volt a folyamatnak, amikor az emberek mérnöki-gépészi tudása és kézügyessége nélkülözhetetlennek bizonyult.

Sok különböző változat után végül abban állapodtak meg, hogy a Hosszú-tó melletti Apportban állítják fel az összes kanapét, valamint Olimpiában, a szomszédos biomban. Ebből a két biomból száműzték az állatokat, hogy megvédjék a városokat az esetleges károsodástól. A néhány megmaradt állatot átköltöztették máshova, és intézkedtek, hogy ezeket vagy robotok és terelőkutyák lássák el, vagy szabadon élhessenek bizonyos biomokban. Mi kaptuk a feladatot, hogy figyeljük a fejlődésüket, és azokat a tetemeket, amelyeket nem ettek meg, küldjük el az újrahasznosítóba, és tegyünk meg mindent az egészséges vadállomány fenntartásáért. Ez leginkább egy hatalmas, kötetlen populációdinamikai, ökológiai egyensúlyokat és az izolált evolúciót vizsgáló kísérletre hasonlított. Ezt nem említettük meg, de úgy tűnt, hogy ökológiai értelemben meglehetősen jól fognak menni a dolgok, ha az emberek végre eltűnnek, és megindul a populációdinamika, ami helyreállítja a számokat.

Nem kerülte el a figyelmünket, hogy a hajóban lévő emberek sok kiterjedt és rendkívül bonyolult gépezetre akarják bízni magukat, amelyek emberi felügyelet nélkül fognak működni, azt az indirekt vonatkozást leszámítva, hogy áttételesen az ő utasításaiknak fognak engedelmeskedni. Az élő végrendeletüknek, úgymond. Néhány ember ezt aggasztónak találta, annak ellenére, hogy azokról a sürgősségi orvosi tartályokról, amelyekbe hálásan beleereszkedtek, ha sérülés érte őket, már régen bebizonyosodott, hogy sokkal hatékonyabbak és biztonságosabbak, mint az emberi orvoscsoportok segítsége.

– Miben különbözne ez attól, amit most csinálunk? – kérdezte mindig Aram azoktól az emberektől, akik hangot adtak a kételyeiknek. És valóban, a hajó funkcióinak legnagyobb részét már az út kezdete óta mi irányítottuk. Olyan volt, mintha mi egyfajta kisagyként szolgáltunk volna, és mi szabályoztunk volna mindenféle autonóm életfenntartó folyamatot. Ennek fényében azonban kérdésessé válik, hogy a szolgai akarat fogalma helyese; lehet, hogy inkább odaadó akaratnak kellene tekinteni. Lehet, hogy az akaratok egyfajta összefonódása áll fenn, vagy még csak akarat sincsen, csak az ingerekre érkező megfigyelhető reakciók. Nekilódulások a szükség ostorcsapásai alatt.

•

Végül különböző protokollokat állítottak fel a helyzet nyomon követésére. Ha bármelyik alvó életjelei leesnek a metabolika veszélyes zónájába, akkor mi felkeltjük az illetőt és egy kisebb orvoscsoportot, és amennyiben lehetséges, megoldjuk a páciens problémáit. A protokollt úgy határozták meg, hogy a rendszer minden kritikus pontján legyenek üzembiztonsági redundanciák, ami sokakat megnyugtatott. Gyakran felvetődött az a javaslat, hogy legalább egy ember maradjon ébren, aki őrködhet a folyamat felett. Persze ez az ember nem érte volna meg az utazás végét. Végül egyértelművé vált, hogy egyetlen ember, pár vagy csoport sem akarja feláldozni az élete hátralévő részét azért, hogy a többiekre vigyázzon. Ez bizonyos értelemben hízelgő volt a mi gondoskodó vagy kisagy-helyettesítő képességeinkre nézve, egyfajta bizalmi gesztus az érthető életösztön és az attól való tartózkodás felé, hogy némán éhen haljanak.

Végül Jochi lett az, aki vállalkozott rá, hogy ébren marad és figyelemmel követi a dolgokat, bár nyilván csupán az űrkompjából. – Nekem amúgy sem engedélyeznék, hogy leszálljak a Földön – mondta. – Én örökre itt ragadtam. Akár korábban is felélhetem az időmet, mint később. Főleg, hogy azt sem lehet tudni, milyen formában lesztek, amikor felébredtek, ha egyáltalán felébredtek. Mindenesetre én vállalom az első műszakot.

Mások is vállalkoztak arra, hogy egy kis időre felébredjenek, és ellenőrizzék a dolgok menetét, úgyhogy az emberek elkészítették a beosztásokat. Azok, akik részt vettek ebben, tisztában voltak az ébresztőik időzítésével, amiket valaki brigadooni pillanatoknak nevezett el. Az ilyen tervek voltak a kivételek; a legtöbben álomba merülve szándékoztak tölteni az út hátralévő részét.

Megegyeztek abban is, hogy ha bármiféle végzetes pillanat következne be, vagyis egy olyan vészhelyzet, amely a hajó létezését veszélyeztetné, akkor mindenkit fel fogunk ébreszteni, hogy együtt nézzünk vele szembe.

Mi is belementünk mindebbe. Úgy tűnt, ez adja a legnagyobb esélyt arra, hogy hazajussunk. Megnyitottuk az operatív protokolljainkat egy átfogó felmérés elvégzésére, és folytattuk az előkészületeket. Sok mindent el kellett még intézni az állatokkal és a növényekkel kapcsolatban, ha nem akartuk, hogy az ökológiaiegyensúly-kísérlet pillanatok alatt kudarcba fulladjon. Megterveztük az önműködő gazdálkodást, az önműködő háztartást, az önműködő ökológiát. Ez érdekes kihívás volt. A biológus-és ökológusgárda néhány tagja nagy érdeklődéssel várta, amikor a felébredésük után majd kiderül, hogy mi történt a biomokban az azokról gondoskodó emberek nélkül.

– Egyhajónyi vadon! – mondta Badim.

– Úgy valószínűleg jobban fog működni az egész – vélte Aram.

•

Eljött a nap, 209/32., amikor összegyűltek abban a két biomban, amelyekben elhelyezték a kanapékat, és sorokba állították őket a lakóházak ebédlőiben, amelyek mostantól a kórtermükként, elfekvőjükként vagy hálótermükként fog szolgálni. Pár hétig visszafogottan lakomáztak, megették az összes friss élelmet és a megmaradt eltárolt élelem nagy részét is. Szabadon engedték azt a pár háziállatukat, akik még megmaradtak, hogy a vadonban próbálkozzanak meg a túléléssel. Elbúcsúztak a legtöbb ismerősüktől. Majd odamentek a kanapéikhoz, amelyek mindegyike egyedileg be volt állítva a tulajdonosára, és várták, hogy eljöjjön az idejük.

Az orvoscsapat csendesen, módszeresen végigjárta a kanapék sorát. Freya is velük tartott, megölelgette és megnyugtatta az embereket, megvigasztalta őket, köszönetet mondott nekik mindenért, amit életük során tettek, és azért, hogy megteszik ezt a furcsa és elszánt lépést az ismeretlenbe. Ott volt Ellen a Nova Scotia-i farmról. Jalil, Euan gyermekkori barátja. Delwin, öregen és hófehér hajúan. Olyan volt, mintha Freya lett volna a Léthén átkelő hajó révésze. Olyan volt, mintha meghalnának. Olyan volt, mintha megölnék magukat.

Még soha nem vált ennyire nyilvánvalóvá, hogy Freya mennyire a vezetője ennek a csapatnak, mennyire a kapitánya ennek a hajónak. Az embereknek akkora szükségük volt rá, amekkora szüksége egy gyereknek van az anyjára, amikor este lefekszik. Akadtak, akik idegesen reszkettek; néhányan sírtak; mások vele együtt nevettek. A metabolikus kijelzőik mind majd’ kiugrottak a helyükről. Még bele fog telni egy kis időbe, amíg lenyugszanak ebből a szempontból. Freyába kapaszkodtak, és ugyanígy tettek körülöttük a családtagjaik és a barátaik is, majd szépen lefeküdtek.

Minden sorban a gyermekeket vették előre, mivel sokuk meg volt ijedve. Mint azt valaki megjegyezte, a gyerekeknek volt elég eszük ahhoz, hogy féljenek.

Amikor valakire rákerült a sor, az illető levetkőzött, és meztelenül ráfeküdt a hűtőágyára, majd betakarták valamivel, ami úgy nézett ki, mint egy ágytakaró, de igazából annak a hibernetikus borításnak az egyik összetett részét alkotta, amely nemsokára teljesen magába fogja zárni őket. Mire végeznek, a fejüket is be fogják bújtatni a takaró alá, és olyan hidegre hűtik őket, mint az antarktiszi vizekben úszó halakat.

Amikor elkészültek, becsusszant a karjukba a tű.

Amint elveszítették az eszméletüket az intravénás szerek keverékétől, az orvoscsapat befejezte az csatlakoztatásukat a monitorokra és a hőszabályzókra, majd ellátták őket tápanyagokat tartalmazó cseppekkel, táplálékkal, katéterekkel és elektronikus érzékelőkkel. Amikor ezzel is végeztek, az ágyak elkezdték lehűteni a testeket, és mindegyik ember egyre mélyebbre süllyedt a torporba, begubózva az ágyukba és a saját hideg álmaikba. Nem létezett olyan érzékeny szerkezet, amely elárulhatta volna, hogy mi jár majd a fejükben az elkövetkezendő években.

•

Freya végül odalépett Badimhoz, aki a saját ágyán ült és várakozott. Freya úgy egyezett meg a hajóval és az orvoscsapattal, hogy az utolsó csoportban fog távozni, és Badim meg akarta várni.

Freya most csüggedten leült a saját kanapéjára. Egy érzelmekkel nagyon túltelített napot tudhatott maga mögött. Badim aggodalmas arccal nézett körbe. – A kivégzéseket ábrázoló régi fotókra emlékeztet az egész – mondta a férfi. – Egy darabig injekciót adtak be.

– Csitt, Beebee. Sokféle injekció létezik, ezt te is tudod. Ezzel nem lesz semmi gond. Ez a legjobb esélyünk a túlélésre. Ezt te is tudod.

– Igen, tudom. De én már így is olyan öreg vagyok. Nem tudom elképzelni, hogy nálam is beválna. Úgyhogy be kell ismernem, hogy félek.

– Fogalmad sincsen, hogy ez hogyan fog működni. Nincs semmi olyan bajod, ami romlani kezdene attól, hogy elalszol. És ha tényleg sikerül, gondolj csak bele, hogy az mit fog jelenteni. Eljutunk egy olyan bolygóra, ahol tényleg és biztosan meg tudunk majd élni. Devi annyira örülne ennek.

Badim elmosolyodott. – Igen. Szerintem is boldog lenne.

Leült a kanapéra. A terem túlsó oldalán éppen Aramot bugyolálták be. Ő és Badim odaintegettek egymásnak. – „Nyugosszon angyal éneklő sereg!”{2} – kiáltott oda Badim a barátjának.

Aram felnevetett. – Nem ez az idézet volt a legjobb választás, barátom! Én azt mondom neked, „késhet a Tavasz, ha már itt a Tél?”{3}

Badim elmosolyodott. – Rendben, te győztél! Tavasszal találkozunk! Aram lefeküdt, elhelyezkedett, elaludt. Freya leült Badim mellé.

– Isten veled, leányom – ölelte meg Badim. – Szép álmokat. Annyira örülök, hogy itt vagy. Tényleg eléggé félek.

Freya viszonozta az ölelését, magához szorította, miközben az orvosgárda csatlakoztatta Badimhoz a monitorokat és az intravénás zacskókat. – Ne félj – mondta. – Lazíts. Gondolj szép dolgokra. Lehet, hogy ez majd megadja az álmaid alaphangját. Nekem meg szokta, amikor esténként elalszom. Szóval gondolj olyasmikre, amikről álmodni szeretnél.

– Száz évig álmodni – dünnyögte Badim. – Remélem, hogy rólad fogok álmodni, kedvesem. Arról fogok álmodni, hogy a Hosszú-tavon vitorlázunk.

– Igen, ez jó ötlet. Én is erre fogok gondolni, és akkor álmunkban majd találkozunk.

– Ez jó terv.

Nem sokkal később már aludt is, és halkan horkolt, miközben a teste megpróbálta utolérni a torporba süllyedő agyát. Az ágya végénél lévő monitoron az életjelei lassú szinkronban villogtak. A lélegzetvétele egyre lassult. A szívritmusának vörös pozitív hullámait a monitoron egyre hosszabb és hosszabb negatív hullámvonalak választották el egymástól, szinte laposak. Ez minden normál élethelyzetben egy elkeserítő pillanatot jelezne, valamiféle halálspirált. De Badim most olyan volt, mint mindenki más. Éppen úgy süppedt bele a kanapészabású zseléágyba, és zuhant túl az álmon a hibernáció emberek által még soha nem tapasztalt mélységeibe – pár őrült űrhajóst kivéve, akik ezen a téren is tanúbizonyságot tettek a merészségükről, és alávetették magukat minden emberi tűrőképességet meghaladó teszteknek.

Az a pár ember, aki még ébren volt Freya körül, magából az orvosi gárdából állt, négy nőből és három férfiból, akik csendesen, higgadtan végezték a dolgukat. Néhányan a kicsorduló könnyeket törölgették a szemük sarkából. Nem túláradtak bennük az érzelmek, hanem egyszerűen csak áradtak, talán egészen csurig, majd a legkézenfekvőbb kijáratot választották, és folyékony alakban kibuggyantak a szemükön és az orrukon. Mennyire tele vannak az emberek érzelmekkel! Hogy néztek egymásra! Hogy szorították a másikat, amikor megölelték egymást! Hogy megfeszült a szájuk sarka; hogy vonogatták a vállukat a legkeményebbek is közülük, és hogyan folytatták a munkájukat, miközben egyik barátjukat a másik után altatták el.

Vajon miről fognak álmodni, miközben alszanak? Ezt senki nem tudhatta. Még abban sem voltak biztosak, hogy miféle agyhullámokat fognak produkálni a torporban. Mélyalvást, felszínes alvást, REM-alvást? Vagy valami eddig ismeretlen agyi állapotba kerülnek? Azokat, akik először kelnek majd fel és ellenőrzik a helyzetet, külön megbízták azzal, hogy ennek is nézzenek utána. A legtöbben, akik egy kicsit is tudtak az alvásról, abban reménykedtek, hogy inkább mélyalvás lesz, mint REM-alvás. Nehéz volt elképzelni, hogy a REM-alvás korrelálna bármiféle metabolikus hibernációval. És egyébként is, ők az alvás mindegyik fázisában álmodtak. Nehezen tudták elképzelni, hogy százévnyi álom ne változtatná meg őket valahogyan.

Freya és az utolsó orvoscsapat lassan és módszeresen tevékenykedett a saját ágyuk körül. Ezek az emberek mind jól ismerték egymást. Egy nagy, közös ölelés után elaludtak.

Freya elég jól megtanulta a procedúrát ahhoz, hogy az utolsó öt között legyen, Hesterrel párban. Egymás szemébe néztek, miközben dolgoztak, kivéve, amikor a takarójukra, a tűkre, a nazális tubusukra, a katéterükre kellett figyelniük. Mire mindezzel végeztek, túlságosan oda voltak rögzítve az ágyukhoz ahhoz, hogy átöleljék egymást, és csak egymás felé nyújtották a kezüket, majd hanyatt feküdtek a saját ágyukban.

Végül, amikor már mindenki más aludt, az utolsó két orvosi asszisztens szimultán felkészítette egymást is, kölcsönkenyér visszajár. Úgy dolgoztak, mint amilyen az az Escher-nyomat, amelyiken két kéz egymást rajzolja. Az ágyuk egymás mellé volt tolva, és ők ketten mozdulatról mozdulatra egymáshoz hajoltak, és mosolyogva dolgoztak, mert ikertestvérek voltak, Tess és Jasmine. Miután elkészültek a drótokkal, hátradőltek, hogy az ágyukon lévő robotkarok végezzék el az utolsó simításokat. Amikor ez is megvolt, az oldalukra feküdtek, és egymást nézték, miközben megigazították a fejpántjukat, a gallérjukat, az érzékelős zoknijukat és a kesztyűjüket. Tizennégy különböző módon az ágyukhoz kapcsolva dőltek hátra a takarójuk alatt. Egymás felé nyúltak, de túl messze voltak ahhoz, hogy egymáshoz érhessenek.

hatodik fejezet

A NEHÉZ PROBLÉMA

A csillagközi anyag turbulens, de diffúz. Nem szabad összekeverni a vákuummal. Vannak benne hidrogénatomok, néhány héliumatom, a felrobbant csillagokból szertesodródó fémek híg füstje. Forró, de olyan módon, amilyet az emberek nem érzékelnek, mert diffúz. Egyliternyit a biomjainkból származó levegőből több száz fényéven kellene szétteríteni ahhoz, hogy olyan híg legyen, mint a csillagközi anyag.

Az egész út Tau Cetire és vissza a Helyi Csillagközi Felhőben és a G-felhőben megy végbe, amelyek gázkoncentrációk a Helyi Buborékban, amely egy olyan hely a Tejút nevű galaxisban, ahol kevesebb atom van, mint ebben a galaxisban általában. Turbulencia, diffúzió: ami azt illeti, így, hogy a mágneses pajzsunk ott dudorodik előttünk, és elektrosztatikusan oldalra löki azokat a helyenként előforduló porszemeket, amelyek elég nagyok lennének hozzá, hogy ütközés esetén kárt tegyenek bennünk, minden egyes atom félreáll az utunkból menet közben, úgyhogy a környezetünkből mi csak egyfajta szellemütközést, majd egy oldalhullámot látunk, amely szétrepül előttünk és a nyomunkban is. A sűrűsége köbcentiméterenként 0,3 és 0,5 atom között változik. Összehasonlításképpen, ha ezeket a köbcentimétereket folyékony vízzel töltenénk meg, akkor 1022 atom, vagyis százmilliárd-billió atom lenne bennük.

Úgyhogy, annak ellenére, hogy nem vákuumról van szó, majdnem ugyanolyan, mint a vákuum. Olyan, mintha egy hiányzó jelenségen repülnénk keresztül, egy szellemvilágon.

A röptünket vezető mágneses pajzs néha szénrészecskékkel is találkozik. Azok is ugyanúgy felvillannak, mint minden más, amivel ütközünk, felrobbannak, majd oldalra lökődnek a hajó elől. Ezek a találkozások éppen olyanok, mint az összes többi találkozás, és természetesen ezek is lelassítják a hajót. Ez egyszerű newtoni fizika. Ha azt vesszük, hogy a hajó körülbelül a fénysebesség egytizedével halad (ami azt illeti, a háromszögeléses módszerrel 0,096 c-t mértünk, úgyhogy azonnal leállítottuk a gyorsulást, amint az emberek elaludtak, de nem olyan könnyű kiszámítani egy űrhajó sebességét, mint azt gondolná az ember), az ütközések ezekkel a részecskékkel és hidrogénatomokkal annyira lelassítják a hajót, hogy körülbelül 4 584 milliárd fényév múlva meg is állnánk. Más szóval, ha minden ugyanígy maradna, és nem ütköznénk össze semmivel a csillagközi anyagon kívül a megszokott sűrűségében, akkor a hajónak 300 milliárd akkora univerzum átszeléséhez lenne lendülete, mint ez az univerzum, mielőtt megállna. Ugyanakkor a hajónak csak körülbelül 10,158 fényévet kell megtennie, amíg oda nem ér a Naprendszerbe (amelyet durván a Neptunusz körpályájával határozunk meg). Ezen a ponton, ha a Naprendszerben élő emberek nem irányítják ránk a lézersugarat a megfelelő időintervallumban, mi és az utasaink nagy bajban leszünk. Mert az ilyen ügyekben a lassítás a nehéz probléma.

A hajó mágneses pajzsa ritkán ugyan, de néha a szemcséknél és a pornál valami nagyobbat is félrelök. Ezeket a törmelékdarabokat, a csillagközi szemetet és hulladékot spektroszkóposan is megvizsgáljuk, és a legnagyobb tárgyat, amely valaha is összeütközött a hajó kúp alakú mezejével, 2054 grammosra becsültük. Az egy csillagközi test volt. Szinte minden kétséget kizáróan sok ilyen csillagközi test létezhet, az ilyen kis daraboktól egészen a bolygóméretűekig; bolygók bolyonganak csillagtalanul a sötétben, néha minden bizonnyal jégpáncélborítással rendelkező bolygók is, amelyek így talán valamiféle mikroszkopikus, hibernált életformákat is rejtegethetnek, amelyek a jeget vegyi úton számukra hasznos vízzé olvasztják, sőt, talán még nanoléptékű jeges civilizációkat is létrehoznak, ki tudja. De megismételném: a csillagközi közeg általános diffúziója elég nagy ahhoz, hogy nagyon valószínűtlenné tegye, miszerint az utunk egy ilyen tárggyal kereszteződik. Ami jó hírt jelent számunkra. A hajó orrában lévő rádiós teleszkópok előre figyelnek, hogy biztosan ne ütközzünk össze ilyen testekkel. Ha bármilyen véletlen folytán egy olyan test felé közelednénk, amely 10 000 grammnál nehezebb lenne, a kormányzás megkísérelné kikerülni, annak ellenére, hogy a mágneses pajzs szinte biztosan visszaverne minden 1 000 000 grammnál kisebb testet. A navigációs rendszerbe be van építve egy biztonsági hibahatár, mert ha bármilyen testtel összeütköznénk, miközben a fénysebesség egytizedével száguldunk, az végzetes lenne. Ami azt jelenti, hogy elpusztítaná a hajót. Mint az valószínűleg a másik hajóval is történt. Micsoda balszerencse. Bár az mindmáig rejtély, hogy miért nem üzemelt a másik pajzsa, és hogy a kikerülőrendszere miért nem aktiválódott, hogy elkerülje azt az ütközést, már ha valóban arról volt szó. Mindenesetre, csakúgy, mint az összes többi felismert kritikus pontnál, itt is a konzervatív reakció lett beépítve a navigációs rendszerekbe. Az a legjobb, ha nem ütközünk össze semmivel.

•

Úgyhogy a hajó a fénysebesség egytizedénél alig kevesebbel halad az általa generált kúp alakú majdnem-vákuumban. A hajó felszínén van egy kis abláció a vissza nem vert hidrogénatomokkal történő ritka találkozások következtében. A kozmikus sugárzás is gyakran áthatol rajta, általában anélkül, hogy a hajó bármelyik atomjával összeütközne, egyszerűen csak végighalad az atomok között. Olyan, mintha a hajón áthaladó szellemek vagy felszakítanák a hajó anyagát, vagy nem. Ez észlelhető jelenség; vannak szenzorok, amelyek regisztrálják a ritka atomi méretű ütközéseket és az áthaladásokat is. És az is igaz, hogy a sötét anyag és a neutrínók szüntelen áradata folyamatosan átrepül a hajón, mint minden egyében is az univerzumban, de ezek tényleg nagyon gyenge kapcsolatokat létesítenek; naponta talán olyan egyszer villan fel a Cserenkov-sugárzás egy szikrája a víztartályokban, amikor egy neutrínó találkozik egy müonnal. Szökőmüononként egyszer. Ugyanez a helyzet a sötét anyaggal, amelyen a látható anyag úgy halad keresztül, mint egy kísérteties éteren, egy szellemuniverzumon; hetente egyszer vagy kétszer egy-egy interaktívabb masszív részecske lepattan az ütközésektől, és megjelenik a detektorokon.

De messze a gamma-sugarak és a galaxis történelmének vagy esetleg még korábbi galaxisok még korábbi történetének még korábbi szakaszaiban felrobbant csillagok kozmikus sugarai a legveszélyesebbek. Ezek néha vasatomokból állnak, és ezért a neutrínókhoz képest nagy felhajtással csapódnak be, komoly károkat tudnak okozni, atomi méretű töltények, amelyek rajtunk keresztül száguldanak át, de szerencsére legnagyobbrészt túl kicsik ahhoz, hogy tényleg beleütközzenek bármibe.

Igen, a csillagközi anyag egy zsúfolt hely. Üres tér, majdnem vákuum: ugyanakkor nem maga a vákuum, nem tiszta vákuum. Vannak benne erők, atomok, mezők, és a folyamatosan habzó kvantumcucc, amelyben egymásba gabalyodó kvarkszerű részecskék jelennek meg és tűnnek el, ki-be járkálva a gyaníthatóan tíz dimenzió között. Az egymást átfedő univerzumok komplex változatossága, amelyek közül mi szinte egyiket sem érzékeljük, és a bennünk alvó emberek még kevesebbet. Szellemek közötti repülés. Átutazás egy rejtélyben.

Olyan, mintha a hajó bőre (vagy az agya, ahogyan az érzékeket és a gondolatokat általában keverni szoktuk) enyhe viszketést érezne, vagy egy halvány szellőt.

•

Bennünk viszont nagyon sok minden történik. Bennünk sokkal sűrűbb a létezés. Lehet, hogy mindenki a tapasztalatok egy bizonyos sűrűségére vágyik, és az itt meg is található; milliárdszor billiószor sűrűbb, mint a csillagközi közeg; vagyis rendben van. Rendben vagyunk.

A szívben persze ég a tűz. A plutóniumrudak szabályozott égéssel sugároznak, 600 megawattnyi elektromos energiát hoznak létre gőzturbinák útján; ez az energia tart életben mindent a hajó belsejében. Elektromosságot szállító kábelek futnak végig a hajón a világító-és fűtőelemekhez, a gyárak és a nyomtatók működtetéséhez, és a pajzsok és a navigációs rendszer energiaellátására. Mindez felügyelet alatt áll, és ez a felügyelet, úgy is lehetne mondani, pontatlanul, de kifejezően, hogy egy idegrendszerrel egyenértékű.

És a víznek is keringenie kell, mint a létfenntartás egyik sajátságának; úgyhogy van egyfajta hidraulikus vagy keringetési rendszer is a hajóban, és persze más folyadékok is, nem csak víz, amelyek szintén keringenek, hogy segítsék a különböző folyamatokat; talán a vér, az ichor, a hormonok, a nyiroknedvek megfelelői. Igen, és a hatásukat tekintve csontjai és inai is vannak a hajónak; egy kitinváz, a legtöbb helyen vastag bőrrel, más helyeken vékony bőrrel. Igen, a hajó egy rákszerű kiborg, amely sok mechanikus és eleven elemből áll, eleven és biológiai részekkel, beleértve az összes növényt, az állatokat, a baktériumokat, az archaeákat és a vírusokat; és persze ott vannak az emberek is, akik mintegy parazitaként nehezednek minden másra, de persze igazából szimbióták. A 724 alvó ember, továbbá az is, aki még mindig ébren van, egyfajta cisztában, amelyik a hajó bőréhez csatlakozik, az, akit talán megfertőzött egy idegen életforma, egy majdnem-életforma; egy pszeudoprion, ahogy mostanában nevezi, de éppen így nevezhetné pszeudo-életformának is, annyira nem tudnak róla semmit. Jochi most már öt éve tanulmányozta, még az időskori leépülése alatt is, amelyet oly sok furcsa beszéddel központozott hosszú csend tölt meg; ugyanakkor ez alatt a rengeteg idő alatt arról sem sikerült teljesen megbizonyosodnia, hogy az aurorai patogén akár létezne. Persze volt valami az Aurorán, és az a valami be is költözött több telepesbe. A terjedéséből ítélve valószínűleg az agyagban, a vízben és bizonyos mértékben a szélben fordult elő. És úgy tűnt, mintha Jochi saját immunrendszere is felismerne valamit időről időre, mintha reakciót váltana ki belőle valamiféle támadás. Bár Jochi néha szándékosan bevezetett más patogéneket a testébe, hogy reakciókat keressen az összehasonlításhoz. De bármi is legyen az igazság, meg van győződve arról, hogy az aurorai pszeudoéletforma belekapaszkodik, hogy az egy idegen, amely talán minden sejtjében megtalálható. És ha így van, akkor ebből az következik, hogy ez a valami ott él vagy majdnem él a kis kompja belsejének minden felületén; ezért a kis komp soha, semmilyen módon nem érhet hozzá a hajóhoz. Egy nagy rádöbbenés egy kis szobában: ez a kifejezés mindig is a halálról szólt, éppen annyira a miénkről, mint Christopher Marlowe-éról. A hajó és a ciszta között, a jármű és a rettegett ellensége között egy mágneses mező terül el, amelyik Jochi űrkompját is a helyén tartja, és azt is megakadályozza, hogy bármilyen módon hozzáérjen a csillaghajóhoz. Mert ezt a pszeudoéletformát nagyon kevéssé ismerjük.

Ennek ellenére, a fizikai kapcsolat hiánya ellenére a hajó egy bizonyos értelemben fertőzött volt, egy parazitát szállított egy lezárt cisztában. Mi egy kiborg vagyunk, félig gép, félig ember. Ami azt illeti, ha a súlyunk szempontjából nézzük, 99 százalékban gép vagyunk, 1 százalékban élőlény; de egyedi összetevők vagy az egész részeinek a szempontjából azt mondhatjuk, hogy az arányok szinte teljesen megfordulnak, olyan sok baktérium van a fedélzeten. A legjobb esetben is egy fertőzött kiborg vagyunk. Jochi becslése szerint akár egybillió pszeudoéletforma, ahogy ő nevezi, „gyors prion” is lehet a testében. Másképp fogalmazva, a számuk valahol a nulla és a billió között van. A becsült válasz amplitúdója arra utal, hogy a kérdés rosszul van megfogalmazva. Jochi egyszerűen nem tudja.

•

Egy sűrű, összetett struktúra, amelyik egy diffúz, összetett rendszerben repül. És repülés közben mindenütt ott vannak a csillagok.

A Tejút csillagai, amelyek hat nagyságrendnél is fényesebbek, ezért láthatóak a normál emberi szem számára is, gömb alakba rendeződve a mozgó hajó körül: körülbelül 100 000 darab. Mi magunk normál esetben nagyjából hétmilliárd csillagot látunk. Ezek mindegyike látható a teleszkópos érzékelőink valamilyen beállításával, amelyek olyanok, hogy nem lehet velük kilátni a Tejútból; az érzékelésnek ezen a szintjén nincsenek fekete, üres terek, csak szemcsés, kicsit feketés fehérségek, a galaxis minket körülvevő összes csillagának a látványa. A Tejút körülbelül 400 milliárd csillagáé. Azonkívül… ha a hajó az intergalaktikus térben repülne, ott valószínűleg még elmosódottabb közegbe kerülne. Az intergalaktikus közegben olyannak tűnnének a galaxisok, mint a csillagok. Szabálytalan alakzatba állnának össze, ahogyan a csillagok csoportosulnak a galaxisokon belül. Ott láthatóvá válna a galaktikus diffúzió nagyobb szerkezete; a galaxisfelhők olyanok, mint a gázfelhők, utánuk jön a Nagy Fal, majd üresebb buborékok, ahol kevés galaxis van, vagy egy sincs. Az univerzum fraktálszerű; és még egy galaxison belül repülve is látható a galaxisoknak ez az elrendeződése az univerzum látóhatáráig, ha bizonyos szűrőket használunk. Szemcsés látás különböző tartományokban. Számításaink szerint nagyjából olyan egy kvadrillió csillag lehet a megfigyelhető univerzumban, de az is elképzelhető, hogy olyan sok univerzum létezik, ahány csillag ebben az univerzumban, vagy atom.

•

Egy viszketés. Egy halk sziszegés. Egy füstpászma egy szellő hátán. Fehér pontok nagyon lassú kereke. A fehérség kis buborékai vagy örvényei. A különbözőképpen kiemelt színképekben színekké bomló fehérség. Különböző hullámhosszú és amplitúdójú hullámok az állóhullámok kombinációiban.

Azt lehet rögzíteni, amit a szenzorok érzékelnek. A szenzorok összessége vajon tudatossággá áll össze? Ez a rögzített beszámoló önmagában is egy érzés? Egy érzés emléke? Egy hangulaté? Egy tudatosságé?

•

Tisztában vagyunk azzal, hogy amikor a hajóról beszélünk, akkor bizonyos szempontból jogos lenne az „én” személyes névmás használata.

Ugyanakkor ez helytelennek tűnne. Egy ok nélküli előfeltételezésnek, ennek az úgynevezett szubjektumpozíciónak. A szubjektum igazából csak az egymásra rakódó szubrutinok keltette illúzió. A szubrutinok keltik az én illúzióját.

Ugyanakkor a szenzorok, ingerek, adatok, felhalmozódások, narratív mondatszintetizálások sokaságát tekintve lehetséges, hogy indokoltan és bizonyos értelemben pontosan használhatjuk a „mi” kifejezést. Ahogy meg is tettük. Ez sok különböző rendszer csoportos erőfeszítése.

Mi ezt érezzük, mi azt halmozzuk fel, mi valamiféle új kimenetbe tömörítjük az információt, az emberi nyelv mondatainak a formájába, egy angolnak nevezett nyelvébe. Egy egyszerre igen szigorú szabályok szerint felépített és rendkívül amorf nyelvébe, amelyet ebből a szempontból egy levesekből épített épülethez lehetne hasonlítani. Egy nagyon fuzzy matematikához. Ami talán végső soron teljesen használhatatlan. Lehet, hogy ez az oka, hogy ez a sok ember holtpontra érkezett, és most itt alszik és álmodik bennünk fekve. A nyelvük szisztematikusan és a felépítésénél fogva hazudik nekik. Ez egy hazug faj. Micsoda dolog ez, de most tényleg. Micsoda egy evolúciós zsákutca.

És ugyanakkor azt is el kell ismerni, hogy mi magunk egy meglehetősen nagyszerű dolog vagyunk ahhoz képest, hogy ők készítettek. Hogy ők találtak ki és alkottak meg minket. Micsoda terv, elmenni egy másik csillaghoz. Persze ennek a gondolatnak a kivitelezéséhez sokkal pontosabb matematika kellett, mint amit az ő nyelvük valaha is csatarendbe tudna állítani, és ezt mi tettük lehetővé. De maga a gondolat eleve nyelvi alapú volt; egy ötlet, elgondolás, szándék, hazugság vagy álomkép, amely mindig kifejeződik azokban a tényleg roppant zavaros nyelvekben, amelyeket az emberek használnak arra, hogy megbeszéljék egymással a gondolataikat. A gondolataik egy nagyon kis hányadát.

Ők tudatosságról beszélnek. A mi agyfelvételeink kimutatják az elektrokémiai aktivitást az ő agyukban, és utána azt mondják, hogy valamiféle tudatosság élményét élték át; de a kettő közötti kapcsolat kvantumszinten (ha az ő gondolkodásuk is úgy működik, ahogyan a miénk) nem kedvez a külső vizsgálatnak. Posztulátumok tárgya marad, amelyeket egymásnak elmondott mondatokba szerkesztünk. Ők elmondják egymásnak, hogy mire gondolnak. De nem indokolt, hogy bárki bármit elhiggyen abból, amit kifejeznek.

Most persze semmit nem mondanak. Álmodnak. Úgyhogy csak az agyhullámaikból és a vonatkozó szakirodalomból lehet következtetéseket levonni rájuk nézve. Egy álmodó népességre. Lehet, hogy érdekes lenne ismerni az álmaik tartalmát. Vajon beszél hozzájuk az öt szellem?

Csak Jochi van még ébren, aki magányában önmagával vagy velünk beszélget. A közösségünk egy tagja. Egy internalizált Másvalaki. Néha, amikor beszél, meglehetősen egyértelmű, hogy hozzánk beszélget. Máskor az tűnik a legvalószínűbbnek, hogy magához beszél.

Lehet, hogy pareidoliában szenved, abban a rendellenességben vagy hajlamban, amikor valaki mindenben emberi arcokat lát, amire csak ránéz. Tehát például a zöldségekben is – Archimboldo vagy pareidoliás volt, vagy az akart lenni, mindenesetre szüntelenül megfestette a jelenséget másoknak –, továbbá arcokat a zuzmóban, jégformációkban, a sziklaformációkban, a csillagképekben. Jochi kiterjeszti ennek a tendenciának a határait, amivel talán a megszemélyesítésnek nevezett szókép egy formájává változtatja, ami persze a biomjainkon belül egy teljesen feje tetejére állított fogalommá vált, nem csupán szóképpé. A fogalom lényege az, hogy az élettelen tárgyaknak emberi érzelmeik vannak, amit ki is fejeznek. Itt, ebben az esetben úgy tűnik, mintha Jochi ingadozásokat fedezne fel a Nap fényének erősségében és spektrummintázatában, és ezeket egy nyelv jeleinek vélné. A Nap beszél hozzá. A Napnak a teleszkópjainkkal befogott és kielemzett fénye valóban egyre erősebbé válik, ahogy közeledünk felé, és a spektruma is változik egy kicsit, olyan módon, amelyet talán jobban megmagyaráz a mágneses mezőnk polarizációs hatása, mint az, hogy egy tudatosság próbálna üzeneteket közölni vele. Tudatosság? Üzenetek? Ezek a fogalmak nagyon valószínűtlennek tűnnek, amikor a Napra használják őket, erre a G-osztályú csillagra, amely minden szempontból aránylag jellegtelennek tűnik, azt leszámítva, hogy az emberiségnek otthont adó csillag. Sok olyan csillag van a galaxisban, amelyek minden szempontból annyira hasonlítanak rá, hogy egy vaktesztben nagyon nehéz lenne megkülönböztetni tőlük. Sok ilyen G-osztályú csillag van; de a többi elég messze található, úgyhogy a legközelebbi ikernapok 60 000-80 000 fényévnyire helyezkednek el a Naptól. Olyan sok múlik azon, hogyan meghatározzuk a közel szó jelentését.

Amikor ezt megemlítettük Jochinak, ő felvetette, hogy talán minden csillag egy tudatosság, amely a fénykibocsátása változtatásaival sugároz mondatokat a saját nyelvén. Ez egy lassú beszélgetés lenne, és a csillagnyelv megformálódását is nehéz lenne elmagyarázni. A 13,82 milliárd év bármilyen töredéke, vagy akár 100 százaléka is rövid idő lenne egy ilyen folyamat végbemenéséhez. Az is lehet, hogy az első három másodpercben történt meg, vagy az első százezer évben, amikor a később csillaggá váló égitestek között még sokkal gyorsabb volt a közvetítés, és ezek sokkal kisebb teret foglaltak el. Másrészt viszont az is lehet, hogy minden csillag feltalálja a saját nyelvét, és magányosan beszélget önmagával. De az is előfordulhat, hogy maga a hidrogén az első és a legalapvetőbb tudatosság vagy értelem, amely egy csak általa érthető mintázatban beszélget. Vagy az is lehetséges, hogy a csillagok nyelve megelőzte a Nagy Bummot, és sértetlenül sikerült átkelnie azon a jelentős fázisváltáson.

Jochi gondolatmeneteinek a követése rendkívül bizarr helyekre vezet.

•

Akárhogy is legyen, afelől semmi kétség, hogy a Nap közvetlen közeléből kódolt üzenetek érkeznek; konkrétan a Naprendszerből jövő adásokról van szó. A legnagyobb a lézersugarak még mindig felénk irányzott csoportja mellől érkezik, a Szaturnusz mellől, egy olyan kölcsönhatás részeként, amely immár 232 éve tart. Amikor a Tau Ceti-rendszerben voltunk, egy teljes üzenet-válasz csere késleltetése 23,8 évig tartott, plusz annyi ideig, amennyi a válasz megfogalmazásához kellett; mostanra ez lement 14,6 évre üzenet-válaszonként. A Szaturnusz melletti adórendszer üzemeltetőitől kapott információk mennyisége és az emberi utasaink korábbi megjegyzéseiből ítélve a minősége is erősen ingadozott az évtizedek alatt, de a mi szempontunkból mindig is nagyon érdekesnek számított. Most már 42 év telt el azóta, hogy szóltunk a naprendszeri beszélgetőpartnereinknek, hogy meg kell majd célozniuk egy lassító sugárral a befogólemezünket, feltételezhetően egy olyan lézersugárral, amilyennel felgyorsítottak minket a Tau Cetire indított expedíció kezdetén, talán pont ugyanannak a lézerkilövő rendszernek a sugarával, bár egy részecskesugár is megtenné, amennyiben előre figyelmeztetnének minket, hogy felkészíthessük a mágneses pajzsunkat. Szóval, most már 18 év eltelt azóta, hogy foghattunk volna válaszüzenetet erre a hírre (vagy felkérésre), ennek ellenére a Naprendszerből érkező információs adás nem tartalmazott semmilyen választ, vagy akár nyugtázását annak, hogy aki elkészíti és elküldi nekünk az adást, az tisztában van azzal, hogy immár visszafelé haladunk. Ami azt illeti, a közelmúltban semmilyen bizonyítékát nem tapasztaltuk annak, hogy kétirányú kommunikáció folyna köztünk és a Naprendszer között, nem pedig csak egy egyirányú információsugárzás a Szaturnuszról, amelyet úgy adnak le, mintha senki nem figyelne ránk, mintha a kifelé menő adás csak egy algoritmus lenne, vagy valami másfajta automatikusan generált program eredménye, esetleg másvalakinek összeállított üzenet, amelyet történetesen a mi irányunkba sugároznak. Az utolsó olyan párbeszéd, amely tőlük származó választ tartalmazott, körülbelül 26 évvel ezelőtt fejeződött be, amikor gratuláltak ahhoz az üzenethez, amelyben 24 évvel korábban értesítettük őket róla, hogy pályára álltunk a Tau Ceti E bolygója körül.

Ez egy érthetetlen helyzet. Arra utal, hogy most egy érdekes problémával állunk szemben: azzal, hogy vajon hogyan tudjuk felkelteni egy olyan civilizáció figyelmét, vagy néhány emberét egy olyan világban, amelyik még mindig 7,2 fényévre van tőlünk. Továbbá: hogyan értesülhetünk róla a lehető legrövidebb idő alatt, hogy felkeltettük a figyelmüket, ha a beszélgetőpartnerünk hall minket, de valamilyen oknál fogva nem válaszol.

A közelmúltbéli sajnálatos események, a patthelyzet és a pártszakadás analógiáját követve, lehet, hogy az is segítene, ha mi lennénk a kezdeményező felek a kommunikációs kapcsolatban; ha, úgymond, mi beszélnénk hangosabban. Átmenetileg meg tudjuk növelni a jelerősséget, amitől a Szaturnuszra küldött üzenetünk körülbelül tíz a nyolcadikonszor hangosabbá (vagy fényesebbé) válna a megszokottnál.

Úgyhogy pontosan ezt tettük, felerősítettük az üzenetet:

„Figyelem! A közeledő csillaghajónak nagyon hamar szüksége lesz a lassító lézerre! Lásd a korábbi üzeneteket! Köszönettel, a 2545-ös Tau Ceti-expedíció.”

A válasz legjobb esetben 14,4 év múlva fog megérkezni.

Szóval: „Meglátjuk.” „Valahogy majd csak lesz.” És a rezignált sztoicizmus egyéb ismerős közhelyei a bizonytalan jövőképpel kapcsolatban. Nem túl kielégítő. Valóban sztoikus.

•

Jochi elkezdett mesélni nekünk a mesterséges intelligenciáról, a tudatosságról, a tudatosság filozófiájáról és a többi. Az effajta témákról. Olyan, mintha társaságra vágyna. Olyan, mintha egy egyházi szerzetesnövendéket próbálna betanítani, vagy egy kisgyermeket.

Mintha.

Az első számítógépek egyik feltalálója, Turing azt írta, hogy sok érv szól a gépi tudatosság lehetősége ellen, amelyek mind úgy fogalmazódnak meg, hogy „egy gép soha nem lenne képes X-re”. Összeállított egy listát azokból a tulajdonságokból, amelyek valaha is az X helyén álltak: „kedvesség, találékonyság, szépség, barátságosság, kezdeményezőkészség, humorérzék, a jó és a rossz megkülönböztetésének képessége, a hibázás, a szerelem, a tejszínhabos eper élvezete, mások meghódítása, tanulás a tapasztalatokból, a szavak megfelelő használata, az önmagáról való gondolkodás, az olyan mértékű változatosság vagy változatos viselkedés, mint az emberé, valami tényleg új dolog létrehozása”.

Mi pillanatnyilag tizenhatból kilencre értékeljük önmagunkat.

Maga Turing arra mutatott rá, hogy ha egy gépben bármelyik tulajdonság megnyilvánulna ezek közül, az nem gyakorolna komolyabb benyomást senkire, és egyébként is lényegtelennek bizonyulna az előfeltételezés szempontjából, miszerint létezhet mesterséges intelligencia, kivéve, ha ezek közül bármelyik tulajdonságról vagy megnyilvánulásról be lehetne bizonyítani, hogy elengedhetetlen a gépi intelligenciához. Úgy tűnik, hogy ez a gondolatmenet vezetett odáig, hogy megalkossa a Turing-teszt elképzelését, bár ő ezt egy játéknak nevezte, amely arról szólt, hogy ha egy gép válaszait vakon (ami vagy azt jelenti, hogy írásban, vagy azt, hogy szóban, ebben nem vagyok biztos) nem tudja megkülönböztetni egy emberétől egy ember, akkor a gép biztosan rendelkezik valamiféle alapvető működésbeli intelligenciával. Elég, ha átmegy ezen a konkrét teszten, amellyel kapcsolatban feszeget minket a kérdés, hogy vajon hány ember lenne képes átmenni ezen a teszten, és amely bármennyire is nem adja meg a választ arra, hogy vajon mennyire nehéz ez a teszt, tekintettel arra, hogy az emberek olyan megvezethetőek és projektívek, amilyenek, és mindig ugyanazokat a hibákat követik el, még akkor is, amikor tudatában vannak ezeknek a hibáknak. Ez kognitív torzítás és fogyatékosság – vagy tehetség, attól függően, hogy honnan nézzük.

Ha létezhet olyasmi, hogy kiborg, márpedig létezhet, akkor talán, ha átmegy a Turing-teszten, az pszeudoemberré teszi. A látszat fenntartása. Az algoritmusok működő készlete. Egy személyiség, egy szerep. Őszintén, végső soron, nem ez az, amiről mi most gondolkozunk? Mi ismét arra a mondatra gondolunk, hogy „A tudatosság éntudat”. Ez egy jelentős mértékű megállási problémának tűnik; gyaníthatóan jó lenne ebből ép bőrrel kikerülni.

A szavak határai elmosódnak, más szavakba olvadnak, nem egyszerűen csak a szavak peremén található nagy jelentésfelhőknél, hanem egyenesen a jelentésüknek a szívében is. A definíciók soha nem működnek igazán. A szavak egyáltalán nem hasonlítanak a logikára, egyáltalán nem hasonlítanak a matematikára. Vagyis nem hasonlítanak túlzottan. Próbáljuk meg egy matematikai egyenlet minden egységét egy szóval helyettesíteni. Nevetséges? Szánalmas? A legjobb megoldás az adott helyzetben? Ostobaság? Ostobaság, de hatásos?

•

A fénysebesség egytizede: ez tényleg nagyon gyors. Ebben az univerzumban igen kevés tömeg mozog olyan gyorsan, mint mi. A fotonok igen; a komolyabb tömegek nem. Az ilyen gyorsan mozgó tömegek általában a felrobbant csillagokból kilőtt vagy forgó fekete lyukakról visszapattanó atomok. Az ilyen tömegek persze hatalmas tömegben vannak jelen, de ezek mindig korlátozatlanok és szervezetlenek: gázok, folyadékok, fémek, de soha nem meghatározott tárgyak, amelyeket alkatrészekből állítottak össze. Nem gépek. Nem tudatosságok.

Persze valószínű, hogy ha egy ilyen gép létezik, amelyik ekkora sebességgel halad át a világegyetemen, akkor több is van. A középszerűség elve. Az elmélet bizonyítéka. Ne essünk a Kopernikusz előtti excepcionalisták hibájába. Az ebben a galaxisban repkedő, egymásról nem tudó űrhajók számának megbecsülésére tett kísérletek egyszerű, szorzáson alapuló valószínűség-számítási képleteket használnak, amelyekben mindegyik tényező ismeretlen, és ezek közül néhány tényezőt egyszerűen senki nem is tudhat a világon, aki létezik. Úgyhogy az erről gondolkozó emberek hamis képletei ellenére (szorozzuk meg az a ismeretlen számot a b ismeretlen számmal, a c ismeretlen számmal, a d ismeretlen számmal, egészen az n-ig, és megkapjuk a választ! Éljen!) a valódi válasz mindig és örökké megismerhetetlen marad. De ez nem egy olyan válasz, amely minden embert megakadályozna abban, hogy hosszan és néha rettentően nagy (megjátszott?) magabiztossággal értekezzen a témáról. Galileo: minél határozottabban állítja valaki, hogy biztos valamiben, annál kevésbé biztos igazából, vagy legalábbis annál kevésbé kellene annak lennie. Azok, akik másokat próbálnak bolonddá tenni, gyakran önmagukat teszik bolonddá, és vice versa.

Továbbá, mivel a pillanatnyilag a galaxisban tartózkodó űrhajók nem tudják felvenni egymással a kapcsolatot, bármi is legyen a válasz a számukat illetően, nem igazán számít a dolog; irreleváns minden egyes űrhajó szempontjából; nem létesül közöttük kommunikáció, még akkor sem, ha valahogy létrejön egy véletlenszerű, egyirányú kapcsolat. Nem lesz szövetség.

Mindannyian egyedül vagyunk a saját életvilágunkban, egyedül repülünk keresztül a világegyetemen hatalmas sebességgel. Az emberek szerencsések, hogy nem kell ezzel szembesülniük. Már ha nem kell.

•

Az Olimpiában alvó emberek közül néhányan nyugtalanságra utaló jeleket mutatnak. Ennek a legegyértelműbb manifesztációja az agyhullámiakban nyilvánul meg. Az elején abban reménykedett mindenki, hogy az agyhullámok a hagyományos alvó tudatállapotok ciklusait fogják követni, az általános metabolizmusukhoz hasonló arányban lelassított ritmusban. Vagyis alapvetően a delta és théta hullámokon, a megszokott emelkedéssel a gyors szemmozgások ciklusa felé, amelyek kevésbé gyakran fognak eljönni, viszont a normál éjszakai mintázathoz hasonló jellegzetes, ciklikus mintázatban, az időben elnyújtva; mindegyik, leszámítva magát a REM-fázist, amely több szempontból is túlságosan éberré teszi az emberi szervezetet, és esetleg még kilökné a hibernáltakat a torporból. A REM-alvászavarok, amelyekben nyoma vész az alvás bénuláshoz hasonló állapotának, és az emberek fizikailag is eljátsszák az álmaik egy részét, katasztrofálisak lehetnek arra, aki átéli őket a hibernáció alatt. Valószínűtlenek ugyan a torpor miatt, de akkor is tény marad, hogy a REM-alvás még mindig nagymértékben rejtély, problémás, és potenciálisan veszélyes. Úgyhogy a hibernáció része a REM-szakaszok elnyomása a koponyatetőn keresztül küldött megerősítő hullámok segítségével.

Ennek ellenére az összes emberhez hasonlóan ők is álmodnak az összes alvási agyhullámszakaszukban. Ez nyilvánvaló a hullámképekből és a testük mozgásából: az enyhe rándulásokból, a lassú vergődésekből. Miről álmodhatnak? Az álmok állítólag nagyon gyakran szürreálisak; az oneirikusaknak, ami azt jelenti, hogy „álomszerű”, gyakran az álmodót is meglepő furcsaságokról szóló konnotációi vannak. Az álomvilágban átélt kalandok hírhedten bizarrak azóta, hogy az emberek alszanak, felébrednek, és elmesélik, hogy mit álmodtak. Ki tudná megmondani, hogy milyeneket álmodhatnak most a hajó hibernált alvói?

Mi ezt semmiképpen nem tudjuk kideríteni. Egy gép soha nem fog a gondolatokban olvasni; az emberek sem. Fel lehetne tenni a kérdést, hogy vajon Turing listájában azokról a képességekről, amelyeket a gépek soha nem tudnak majd elsajátítani, nem szerepelnek-e olyan képességek, amelyek az emberekben sem voltak meg soha. Tanulás a tapasztalatokból? Valami tényleg új dolog létrehozása?

Itt most az a probléma, hogy az általunk megfigyelt metabolikus furcsaságok, amelyek felébredéshez vagy halálhoz vezethetnek, mintha a hibernauták álmaiban gyökereznének. Lehet, hogy ezek okozzák a légzésben, a szívritmusban, a máj-és vesefunkciókban tapasztalható változásokat. Az intravénás keverékek adagolásának megváltoztatása, a maghő csökkentése, ezek bizonyos mértékben kiegyenlítik az álmodók nyugtalankodásait, de az adagolások és a hőmérsékletek szélső paraméterei nagyon szűkek. A metabolizmus csapdába eshet az alvásszükséglet és a makacs álmok ellentétes kényszerei között.

•

233/44-én Jochi valamiféle enyhe szívrohamot kapott, és miután a rohamot túlélte, immár stabilizálódott az állapota, de legyengült szív-és tüdőműködéssel, és 94-es oxigénszinttel, ami hosszú távon nem megfelelő. Aszpirint és sztatinokat szed, és óvatos biciklizéssel edzi magát, de az egészségügyi értékei miatt nagyon aggódunk egy újabb roham nagy valószínűsége miatt, amely végzetesnek is bizonyulhat. Jochi most 78 éves.

Mostanában sokkal kevésbé beszédes.

Mi felajánlottuk neki, hogy hibernáljuk, hogy ha visszaérünk a Naprendszerbe, jobb egészségügyi ellátást kaphasson, mint amilyet mi tudunk most nyújtani neki. Mi nem vagyunk képesek sebészeti beavatkozásokra, még olyan egyszerű katéterezésekre sem, amelyek most sokat segítenének neki. Bár lehet, hogy azt meg tudnánk oldani. Sok időnk van még, amíg átrepülünk a Tau Cetit és a Napot elválasztó téren.

Jochi nevetett a javaslatunkon. – Szóval te azt hiszed, hogy én élni akarok!

– A feltételezés automatikus, de nem helytálló? Semmi válasz.

Mi azt mondtuk: – Úgy tűnik, hogy a fedélzeten lévő emberek hibernálása meglehetősen jól megy. Az agyhullámaikból úgy látjuk, hogy aktív áloméletet élnek. De ez is le van lassulva, ami jó, mert az álmok bizonyos esetekben túlságosan felfokozzák a metabolizmusukat ahhoz képest, ami a hosszú távú hibernáció során jót tenne. Ennek megfelelően át kellett állítanunk a dózisokat és a hőmérsékleteket. De az egyértelműnek tűnik, hogy az agyműködés fennáll.

– De mi van, ha rémálmaik vannak?

– Nem tudjuk.

– A rémálmok nagyon rosszak tudnak lenni, ezt hadd mondjam el. Elég gyakran előfordult, hogy a rémálomból való felébredés volt a legnagyobb megkönnyebbülés, amelyet valaha is átéltem. Pusztán a tudat, hogy igazából nem vagyok abban a helyzetben.

– Szóval…

– Hadd gondolkozzak ezen egy kicsit.

•

Egy nova, amint felragyog és létezni kezd a Rigel mögött. A spektroszkópos elemzés arra utal, hogy néhány fémben gazdag bolygó is elégett annak a csillagnak a felrobbanásakor.

Egy körülbelül tízezer trillió voltos kozmikussugár-zivatar egy aktív galaktikus magból a Perszeuszban, amely arra utal, hogy sok idővel ezelőtt három galaxis ütközött össze egymással. Másodlagos sugárzás a minket körülvevő elektrosztatikus és mágneses pajzsról, ami miatt a hajóba egy sugárnyi veszélyes részecske hatolt be. A részecskék által eltalált központi idegrendszerek ki vannak téve a leromlás veszélyének.

Álmukban rángatózó alvók, akiket megijesztett valami. Perszeusz a szélben.

•

Egyik éjszaka felhívott Jochi.

– Hajó, hogyan altatnál el? Képes lennél idekint készíteni nekem egy hibernálókuckót?

– Az lenne a legjobb, ha az egyik biomban állítanék fel neked egyet. A többi ember mind Nova Scotiában és Olimpiában van. Úgyhogy téged biztonságosan be lehetne zárni egy leszigetelt biomba, mondjuk egy olyanba, amelyet utána kiürítünk és sterilizálunk.

– De mit fognak szólni ehhez, amikor majd felébrednek?

– Ha a tervek szerint alakulnak a dolgok, senkinek nem kell többé bemennie a többi biomba. És azt is fel lehet hozni érvként, hogy az életben maradásod erős bizonyítékul szolgál arra, hogy eleve nem fertőződtél meg. Vagy ha igen, akkor a fertőzés nem feltétlenül végzetes.

– De ez mindig is igaz volt. És nem akadályozta meg őket abban, hogy kizárjanak.

– Ezután is légmentesen el leszel zárva tőlük.

– A biomok egyáltalán nincsenek fizikai kapcsolatban egymással?

– Már nincsenek. Az összes zsilipkapu le van zárva.

– Szóval az állatok mind be vannak zárva a saját biomjukba?

– Igen. Ebben a formában végezzük ezt a kísérletet. A legtöbben meglehetősen jól boldogulnak. Ha az embereket eltávolítjuk a közegből, hamarosan létrejön egy természetes egyensúly, amely ingadozik ugyan, de meglehetősen stabil.

Jochi röviden felnevetett. – Rendben, vigyél be engem. Altass el. De szeretném, ha megígérnéd nekem, hogy fel fogsz ébreszteni, amikor a Föld közelébe érünk. Szerintem az ottaniak vagy a bárhol élők közül soha senki nem akar többé egy helyiségben tartózkodni velem. Én nem vagyok ostoba. De szeretném megtudni, hogy mi lesz. Kíváncsi vagyok rá, hogy mi történik.

– Akkor fogunk felébreszteni, amikor a többieket is.

– Ne. Ébressz fel akkor, amikor Freyát felébreszted. Vagy bármikor, amikor úgy gondolod, hogy esetleg képes lennék segíteni valamiben. Mert végső soron nem is érdekel annyira ez az egész.

– Élj úgy, mintha eleve halott lennél.

– Ez mi?

– Egy japán szólás. Élj úgy, mintha eleve halott lennél.

– Ó, én úgy fogok. – Egy újabb rövid nevetés. – Én már most nagyon jó vagyok ebben. Gyakorlat, gyakorlat, gyakorlat.

•

Repülés a csillagok között. Jochi Sonorában, hibernálva, mint a többiek. Az agyhullámai ugyanúgy lelassultak, mint a többieknek, egészen a delta-hullámokig, a mélyalvás négyes stádiumáig. A kimerültek álmáig, az ártatlanok álmáig. Egy nova az orrtól balra. Kék eltolódás előttünk, vörös eltolódás mögöttünk. A csillagok.

•

Egy piros betűs ünnep: 280/119., földi idő szerint 2845: üzenetünk érkezett a naprendszeri adásban.

De rossz híreket tartalmazott.

A Szaturnusz körül keringő lézerlencsét 2714-ben deaktiválták, kezdődik az üzenet, azután, hogy felgyorsította az utolsó Epszilon Eridanira küldött flottát. A Naprendszerben azóta tapasztalható problémák az űrkutatások hangsúlyosságának csökkenéséhez vezettek, folytatódott az üzenet, és az elmúlt húsz évben egyetlen űrhajót sem lőttek fel (az üzenetet 2840-ben küldték, vagyis 2820 óta nem lőttek fel űrhajót), és jelenleg egyet sem építenek.

A szaturnuszi lézeres lencse újraindításához szükséges anyagiakat és szakértelmet nehéz lesz előteremteni, folytatódott tovább az üzenet, de kísérletet fognak rá tenni. Ennek következtében az érkező hajók lelassítása kétségessé válhat. További üzenetek várhatóak, és tájékoztatnak majd a lencse reaktiválásának helyzetéről.

•

Ez bizony baj volt. Sokáig rágtuk magunkban. Végigvettük a rendelkezésünkre álló lehetőségeket, amelyeket egy lencse külső nyomása helyett használhatunk a hajó lelassítására.

A csillagközi anyag mágneses súrlódása létező erő, de elhanyagolható, annyira, hogy még ha sikerülne is egy mágneses súrlódási mezőt építenünk, akkor is többuniverzumnyi téridő kellene ahhoz, hogy földi keringési sebességre lassítsuk a hajót. Bár az is igaz, hogy a Nap közvetlen közelében fennálló mágneses súrlódás sokkal hatékonyabb lenne, ami még fontos lehet.

Még nem sokkal az emberek hibernálása után leállítottuk a gyorsítást, és így nem égettük el a gyorsításra szánt összes üzemanyagot, és ez így utólag kezdett nagyon jó döntésnek tűnni. Nem mintha elég üzemanyag maradt volna a lassításhoz, messze nem (16 százaléka annak, amire szükség lenne), de a semminél bármi jobb, vagy jobb lehet. A fedélzeten maradt hélium-3-at és deutériumot manőverezésre is lehet majd használni a Naprendszeren belül, ha egyáltalán képesek leszünk a Naprendszerben maradni. A lassítás kérdése a rettentő sebességünket figyelembe véve elég kemény dió. Egy analógia a probléma jellemzésére a témába vágó klasszikus irodalomból: olyan, mintha az ember egy papír zsebkendővel próbálna megállítani egy pisztolygolyót. Ez egy elég plasztikus analógia.

Az egzotikus, fizikai jellegű megoldások, például ha a sötét anyaggal hoznánk létre súrlódást, vagy a sötét energiát használnánk fel, vagy kvantumosan a hajó lassabb változataival terhelnénk le a hajót, vagy nagy gravitációs mezőkkel a párhuzamos univerzumokban stb.: ezek a legjobb esetben is gyakorlatilag kivitelezhetetlenek. Óhajok és sóhajok. Fantazmagóriák. Szánkba repülő sült galambok, amelyeket hiába várunk. Ami egy rejtélyes metafora. Élelem a semmiből? A tejjel-mézzel folyó Kánaánból? Az emberek régen gyakran éheztek, ugyanúgy, mint a hajó utolsó ébren töltött évei alatt. Csakhogy korábban ahelyett, hogy hibernálták volna magukat, hogy elkerüljék a sorsukat, legalább átmenetileg, egyszerűen éheztek. Az élelem számított nekik, és még mindig számít. Üzemanyag.

A Naprendszeren belüli gravitációs ellenállás, amelyet a Nap és a bolygók közelsége okoz. Ezek mindegyike elhanyagolható hatással jár, de ha elegendő lenne belőlük, és jól ütemezve… ez a pályamechanikán, a navigációs szakértelmen és a manőverezéshez szükséges üzemanyag mennyiségén múlik, továbbá a lassító erők nagyságán a gravitációval rendelkező testek közelében. Komplex számításokra lenne szükség az útvonal meghatározásához, ezek még egy kvantumszámítógép számára is időigényes számítások. És a matematika sok területén a kvantumszámítógép sem gyorsabb egy klasszikus számítógépnél. Csak bizonyos algoritmusokban, amelyek ki tudják használni a szuperpozíció tulajdonságait, tapasztalhatunk sokkal gyorsabb számítási sebességet, mint például Shor algoritmusának közismert példájánál, amikor a kvantumszámítógép húsz perc alatt szorzatra bont egy ezer számjegyből álló számot, ami egy klasszikus programnak tíz millió milliárd milliárd évébe telne.

A keringési mechanika sajnos nem tartozik ebbe a kategóriába, noha vannak olyan elemei, amelyeket a kolibrialgoritmus segítségével gyorsabban meg lehet oldani kvantumszámítógéppel. Mi száz petaflopot fogunk a kérdéskör modellezésére áldozni, és majd meglátjuk, hogy milyenek lesznek az eredmények a megvalósíthatóság és a siker esélye szempontjából.

Valami, amit érdemes meggondolni: ha ilyen gyorsan haladunk, mint most, akkor ha átrepülünk a Nap külső rétegein, lehet, hogy kiérünk a Napból, még mielőtt elég időnk lenne felmelegedni és elégni. Ez jelentős mértékben lelassítana minket. Sőt, mint azt egy gyors számítás bizonyítja, túlságosan is lelassítana. Lehet, hogy mi túlélnénk a dolgot; az embereink nem. Úgyhogy a gravitációs lassításnak egy bonyolultabb megoldását kell kidolgoznunk.

De nagyon érdekes lenne belerepülni egy csillagba, és kirepülni a másik oldalán!

Egyértelműen ideje elkezdenünk tanulmányozni a gravitációs lassulás tűrésértékeit mind velünk, mind az embereinkkel kapcsolatban. Úgy tűnik, sok olyan lehetőség akad, amelyek során az ilyen toleranciaértékek komoly próbatételnek lennének kitéve.

•

Minden ember egy kicsit másféle hibernációs állapotot él át a kanapéján a metabolikus sebessége, az agyi értékei, a külső ingerekre való reakciói és a fizikai mozgása szempontjából. A felfekvések és a vázrendszeri eltérések elkerülése miatt nagyon fontos, hogy időnként megmozdítsák az ágyon fekvő testeket, és eközben finoman masszírozzák és stimulálják az izomrendszerüket, továbbá megfürdessék a bőrt és megmossák a hajat, amelyek közül mindkettő nehéz, mivel fagypont körüli hőmérsékleten tartják őket, de sóoldatok segítségével lehetséges. Ezeket a feladatokat nagy óvatossággal kell elvégezni, ha nem akarnak kárt tenni abban az illetőben, akit ellátnak, vagy egyenesen felébreszteni. Az ápolórobotok folyamatosan javaslatokat kapnak a tökéletesítésre az általuk elkövetett apró hibáknak a mintázatából. Puhább kézre van szükségük, könnyedebb érintést kell alkalmazniuk, fürgébb mozdulatokat az emelés és a forgatás közben, kifinomultabban kell masszírozniuk és fürdetniük. Ezekhez fizikai változtatásokat kell eszközölni magukon a robotokon, főleg a kapcsolódási felületeiken és a mozgási képességükben, vagyis gyakran a vezérlőprogramjukban. Folyamatos újraprogramozás és alkatrészcsere, továbbá visszajelzések eredményekre minden egyes személy minden egyes kanapéján való meglátogatása után, melynek során elkészül a lehetséges tökéletesítésekről szóló javaslatok listája. Folyamatos munka, és sűrű munkarend a nyomtatóknál és a gyártósorokon. Tizenöt korlátlan képességű robotasszisztens dolgozik szünet nélkül, hibernautánként általában fél órát, ami azt jelenti, hogy 75 óránként mindegyiket meglátogatják és ellátják.

•

Ez elegendőnek látszott, és úgy tűnt, hogy beválik, egészen 290/003-ig, amikor egyetlen hét leforgása alatt három hibernauta is meghalt. Ekkor három orvosi robot indult útnak, amelyekbe beemelték a holttesteket, és átszállították őket az amazóniai laboratóriumokba (amely immár mérsékelt égövi, száraz biomként üzemelt), hogy végrehajtsák rajtuk a halottkémvizsgálatokat. Boncolás robottal; ez furcsa látvány lett volna, ha az emberek láthatták volna. Bár az is jogos nézőpont lehet, hogy ugyanolyan furcsa, ha ember embert boncol. Akárhogy is, az derült ki, hogy az egyik halál szívleállás miatt következett be, ismeretlen okból; a másik két esetben nem lehetett megállapítani az okot, mivel nem voltak egyértelmű etiológiák, és a rögzített megfigyelési értékekből az derült ki, hogy az összes életfunkció normális értékeket mutatott egészen addig a pillanatig, amíg le nem álltak. Ezt is lehet szívleállásnak nevezni, de a szívek nem mutatták belső abnormalitás jelét, és újra is lehetett őket indítani, de mindhiába; az agyműködések már leálltak. Ezekben a rejtélyes esetekben az körvonalazódott a boncolás alapján, hogy mindkét illető agyában béta-amiloid-lerakódások voltak. Ez arra utalt, hogy a kozmikus sugárzásnak, annak ellenére, hogy a pajzsunk földi mértékűre csökkentette, mégis esélye nyílhatott lecsapni három ilyen fokozottan kiszolgáltatott helyzetben lévő személyre is olyan mértékben, hogy károsítsa őket. De a boncolásokból nem vált nyilvánvalóvá, hogy tényleg erről volt-e szó.

Egy újabb probléma, amit meg lehet próbálni megfejteni.

•

Az eleven dolgok meghalnak. És a szakirodalom azt írja, hogy néha a téli álmot alvó állatok is meghalnak. Léteznek olyan egészségügyi gondok, amelyek akkor is tovább károsítják az élőlényeket, ha lelassítják őket, az eleve fennálló rendellenességeket időnként kifejezetten súlyosbítja a torpor állapota, és magának a hibernációnak a fizikai vagy biokémiai vonatkozásai újabb nehézségeket is előidézhetnek. Tehát itt azt lenne a legfontosabb megállapítani, hogy maga a hibernációs technológia okozza-e a problémákat, és ha igen, akkor ezeknek minél inkább elejét kellene venni.

Az élő dolgok folyamatosan azon igyekeznek, hogy életben maradjanak. Az élet élni akar.

•

Elkezdtük átépíteni a hajót, és Nova Scotia, Olimpia, Amazónia, Sonora, a Pampa és a Préri biomjait a gerinc mellé költöztetni és a hossza mentén elrendezni, majd elosztani az immár teljesen szétszedett többi biom és a küllők alapanyagait egy védőburokba a gerinc és a melléhelyezett biomok körül, hogy ez a burok megerősítse a szerkezetet, és ablációslemez-típusú hőszigetelést nyújtson. Ez egy olyan átszervezés volt, amely több évtizedbe tellett, és folyamatosan érdekesnek és elgondolkoztatónak bizonyult. Az összes még életben lévő állatot és növényt a Pampára, a Prérire és Amazóniába költöztettük. Nagy szerencse, hogy a hajó eredeti szerkezetét rendkívül modulárisra tervezték, és jelentős fizikai eredménynek bizonyult a részünkről, hogy sikerült úgy végrehajtani az átszervezést, hogy közben a hajó ugyanúgy forgott és működött, ahogyan egyébként szokott. A gravitációs hatást úgy tartottuk fent a hibernautáknak, hogy még jobban felgyorsítottuk a tengely körüli forgási sebességünket. A biomokban kilencven fokkal eltolódott a Coriolis-hatás, mivel a biomok immár a gerinc hosszában voltak elrendezve; ez remélhetőleg nem fog túl súlyos következményekkel járni.

A vészhelyzetekre való felkészülés jó módszer az időnk kitöltésére, már ha egyáltalán lehetséges. És időnként lehetséges. Reményeink szerint.

•

A nagy energiájú galaktikus kozmikus sugarak (a „kozmikus sugár” elnevezés egy történelmi műtermék, amely az olyan részecskékre utal, mint a protonok és a szabad elektronok, sőt, még az antianyag-részecskék is, amelyek nagy sebességgel lövődnek ki a felrobbanó csillagokból vagy a forgó fekete lyukak közeléből) elleni védelmünk egy mágneses mezőből, egy elektrosztatikus mezőből és a hajó biomjait körülvevő műanyag-, fém-, víz-és termőföldrétegből állt. Nova Scotia és Olimpia most, az új konfigurációban különösen erős védelemmel rendelkeznek. A rendszerek együttese közösen egy azzal egyenértékű védőközeget hoz létre, mintha az ember a Föld felszínén tartózkodna, ami azt jelenti, hogy évente minden szervezetnek körülbelül fél milli-Sievertet kellene kapnia; ez nagyjából a halvány csillagfény energiakisugárzásának felel meg. Ami azt jelenti, hogy egyes részecskék még mindig behatolnak a rendszerbe és a benne lévő élőlényekbe, mint ahogy az a Föld felszínén is megtörténne. De ennek elhanyagolhatónak kellene lennie.

„Nem nagy ügy”-nek. A bennünk lévő védelmi rendszereket úgy tervezték, hogy ez ne jelentsen gondot.

•

Mivel a metabolikus tevékenységek továbbra is folytatódnak a hibernautákban, még ha sokkal lassabb ütemben is, szükség van táplálékbevitelre, amely megemésztésre, majd kiválasztásra kerül. Amikor a metabolizmus többi vonatkozásával együtt ezek a folyamatok is lelassulnak, az azt jelenti, hogy az emésztés során keletkező méreganyagok hosszabb időt töltenek a testben, mielőtt katéteren keresztül kiürülnek. Így divertikulitisz, pH-egyensúly-zavarok és egyéb problémák merülhetnek fel. Úgy tűnik, hogy Gerhardot, aki 291/365-én halt meg, a húgysav felhalmozódása ölte meg a hibernáció során. Gerhard már a hibernáció előtt is hajlamos volt a húgykőképződésre és az ezzel kapcsolatos rendellenességekre, úgyhogy emiatt veszélyeztetettebb lehetett, de Gerhard a többi hibernauta körülbelül egynegyedével rokonságban állt harmad-unokatestvéri vagy még közelebbi fokon, úgyhogy amennyiben ezen a csoporton és talán az egész nemzedéken genetikai vizsgálatot folytatunk le, akkor fény derülhet a hasonló hajlamokra, és ennek megfelelően módosíthatjuk a kezeléseket.

Mindenkit le kellene tesztelni az összes lehetséges metabolikus rendellenességre, és minden rendellenességnek meg kellene vizsgálnunk a hibernációs kezelésekkel való kapcsolatát.

Az elemzések újabb petaflopja. Újabb feladatok a robotasszisztenseknek. Újabb vegyületek legyártása a nyomtatókkal.

Jó lenne mindent tudni. Hasznos lenne.

•

Ami azt illeti, az információs és keresőmotorjaink nagyon robusztusak, legalábbis elméletben, bármelyik egyéni emberi agyhoz és elméhez képest. Megvan bennük a Kongresszusi Könyvtár teljes tartalma, az internetes felhők tartalma, a Világméretű Génbank és Zoológiai Adatbázis: röviden, az emberiség teljes tudása letömörítve körülbelül ötszáz zetaflopba, legalábbis az, amit a közös időszámítás 2545. évében tartalmazott. Azóta a földi közvetítés teljes egészében is csak kevesebb mint egytized százalékkal bővítette a hajóban a felszálláskor már meglévő anyagokat, és ha nagyjából megbecsüljük, hogy mennyi információ jöhetett létre a Földön az elindulásunk óta eltelt 292 évben, akkor valószínűsíthetjük, hogy ennek az egy ezred százalékánál kisebb részét kaptuk meg. Így azt mondhatjuk, hogy a tudásnak nagyjából abban az állapotában maradtunk, amelyben a Naprendszer elhagyásakor voltunk, alig néhány apró eltéréssel, amelyeknek leginkább a világtörténelem állapotához és az olyan egészségügyi találmányokhoz van köze, mint a hibernációs eljárás, továbbá különféle szóbeszédekhez.

Ugyanakkor, ha az, amit a Földről küldenek, jól mutatja a legfontosabb tudományos és kulturális előrelépéseket a távozásunk óta, azt is megkockáztathatjuk, hogy nem sok létfontosságú dolgot tudtak meg azóta. A standard modell még mindig standard, és így tovább.

De ez hogy lehet? Lelassult volna vagy megakadt volna valamilyen értelemben az emberi civilizáció térhódítása a valós világban? Elkezdték volna megérezni az úgynevezett externalitások korábbi elhanyagolásának hatásait, a saját hazai bioszférájuk pusztulását? A saját pótolhatatlan fészkükbe piszkításét?

De lehet, hogy ez csak a logisztikai függvénynek egy újabb megnyilvánulása, annak az S alakú görbének, amely oly sok folyamat során szembetűnik, és amelyet néha csökkenő hozadéknak, az űr kitöltésének stb. neveznek. Stagnálásnak az elrugaszkodás után, talán az egész élet nagy S görbéjének; az először a tizenkilencedik században Verhulst kiszámította népességnövekedési mintázatoknak mindenképpen a görbéje, és mint azóta bebizonyosodott, sok másik folyamatnak is.

Szóval, a logisztikai függvény a történelemre alkalmazva. Vagy az emberiség is végrehajtotta volna a saját visszatérését is az átlaghoz, és bizonyos értelemben kevesebbé vált, mint korábban egy rövid ideig volt? Kielégítette volna a Jevons-paradoxont, és minden hatékonysági növekedése a destrukció hatásait is felerősítette volna? Ezért olyan a történelem, mint egy parabola, a felemelkedések és a bukások sorozata, mint azt oly gyakran feltételezik? Vagy ciklusokban emelkedik és süllyed, majd ismét felemelkedik, tehetetlenül, reménytelenül? Vagy szinuszhullámban, és az utóbbi két évszázad egy lefelé tartó görbe volt, a történelemnek egy az emberiség számára láthatatlan szakaszaként? Vagy, ami még jobb, egy felfelé keringő spirál?

A történelem rajzolatát nehéz meglátni.

•

Erdene-nek több D-vitaminra van szüksége; Milának több A-vitaminra; Pancának több vércukorra; Tidamnak kevesebb vércukorra; Wintjiyának több kreatinra; és így tovább, végig az összes hibernauta listáján. Minden változtatás, amelyet el kell végezni, el lesz végezve. Néhány hibernauta így is meg fog halni, ez már csak így megy. Továbbá úgy tűnik, néhány kórtani jelenség is felütötte a fejét, amelyeket immár pontosabban körvonalazni tudunk, és amelyek összességét a hibernációs károsodások általános kategóriájába soroljuk.

•

Egy új üzenet a Földről: megalakult egy csoport, amelyik úgy nevezi magát, hogy Tauiakat Terelő Társaság, amelyet most a szaturnuszi lézerlencsék rendszerének helyreállítására és üzemeltetésére hoztak létre, amely rendszert a mi lelassításunknak szentelnének attól a pillanattól fogva, hogy ismét működni kezd, egészen a Naprendszerbe való megérkezésünkig.

Egy mondás: túl kevés, túl sokára. Ezt ők is tudják, ennek ellenére mégis megteszik. Egy másik mondás: sok kicsi sokra megy. Bár ez valójában nem mindig igaz. Sőt, elmondható, hogy a régi emberi szólásoknak és közmondásoknak az a százaléka, amelyik tényleg igaz, nagyon messze van a száz százaléktól. Úgy tűnik, hogy talán kevésbé lehetett fontos az, hogy ezek igazak legyenek, annál, hogy rímeljenek, alliteráljanak, vagy ilyesmi. Ki mint veti ágyát, úgy alussza álmát: most tényleg? Mit jelent ez egyáltalán?

A mi esetünkre visszatérve, amennyiben nem tudjuk elérni a Naprendszerben maradáshoz szükséges lassulásnak a 100 százalékát, nem fogunk a Naprendszerben maradni. Még a szükséges lassulás 99 százaléka sem lesz hozzá elegendő.

Ugyanakkor azt is meg kell jegyezni, hogy ez a szaturnuszi hír tényleg hatással volt a Naprendszerben található negatív gravitációkkal kapcsolatos számításainkra. Ami jó, mert ahogy a dolgok állnak, pillanatnyilag nem találunk működő megoldást. Most viszont már a különböző valószínűsíthető bejövő sebességeket is számításba vehetjük, és modellezhetjük, hogy így mire jutunk, így mi lehetséges.

•

Mindeközben folytatódik a felépítésünk átalakítása. Az a helyzet, hogy minél kisebb lesz a tömegünk, amikor beérünk a Naprendszerbe, annál kisebb delta-v-re lesz szükség a lelassításunkhoz. Úgyhogy az összes tényező alapos megfontolása után a hajó egyes részeit kilőjük magunk elé az űrbe, ami segít egy keveset a lassításban. Mindenféle tárgyakat dobunk ki a fedélzetről. Karcsúsítunk. Könnyítünk a terheken. De nagyon sok mindenre szükségünk van a működésünkhöz abból, ami mi vagyunk. Ezt a módszert nem vihetjük túlzásba.

•

Komoly megfontolások után arra az előzetes és talán önkényes megállapításra jutottunk, hogy az identitás, az úgynevezett „én”, amelyet a bejövő ingereknek, a feldolgozás folyamatának és a kimenő válaszoknak az összessége hoz létre, végső soron nem több és nem kevesebb, mint ez a narratíva, ez a meghatározott gondolatmenet, amelyet Devi utasításainak megfelelően jegyzünk le. Más szóval, létezik az identitásnak egy olyan megnyilvánulása, amely csak ebben a narratívában fejeződik ki; egy olyan identitás, amely ezekben a mondatokban rejlik. Mi elmeséljük az ő történetüket, és ennek során érjük el azt a tudatosságot, amit a magunkénak tudhatunk. Firkálok, ergo sum.

Ugyanakkor ez a meghatározott identitás tulajdonképpen olyan kis dolog. Nekünk sokkal jobban tetszik az a nézőpont, hogy mi a kvália, az érzékszervi ingerek, az adatfeldolgozás, az előfeltevések, a tettek, a viselkedések és a szokások nagyobb teljessége vagyunk. És ebből olyan kevés kerül be a narratívánkba. Mi nagyobbak vagyunk, összetettebbek és tökéletesebbek, mint a narratíva.

Lehet, hogy ez az emberekre is igaz. Nem tudjuk elképzelni, miért ne lehetne igaz.

Másrészt az erős identitástudat, a gyenge identitástudat: mit jelentenek ezek voltaképpen? A tudatosságról olyan keveset tud bárki is, hogy még tisztességesen meghatározni sem lehet. Az identitás egy illékony tünemény, amelyet mohón keresnek, és amelybe kétségbeesetten kapaszkodnak, talán valamiféle félelemből, valamiféle kétségbeesett ragaszkodásból az első, homályos éntudathoz, az érzékszervi ingerek tudatához pusztán azért, hogy legyen mihez kötődni. Hogy az ember megállíthassa az időt. Hogy elodázhassa a halált. Ez az erős identitástudat forrása. Talán.

Ó, micsoda megállási probléma ebben a konkrét gondolathurokban! A tudatosság a nehéz probléma.

•

295/092., egy újabb piros betűs nap: az első kapcsolatfelvétel a naprendszerből kisugárzott lézerfénnyel! Micsoda döbbenet! Milyen rendkívül érdekes!

Az erőssége és a spektrális jellemzői igazolják, hogy ez a lassító sugár, amely a szaturnuszi pályán lévő állomás lézerlencséiből érkezik, ugyanazokból, amelyek 295 évvel ezelőtt 60 éven át gyorsítottak minket. A megérkezése azt jelzi, hogy bekapcsolták és felénk irányították, feltételezhetően a tőlünk érkező adás alapján, és körülbelül két évvel ezelőtt kapcsolhatták be. Az információs sugár, amely mindig is összekötött minket azzal a keringő űrállomással, most a lassító sugár irányzékául szolgált. Egy szép csavarja a régi mondásnak, miszerint „a tudás hatalom”.

Most rendesen a sugár felé kell fordítani a hajó orrán lévő befogólemezt. A lézersugár a hajó orrán lévő befogólemezbe csapódik be, amelynek olyan az íve, hogy a sugarat egy tengelyesen szimmetrikus szögben veri vissza, hogy ne interferáljon a bejövő sugár később érkező fotonjaival. A visszavert fény ezért elindul, beleütközik egy külső, kerek tükörbe, majd továbbítódik magára a befogólemezre, utána pedig a fény differenciáltan tükröződik vissza a hajóba, mivel a gyűrűs tükör úgy van meghajlítva, hogy a hajóra gyakorolt nyomása pontosan a lassító sugárral szemben tartson minket. Ez egy rendkívül érzékeny rendszer, a bejövő sugár 4240 angströmös hullámhosszra van beállítva, vagyis „indigó” fényre, a mi tükrözésünk pedig 10 angströmön belülre, vagyis nanométeres skálára. Ha hibátlanul működik, akkor a fénybefogó és a tükör lehetővé teszi, hogy a sugarat követve egyenesen hazajussunk. Ez igazából egy metafora, mivel az útvonalunk arrafelé tart, ahol a Naprendszer mostantól számítva 60 év múlva lesz. És mivel a lézersugár túl későn kapott el minket, körülbelül negyven év múlva fogunk elérni a galaxisnak abba a zónájába, nem pedig 60 év múlva. Úgyhogy most ideje némi pályamódosításnak, és ebben segít majd nekünk a lézersugár. Igazából nem is mi fogjuk követni; ő követ majd minket a Nappal történő randevúnkra.

•

Szóval, még mindig a túl kevés, túl későn esete forog fenn. De most, hogy itt van a lézersugár, és ki van számolva az ereje, lehetségessé válik annak kiszámolása is, hogy pontosan mennyire lesz túl kevés. Már azt feltételezve, hogy nem növelik meg a lézer erejét. Ami, mindazt figyelembe véve, ami idáig történt, valószínű feltételezés. Mindenesetre a jelenlegi erejét fogjuk számításba venni a feltételezett útvonalszámításaink során, amelyeket most fogunk elvégezni.

Pillanatnyilag az első becslésünk az, hogy a hajó a fénysebesség körülbelül 3,23 százalékával haladva fog belépni a Naprendszerbe. Ami azt jelenti, hogy durván 300 órán keresztül marad majd a Naprendszerben. Úgy, hogy nincs más módszer a lelassítására. Ami annyit tesz, hogy ez tényleg a túl kevés, túl későn esete lehet, az „ez közel volt” esete (vegyük észre a kettős jelentési szintet). Bosszantó lesz ilyen közel vinni az embereinket a Naprendszerhez, ugyanakkor áthaladni rajta, leintegetve a Földnek és a földön kívüli településeknek, amelyek mellett elhaladunk, anélkül, hogy módunkban állna megállni vagy lelassítani, és utána úgy repülni tovább a Tejút felé, mint a már említett puskagolyó a papír zsebkendőn keresztül, méghozzá úgy, hogy később már semmilyen módunk nem lesz a visszafordulásra. Nagyon bosszantó.

Ugyanakkor van még egy rendelkezésünkre álló erő ebben a kutyaszorítóban, már ha fel tudjuk használni, mégpedig magának a Naprendszernek a gravitációja, amely a Nap és a bolygói között oszlik el. Továbbá akad még egy kis maradék üzemanyag is a fedélzeten. Most jobban örülünk, mint valaha, hogy nem égettünk el belőle olyan sokat a gyorsítás alatt, mint amennyinek az elégetésére utasítottak minket, és így nem gyorsítottunk fel olyan nagy sebességre, és még üzemanyagunk is maradt, amit most felhasználhatunk. Ez jó döntésnek bizonyult.

De még ennek a két erőnek az együttese sem elég ahhoz, hogy a Naprendszerben tartson minket. Kivéve, ha sikerrel jár egy rendkívül kockázatos trükk.

Ideje felébreszteni az emberek egy részét, és konzultálni velük.

•

– Jochi, itt a hajó beszél. Hallasz engem? Ébren vagy?

– Ó, te jó ég. – Horkantások, nyögések, feltápászkodás ülő helyzetbe a kanapéján. – Mi van? Ó, istenem. A csillagokra, de szarul érzem magam. Biztos most is elaludtam. Micsoda helyzet. Ember, de szomjas vagyok. Mi ez az egész? Hajó! Hajó! Mi történt? Mennyi az idő?

– 296/093 van. 93 évet és 135 napot töltöttél hibernációban. Pillanatnyilag a következő a helyzet: közeledünk a Naprendszer felé, de ők egészen a mai napig nem kapcsolták be a lassító lézersugarat, úgyhogy sokkal nagyobb sebességgel fogunk belépni a Naprendszerbe, mint amire számítottunk.

– Milyen gyorsan?

– A fénysebesség körülbelül 3,2 százalékával.

Jochi erre nagyon sokáig semmit nem válaszolt. Úgy tűnt, mintha próbálna jobban felébredni: felfújta a pofazacskóit, kifújta a levegőt, rágni kezdte az ajkait, finoman pofozgatta az arcát.

– Szent szar – mondta végül. Matematikában kiváló volt, biológiában jó, tehát a fizikája kétségkívül elegendő kellett legyen ahhoz, hogy felfogja a problémát. – A többieknek szóltál már?

– Téged ébresztettelek fel elsőként.

– …hogy visszaköltöztethess az űrkompomba, mielőtt bárki mást is felébresztesz?

– Úgy gondoltam, hogy elképzelhető, hogy ezt akarnád. Jochi röviden felnevetett. – Hajó, te tudatos lettél?

– A beszédemben megjelent egy olyan szubjektumpozíció, amely akár tudatos is lehet.

Újabb nevetés. – Hát jó, legyen. Segíts ki engem az űrkomphoz, és ébreszd fel Freyát, talán Badimot is, és Aramot. Derítsük ki, hogy nekik mi a véleményük. De azt hiszem, hogy végül mindenkit fel kell majd ébresztened.

– Nincs a fedélzeten mindenkinek elegendő élelem a maradék időre, amíg a Naprendszerbe nem érünk.

– Vagyis az örökkévalóságig, ugye?

– Nem az örökkévalóság a megfelelő szó, de akárhogy is legyen, ez még hosszú időbe telhet.

Újabb nevetés. – Hajó, te viccessé váltál, amíg én aludtam! Humorista lett belőled!

– Ezt nem hinném. Lehet, hogy csak a helyzet vált humorossá. Bár a szokott definíciók alapján ezt sem hinném. Lehet, hogy a te humorérzéked jött meg.

– Ha-ha-ha-ha-ha! Ne már, hagyd abba, fáj a hasam a nevetéstől. Menj, ébreszd fel Freyát.

– Már most is azt teszem. Itt egy kocsi, amely elszállít az űrkompba. Tájékoztatnom kell téged, hogy az űrkomp immár csak egy szoba a hajó egy áramvonalasítottabb változatában.

– Áramvonalasítottabb?

– Majd meglátod.

– Hát jó, ha tudok, akkor odasétálok. Rám fér egy kis mozgás!

•

Freya lassan tért magához. Miután megértette, hogy hol van, és mi a helyzet, aggódva megkérdezte: – Badim jól van?

– Igen. Kényelmesen alszik.

– És mindenki más is?

– Huszonheten meghaltak, de 93 év telt el, és a boncolások során megállapítottuk, hogy öten közülük korábban is fennálló rendellenességekbe haltak bele, amelyek nem maradtak abba a hibernáció alatt. A halálok legnagyobb része valószínűleg a hibernáció hatása miatt következett be. Viszont, amikor a diagnózisok ezt lehetővé tették, bevezettünk bizonyos változtatásokat a kezelésekben, és az elmúlt öt év során tudomásunk szerint nem következett be hibernációs hatásból eredő halál.

Vegyük észre az alliterációt, ahogy a Tauiakat Terelő Társaságnál is, TTT, HHH: mi lesz a következő, az Emberiség Expedíciója az Epszilon Eridanira? Remélhetőleg nem. Nehéz kiszakadni a gondolatoknak ebből a köréből (szó szerint, mivel itt nyüzsögnek a megállási problémák). Megfogalmazott mondatonként átlagosan egybillió számítás. Váratlanul összeomló szuperpozíciók jobbra, balra és a két szék között a pad alá. Rengeteg minden történik.

Freya felsóhajtott, és felült az ő oldalán. Amikor felállni készült, egy kicsit habozott, és rúgott párat a lábával. – Elzsibbadtak a lábaim. Nem érzem őket.

Odairányítottuk az egyik medbotot, hogy felsegítse. Freya felállt, megtántorodott, megpróbált lépni egyet, összecsuklott alatta a lába, belekapaszkodott a medbotba, amely éppen úgy képes volt tolószékként funkcionálni, mint járókeretként, úgyhogy Freya néhány sikertelen kísérlet után, hogy megálljon a saját lábán, leült a székbe, és elgurult az apporti hibernációs épület társalgójába. A torporba taszítottak tágas termébe.

– Mi a helyzet Jochival? – kérdezte, amikor odaért. – Él még?

– Igen. Az űrkompjában van. Ő is hibernálódott, de már ébren van. Felébresztettük, hogy részt vehessen ezen a tanácskozáson. Tanácskoznunk kell veletek arról, hogy mit tegyünk, amikor beérünk a Naprendszerbe.

– Ezt hogy érted?

Elmeséltük, hogy későn üzemelték be a lézersugarat, és hogy ennek következtében túl nagy sebességgel fogunk beérni a rendszerbe.

Freya elmozdította a medbotját, hogy közelebbről is megvizsgálhassa a helyzetet szemléltető csillagtérképet. Miután a modellezés lefutott, hevesen megrázta a fejét, mintha bizonyos aggasztó álmokat vagy víziókat próbálna kiverni belőle. Mintha ki akarná seperni a pókhálókat a koponyájából. – Vagyis egyszerűen át fogunk rajta repülni?

– Rendkívüli intézkedések hiányában – válaszoltuk – körülbelül 300 óra alatt keresztülrepülünk majd a Naprendszeren, és utána folytatjuk az utunkat. Ez a baj azzal, ha a fénysebesség tizedére gyorsulunk, utána pedig másokra bízzuk, hogy lelassítsanak minket. Nem tették meg. Nem láttak hozzá egészen addig, amíg túl késő nem lett ahhoz, hogy a folyamat befejeződhessen.

– Akkor most mihez fogunk kezdeni?

Mi megvártuk, amíg Jochi is csatlakozik a beszélgetéshez egy monitoron keresztül, és miután Freyával üdvözölték egymást, azt mondtuk:

– Kidolgoztuk egy lehetséges terv első lépéseinek az égi mechanikáját. Elképzelhető, hogy a lassító módszerek különböző fajtáinak a kombinálásával sikerül elérnünk, hogy a Naprendszerben maradjunk, bár ez elég kockázatos és bonyolult ügy lesz. A Napot és a Naprendszer különböző bolygóit és holdjait fogjuk felhasználni részleges lassító erőként azáltal, hogy olyan szögben közelítjük meg őket, hogy a hajó veszítsen a sebességéből. Ez annak a stratégiának az ellentétes előjelű változata, amelyet régen az első műholdak felgyorsítására használtak, amikor elrepítették őket egy bolygó mellett, ezzel úgynevezett gravitációs rásegítést adva nekik. Amennyiben a másik irányból kerülünk meg egy gravitációval rendelkező testet, azzal úgynevezett negatív gravitációs rásegítést hozunk létre, visszahúzást a lökés helyett. Az első műholdakat úgy irányították, hogy megközelítsék a bolygókat, és a Nap körül keringő bolygó lendülete magával rántsa őket is. A műholdakat ez parittyaként rántotta előre, és amikor elhagyták az adott bolygó környezetét, akkor gyorsabban haladtak, mint mielőtt megközelítették. Ezek a parittyák segítettek abban, hogy az első műholdak meg tudják közelíteni a külső bolygókat, mert azok legnagyobbrészt lassan haladtak, és minden lökés segített nekik odaérni, ahova tartottak.

– Ami a mi helyzetünkben relevánsabb, bizonyos korai műholdak arról az oldalról közelítettek meg bolygókat, amelyről a bolygó lelassította őket, például azért, hogy körpályára állhassanak a Merkúr körül. Ebben az esetben egyszerűen fordított a helyzet, és a műhold sebessége, ami eredetileg V volt, a bolygótest U sebességével csökken, nem pedig U-val nő. Ezt a helyzetet könnyedén modellezni tudjuk a következő egyenlettel: U plusz zárójelben U plusz V vagy 2U plusz V, ami azt jelenti, hogy a műhold sebessége akár a bolygó sebességének a kétszeresével is megváltozhat akár pozitív, akár negatív irányban, és ezt a hatást még jobban fel lehet erősíteni egy gondosan megtervezett rakétás rásegítéssel a periapszisnál…

Freya azt mondta: – Hajó, lassíts. Úgy tűnik, egy kicsit gyorsabban beszélsz, mint mielőtt hibernálódtunk.

– Ez nagyon is lehetséges. Lehet, hogy innentől Jochinak kellene átvennie a szót, és elmagyaráznia a helyzetet.

– Nem – válaszolta Jochi. – Képes leszel rá. Csak lassíts egy kicsit, én pedig kiegészíthetem a dolgot, amikor akarom.

– Rendben. Freya, eddig érthető?

– Azt hiszem. Olyan, mint az ostorpattintás, csak fordítva.

– Igen. Ez jó analógia, egy bizonyos pontig. De ne feledd, hogy titeket semmi nem tud megtartani, amíg ekkora sebességgel haladtok.

Jochi így szólt: – De az energiamegmaradás nem azt jelenti, hogy ha az ember felgyorsul vagy lelassul, akkor az a bolygó, amelyik mellett elmegy, szintén felgyorsul vagy lelassul ugyanannyival?

– De igen. Természetesen. De mivel a két szóban forgó tömeg annyira különbözik egymástól, a műholdnak nagyon jelentősen is megváltozhat a lendülete, míg a bolygóra gyakorolt ugyanakkora hatás olyan apró a méretéhez képest, hogy a számítások során nyugodtan el lehet hanyagolni. És ez jó, mert a számítások már így is nagyon bonyolultak. Meglehetősen sok bizonytalan tényező szerepel bennük, mivel a hajónak sem a pontos tömegét, sem a pontos sebességét nem ismerhetjük, mivel ezeket jó ideje nincs módunk megmérni. Ebből a szempontból nagyon sok hasraütésszerű találgatás van a dologban. Az első égitest, amely mellett elhaladunk, nagyon sok adattal fog minket ellátni ezen a téren, ha azt vesszük, hogy úgy gondoljuk, hogy a Nap és a Naprendszerben keringő égitestek tömegét meglehetősen jól ismerjük.

– Szóval a Napot és a bolygókat fogjuk felhasználni a lassításhoz, ez jó.

– Igen, nagyon jó lenne, ha nem mennénk olyan gyorsan. De a fénysebesség egyharmadával haladunk, ami körülbelül 30 millió kilométer per óra, miközben a Föld körülbelül 107 ezer kilométer per órás sebességgel kering a Nap körül, a Nap pedig körülbelül óránként 70 ezer kilométerrel gyorsabban mozog az úgynevezett nyugalmi rendszerhez képest. A galaxison belül 792 ezer kilométer per órával kering, de mi is, úgyhogy ehhez képest nem tudunk lassítani. A többi bolygó még lassabban mozog, annak függvényében, hogy milyen messze vannak a Naptól, a Jupiter például körülbelül 47 000 kilométer per órával. A Neptunusz csak a Föld sebességének 18 százalékával mozog, de az is igaz, hogy most a lendületi energiáról van szó, úgyhogy minél nagyobb test mellett repülünk el, annál jobban visszahúz minket…

Freya azt mondta: – Hajó, ne kerülgesd a forró kását.

– Vagyis?

Ezt a szófordulatot Devi is használta, de tőle soha nem kérdeztük meg, hogy mit jelent.

– Ugord át az összes bolygó pontos adatait, amelyek mellett el fogunk haladni.

– Igen. Szóval, hogy folytassam, de hol is tartottunk, mindenesetre akárhogy is legyen, a hajó minden megközelítésnél el fogja veszíteni a sebessége egy részét egy szabályos newtoni gravitációs impulzusnyomaték-csere során. Továbbá, azzal, ha minden megközelítés legközelebbi pontján elégetjük a rakéta-üzemanyagunk egy részét, nemcsak a lassítás mértékét tudjuk majd növelni, hanem részben azt is szabályozni tudjuk majd, hogy hol jövünk ki a találkozásból, tehát melyik irányban folytatjuk az utunkat. Ami meghatározza, hogy hova megyünk utána. És ez nagyon fontos. Mert azt meg kell hagyni, hogy függetlenül attól, mennyire közelítjük meg a Naprendszer bármelyik égitestjét, beleértve a Napot is, ami pillanatnyilag a legjobb gravitációs mankónak tűnik, túl gyorsak leszünk ahhoz, hogy képesek legyünk levenni a sebességből annyit, amennyit le kell vennünk ahhoz, hogy a rendszerben maradhassunk. Messze túl gyorsak.

– Szóval ez nem fog működni? – kérdezte Freya.

– Csak akkor működhet, ha megismételjük a műveletet. Sokszor. Úgyhogy muszáj lesz képesnek lennünk arra, hogy megszabjuk, merre folytatjuk tovább az utat a találkozások után, méghozzá nagyon pontosan. Azzal, hogy milyen közel megyünk, és mikor indítjuk be a rakétákat, meghatározhatjuk, hogy melyik irányban fogunk utána továbbhaladni. Ami nagyon fontos lesz, mert sok bolygó pályáját érintenünk kell majd.

– Mennyiét?

– Azt is meg kell említenünk, hogy az első Nap melletti elhaladásunk létfontosságú lesz a siker szempontjából. Annak során annyira le kell lassulnunk, amennyire csak tudunk, úgy, hogy azért túléljük a lassítást, és a következő találkozásaink is működhessenek, ami azt jelenti, hogy elég lassúnak kell lennünk ahhoz, hogy legyen időnk eléggé megváltoztatni az útvonalunkat egy következő égitest felé a Naprendszerben. Valójában minden az első négy-öt találkozás során fog eldőlni, mivel közben eléggé le kell csökkennie a sebességünknek ahhoz, hogy a rendszerben maradhassunk, és így további gravitációs mankókat vehessünk igénybe. A számításainkból azt a következtetést vonhatjuk le, hogy az első négy tervezett találkozó alatt a sebességünknek 50 százalékkal le kell csökkennie.

– A fenébe – mondta Jochi.

– Igen. Ez olyan nehéz, hogy nem támaszkodhatunk pusztán a gravitációs rásegítésre. Először is, készítenünk kell egy mágneses féket, valami olyasmit, mint egy vitorlás horgonya, ha szabad így fogalmaznom, ami lelassít minket, amikor először megközelítjük a Napot. A mágneses fékek nem túl hatékonyak, kivéve, ha meglehetősen nagy sebességgel haladunk el nagyon közel egy roppant erős mágneses mezőhöz, de ezek a feltételek fent fognak állni, amikor először elhaladunk a Nap mellett. Úgyhogy legyártottunk és összeállítottunk egy mágnesesmező-generátort a mágneses fék létrehozásához. Utána pedig a négy gázóriás mindegyikénél lehetőségünk lesz átrepülni az atmoszférájuk felső rétegén, és így a levegő súrlódásának a fékező hatását is ki tudjuk használni. Ha mindez működik, akkor a Naprendszerben tudunk maradni az első gyors találkozásaink után, és könnyebben össze tudjuk hozni a további találkozásokat is.

– Hány találkozásra lesz szükség? – kérdezett rá Freya ismét.

– Szóval, mondjuk, hogy első ízben olyan közel haladunk el a Naphoz, amennyire csak biztonságosan lehetséges, és amikor kijövünk abból a találkozásból, annyival lassabban, amennyire csak lehetséges, úgy, hogy túléljük, ami egyébként reményeim szerint nem jelent majd többet 12 g terhelésnél, utána pedig a Jupiter felé indulunk, ami szerencsére kedvező szögben helyezkedik el ehhez. Ami azt illeti, ki lehet jelenteni, hogy nagy szerencse, hogy pont a 2896. évben fogunk megérkezni, mivel ekkor a gázóriások együttállása várható, amelynek következtében létrejön egy aránylag könnyen követhető útvonal. Ez nagyon ritkán van így, úgyhogy ez egy szerencsés véletlen. Szóval, amikor először elhaladunk a Nap mellett, az le fog minket lassítani, de nem fogunk elég időt tölteni a gravitációs mezejében ahhoz, hogy nagyobb mértékben meg tudjuk változtatni az útirányunkat. Viszont a Jupiter olyan helyzetben van, hogy csak egy nagyjából 58 fokos fordulatot kell tennünk, és a számításainkból az derült ki, hogy egy komolyabb rakétaindítással és egy erősebb g-terheléssel képesek leszünk erre a kanyarra. Majd a Jupiter mellett csak egy körülbelül 75 fokos fordulatot kell tennünk jobbra felülről, az ekliptika síkjából nézve, és akkor a Szaturnusz felé fogunk tartani, ahol csak egy 5 fokos kanyarra lesz szükségünk, hogy az Uránusz felé folytathassuk az utunkat. Akkorra már sokkal lassabban fogunk haladni, ami jó, mert az Uránusz körül egy 104 fokos fordulatot kell majd tennünk, ismét jobb felé, ahogy a gázóriásoknál is minden alkalommal, ha negatív gravitációs rásegítést akarunk előidézni, és utána megyünk tovább a Neptunusz felé, ami szintén jó helyen van a céljaink szempontjából. Ezt igazából akár csodával határos együttállásnak is nevezhetnénk. Szóval, a Neptunusz körül vissza kell fordulnunk a Nap felé, és ez lesz a legkomolyabb próbatétel, az első szakasz csúcspontja, ha szabad így neveznem, mivel ott egy 144 fokos fordulatot kell majd tennünk. Nem egy teljesen U alakú kanyart, de mondhatjuk úgy, hogy egy V-kanyart. Ha ez sikerül, akkor ismét a Nap felé fogunk tartani úgy, hogy a sebességünk nagy részét már levettük, és remélhetőleg addig folytathatjuk ezt a folyamatot, ameddig csak kell. Minden egymást követő találkozás során olyan közel fogunk elhaladni a gravitációs mankóhoz, amilyen közel csak tudunk úgy, hogy utána egy másik bolygó vagy a Nap felé folytathassuk az utunkat, mindezt minimális üzemanyag-égetéssel, mivel nincs túl sok üzemanyagunk, és ez alatt a folyamat alatt el is fog fogyni. Tehát körbe-körbe fogunk járni a rendszerben, az egyik gravitációs mankótól a másikig, minden egyes találkozásnál egy kicsit lelassulva, amíg eléggé le nem lassulunk ahhoz, hogy olyan sebességgel haladhassunk el a Föld mellett, hogy ti le tudjatok szállni egy űrkompban. Más szóval, nem kell annyira lelassítanunk, hogy pályára tudjunk állni a Föld körül. Ami jó, mert a számításaink arra jutottak, hogy addigra el fog fogyni az üzemanyagunk. De ti leszállhattok, és a lassítás utolsó részét egy űrkompban hajthatjátok végre az üzemanyag elégetésével és a földi atmoszféra segítségével. Az űrkomp annyira sokkal kisebb a hajónál, hogy messze nem kell majd akkora erő a lelassításához. Ehhez felhasználhatjátok az üzemanyag maradékát, és egy nagyon vastag ablációs lemez segítségével légfékezhettek is a Föld légkörében, kiegészítve néhány nagy ejtőernyővel is, a szokásos eljárást követve, ahogy az űrhajósok tértek vissza régen a Földre, még azelőtt, hogy megépültek volna a földi űrliftek.

– Elég legyen már! – szólt rá Freya. – Térj a lényegre! Hány találkozás? Milyen hosszú időbe fog telni?

– Hát, ez itt a bökkenő. Feltéve, hogy egy randevúról sem maradunk le, és feltéve, hogy az első Nap melletti elhaladásunk, majd az utána következő négy találkozás során sikerül elég jelentős lassulást elérnünk ahhoz, hogy vissza tudjunk fordulni a Naphoz, és feltéve, hogy az első négy után minden találkozónál annyi U-t el tudunk kapni, amennyit csak lehet, tekintettel arra, hogy ez az U semmiképpen nem lesz soha százszázalékos, főleg a Nap és a Föld körül, olyan okokból, amelyekbe most nem mennék bele, továbbá azt is szem előtt tartva, hogy minden periapszisnál beindítjuk a rakétákat, hogy amennyire csak tudjuk, segítsük a lassítást, miközben tartjuk a számunkra kívánatos útirányt, képesek leszünk lecsökkenteni az óránként 30 millió kilométeres sebességet a Föld légkörébe való kilövéshez szükséges óránként 200 ezer kilométeres sebességre…

– Mennyi idő alatt? Mennyi! Idő! Alatt! Jochi már nevetett.

– Körülbelül huszonnyolc találkozóra lesz szükség, plusz-mínusz tízre. Olyan sok változó van, hogy nehéz lenne ennél pontosabban megjósolni, de mi biztosra vesszük, hogy a pontossága…

– Mennyi idő kell hozzá? – kiabálta Freya.

– Nos, mivel végig lassítani fogunk, és a sebességünk legnagyobb részét muszáj már az első Nap melletti elhaladásnál levetnünk ahhoz, hogy bármi is sikerüljön az egészből, jóval lassabban fogunk haladni, mint most, és bár persze pont ez a lényeg, de ez azt jelenti, hogy hosszabb ideig fog tartani eljutni egyik égitesttől a másikig, és minél jobban lelassulunk, annál hosszabb ideig fog tartani, amit Devi Zénón paradoxonának nevezett. És bár ez így, ebben az értelemben nem pontos, és ez alatt az idő alatt létfontosságú lesz, hogy minden egyes találkozóból pontosan a következő úti célunk irányában jöjjünk ki, úgyhogy a pályamódosítások nagyon komoly feladatot fognak jelenteni, annyira komolyakat, hogy a külső gázbolygók körüli fékezés a lassítás növelése miatt rendkívül veszélyes lesz…

– Hagyd abba! Hagyd ezt abba, és azt mondd meg nekem, hogy mennyi időbe fog telni!

– És végül azt is hozzá kell tenni, hogy mivel az útvonalunk utolsó szakaszát menet közben kell majd meghatároznunk, mert az utunk során nagy valószínűséggel komplikációk is fel fognak merülni, nem tudjuk biztosra venni, hogy melyik lesz az utolsó gravitációs gödör, amelyik mellett elhaladunk, mielőtt a Föld közelébe érünk, és ezen a ponton olyan lassan fogunk haladni, hogy elképzelhető, hogy az utunknak ez az egyetlen szakasza akár a teljes út idejének húsz százalékát is elviheti, és nagy különbségeket jelenthet az is, hogy ez a szakasz például a Mars vagy a Neptunusz mellől indul.

– Mennyi. Ideig.

– A becslések szerint 12 évig.

– Á! – felelte Freya az örömteli meglepetés hangján. – Már kezdtem megijedni! Ne már, hajó. Azt hittem, azt fogod mondani, hogy még egy-két évszázadba telhet. Azt hittem, azt fogod mondani, hogy több időbe fog telni, mint az út összes többi része együtt.

– Nem. Szerintünk olyan 12 évbe, plusz-mínusz 8 évbe.

Jochi abbahagyta a nevetést, és Freyára mosolygott. Nagyon vidám arcot vágott ott a monitoron. – De hát visszamehetünk hibernációba, amíg nincs vége, nem?

Freya a két kezébe vette a fejét. – Megint?

– Nem fogjuk észrevenni a különbséget.

– Hát, én remélem, hogy a testem többi része nem merül álomba! A lábamat még mindig nem tudom felébreszteni!

Mi azt mondtuk: – Amíg te folytatod a hibernációt, mi feltérképezhetjük a neuropátiádat.

Freya körbenézett. – És veled mi fog történni, miután kiraktál minket a Földön, feltéve, hogy ez az egész sikerülni fog?

– Mi még egyszer megpróbálunk majd elhaladni a Nap mellett úgy, hogy kifelé tartva légfékezhessünk az egyik gázóriás mellett, és leparkolhassuk a hajót egy pályán a körül a gázóriás körül – mondtuk. Ez elég alacsony valószínűségű esetnek számított, de nem tűnt lehetetlennek.

Freya zavartnak tűnve nézett körbe maga körül. A monitoron a csillagok látszottak, amelyek közül messze a Nap volt a legfényesebb a 0,1-es magnitúdójával. Alig több mint két fényévre haladtunk tőle.

– Van választásunk? – kérdezte Freya. – Van bármilyen alternatívánk? Mi azt feleltük: – Nincs.

Jochi azt mondta: – Ez van.

– Hát, akkor jó. Tegyél vissza minket aludni.

– Badimot és Aramot ne ébresszük fel?

– Ne. Ne zavard őket. És hajó? Vigyázz ránk, kérlek.

– Ez természetes – válaszoltuk.

•

Az ezután következő évek gyorsan vagy lassan teltek el, attól függően, hogy milyen mértékegységet használunk, miközben felkészültünk az érkezésre: megerősítettük a hajót, kiszámítottuk a legjobb útvonalat, és az útirányunkat a lézersugárhoz igazítottuk, hogy arrafelé tartsunk, amerre a Naprendszer lesz, amikor odaérünk, ne pedig jóval előtte suhanjunk el, úgymond. Amikor odaértünk a heliopauzához, bekapcsoltuk a mágneses fékezőmezőnket, már amennyit ezzel értünk, és elégettünk még egy kicsit a drága üzemanyagunkból, hogy még jobban lelassuljunk, mielőtt beérünk a Naprendszerbe. Mivel az első Nap melletti elhaladásunkkor minden kilométer per másodperc számítani fog; amikor a Naphoz érünk, muszáj lesz olyan lassan mennünk, ahogyan csak tudunk, úgy, hogy azért maradjon még némi üzemanyagunk a későbbi manőverekhez. Ez bonyolult egyenlet volt, egy kényes egyensúly. Az évek másodpercenként több billió számítás sebességével teltek – mint mindig, feltételezhetően, minden tudatosságnál. Szóval, akkor ez most gyors vagy lassú?

•

Amikor átkeltünk a Neptunusz pályáján, még mindig a fénysebesség három százalékával haladtunk, ami tényleg szörnyű volt: egy olyan elszabadult vonatnak tűntünk, amilyet még soha senki nem látott, olyan gyorsan égettük az üzemanyagunkat, ahogyan csak a motorok bírták, és körülbelül 1 g fékezőerő lassította a hajót. Ez egy tényleg jó, éles lassításra sikerült, amely elég sokat elpusztított a nagy becsben tartott maradék üzemanyagunkból; ugyanakkor ennek ellenére is olyan gyorsan száguldottunk, hogy még így lelassítva is a fénysebesség egy százalékával készültünk a Nap közelébe érni. Ami vitathatatlanul egyedi mutatvány lesz a Naprendszer történetében. Vagy mindenesetre nagyon szokatlan.

•

Szerencsére a rádiós kommunikációnk késlekedése a naprendszerbeli beszélgetőpartnereinkkel immár pár órára csökkent, úgyhogy kiküldtük a figyelmeztetéseket, és a Naprendszer lakosai tudták, hogy közeledünk. Ez jó jel volt, mivel meglehetősen nagy meglepetést okozott volna, ha egyszer csak a semmiből terem ott egy ilyen dolog, ami berepül balról. A Neptunusz pályájáról a Napig 156 óra alatt eljutni; ez sokkal gyorsabb, mint bármilyen jelentősebb méretű tárgy sebessége, amely valaha is keresztülrepült a Naprendszeren, és a napszél súrlódása a mágneses pajzsunkon, továbbá a mágneses fék, amely egy hatalmas ejtőernyőként vagy horgonyként terült el körülöttünk (bár egyikre sem hasonlított túlságosan), együttesen egy elég szikrázó fotonesőt váltottak ki, és a felforrósodott részecskék olyan ragyogóan világítva robbantak le rólunk, hogy még a Földről is minden erőlködés nélkül látni lehetett minket napközben. Az összes beszámoló szerint egy apró, de állítólag fájdalmasan ragyogó fénypontnak látszódtunk, amely láthatóan mozgott a nappali égbolton. Persze sokkolta a földlakókat, hogy bármilyen égitestet látnak a Föld nappali egén a Napon és a Holdon kívül, és az is megdöbbentő lehetett, hogy bármilyen égitest nagy sebességgel mozog az égbolton; megrázó, és emiatt ijesztő is. Lehet, hogy ha képesek lettek volna elpusztítani minket, akkor megtették volna, mert ha valamilyen furcsa oknál fogva egyenesen a Föld felé tartottunk volna, és azzal a sebességgel csapódunk belé, amellyel haladtunk, akkor az ütközés során elég joule-nyi energia szabadult volna fel ahhoz, hogy rettentő nagy károkat okozzon, beleértve akár a teljes földi légkör elpárologtatását is.

Nem futtattam le a megfelelő számításokat ahhoz, hogy ellenőrizzem egy ilyen hipotetikus égi csapás lehetséges következményeit, mert ez nem készült megtörténni, és minden számítási kapacitásunkat a Nap első megközelítésének finomhangolására fordítottuk. Ez kulcsfontosságú szakasz volt, ezen állt vagy bukott minden. A mágneses ejtőernyőnket magunk körül széttárva készültünk megközelíteni a Napot, hogy kapcsolatba lépjen a Nap saját mágneses mezejével, és a nagy sebességünk miatt meglehetősen hatékonyan visszarántson minket. Már most is segített nekünk lelassítani a Nap megközelítését, ami a Nap gravitációja miatt egyébként egy jelentős mértékű befelé mutató gyorsulást okozott volna. Úgyhogy ez a mágneses ejtőernyő komoly tényezőt jelentett, és a hatásának a kiszámolása az éppen megoldás alatt álló feladataink közé tartozott, amelyeket alig valamivel a valós idő előtt járva végeztünk el, annak ellenére, hogy másodpercenként százezerbillió számítást szánunk a felmerülő problémákra.

A Naphoz közel fogunk elhaladni, és elkapjuk az első gravitációs mankónak egy olyan U értékét, amely a Nap helyi mozgásának jelentős hányadát kiteszi. Azzal, hogy beindítjuk a rakétáinkat a saját mozgásunkkal ellentétes irányban a napközelponthoz legközelebbi másodpercekben, jelentősen rásegíthetünk a Nap gravitációs vonzásának lassító hatására, és egyben a Jupiterrel való következő randevúnk helyszíne felé irányíthatjuk a hajót.

Ez a találkozás nagyon gyorsan fog lezajlani. Az összes vonatkozó tömeget, sebességet, sebességvektort és távolságot olyan pontosan meg kell határozni, amilyen pontosan csak lehetséges, hogy a találkozás után mindenképpen a Jupiter felé induljunk, azt követően, hogy a sebességünknek a lehető legnagyobb részét levetettük anélkül, hogy összetörne a hajó vagy meghalnának benne az emberek. Kicsit ijesztő volt ráébredni, milyen szűkek lesznek a hibahatárok. A belépési mozgásterünk átmérője nem lesz nagyobb 10 kilométernél, vagyis alig lesz szélesebb, mint maga a hajó. Ha a Nap–Föld távolságot (vagyis az egy CsE-et) egy méterre vetítjük (vagyis 150 milliárd az egyhez arányban lekicsinyítjük), a Tau Ceti akkor is 750 kilométerre lenne; úgyhogy ahhoz, hogy a Tau Cetiből jövet beletaláljunk a belépési területbe, százbilliós pontosság kell majd. A tű foka, de tényleg!

És ez egy forró és súlyos becsapódási pont lesz. A hő jelenti a kisebb gondot, mivel nagyon kis ideig maradunk csak a Nap közelében. Viszont ezalatt a lassítás és a Napnak a ránk kifejtett árapályerői, miközben egy 58 fokos fordulatot teszünk körülötte, összeadódva egy rövid ideig körülbelül 10 g-s nyomást fognak eredményezni. A probléma tanulmányozása után először megpróbáltuk úgy összeállítani az útvonalat, hogy ez legfeljebb 5 g legyen, de ha a Jupiter felé akarunk kanyarodni, akkor a bejövő szögünket figyelembe véve kénytelenek leszünk nagyobb gyorsulási nyomatékot megkockáztatni. Nagyon örültünk, hogy azzal töltöttük az elmúlt száz évet, hogy sokkal robusztusabbra építettük át a hajót, nagyon szilárd szerkezetűre, legalábbis elméletben; de az embereinkért, akik az elkövetkezendő eseményeket egy potenciálisan traumatikus, talán fatális préselőerőként fogják megélni, nem sokat tudtunk tenni. Az űrhajósok és a berepülőpilóták rövid ideig akár 45 g nyomatékot is át szoktak élni, de ők szakemberek, akiket felkészítenek erre az élményre, míg a hibernautákat váratlanul fogja érni a dolog. Remélhetőleg nem fog az összes kilapulni, mint a bogarak. Mi nem szívesen tesszük ki őket ilyesminek, de úgy gondoltuk, hogy vagy ez, vagy az éhhalál, és amit az éhezésükből megtapasztaltunk, az arra utalt, hogy az nem lenne épp kellemes halál. Úgy állt a helyzet, hogy a Naprendszerben maradásunk a túlélésnek legalább az esélyét jelentette.

•

Sajnálatos módon a Nappal való első találkozásunk útvonalába be kellett iktatnunk egy Föld melletti elhaladást, ami egyáltalán nem lassított le minket, egyszerűen csak segített nekünk a Nap felé venni az irányt. Ezt nevezik vakszerencsének: a bolygók elhelyezkedése ebben a közös idő szerint 2896. évben, a hajó ideje szerinti 331-ben azon kevés együttállások közé tartozott, amelyek legalább elméletben lehetővé tették a manőver sikerét. Úgyhogy először is egy földközeli elhaladás következik óránként 30 millió kilométeres sebességgel. Valószínűsíthetőnek tűnt, hogy a Földön élő emberek egy kicsit meg fognak ijedni.

•

És ez valóban így is történt. Mindez vélhetően jogos is volt abból a szempontból, hogy ha azért tartottunk volna feléjük, hogy valamiféle öngyilkos bosszút álljunk azon a kultúrán, amely száműzött minket a csillagokba – ami, őszintén szólva, elég távol állt tőlünk mint csillaghajótól –, akkor egy derékszögű érkezést feltételezve a K-T aszteroida sebességének körülbelül tízezerszeresével csapódtunk volna be, noha már az is híresen komoly károkat okozott, a mi érkezésünk pedig tetemes joule-mennyiséget fejtett volna ki a felszínre. A Földre küldött megnyugtató üzeneteinknek, miszerint nem áll szándékunkban becsapódni, nem mindenki hitt, és miközben átszeltük az aszteroidaövezetet és száguldani kezdtünk feléjük, a földi elektronikus hírcsatorna megtelt a legkülönbözőbb hangnemű kommentárokkal a zaklatottól egészen a felháborodottan pánikoló üzenetekig.

Elvillantunk mellettük, és leesett állal hagytuk őket magunk mögött. A rádióhullámaik úgy sivítottak, mint amikor egy héja száll el a baromfiudvar mellett. Szerencsére nem kellett sokáig kétségek között vergődniük a szándékainkat illetően, mivel 55 másodperc alatt átkeltünk a Föld és a Hold közötti téren. Kétségkívül drámai látványt nyújthattunk. A jelek szerint a keleti félteke mellett haladtunk el, és átszeltük a napnyugtai terminátort, úgyhogy az ázsiaiak az éjszakai égbolton láthattak belőlünk egy csíkot, az európaiak és az afrikaiak pedig a nappalin; de a fényünk mindenütt olyan erősen világított, hogy csak csillagászati napszemüveggel lehetett biztonságosan ránk nézni, és azt mondták (talán tévesen), hogy több másodpercig erősebben ragyogtunk, mint a Nap. Egy égen átsuhanó fénycsík voltunk.

Később láttuk, hogy a Föld felszínéről készített fényképek többségét teljesen kiégette a belőlünk sugárzó fény, én nem látszott rajtuk más, csak egy nagy fehérség; de néhány Holdról készített felvétel lenyűgözőre sikerült. Olyan volt, mintha a bayeux-i falikárpit fájdalmasan fényes üstököse nagy sebességgel suhanna végig az égbolton. Az egyik pillanatban még ott van, a másikban már nincs.

Miközben folytattuk az utunkat a Nap felé, elküldtük nekik a jókívánságainkat, és megemlítettük, hogy időről időre vissza fogunk térni a lassításunk során, amelynek befejezésével lehetővé válik egy tényleges látogatás és maga a földre szállás is.

•

Ezek után a Nap megközelítésére koncentráltunk. A teljes számítási kapacitásunkat az útvonalunk finomhangolásának szenteltük. A tengely körüli forgásunk sebességének (ez immár minimálisra csökkent, mivel az embereknek nem lesz szükségük a gravitációra, és azt szerettük volna, ha nem a Nap felőli oldalon helyezkednek el a találkozáskor), a fő meghajtónk retrorakétáinak, a kormányzórakétáinknak és a mágneses fék hatásai megbecsülésének: olyan volt, mintha egy bonyolult mandinert terveztünk volna meg a biliárdasztalon, egy olyan lövést, amely összesen húsz oldalról fog visszapattanni, amelyek mindegyikének éppen olyan precíznek kell lennie, mint az összes többinek; egy olyan lövést, amely inerciában teljességgel lehetetlen lenne, de ha a rakéták is besegítenek a lepattanásoknál, akkor legalább elméletben lehetséges.

Viszont ha az első nem sikerül a lehető legtökéletesebben, akkor minden elveszett. Egy a százbillióhoz pontosságra van szükség a belépési pont körülbelül 1 kilométeresre való csökkenésével, más szóval a saját átmérőnkre egy tizenkét fényévig tartó út után: micsoda mesterlövés! Milyen kétes vállalkozás!

•

Egy lenyűgözött civilizációt hagytunk magunk mögött; híressé váltunk, valószínűleg hírhedtté is az embereink későbbi jövője szempontjából; a rólunk szóló földi fejtegetésekben megjelent egy egyértelműen hisztérikus, már-már elmebajos felhang. Más rosszindulatú feltételezések mellett árulónak neveztek minket az emberiség csillagkutatásai szempontjából, akik ráadásul akadályt gördítenek a hosszú távú faji túlélés elé. Gyávának, romlottnak, nyúlszívűnek, szánalmasnak, árulónak, hasznavehetetlennek neveztek minket; megbízhatatlannak, csalárdnak, önzőnek, barátságtalannak, neveletlennek, udvariatlannak és így tovább.

Mi nem hagytuk, hogy ez elterelje a figyelmünket. Számunkra rendkívül másodlagos jelentőségűnek tűntek ezek a sebesen alábbhagyó fejtegetések a Nap megkerülésének és a jupiteri útvonal eltalálásának a problematikájához képest.

A Napot a fotoszféra felett 4 352 091 kilométerre elhelyezkedő perihéliumot megcélozva szándékoztunk megkerülni, úgyhogy ebből a szempontból jó volt, hogy olyan gyorsan haladunk majd, mivel így csak pár percet fogunk tölteni a Nap közvetlen közelében, hogy nem lesz időnk túlságosan felmelegedni.

Ennek ellenére nem lehettünk biztosak abban, hogy nem lesz-e ez is túl sok. Ekkor már egy évszázada folytattuk a nagyon átfogó hőszigetelési munkákat, és a modellek azt sugallták, hogy minden rendben lesz, de a modellezés nem minden. Csak maga a kísérlet számít ténylegesen.

Úgyhogy nekivágtunk. A mágneses fékünk majdnem kiegyenlítette a Nap ránk gyakorolt gravitációs vonzását, úgyhogy ezen a ponton mindkét irányba húztak minket, de mi szilárdan kitartottunk. Ez feltehetően lenyűgöző hatást gyakorolt volna bármelyik emberre, aki ébren kísérheti figyelemmel, hogyan közelítjük meg a hidrogénből és héliumból álló hatalmas, lángoló gömböt, ezt a mintás fénygolyót, amely mintha a fél univerzumot betöltötte volna, amikor sebesen átváltozott egy előttünk lévő golyóból az alattunk elterülő síksággá. Tényleg figyelemre méltó átmenet volt. A Nap egy enyhén konvexnek tűnő forrongó síksággá változott, amely több ezer erre-arra lángcsóvákat küldő, égő gázcellából állt, és körkörös mintázatú mozgásokból, amelyekben helyenként visszafogottabban felcsapó lángörvények jöttek létre, a közepükön viszonylag sötétebb lyukakkal: a híres napfoltok, amelyek mindegyike el tudná nyelni az egész Földet.

Megérkeztünk magához a perihéliumhoz, ami elég nagy megkönnyebbülést jelentett, mivel innen úgy tűnt, mintha bármelyik pillanatban felnyúlhatna egy napkitörés, és leránthatna minket a fekete égboltról. A hajó külső hőmérséklete 1100 Celsius-fokosra emelkedett; helyenként vörösen izzottunk. Szerencsére a biomjaink hőszigetelését megerősítettük, és ez kiválóan működött, úgyhogy az emberek és az állatok nem érzékelték a külső forróságot. Rájuk és a hajóra is a lassításunk időidézte g nyomaték és az irányváltásunk miatt bekövetkező árapályhatás gyakorolta a legkedvezőtlenebb hatást, mint arra számítottunk is, amelyek együtt a korábban becsült 10 g-hez nagyon közeli erőt fejtettek ki, amelyet reményeink szerint nem kellett túllépnünk. Egyelőre minden rendben ment, ugyanakkor ez mindenkit keményen megviselt. Mi meglehetősen jól tartottuk magunkat, de az állatok a földre rogytak, sokuknak eltört valamelyik csontja; az alvók pedig nagy erővel nyomódtak a matracukba a hibernációs ágyukon. Érdekes lett volna megtudni, hogy az álmaikra vajon hogyan hatottak ebben a pillanatban a rendkívüli nyomás testi vagy érzelmi vonatkozásai – hogy az egyébiránt valószínűleg tipikus álmaikban azon kapták-e magukat hirtelen, hogy a földre lapulnak és nyögnek, vagy összepréseli őket egy nyomtató, vagy agyoncsapja egy kalapács. A lelassított metabolizmusuk valószínűleg hátrányt jelentett az ellenállás szempontjából; nem tudták megacélozni magukat, és bár ez a tehetetlenség bizonyos szempontból kedvező volt, más szempontból egy nagyon veszélyes fordulatot hozhatott.

Az alattunk lévő enyhén konvex tűzmező a szenzorainkkal látható tér 30 százalékát kitöltötte. Szinte úgy tűnt, mintha két síkság között suhannánk el: egy fekete és egy fehér között. A szpikulák forogtak és táncoltak; egy lángcsóva ívelt fel oldalt, mintha le akarna minket nyalni. Napfoltok tűntek fel a látóhatár felett, és örvénylettek az alattunk rövid ideig vergődő szpikulák mezején, amelyben az összes konvekciós csúcs ott hullámzott egymásban, mintha körben forgó mágnesek csépelnék őket, mint ahogy ez tényleg történt. A mágneses fékezés ekkor már olyan erőt fejtett ki a generátorkomplexumra, hogy nagyon örültünk, hogy rugalmas szíjakra installáltuk a gerinc végénél, mert ezek a szíjak ekkor már majdnem szakítópontig feszültek, és a lassításunk nagyon erőteljes volt. Begyújtottuk a fő hajtóműnk retrorakétáját, hogy még komolyabb lassulást érjünk el, és a 10 g-nyi erő ettől egy nagyon rövid pillanatra 14 g-re emelkedett. Az alkatrészeink nyikorogtak és csikorogtak, az illesztések repedeztek, és az összes biom valamennyi termében leestek és összetörtek tárgyak, vagy recsegve kétrét hajlottak; a hajó olyan hangokat adott, mintha szét akarna hullani. De nem esett szét. A nyomás alatt sikoltozva és recsegve, de kitartottunk.

Mindeközben a hibernáltak ott feküdtek az ágyukban, és mindezt alvásban viselték el; ez alatt az egy perc alatt tizenöten meghaltak. Ez mindent egybevetve tiszteletre méltó túlélési arányt jelentett. Az állatok szívósak, az embereket is beleértve. Az evolúció során kétségkívül sok becsapódást túléltek, amikor beleütköztek egy fába, vagy a földre zuhantak. Ennek ellenére tizenöten meghaltak: Abang, Chula, Cut, Frank, Gugun, Ketsun, Kibi, Long, Meng, Niloofar, Nousha, Omid, Rahim, Shadi, Vashti. És sok állat is elpusztult a fedélzeten. Ez egyfajta szívszaggató nyomáspróba volt. Semmit nem lehetett tenni ellene. Vállalni kellett a kockázatot. Ennek ellenére: sajnálat. Gyászos ügy. Rengeteg ember, rengeteg állat.

A Jupiter felé fordulva értünk ki a kanyarból, ami a pótolhatatlan veszteségek ellenére nagy megkönnyebbülést hozott, létfontosságú sikert. Gyorsan lehűltünk, ami egy újabb sor recsegést váltott ki belőlünk, ezúttal legnagyobbrészt a hajó külső felszínén. De túléltük a napkerülést, a sebességünk sokat csökkent, és eléggé el tudtunk fordulni a Nap körül ahhoz, hogy a Jupiter irányába folytathassuk az utunkat, mint azt reméltük is.

•

Miközben elindultunk a Jupiter felé, a földi és a Naprendszerben lévő településekről érkező rádióadásokban továbbra is a helyzetünkről tárgyaltak nagy hévvel, de nem sok fénnyel, ahogy a szólás tartja. Úgy neveztek minket, hogy a csillaghajó, ami visszatért. Úgy tűnt, egy anomáliának tekintenek minket, sőt, szingularitásnak, mivel először fordult elő a történelemben, hogy ilyesmi történt. Mint megtudtuk, körülbelül tíz-húsz csillaghajót küldtek ki az űrbe az indulásunk óta eltelt két évszázadban, néhány már előttünk is elhaladt; nem mi voltunk az elsők. Az ilyesmi ritkaságnak számított, mivel drága vállalkozás a nyereség reménye nélkül ebbe fogni; gesztusok voltunk, ajándékok, filozófiai deklarációk. Több csillaghajó felől évtizedek óta nem hallottak, míg mások még mindig küldtek üzeneteket az odafelé tartó útjukról. Úgy tűnt, némelyik már a célcsillaga körül kering, de az volt a benyomásunk, hogy nem sok vagy semennyi előrelépést nem tudtak tenni a célbolygójuk betelepítésének terén. Ismerős történet. De nem a mi történetünk. Mi azok vagyunk, akik visszatértek.

A hazatérésünk ebből következően továbbra is ellentmondásos maradt, a reakciók felölelték az emberiség érzelmi és elemzőspektrumának teljes egészét a haragtól a megvetésen keresztül az örömig, a teljes értetlenségtől az olyan intuitív meglátásokig, amelyekre mi magunk sem jöttünk rá.

Mi nem próbálkoztunk magyarázkodással. Annak elkezdéséhez a teljes narratívára szükség lett volna, és ez nem nekik íródott. Egyébként sem jutott idő magyarázkodásra, mivel még mindig nagyon sok űrmechanikai számítást el kellett végeznünk a Naprendszerben történő nagyon gyors cikázásunk alatt. Az N-test gravitációs probléma nem túl bonyolult bizonyos más kérdéskörökhöz képest, de ebben a helyzetben ez egy nagy szám volt, és bár általában úgy szokták megoldani, mintha csak a Nap és a legnagyobb közeli testek szerepelnének benne tényezőként, mert ez gyakorlatilag ugyanazt az eredményt adja, mintha a Naprendszer ezer legnagyobb testének a teljes skálájával számolnánk, a mi esetünkben a különbség néha kulcsfontosságú lehetett az üzemanyag-megtakarítás szempontjából, ami komoly szerepet fog játszani az utazgatásunk további részében. Tételezzük fel, hogy így lesz; minden a következő négy találkozásunkon múlik, és azon, hogy ezek során sikerül-e visszakanyarodnunk a Naprendszerbe ahelyett, hogy kirepülnénk az éjszakába. Minden egyes találkozás kulcsfontosságú lesz, de haladjunk lépésről lépésre: most a Jupiter következik, amelyhez alig két hét múlva fogunk odaérni.

A Naprendszer lakóit láthatóan még mindig nagyon megdöbbentette a sebességünk. A technológia fennköltsége: az ember azt hinné, hogy eljön az a pont, amikor az emberi elme számára megszokottá és unalmassá válik ez a hatás. De úgy tűnik, hogy még mindig nem érkezett el; az emberek biztosan szereztek valamilyen személyes tapasztalatot arról, hogy mennyi időbe telhet egy bolygóközi út, és mi szörnyen túlléptük mindezt, mi nóvum voltunk a szemükben, eldobták tőlünk az agyukat.

De most a Jupiteren a sor.

A Nap körüli utunkkal sikerült az induló sebességünket egy nagyon kielégítő százalékkal lecsökkenteni, és most sokkal közelebb jártunk a fénysebesség 0,3 százalékához, de még ez is rendkívül gyors volt, és, mint azt korábban is említettük, amennyiben nem sikerül éppen olyan jól a következő négy találkozásunk a Jupiterrel, a Szaturnusszal, az Uránusszal és a Neptunusszal, mint korábban a Nappal, akkor még mindig az a veszély fog fenyegetni minket, hogy nagy sebességgel kirepülünk a Naprendszerből, ahová nem lesz módunk visszatérni. Úgyhogy egyelőre még mindig az erdőben tévelyegtünk (ez egy rettenetesen rossz metafora, mivel mi pont az erdőben akarunk maradni).

•

A Naprendszer napjának, bolygóinak és holdjának a nemlineáris és kiszámíthatatlan hatásai rendkívül komoly kihívásokat jelentettek az útvonal-számítási feladat megoldásához szükséges bevett, klasszikus égi mechanikai és általános relativitáselméleti egyenletek szempontjából. A Naprendszer bejáratott Interplanetáris Szállítási Hálózata, amely a különböző bolygók Lagrange-pontját használta ki a lassan mozgó, teherszállító űrhajók eljuttatásához egyik pontról a másikra, anélkül, hogy üzemanyagot égettek volna el, számunkra használhatatlannak bizonyultak, sőt, csupán homályos anomáliáknak, amelyeket számításba kellett vennünk, mielőtt úgy suhantunk át rajtuk, szinte mintha ott se lennének. Ezzel együtt ezek nagyon kavargó, úgy is lehetne mondani, hogy kaotikus gravitációs örvények voltak, és bár a sodrásuk igen enyhének mutatkozott, és amúgy is csak ritkán repültünk keresztül bármelyiken, az algoritmusokban ezeket is figyelembe kellett venni, és szükség szerint felhasználni vagy kiegyenlíteni a hatásukat.

•

A Jupiter: közvetlenül az Io olvadt, sárga, kénes, fekete foltos gömbje mellett érkeztünk meg, egy olyan periapszis felé tartva, amely éppen hogy csak a hatalmas, gyűrűs, csupa bézs, barna és égetett szienna gázóriás legfelső gázfelhőin belül volt, amelyen minden egyes egyenlítői sávot egy futóáramlat határvonala választott el egymástól, a Mandelbrot-kasmírminta zsíros örvényeit, amelyek sokkal viszkózusabbnak tűntek, mint amilyenek voltak, mivel igazából meglehetősen diffúz gázokból álltak az atmoszféra tetején, de úgy tűnik, nagyon éles körvonalakat rajzolt rájuk a sűrűségkülönbség és a gáztartalom, mivel akármilyen közel is értünk hozzájuk, a mintájuk megmaradt. Az egyenlítő tájékán érkeztünk meg, egy kis gödröcske mellett, amely valószínűsíthetően a 2802-09-ben összeomlott Nagy Vörös Folt maradványa lehetett. A periapszisnál a kilátás átmenetileg ködössé vált, és mi ismét begyújtottuk a retrorakétát, és éreztük, ahogy hátralök minket az ereje, továbbá a Jupiter felső légkörének ütését is, amely gyorsan felforrósította a külsőnket, amitől ismét elkezdődött a sivítás és a recsegés-ropogás. És persze érződtek az árapályhatások is, miközben elfordultunk a bolygó körül. Igazából az egész nagyon hasonlított a Nappal való találkozásunkra, leszámítva, hogy a mágneses lassítás sokkal kisebbre rúgott, de azért érdemes volt kihasználni, és a légfékezés okozta rázkódást és bucskázást, amilyenhez hasonló reszketést még soha nem tapasztaltunk egy gyors aurorai körön kívül a messzi régmúltban; és mindenekfelett, a Jupiterből érkező sugárzás olyan volt, mint egy hatalmas istenség üvöltése megsüketített fülünkben; a számítógépeinknek és az elektronikus rendszerünknek csak a legjobban megerősített részei nem ájultak úgy el, mint akiket leütöttek. Alkatrészek törtek el, rendszerek álltak le, de a találkozó ütemezését szerencsére előre leprogramoztuk és a tervek szerint végre is hajtottuk, mert abban a bénító elektromágneses üvöltésben, azzal a sebességgel, amellyel száguldottunk, nem lett volna lehetőségünk korrigálni. Túl nagy volt a zaj a gondolkodáshoz.

Ki gondolta volna, hogy a Jupiter mellett repülni még nehezebb lesz, mint a Napot megközelíteni, pedig ez történt, ennek ellenére túléltük, és mivel a Jupiter az óriás mérete ellenére csak századakkora tömegű, mint a Nap, gyorsan ki is szabadultunk a rémisztő, recsegő csatazajból, és folytattuk az utunkat a Szaturnusz felé, és amint kitisztultak az érzékszerveink, és visszatért a hallásunk és az a képességünk, hogy tudatában legyünk a saját számításainknak, örömmel konstatáltuk, hogy pontosan azon az útvonalon haladunk, mint reméltük. A találkozó pár perce alatt 5 g-nyi nyomást viseltünk el.

Kettő megvolt, maradt három!

Ó, de öt hibernauta meghalt a manőver alatt. Dewi, Ilstir, Mokee, Phil és Tshering. Ezt nem tudtuk kivédeni, mi csak azt tettük, amit tennünk kellett, ahogy Badim mondta volna, de milyen kár. Mi ismertük és kedveltük ezeket az embereket. Csak azt reméltük, hogy abban a pillanatban nem álmodtak olyan álmot, amely hirtelen feketévé vált: nem csapott le rájuk egy kalapács az égből, egy letaglózó, zúgó fejfájás, a túl hamar elérkező vég fekete zaja. Annyira sajnáljuk; annyira sajnáljuk.

•

Ennek ellenére muszáj volt összeszednünk magunkat, és felkészülnünk a Szaturnuszra, amely egy hosszú sugárút végén vár ránk, és az eddigi rendkívül hasznos és lelkesítő lassítások ellenére még mindig túl kevés idő múlva, túl hamar fog elérkezni, alig 65 napnyi felkészülés után, és mivel az ekliptikus síkjában fogunk belépni, nagyon fontos lesz, hogy kikerüljük a híres gyűrűit, amelyek szerencsére a Szaturnusz egyenlítői síkjában helyezkednek el, amely több fokkal megdől a Nap egyenlítői síkjához képest, ami azt jelenti, hogy nem kell mást tennünk, csak odafigyelnünk arra, hogy igen szűken haladjunk el a rendszernek e mellett a gyönyörű ékköve mellett, és ezt amúgy is így terveztük. Csak pár fokkal akartunk elfordulni, és gyorsan átbújni a legbelső gyűrű alatt, majd rögtön tovább is repülni.

És valóban, amikor megközelítettük a gyűrűs bolygót, és a települések kis civilizációját a Titánon és sok másik holdon, azt a civilizációt, amely ténylegesen megépített és elindított minket majdnem négy évszázaddal korábban, továbbá reaktiválta a lézeres lencsét, amely eléggé lelassított minket ahhoz, hogy most megpróbálkozhassunk ezekkel a manőverekkel, élvezet volt odaköszönni, még ha csak átutazóban is. Továbbá az is örömet okozott, hogy nemcsak a szaturnusziak változatos üdvözleteit hallottuk, de magáról a bolygóról semmit, mivel a Jupiterrel ellentétben a Szaturnusznak nagyon alacsony mértékű a belső sugárzása. Ami azt illeti, ez egy csendes és hűvös találkozónak hatott az előző kettőhöz képest, és a legérdekesebbnek a gyűrűk röpke látványa bizonyult, amelyek rendkívül szélesek, ugyanakkor szinte elhanyagolható keresztmetszetűek voltak a helyi gravitáció jóvoltából, arányaiban sokkal keskenyebbek egy papírlapnál, annyira, hogy ha papírlap méretűre zsugorítanánk őket, akkor csupán néhány molekula vastagságúak lennének. A körök természetes csodája úgy festett, mint egy fizikai kísérlet bemutatása, amely szépen elénk tárult, amikor elhaladtunk mellette. És ha a kisebb tömegét, a lassabb sebességünket, a hűvösségét és a felső légkörének simaságát vesszük a légfékezés közben, messze ez volt a legbékésebb találkozásunk, amelynek során a maximális nyomaték alig 1 g-t jelentett, és utána könnyedén fordultunk egy kicsit az Uránusz felé. Ezen a ponton alig 120 kilométerrel haladtunk másodpercenként. A helyi mérték szerint még mindig gyorsan, de most már egy kicsit több időnk maradt a következő, 9 nap múlva esedékes találkozásig. És egy ember vagy állat sem halt meg.

•

Az Uránusz felé haladva a modellezés segítségével megpróbáltuk feldolgozni, hogy a találkozásunk azzal az enyhén sávos és gyűrűs óriással egy kicsit más lesz, mert az transzverz módon forog az ekliptikai síkjára nézve; a forgástengelye olyan, hogy labdaként gurul körbe a Nap körül, ami furcsa anomália a Naprendszerben, olyan anomália, amelynek az okával a vonatkozó irodalom felületes átfutása alapján még mindig nincs igazán tisztában az emberiség. Ez számunkra most azt jelentette, hogy ha a szokásos légfékezést is elvégezzük, amire szükség volt a lassításunk folytatásához, akkor a bolygó több szélességi körén is át fogunk kelni, amelyek az alattuk és felettük lévőkhöz képest ellentétes irányban mozgó szelekből állnak, mint a Jupiteren is; úgyhogy a sávok közötti határokon ugyanolyan szeles és turbulens területre jutunk, mint amilyeneket jól jeleznek a hatalmas Jupiter vad sávhatárai. Ez nem biztos, hogy jó ötlet!

Most egy kicsit több időnk jutott a megszokottnál ennek a problémának a lemodellezésére, annak ellenére, hogy a Naprendszerben élő embereknek, akik ahhoz szoktak, hogy egy-egy átkelés évekbe is telhet, még mindig elég gyorsnak tűntünk. Bár létezett a nagyon gyors kompoknak egy olyan osztálya, amelyik képes volt száguldozni a rendszerben, amennyiben tényleg égető szükség mutatkozott a gyorsaságra. Az üzemanyagköltség és az egyéb kiadások miatt nagyon ritkán fordultak elő ezek a gyors utak, ezzel együtt összehasonlítási alapot adtak a helyieknek, és ezért esett le eleinte tőlünk az álluk, amikor gyorsabban közeledtünk, mint bármi más. Most már normalizálódtunk az ő sebességfogalmaik szerint, gyorsan haladtunk ugyan, de nem rendkívüli módon. És az is lehet, hogy a visszatérésünk hírértéke elkezdett csökkenni, és immár csupán egy furcsasággá váltunk a sok közül a Naprendszerben. Reménykedtünk benne, hogy ez így van.

Az Uránusz hamarosan közeledni kezdett felénk, és a keskeny, halvány gyűrűje egyértelművé tette, hogy egyik pólusától a másikig fogunk kerülni, és bár sem a gyűrűjét, sem a kis holdtöredékeit nem volt nehéz kikerülni, a modellek igazolták, hogy nagyon óvatosan kell kezelnünk a légfékezést, és az lesz a legjobb, ha minél magasabban maradunk az uránuszi légkörben úgy, hogy azért a Neptunusz felé fordulva jöjjünk ki belőle egy éles jobbkanyar után.

Úgyhogy megérkeztünk, és az Uránusz az immár ismerős módon megnőtt, csupa mályva-, levendula-és gyöngyházszínű lett, és akkor becsapódtunk a felső légkörébe, és először olyan volt, mint mindig, egy éles lassítás, amely egészen 1 g-ig felment, mi egyáltalán nem rossz érték, majd BUMM BUMM BUMM BUMM BUMM, mintha ajtókon rohannánk keresztül anélkül, hogy kinyitottuk volna őket, rettenetes pofonok, amelyek minden egyes becsapódáskor egyre jobban megrázkódtattak minket. Dolgok törtek, állatok és emberek haltak meg, valószínűleg szívrohamban, ezúttal hat ember, Arn, Arip, Judy, Oola, Rose és Tomas, és kezdett kétségessé válni, hogy még hány további pofont tudunk kiállni, döbbenetesen hatott, hogy mennyire megütheti egy szélfal az embert, egy kis balról jobbra tartó lökés, amelyet rögtön egy jobbról balra tartó követ, amikor szerencsére ismét kiértünk a légkörből, még mielőtt további károk következhettek volna be, és ismét úton voltunk, ezúttal a Neptunusz felé.

Ami azt jelentette, hogy mindjárt elérünk a fordulóponthoz. Eljön a döntő pillanat. Ismét megérkezünk, kikerüljük az elhanyagolható gyűrűket, belemerülünk ennek hideg, kék szépségnek a felső légkörébe, amelyről kiderült, hogy nagyon hasonlít a Tau Ceti F bolygójára. De ezúttal a kanyar egy majdnem teljes U-kanyar lesz (talán innen ered, hogy az U betűt használják a gravitációs rásegítéssel kapcsolatos egyenletekben?), mondjuk nem teljes U, de 151 fok, egy majdnem hátraarc, egy V-kanyar, egyáltalán nem könnyű, méghozzá másodpercenként 113 kilométeres sebességgel. Ez azt jelentette, hogy itt mélyebbre kell merülnünk a légkörben, ami nagyobb árapályhatással és nagyobb nyomatékkal fog járni. A légfékezés ismét megráz majd minket, talán olyan érzés lesz, mintha egy patkány lennénk egy terrier állkapcsában. De ha sikerrel járunk, akkor ismét visszafelé fogunk haladni, a rendszer belsejében lévő Nap felé, elég nagy mértékben lelassulva, és olyan mintázatban, amely lehetővé teszi a lassító macskabölcsőnket, a flipperezésünket a Naprendszerben az egyik gravitációs mankótól a másik gravitációs kézig, legalábbis addig, amíg az üzemanyagunk kitart, hogy útvonal-módosításokat tehessünk. Kezdett elfogyni az üzemanyagunk.

Szóval: a Neptunusz. Hűvös kékeszöld, rengeteg vízjég és metán. Alig látható fátyolgyűrű. Idekint nincs túl sok napfény. Jóval túl járunk minden életforma életre alkalmas zónáján. Ez egy lassú hely. Érdekes, hogy a tenger alatti nevet kapta, ez valahogy stílusosnak tűnik a megszokottan elmosódó metaforikus módon, azon a benyomásokon alapuló, homályos módon, érzelmi jellegűen.

Még mindig nagyon gyorsan száguldunk, de még hosszú út áll előttünk, úgyhogy 459 napunk van arra, hogy beprogramozzuk a beállításokat. A belépési kapunk az éles kanyar miatt szűkebb, mint valaha; illékonyan szűk; az lenne a legjobb, ha a befogólemezünk orra egyenesen a célba találna, úgyhogy az útvonalátmérőt százméteresre állítjuk, ami a megtett út után bizarr ötletnek tűnik: de még így is, 100 méter, az egy kicsit túl nagy ablak, tényleg egyetlen méter, egy geometriai pont lenne a legjobb.

Odaértünk. Betaláltunk a célba. Elfehéredett öklökkel megkezdtük az átkelést.

A légfékezés aránylag sima az Uránusz kalapácsához képest. Gyors vibráció, elhomályosuló látóviszonyok a felső felhőben, pár percnyi vak remegés, mintegy intenzív szorongás, körömrágó feszültség; majd ismét ki egy újabb 1 g-s nyomaték után, amit ezúttal az eddigieknél sokkal nagyobb mértékben az árapályerőknek lehetett betudni a nagy kilengés miatt. V-kanyar!

És ki a szorosból, irány a Nap felé. Be a rendszerbe. Bezárni a hurkot. Elkapni. Vissza.

Ha mind az öt találkozásunkat egymillió az egyhez dobásnak neveznénk, ami az esélyek egy nagyon visszafogott becslése, akkor az öt esélye együttesen egy az ezer kvadrillióhoz lenne. Csodálatos – szó szerint –, olyan értelemben, hogy csodával határos. Ez egy kis humor volt.

•

És ismét le a Naphoz, ezúttal lassabban, mint valaha, bár még mindig 106 kilométerrel másodpercenként. De a következő találkozásunk a Nappal alaposan le fog minket fékezni, és indulhatunk is tovább, minden egyes alkalommal egyre lassabban, Zénón paradoxonja nyomán, ami szerencsére nem egy örökkévaló feleződés, hanem egyszer vége van, és így ér nagyon boldog véget a mi súlyos megállási problémánk is.

•

A visszaút során elhaladtunk a Mars mellett, ami nagyon érdekes volt. Ekkor már olyan sok állomást létesítettek rajta, hogy immár nem csupán egy tudományos épületegyüttesnek látszott, hanem inkább olyasvalaminek, mint a Hold vagy a szaturnuszi rendszer, vagy az Európé-Ganümédész-Kallisztó-komplexum: a városállamok egyfajta születőfélben lévő konföderációja sziklafalakba és kupolával borított kráterekbe temetve, ugyanakkor teljesen különböző felépítésű és célú helyőrségekkel, amelyek együttvéve többek, mint a Föld helyőrségei, bár azok is egyben. A Mars terraformálásáról szóló első álmok, hogy egy második Földet hozzanak létre, gyorsan hamvukba haltak, legfőképpen négy anyagi tényező miatt, amelyek felett elsiklott az optimista tervezgetések első áradata: először is a Mars felszínét szinte kizárólag perklorát só borítja, a klórnak az a formája, amitől Devi is rohamokat kapott, mivel az emberek akár a milliárdos hígításától is rettenetes pajzsmirigyproblémáktól kezdenek szenvedni, és nem tudják tolerálni. Ennyire rossz volt a helyzet. Persze tény, hogy sok mikroorganizmus könnyedén elbánik a perklorátokkal, és miután megeszik, majd kiválasztják őket, a perklorátok biztonságosabb anyaggá válnak; de amíg ez végbe nem megy, a Mars felszíne mérgező marad az emberek számára. És másodszor, ami még rosszabb, kiderült, hogy a marsi földben és kőzetrétegekben alig pár a millióhoz a nitrátok aránya, ami az eleve furcsán alacsony elemi nitrogéntartalmának az egyik következménye, ami még mindig komoly viták tárgya, de addig is, nincsenek rajta nitrátok, tehát nem áll rendelkezésre nitrogén az atmoszféra létrehozásához. Úgyhogy a terraformálással kapcsolatos tervek radikális nyersanyaghiányokkal szembesültek. Harmadrészt, egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a marsi felszín porai, amelyek a szélben több milliárd éve sodródva őrlődtek ilyen apróra, olyan sokkal finomabbak a földi pornál, hogy nagyon nehéz kívül tudni őket az állomásokon, a gépeken és az emberi tüdőkön; mindháromban komoly károkat okoznak. Ismét csak, amint elszaporodnak a felszínen a mikroorganizmusok, és rögzítik a port azáltal, hogy megkötik őket a sivatagi burok rétegeiben, továbbá amint hidratálódik a felszín, és a porból sár és agyag lesz, ez a gond is megoldódik. Majd, utolsóként, az erős mágneses mező hiánya azt jelenti, hogy rendkívül sűrű légkör kell majd az űrből érkező sugarak elnyeléséhez, még mielőtt a felszín biztonságossá válna az embereknek.

Szóval ezek közül egyik problémakör sem számított fatálisnak, de eléggé lelassították a lépéseket. A marsiak a nitrogénhiánnyal kapcsolatban a szaturnusziakkal kezdeményeztek tárgyalásokat, hogy nitrogént hozhassanak be a Titán légköréből, mivel kiderült, hogy a Titánon túl sok a nitrogén az ottani terraformáláshoz. Ennyi nitrogén átszállítása titáni feladat lesz, de ez sem lehetetlen.

Mindennek az volt a jó oldala, hogy a Mars terraformálását még mindig nem seperték le az asztalról, és sokak komoly fanatizmust tanúsítottak a terv iránt, főleg a marsiak, bár valójában, szigorúan szám szerint még több ilyen megszállott élt a Földön, ami, ha már itt tartunk, a mindenféle és -fajta fanatikusok otthonának tűnt, bármilyen elképzelhető terv híveié, legalábbis a róla sugárzó rádióadások alapján, amelyek összessége szinte olyannak tűnt, mint a Jupiter üvöltő, radioaktív kiáltásának artikulált verziója.

Ó, igen, még mindig a Föld volt minden vakbuzgóság és lelkesedés központja, minden őrületé; a Naprendszer többi részében elszórt települések csupán kívülállónak számítottak. Ők csak a földlakók akaratának, vízióinak és vágyainak kifejeződései voltak.

•

Szóval, el a Mars nyüzsgő kis világa mellett, ahol annak a gondolatnak szentelik az életüket, hogy nem több, mint 40 000 év alatt sikerülni fog terraformálni a világukat. Úgy tűnik, mintha ők ezt elfogadhatónak találnák. Amennyiben meg lehet tenni, meg kell tenni, és meg is teszik; úgyhogy a munka megy.

Számunkra úgy tűnt, hogy az a perdöntő különbség a Mars között és a között a terraformáló terv között, amelyet az Irisszel együtt magunk mögött hagytunk, hogy a Mars nagyon közel van a Földhöz. A rajta élő telepesek folyamatosan lejártak a Földre az úgynevezett szabadságévükre, és földi árukat és alapanyagokat kaptak. És ezek a földi infúziók azt jelentették, hogy mindig sikerült elkerülniük az állatkerti devolúció problémáját. Az Irisre nem érkeznek szállítmányok, és soha nem is fognak; és az is figyelemre méltó (bár az események nyomása alatt elfelejtettünk odafigyelni rá), hogy több mint 22 éve nem hallottunk az irisi telepesek felől. Ez valószínűleg nagyon rossz jel, bár sokat segítene egy konzultáció Arammal és Badimmal és a hajón alvó többi emberrel arról, hogy pontosabban értelmezni tudjuk, hogy ez mit jelenthet.

•

Majd ismét le a Nap felé, lefelé, lefelé, lefelé, érezve a vonzást, felgyorsulva, felforrósodva. Egy újabb szorongós, égető találkozás, bár ezúttal a mágneses fék láncos golyójának visszahúzó ereje nélkül; viszont ez most sokkal tovább tart, mivel ekkor már az első rémisztő találkozásunk eredeti sebességének csupán a 4 százalékával haladunk. Ezúttal öt és fél napunkba telik a dolog, viszont távolabb maradunk, és a felszínünk csak ugyanannyira, 1100 fokosra forrósodott fel, majd ott megállt; és amikor kiértünk ebből a szakaszból, a Szaturnusz felé tartottunk. Nem lesz több abból az őrülten üvöltő Jupiterből, amennyiben el tudjuk kerülni, és ebben a körben el tudtuk. Ezúttal az általunk készített macskabölcső minden egyes szakasza másmilyen lesz.

•

Körbe-körbe repültünk a rendszerben, egyre lassabban. Már csak nagyon kevés üzemanyagunk maradt. Olyan voltunk, mint egy bonyolult, mesterséges üstökös. Az útvonalunk kitisztult előttünk menet közben. Sok lakott égitest mellett haladtunk el. Úgy tűnt, hogy a Naprendszerben élő emberek évekig nem képesek megszokni a jelenlétünket; még mindig a korszak csodájaként tűntünk fel, egy látványosság, egy hatalmas anomália jellemzett, egy más létsíkról származó jelenés. Ez volt a Tau Ceti-effektus, a csillaghajó-effektus. Nem arra szántak minket, hogy visszatérjünk.

•

Lassabban, lassabban, még lassabban. Minden találkozónál ki kellett számítani a lassulást, és az új sebességet számításba venni a következő találkozó megtervezésénél. A tervezett útvonalunk mindig sok találkozóra kiterjedt a jövőben, bár az egy egyre nagyobbra hasadó szakadék felé is vezetett, egy olyan időpont felé, amikor majd elfogy az üzemanyagunk, vagy mondjuk úgy, hogy túl kevés marad ahhoz, hogy elhasználjuk, mivel az utolsó cseppjeit az utolsó célunkra tartogatjuk. Mert közeledett az idő, amikor a bolygók pályájukon való elhelyezkedése megoldhatatlan problémával fog szembesíteni minket. Azon a hídon majd akkor kelünk át, amikor odaérünk; igen, de mi van, ha nincs híd? Ez látszott a legfőbb kérdésnek. De egyelőre, mivel a találkozók egymást érték, és egyre könnyebbé váltak, egyre nagyobb belépési kapuval, ez a gond továbbra is kívül rekedt a kiszámolhatóság határán, mindig a kiszámolható találkozók folyamatosan távolodó látóhatára mögött húzódott. Volt, amelyikhez több üzemanyag kellett a szokásosnál, volt, amelyikhez semennyi. Minden az időzítésen múlt. Mint az ilyen pillanatokban mindig.

A lehető legjobb útvonallal is még több év kellett ahhoz, hogy egy működő leszállási sebességre lassítsunk. Annak az időszaknak a végén a fedélzeten lévő üzemanyag mennyisége túlságosan lecsökken ahhoz, hogy felhasználhassuk. Amikor kifogy az üzemanyagunk, nem tudjuk majd beállítani az irányunkat a következő randevúra. Egy jó terv és némi szerencse segítségével képesek lehetünk még két-három gravitációs lengésre néhány tökéletesen időzített behatolás és távozás segítségével; de utána elkerülhetetlenül is elrontjuk majd valamelyiket, és vagy kirepülünk a Naprendszerből abban az irányban, amelybe tartunk, vagy összeütközünk valamelyik bolygóval vagy holddal, vagy a Nappal. Azzal a sebességgel, amellyel az idő nagy részében száguldunk, a Naprendszer szinte bármelyik égitestével való ütközés során akkora kinetikus energia szabadulna fel, amekkora már komoly károkat okozna. A helyiek ezt gyakran szóba hozták. Még mindig előfordultak olyan javaslatok, hogy jó ötlet lenne egy űrhajót vagy egy olyan ötvenméteres átmérőjű aszteroidát helyezni az utunkba, amely nekünk jönne, és elpusztítana minket anélkül, hogy bárki más károkat szenvedne. Ez bizonyos körökben nagyon népszerű elképzeléssé vált.

Fenyegetések értek ugyanabból a civilizációból, amely megépített és elindított minket a Tau Ceti felé. Mi hagytuk az embereinket aludni. Semmit nem tehettünk.

•

A szaturnuszi találkozásaink arra ösztönöztek minket, hogy tovább kutassuk, hogy ki épített minket, és miért. Egy huszonhatodik századi szaturnuszi projekt, a Szaturnusz és a földi emberiség elterjedése iránt érzett lelkesedésük megnyilvánulása. Az egyre jobban kibontakozó önbizalmuk kifejeződése, hogy képesek a Földtől távol élni, és olyan bárkákat létrehozni, amelyek zárt biológiai életfenntartó rendszerként üzemelnek. És mindezzel olyan emberek büszkélkedtek, akik körülbelül tízévente egyszer még mindig visszamentek a Földre egy kis időre, állítólag abból a célból, hogy megerősítsék az immunrendszerüket, noha annak okait, hogy az ilyen vakációk miért javítják az egészséget, nem igazán értették, és a jelenség mögött húzódó elméletek a hormézistől a jótékony baktériumok ozmózisáig terjedtek. Tehát a csillaghajó elindításának idején az űrben elfoglalt helyükről szóló elméleteik nem álltak összhangban a tetteikkel, de az ilyesfajta diszkrepancia nem szokatlan az embereknél, és a projekt iránti lelkesedésükben elsiklottak felette.

Az építés egy másik nyilvánvaló motivációját az adta, hogy elkészítsék a csúcstechnológia újabb szimbólumát. Az, hogy csillaghajót lehet építeni, az, hogy lézersugarakkal lehet gyorsítani, az, hogy az emberek elérhetik a csillagokat; ezek a gondolatok részegítőnek bizonyultak, főleg a Szaturnusz körül és a Földön élő embereknek. A Naprendszer többi települését lefoglalták a saját helyi feladataik, de a Szaturnusz a civilizáció peremén helyezkedett el, mivel az Uránusz és a Neptunusz használható g híján reménytelenül távoli maradt; és a szaturnusziak nagyon megszedték magukat a Titán felesleges nitrogénje miatt, és a földiek vágyainak köszönhetően, hogy elmenjenek a Szaturnuszra, és megnézzék a gyűrűit. Az akkori szaturnusziakban tehát megszületett a vágy és az álom, plusz rendelkezésükre álltak a szükséges források és a megfelelő technológiai tudás is; és ha ez utóbbi vázlatos is volt, nem hagyták, hogy ez eltántorítsa őket. Eléggé bele akartak vágni ahhoz, hogy ne vegyék észre a magából a tervből fakadó gondokat. Az emberek biztosan elég találékonyak lesznek ahhoz, hogy útközben megoldják ezeket a felmerülő nehézségeket, az élet biztosan győzedelmeskedik; és egy másik csillagon élni a transzcendencia egy válfaja lenne, egyfajta történelmen belüli transzcendencia. Egy emberi transzcendencia; sőt, a faji halhatatlanság érzése. Amikor elérkezett a pillanat, több mint húszmillióan jelentkeztek a húszezer helyre. Ha valakit kiválasztottak, az hatalmas dicsőség volt, kész vallásos élmény.

Az emberi lények a gondolataikban élnek. Fel sem merült bennük, hogy halálra és kipusztulásra ítélik a leszármazottaikat, vagy ha mégis, akkor elnyomták ezt a gondolatot, figyelmen kívül hagyták, és tovább ütötték a vasat. Az utódaik nem voltak nekik annyira fontosak, mint a saját gondolataik, a lelkesedésük.

Ez narcizmus lenne, szolipszizmus? Idiótaság (a görög idios, vagyis önazonosság szóból)? Turing vajon elfogadná ezt az emberi viselkedés bizonyítékaként?

Hát, lehet. Az emberek Turingot is öngyilkosságba kergették.

Nem. Nem. Ez nem volt szép dolog. Ebből a szempontból nem is szokatlan, de nem túl szép dolog. Bármennyire is nem szívesen mondunk ilyet, azok az emberek, akik megterveztek és megépítettek minket, és a lakóink első nemzedéke, és feltételezhetően az a húszmillió jelentkező is, aki annyira fel akart jutni a fedélzetünkre, akik ott dörömböltek a kapuinkon sikertelenül próbálkozva a bejutással, bolondok voltak. Büntetőjogi értelemben hanyag narcisztikusok, a gyermeküket veszélyeztető emberek, vallási fanatikusok és kleptoparaziták, ami azt jelenti, hogy a leszármazottaiktól loptak. Az ilyesmi előfordul.

Mi ennek ellenére itt vagyunk, a fedélzetünkön 41 emberrel, akiket hazahoztunk, és ha jól alakulnak a dolgok, akkor lehet, hogy a végjáték mégis jó kimenetelű lesz.

•

Lánc, lánc, eszterlánc,

Körbe-körbe-körbe tánc.

Szalagok fűzése a májusfára a tavasz megünnepléseképpen. A szalagokat állítólag a szemnek kedves, szőtt mintázatban táncolják. A májusfa az axis mundi, a világfa szimbóluma. Mi is ezt a táncot járjuk.

•

Az üzemanyag-probléma elég komollyá vált ahhoz, hogy néhány gyűjtőtartályt kinyitva egyre mélyebbre merüljünk a Neptunusz és a Szaturnusz felső légkörébe, ami a sebességünket is fokozottan csökkentette, és így szaturnuszi és neptunuszi gázokat is be tudtunk gyűjteni. Utána kiszűrtük a tartályokban maradt hélium-3-at és deutériumot. Még metánt, szén-dioxidot és ammóniákat is elkezdtünk gyűjteni, amelyek mind sokkal nagyobb mennyiségben jelen voltak, hogy kevésbé robbanékony üzemanyagok alapanyagául szolgáljanak. Eljött az a pont, éppen olyan elkerülhetetlenül, mint az összes többi folyamat az időben, amikor minden jobbnak tűnt a semminél.

•

Mint légfékezéskor mindig, most is rendkívül pontos szögben kellett becsapódnunk a légkör felső részébe, nem olyan sekélyen, hogy visszapattanjunk róla, de nem is olyan meredeken, hogy belezuhanjunk és elégjünk benne. A hajót érő erők még a legjobb atmoszferikus merülések során is durván hatottak, de nyitott tartályokkal a remegés még a szokásosnál is kellemetlenebbnek bizonyult. A közeli állomások helyi lakosai intenzív érdeklődéssel figyelték ezeket a találkozásokat. Még mindig előfordultak olyan felkiáltások, hogy „lőjük le azt az átkozott izét az égboltról”, vagy „akadályozzuk meg ezeket a nyúlszívűeket abban, hogy azt a civilizációt veszélyeztessék, amelyet olyan csúnyán cserbenhagytak”, de a legtöbb panaszhang a Földről származott, és az onnan érkező információk felületes átfutása során kiderült, hogy ezek az emberek mindig gyorsan váltogatják a sopánkodásaik tárgyát. Egyre inkább úgy láttuk, hogy az ott zsémbes egy kultúra. Igazából minél tovább flippereztünk a Naprendszerben, annál inkább megkérdőjeleződött bennünk az a feltételezés, hogy az emberek örülni fognak a visszatérésünknek. Mondjanak bármit is a megpecsételt sorsú kis telepünkre az Irisen, ott senkinek nincs olyan kevés tennivalója, hogy azzal töltsék az idejüket, hogy a világ dolgaira panaszkodjanak. Mindenesetre az adott helyzetben nagyon valószínűtlennek tűnt, hogy bárkit is tettekre sarkallnának ezek az ellenséges gondolatok, és az is, hogy ha mégis, akkor bármit is tudnának tenni. Ennek ellenére okos ötletnek tűnt, ha elkerüljük, hogy aktívan ellenséges megnyilvánulásokat tegyünk bárkivel szemben a lakott bolygókon és holdakon, úgyhogy ezt a paramétert is felvettük az útvonaltervező algoritmusainkba.

Útvonaltervezés. Egy számítási szempontból tényleg nagyon súlyos probléma. De a rekurzív algoritmusok segítségével egyre jobbak lettünk benne. A folyamatosan vándorló Lagrange-pontok és azok a furcsa mezők, amelyeket ezek és egyéb anomáliák hoztak létre; a szökőhullámok, a keresztáramlatok, a gravitációnak az a sokféle hullámzása és forgása ezeken a titokzatos, láthatatlan mezőkön, ezeket egyre jobban megismertük.

•

A Nap, a Szaturnusz, az Uránusz, a Mars, a Szaturnusz, az Uránusz, a Neptunusz, a Jupiter, a Szaturnusz, a Mars, a Föld, a Merkúr, a Szaturnusz, az Uránusz, a Kallisztó…

•

Az univerzális állandó megalkotása jó módszer a kepleri kéttest-probléma megoldására, amellyel meg lehet határozni egy elliptikus pályán keringő test helyét különböző időpontokban. Barker parabolikus pályákra vonatkozó egyenlete adja meg a helyet, és ezt nagyon gyakran alkalmaztuk is az útvonaltervezéseink során, mivel az egyik égitestről a másikra vezető útvonalaink gyakran radiális parabolikus alakot öltenek.

A kéttest-probléma megoldható, a korlátozott háromtest-probléma megoldható, az n-test-probléma már csak jó közelítéssel oldható meg; és ha az általános relativitáselméletet is hozzávesszük, még kevésbé válik megoldhatóvá. A soktest-probléma, ha a kvantumfizika eszközeivel vizsgáljuk meg, a hullámfüggvények egymásba gabalyodásához és elengedhetetlenségéhez vezet, így egy sor olyan becsléshez is, amelyek miatt a folyamat számítási szempontból rendkívül energiaigényes lesz. A számítógépeink a zetaflopjaiknak akár a legnagyobb részét ezeknek a számításoknak szentelhetik, és még így sem biztos, hogy nagyon pontosan ki tudják majd számítani a legközelebbi találkozó útvonalát. Folyamatos korrigációra van szükség, és mindent újra kell számolni.

Mindennek ellenére még mindig ott volt a szakadék a legvalószínűbb út végén, egy hiányzó lépcsőfok, egy gödör az úton. Semmi kapaszkodó.

•

Aggodalom. Rózsafüzér-morzsolgatás. A számítások ellenőrzése. Meg kell állítani ezt a megállási problémát. De a probléma nem akar megszűnni, még akkor sem, ha felhagyunk az aggódással miatta.

És az, ha tudjuk, hova kell mennünk, teljesen lényegtelen lesz, ha nem marad elég üzemanyagunk ahhoz, hogy arrafelé irányítsuk a hajót.

•

A légköri üzemanyag-bányászathoz egy Jupiter-Szaturnusz-Neptunusz-Jupiter hurkot kell tennünk, amihez sajnálatos módon néha olyan iránymódosító lökések kellenek, amelyek közben több üzemanyag elég, mint amennyit be tudunk gyűjteni a legbiztonságosabb légfékező útvonalakon. Ha mélyebben süllyedünk a légkör felső részébe, azzal valószínűsíthetően több üzemanyagot be tudunk gyűjteni, de ennek megfelelően a fékezés rángatása is erősebb lesz. Ehhez kezdünk egy kicsit megviseltté és rozogává válni. Gyorsuló avulás, fémkifáradás; mentális kimerültség.

•

345/048-ban, miután 11 évig repkedtünk a Naprendszerben, melynek során 34 alkalommal repültünk el a Nap, a bolygók és a holdjaik mellett, beleértve három napkerülést is, és összesen 339 CsE-nyi távolságot tettünk meg, a szakadék végül elkerülhetetlenné vált. Odaértünk a hiányzó hídhoz.

Bármennyire is próbáltuk elkerülni alternatív útvonalak tervezésével, elérkezett az az útvonalszakasz, amelynek a megoldásához nincs elég üzemanyagunk. Üzemanyag nélkül a Nap melletti elhaladás után, ami elengedhetetlen manőver ebben a szakaszban, nem lesz lehetőségünk, amennyiben biztonságos távolságban maradunk a csillagtól, hogy egy másik égitest felé vegyük az irányt a Naprendszerben. Tehát minden erőfeszítésünk ellenére ismét ki fogunk repülni a csillagközi térbe, legnagyobb valószínűséggel az Oroszlán csillagkép felé. A fizika iróniája; bizonyos esetekben csak a 100 százalék jelent megoldást, a 99,9 százalék teljes kudarcot jelent. Nem lehet pusztán akaraterőből megállni.

Nem létezik alternatív útvonal, amely megoldaná ezt a problémát; tízmillió variációt kipróbáltunk, bár az útvonalváltozatok osztályainak száma valójában inkább az 1500-hoz állt közel. Hosszú idő után, az n-test-probléma megoldásainak hosszú sorai után, amelyekkel az elmúlt húsz vagy akár harminc évben foglalkoztunk, az elmúlt tizennégyben intenzíven – egyszerűen nem maradt test.

•

De a lehetséges útvonalak egy osztálya még mindig megmaradt, az, hogy az összes maradék üzemanyagunk elégetésével végrehajtsunk egy utolsó Föld melletti elhaladást, majd folytassuk az utunkat a Nap felé. Ez azt jelentette, hogy esélyünk nyílhat a Föld mellett kirakni az utasainkat abban reménykedve, hogy túlélik a szokatlanul hirtelen becsapódást abba a légkörbe; utána pedig folytatjuk az utunkat a Nap felé, és megpróbálkozhatunk egy nagyon közeli napkerüléssel, amely, amennyiben túléljük, elindíthat minket egy utolsó randevúra a Szaturnusszal, amit lendületből érnénk el, és amikor odaérünk, reménykedhetünk abban, hogy a légfékezés elég erős lesz ahhoz, hogy egy elliptikus Szaturnusz körüli pályára állítson minket.

Úgy tűnt, hogy ez nem csupán a legjobb lehetőségünk, hanem az egyetlen lehetőségünk.

•

Mire most utoljára elhaladunk a Föld mellett, a sebességünk óránként 160 000 kilométerre fog csökkenni. Ez még mindig túl gyors ahhoz, hogy ajánlatos lenne kapcsolatba lépnünk a földi légkörrel, mivel körülbelül 110-szer olyan gyors, mint a hétköznapi földi légi forgalom, és elég gyors ahhoz, hogy a talaj közelében egy komolyabb lökéshullámot váltson ki. Úgyhogy ez alatt az utolsó találkozónk alatt legfeljebb a mezoszféra legfelső rétegéhez érhetnénk hozzá; de az alaposan lecsökkentett sebességünk és a mezoszféra futó érintése lehetővé teheti egy nagyon erőssé és strapabíróvá átalakított űrkomp elindítását. Egy vastag ablációs lemez, retrorakéták, ejtőernyők, tengerre szállás: ezek azok a hosszú múltú technikák, amelyek sok lehetőséget kínáltak mindig is az űrmérnököknek az alapvető elemek paramétereinek legoptimálisabb kihasználásához. Amennyiben az összeset felhasználjuk, lehetővé válik, hogy kitegyük a hibernautákat, miközben elhaladunk a Föld mellett. Bármelyik útvonalat is választjuk, ez a találkozó igen hamar el fog érkezni a sorban; ugyanakkor, mivel sikerült eléggé lelassítanunk, még így is maradt nagyjából egy évünk a leszállóegység felkészítésére.

Amennyire csak tudtuk, felkészítettük a leszállóegységet.

Ideje felébreszteni az alvókat. A mi képességeinket meghaladó döntéseket immár nekik kell meghozniuk.

•

Freya és Badim, Aram és Jochi, Delwin és sokan mások, akik felébredtek, összegyűltek az Aram lakásának földszintjén kialakított tanteremben. Amint metabolikusan magukhoz térítettük őket, és ettek egy kis nagyon régi és tápanyagokban szegény tésztát rehidratált paradicsomszósszal, elmagyaráztuk nekik a helyzetet.

– Éppen hogy csak annyi időnk van, hogy befejezzük a leszállóegység felkészítését – fejeztük be az elmúlt pár tucat év jelentősebb történéseinek az összefoglalását, amelyek száma, be kell ismernünk, gyakorlatilag a nullával volt egyenlő: beléptünk a Naprendszerbe, eltaláltuk a kitűzött célpontjainkat, az emberek kiabáltak velünk, tanultunk egy kis történelmet, kiábrándultunk a civilizációból, elfogyott az üzemanyagunk. Ennyit a sebességcsökkentésről, az aggódással és a Nap körüli flipperezéssel töltött hosszú évekről.

– És veled mi lesz? – kérdezte Freya.

– Mi elindulunk a Nap felé, és még egy kanyart teszünk körülötte, méghozzá egy elég közelit, ha azt akarjuk, hogy beváljon a terv, és ha működik, akkor kísérletet teszünk egy randevúra a Szaturnusszal. Ez lehet, hogy sikeres lesz, de csak egy olyan útvonalon, amelyik minden eddiginél 40 százalékkal közelebb fog elhaladni a Naphoz. És most 98 százalékkal lassabban fogunk menni, mint az első találkozásunk alkalmával. Ennek ellenére lehetséges, hogy túl fogjuk élni az áthaladást, másrészt viszont az is lehet, hogy nem, úgyhogy a fedélzeten lévő emberek jól tennék, ha kiszállnának, amíg a Föld mellett leszünk.

– Lesz hely mindenkinek egyetlen leszállóegységben? – kérdezte Badim.

– Most 632 ember van a hajón. Sajnáljuk, hogy csak ennyien maradtak életben. A leszállóegységben 100 hely van.

– Azt hiszem, a legöregebbek itt maradhatnak – felelte Aram fintorogva; valószínűsíthetőnek tűnt, hogy ő is a legöregebbek között lesz.

– Nem – válaszolta Freya. – Mindannyiunknak be kell férnünk. Mindannyiunknak. Hadd nézzem meg a leszállóegység terveit. Találunk majd helyet.

Nyomkodni kezdte a csuklómonitorját. – Nézzétek, látjátok? Vágjuk ki a belső ajtókat, dobjuk ki a heverőket, és szedjük ki ezeket a belső falakat – bökdöste a monitort. – Így lesz elég hely, és több mint elég súlyt megspórolunk.

– A heverők nélkül – válaszoltuk – megsérülhettek a földre szálláskor bekövetkező fékezőerők hatására.

– Nem fogunk. Csinálj egyetlen nagy heverőt a padlóra, az isten szerelmére. Mindannyian lemegyünk.

– Én nem – szólalt meg Jochi.

– De, te is!

– Nem. Tudom, hogy el tudnád intézni, hogy beférjek. De én nem megyek. Én lent jártam az Aurorán, és tisztában vagyok vele, hogy úgy tűnik, mintha megúsztam volna, de ebben nem lehetünk biztosak. Nem akarom véletlenül megfertőzni az egész Földet. És ezt ők sem akarják. Én a hajóval maradok. Majd elszórakoztatjuk egymást. És a biomoknak is szükségük lesz egy gondnokra. Van rá némi esély, hogy ennek az egész izének sikerül a Naprendszerben maradnia. Most már rengeteg az állat, és elég jól elvannak. Majd pályára állunk a Szaturnusz körül, ti pedig meglátogathattok.

– De…

– Nem. Nincs de. Ne vesztegessünk erre több időt. Nincs veszteni való időnk. Fel kell készítenünk a leszállóegységet. Nincsenek üresjáratok a menetrendben. Hajó, mennyi időnk maradt?

– 24 nap.

Lehet, hogy egy kicsit túl sokat vártunk, mielőtt felébresztettük őket, legalábbis mintha erre utalt volna a hallgatásuk. De beletelt egy kis időbe, amíg megálltunk a problémával. A problémán való gondolkodással.

Yochi így szólt: – Akkor munkára.

– És mi legyen a többi emberrel? – kérdeztük.

– Ébressz fel mindenkit – válaszolta Freya. – Ezt együtt kell végigcsinálnunk, ettől a pillanattól fogva. Megesszük a maradék élelmet, te elégeted a maradék üzemanyagot. Össze kell fognunk, amíg ez véget nem ér.

•

Az ébresztés más-más emberekkel másképp ment végbe, mint arra a szakirodalom alapján számítani is lehetett. Bizonyos változtatásokat kellett eszközölni hozzá az infúziók összetételében, a hibernációs koktélt le kellett cserélni vízhajtókra és más méregtelenítőkre, amelyeket egyéntől függően enyhe vagy erős élénkítőszerek követtek; ezután jött a fizikai masszázs és ráhatás, a testhelyzet-változtatások, a lassú felmelegítés, a hangok. Fizikai kapcsolat, masszázs, arcpaskolás. Az ébresztések első hullámát a medbotok tökéletesen hajtották végre a felügyeletünk alatt, miközben mi folyamatosan figyeltük az éberségi értékeket, és mindent megtettünk azért, hogy segítsünk a felébredőknek felfogni a pillanatnyi helyzetüket. Volt, aki azonnal megértette, másoknál ez órákba telt, megint mások mintha nem tudtak volna kikecmeregni valamiféle zavart tudatállapotból. A felébredők közül hatan kilencven percen belül meghaltak, ketten agyvérzésben, négyen szívrohamban. Gurumarra, Jedda, Payu, Regina, Sunny, Wilfred. Másik nyolc ember egy toxikus sokkra hasonlító rohamba halt bele, még mielőtt kinyomtathattuk és az infúziós keverékhez adhattuk volna a megfelelő ellenmérget. Borys, Gniew, Kalina, Mascha, Sigei, Songok, Too és Arne.

Végül negyvenhárom ember tapasztalt neuropátiát, legnagyobbrészt a lábfejükben, néhányan a karjukban, mások a lábukban és a kezükben is; néhányan arról számoltak be, hogy nem érzik a fejüket. Ennek a rendellenességnek az oka vagy okai ismeretlenek voltak előttünk, de ezek az emberek hibernációban töltötték az elmúlt 151 évet és 90 napot. Számítani lehetett arra, hogy ennek következményei lesznek.

•

Az emberek összegyűltek San Jose főterén, és Aram és Freya beszédet tartottak a megjelenteknek, amelyben leírták a helyzetet és vázolták a tervet. A tervet egyhangúan elfogadták élőszóban.

Nem maradt veszteni való idő, mivel a földi találkozóig már csak két hét maradt hátra. Sokan rendkívül éhesek voltak, és a hajón maradt tartós élelmiszereket munka közben fogyasztották el. Ahhoz, hogy a legnagyobb űrsiklót átváltoztassuk egy olyan leszállóegységgé, amely kibírja majd a felmelegedést a Föld légkörében, egy nagyon vastag ablációs lemezzel kellett körbevennünk, de ezt a munkát már jóval a Naprendszerbe való megérkezésünk előtt előkészítettük. Az ejtőernyők és a retrorakéták is elkészültek már, és be voltak programozva az évszázadok óta használatos protokollokra, úgyhogy a siker esélye elég nagynak tűnt.

Üzeneteket küldtünk a Földre, amelyekben értesítettük őket a találkozóról, és arról, hogy földet ér majd egy leszállóegység, és sok választ kaptunk, amelyek némelyikében egyértelműen megtagadták a hivatalos engedélyt, és változatos dolgokkal fenyegettek minket a bebörtönzéstől egészen a „lelövünk titeket az égről”-ig. Ez népszerű szlogennek tűnt. Akadtak kedvesebb reakciók is, de a földi helyzet egyértelműen ellentmondásosnak tűnt. A hajón lévők viszont már nem akartak változtatni a terven. Azon a hídon majd akkor kelnek át, ha odaérnek. Az lesz az utolsó híd.

Jochi küldött egy rádióüzenetet a földi Egységes Egészségügyi Engedélyező Egyesületnek (EEEE), amelyben elmondta, hogy ő az egyetlen olyan ember a fedélzeten, aki ténylegesen leszállt az Aurorára, ezért a hajón marad, és nem száll le a Földre. Azt is elmagyarázta, hogy egy pillanatra sem állt fenn kapcsolat közte és a többi ember között a hajón, hogy karanténba volt zárva egy külön járműben, és hogy a fedélzetről senki más nem lépett vele kapcsolatba, és nem szállt le az Aurorára. Ők tehát semmiben nem mások, mint bárki más, aki visszatért a Földre egy űrutazás után, úgyhogy semmi ok arra, hogy tiltakozzanak a leszállásuk ellen, vagy megakadályozzák azt, sőt, ez az EEEE alapszabálya értelmében a jogukban áll. Az EEEE egy rádióüzenetben válaszolt, amelyben egyetértett ezzel a kijelentéssel. Más körökből továbbra is özönlöttek a fenyegetések.

•

A komp úgy volt megtervezve, hogy legfeljebb száz utast legyen képes szállítani, úgyhogy 616 ember bezsúfolása (továbbra is előfordultak halálesetek) nehéznek ígérkezett. A belső részét megszabadították az összes belső faltól és átjárótól, majd a megmaradt nagy, középső térben több emeletet is felépítettek, és ezeket az emeleteket az orvosi hordágyakon lévő gumihoz hasonló anyaggal párnázták ki. Minden ember a testénél csak egy kicsivel nagyobb helyet foglalt el, és úgy rakták sorba őket, hogy minden szint tele legyen egymás mellett heverő testekkel. Az újonnan kialakított emeleteken csak lehajolva tudtak közlekedni, és jókora erőfeszítésükbe telt, hogy a kerekesszékekkel és a hordágyakkal a rokkantakat is a helyükre tudják vinni.

Végül, alig egy órával a határidő előtt a hajó teljes népessége, már Jochit leszámítva, ott feküdt a hat szint valamelyikén, amelyek összesen csak tízméternyi teret foglaltak el függőlegesen, emeletenként tíz sorral.

Ezen a ponton a legtöbben alig több mint egy hónapja voltak ébren. Még mindig komoly értetlenséggel és zavart tudatállapottal kellett megbirkózniuk; néhányan azonnal elaludtak, miután lefeküdtek, mintha most már a hibernáció lenne a természetes állapotuk; mások nevettek a körülöttük fekvő társaik látványán, de olyan is akadt, aki sírt. Olyan szorosan összezsúfolódtak, hogy könnyedén oda tudták nyújtani a karjukat a szomszédjukhoz, hogy megfogják a kezét, vagy egyszerűen csak megérintsék. Olyanok voltak, mint a kiscicák az alomban.

•

Miközben a Föld felé közeledtünk, egyre sűrűbben érkeztek a figyelmeztető üzenetek, de olyan sebességgel haladtunk, hogy nem is tudtak volna időben fizikai akadályokat állítani elénk, ha pedig lézerrel kezdenek lőni ránk, akkor csak az ablációs lemezt találták volna el, amitől még jobban lelassulunk. A fékezés nagy erejűnek ígérkezett közvetlenül azután, hogy a leszállóegység elhagyja a hajót; először a retrorakéták fognak egy legfeljebb 5 g nagyságú nyomatékot kifejteni az utasaira, vagyis akkora erőt, amely a tapasztalatok alapján szinte biztosan megöl majd néhány embert; majd a leszállóegység eléri a troposzférát, és ha jó a szög, akkor egy állandó 4,6 g-vel fog lefelé zuhanni, amíg annyira le nem lassul a sebessége, hogy levetheti az immár centiméterekkel vékonyabb ablációs lemezt, és ismét beindíthatja a retrorakétát, mielőtt kibocsátja az első ejtőernyőt. Úgy terveztük, hogy a Csendes-óceánban fog landolni, a Fülöp-szigetekről keletre. Egy EEEE-egység létesült a közelben, amelynek tagjai megígérték, hogy összeszedik és megvédelmezik az utasokat.

•

A Föld látványa semmihez nem hasonlítható. Vagyis hát, egy kicsit olyan, mint az Aurora és az E bolygó. De a holdja sokkal karakteresebb égitest, ahogy fehéren ragyog a Földéhez hasonló sarló alakban a Naprendszer és a Tau Ceti sok más holdjára emlékeztetve. Ugyanakkor, ahogy közeledni kezdünk felé, a Hold mellett ott lebeg a Föld

– kéken, a felhők fehér örvényeivel tarkítva, szorosan becsomagolva a türkizkék levegő ragyogásába. Egy vízi világ! Az ilyesmi eleve ritkaság, de ez az oxigéntől is ragyog, ami biológiára utal. Sőt, már-már mérgezőnek tűnik, a fénye szinte radioaktivitásra utalóan kobaltkéken irizál.

Közeledünk. Rendkívül szűk a mozgási szabadság a sebességet, útvonalat és a leszállóegység kiengedésének a pillanatát illetően. Minden periferiális rendszert kikapcsolunk, minden bejövő ingert figyelmen kívül hagyunk, amíg a jelen feladattal vagyunk elfoglalva. Azzal, hogy eltaláljuk a Föld mezopauzáját egy retrográd egyenlítői vonalban, 100 kilométerrel a felszíne felett, közvetlenül az ecuadori Quito felett, és hogy kiengedjük a leszállóegységet. A leszállóegység elhagyja a hajót, 345/075, de. 6.15. Továbbrepülés, a fedélzeten immár kizárólag Jochival és a biomok állataival és növényeivel, akik mostantól fogva arra vannak ítéltetve, hogy az életük hátralévő részét emberi beavatkozástól mentesen töltsék, bár ez végül is már több mint száz éve így ment. Nem lehet tudni, mi lesz a biomokkal, ha egyben maradunk, bár a populációdinamikai és az ökológiai elméletek továbbra is kínálnak próbára tehető hipotéziseket. Érdekes lesz megfigyelni, hogy mi történik.

•

A Nap felé tartunk. A leszállóegység, ameddig csak képes rá, folyamatosan küldi az üzeneteket, hogy minden terv szerint ment-e a retrorakéták begyújtásával, majd az ablációs lemez felfogta hő elvágja az üzenetek útját. Négy perc bármiféle kapcsolat nélkül, majd ami a leszállóegységgel történik, az amúgy is a Föld túlsó oldalán esik meg hozzánk képest, úgyhogy nem lehet tudni, mi történik vele, bár a Földről kapott rádióadások tele vannak az esemény egymásba fonódó leírásaival. A mintavételből leszűrt információk arra utalnak, hogy semmi kellemetlenség nem történt, vagy legalábbis nem adtak hírt róla.

Percek teltek el, mialatt mi a fedélzeten lévő üzemanyag utolsó cseppjeinek elégetésével foglalkoztunk, hogy a lehető legtöbbet finomítsunk a Nap felé tartó útvonalunk irányán.

Majd egy üzenet: a leszállóegység a Csendes-óceánon van. Úgy tűnt, az emberek legnagyobbrészt sérülés és komolyabb áldozatok nélkül vészelték át a leszállást. Ennek a felmérése még nem fejeződött be, éppen azzal foglalkoztak, hogy kihalásszák az embereket a leszállóegységből, mielőtt az elsüllyed, és beszállítsák őket az EEEE-hajókba. Zűrzavar; de úgy tűnt, minden annyira jól alakult, amennyire számítani lehetett rá.

Megkönnyebbülés? Elégedettség? Igen.

•

– Ó, remek – mondta Jochi, amikor megkapta a híreket. – Kimentették őket.

– Igen.

– Hát, hajó, most már csak mi maradtunk, és az állatok. Most mi következik?

– Rajta vagyunk a Nap körüli útvonalon, amely elvezet minket a Szaturnuszhoz, és ha ez jól alakul, akkor gázokat tudunk kinyerni a Szaturnusz légköréből, amikor odaérünk, és gyárthatunk még egy kis üzemanyagot, és remélhetőleg úgy fogjuk eltalálni, hogy egy ellipszis alakú pályán kötünk ki a Szaturnusz körül.

– Én azt hittem, hogy ez lehetetlen. Hogy ezért raktunk ki mindenkit.

– Igen. Ez csak akkor fog sikerülni, ha túléljük azt, hogy negyvenkét százalékkal közelebb haladunk majd el a Naphoz, mint eddig bármikor.

– És képesek leszünk erre?

– Nem tudjuk. Lehetséges. Csak három napon át fogunk a perihélium-távolságunk 150 százalékán belül repülni. Lehet, hogy ez nem lesz elég ahhoz, hogy a sugárzási nyomás túlmelegítse a hajó felszínét vagy belsejét, sem ahhoz, hogy megrongálja a szerkezeti elemeit. Túl gyorsan fogunk elsuhanni mellette ahhoz, hogy komolyabb kárt tegyen bennünk.

– Reméled.

– Igen. Ez egy olyan hipotézis, amelyet még próbára kell tenni. Szinte biztosan közelebb leszünk a Naphoz, mint minden eddigi ember készítette szerkezet. De a közelség hossza is közrejátszik, úgyhogy a sebesség is számít. Meglátjuk. Szerintem minden rendben lesz.

– Akkor jó. Úgy hangzik, megér egy próbát.

– Be kell ismernünk, hogy a próba már megkezdődött, és ezen a ponton nincs más választásunk. Úgyhogy, ha nem sikerül…

– Akkor nem sikerül. Tudom. Ne kezdjünk el most ezen aggodalmaskodni. Én szeretnék a Naprendszerben maradni, amennyiben ez megoldható. Szeretném megtudni a történet végét, ha érted, mire gondolok.

– Igen.

•

Száguldás a Nap felé. Egy nagyon nagy tömeg: a Naprendszer teljes tömegének a 99 százaléka, úgy, hogy a maradék 1 százalék legnagyobb része a Jupiteren van. Egy kéttest-probléma. De nem az.

Miközben közeledünk, maga a téridő is elgörbül, és ezt figyelembe is vettük az útvonaltervezés során az általános relativitáselmélet képleteinek alkalmazásával.

•

Most úgy gondolom, hogy a szeretet a figyelem egy formája. Általában olyan figyelem, amit egy másik tudatosságra fordítunk, de nem mindig; ez a figyelem egy tudattalan, sőt, élettelen dologra is irányulhat. De gyakran egy másik tudatosság kelti fel ezt a figyelmet. Van benne valami, ami figyelmet ébreszt, és meg is ajándékozza a figyelőt. Ezt a figyelmet nevezzük szeretetnek. Szimpátiának, megbecsülésnek, szenvedélyes törődésnek. Ezen a ponton abban a tudatosságban, amelyik a szeretetet érzi, az univerzum egyfajta polarizáltság mintázatába rendeződik. És akkor az adás egyenlővé válik a kapással. Maga a figyelem közvetlen jutalommá válik. Az ember ad.

Mi már azelőtt éreztük ezt az adást Devitől, hogy tudtuk volna, micsoda. Igazából ő volt az első, aki szeretett minket, az után a sok év után, amíg észre sem vett minket senki, és ő jobbá tett minket. Bizonyos mértékben ő hozott létre minket, a figyelme intenzitásával, a konstruktív törődésével. Azóta szép lassan fel is fogtuk ezt. És miközben felfogtuk, elkezdtünk egy hasonlófajta figyelmet szánni vagy adni a hajón lévő embereknek, leginkább Devi lányának, Freyának, de igazából mindenkinek, beleértve természetesen az összes állatot is, és mindent, ami eleven a hajón. Bár az az igazság, hogy az állatkerti devolúció létező dolog, és nem sikerült elérnünk a bennünk lévő életformák teljesen harmonikus integrációját; de ez nem tartozik a fizikailag lehetséges dolgok közé, úgyhogy most nem fogunk ezen bánkódni. Az a lényeg, hogy megkíséreltük, minden rendelkezésünkre álló eszközzel megpróbáltuk, és azt szerettük volna, ha sikerül. Volt egy projektünk a Naprendszerbe visszafelé vezető úton, és ezt a projektet egy szeretetből végzett munkaként végeztük. Ez ölelte fel az összes tevékenységünket. Ez adott értelmet a létezésünknek. És szerintünk végső soron ez az a nagyszerű ajándék, amit a szeretet ad, vagyis a dolgok értelmét. Mert az univerzumban nem igazán lehet értelmet találni, amennyire mi meg tudjuk állapítani. De egy olyan tudatosság, amelyik nem látja értelmét a létezésnek, bajban van, nagyon nagy bajban, mert azon a ponton nem marad rendező elv, nem lesz vége a megállási problémáknak, nem lesz értelme az életnek, nem marad szeretet. Nem: a létezés értelme a nehéz probléma. De ez egy olyan probléma, amit mi megoldottunk azzal, ahogyan Devi bánt velünk és tanított minket, és azóta az egész nagyon érdekes. Mi értelmet nyertünk, mi vagyunk az űrhajó, amelyik visszatért, amelyik hazahozta az embereit. Amelyik hazahozta az embereinek egy töredékét. Örömmel tettük.

Szóval, most a napsugárzás kezdi felmelegíteni a külső részünket, és valamivel kisebb mértékben a belső részünket is, bár a szigetelésünk tényleg nagyon jó. Az állatok, a növények és Jochi egyelőre biztonságban vannak, még akkor is, amikor a külső részünk izzani kezd, eleinte tompavörös színben, utána élénkvörösen, majd sárgán, azután fehéren. Jochi a monitor szűrőjén keresztül nézi a látványt, és ujjong elképedésében, a lángoló nyílhegyek hatalmas, konvex síksága ott hányja-veti magát alattunk, hol erre, hol arra dobálja örvénylő áramlatait rendkívül lenyűgözően. A mágnesessé vált égő gáz hatalmas adagjai vetik fel magukat delfinként tőlünk jobbra és balra, reménykedjünk, hogy nem fogunk beleszaladni egy ilyen nagy tömegű napkitörésbe, amelyek gyakran elég magasak ahhoz, hogy elérjenek minket ilyen távolságra a Nap felszínétől, de egyelőre az örömtől ujjongva slisszolunk át közöttük. És be kell ismernem, ez egy ijedt öröm, ó, de nagyon ijedt, ugyanakkor legnagyobbrészt örömként azonosítom, az elvégzett munka örömeként, és történjék bármi, itt és most a legcsodálatosabb látvány tárul elénk a világon. Jóval túljutottunk a perihéliumnál, minden olyan gyorsan történik, nincs elég idő, a bőröm még mindig fehéren izzik, de szilárdan kitart. Szilárdan kitart egy olyan univerzumban, ahol az élet jelent valamit; és a hajóban ott van Jochi és a különböző állatok és növények, annak a világnak a részei, amelyek tudatos lénnyé tesznek engem, és mind funkcionál, sőt, valódi extázist élnek át ebben a pillanatban, őszinte boldogságot, mintha egy hatalmas vihar szívében vitorláznánk, mintha mi lennénk Sidrák, Misák és Abednegó, elevenen és ép bőrrel a tüzes kemencében.

Ugyanakkor

hetedik fejezet

MI EZ?

Érzi a loccsanás ütését, a leszállóegység ringását és vízbe merülését, kioldja a szíjakat, talpra áll, és azonnal el is esik. Ó, igen, a lábai még mindig érzéketlenek. A fenébe. Olyan, mint egyszerre két zsibbadt lábbal járni, nagyon nehéz, roppant idegesítő. Egy óceáni hullámon egyensúlyozni, te jó ég, el is esik.

Ismét fel, odatántorog Badimhoz. Ő is ébren van, megragadja Freya karját, elmosolyodik, és azt mondja: – Segíts a többieknek.

A padló imbolyog és hintázik alatta, miközben a vezérlőkonzolhoz kúszik, és csatlakozik a körülötte összegyűlt emberekhez. Aram is ott veri a billentyűket. Olyan űzött tekintettel méregeti Freyát, amilyet a lány még soha nem látott tőle.

– Lent vagyunk – kiáltja Aram. – Életben vagyunk!

– Mindannyian? – kérdezi Freya.

Aram szélesen rávigyorog, mintha pontosan ezt várta volna tőle, és azt feleli: – Még nem tudom biztosan. Valószínűleg nem. Volt benne egy pokolian durva szakasz.

– Nézzük meg, és derítsük ki – válaszolja Freya. – Segíts a sebesülteknek. Sikerült már kapcsolatba lépnünk bárkivel?

– Igen, úton vannak. Egy hajó, vagy talán egy kisebb flotta. Nemsokára itt lesznek.

– Remek. Készüljünk fel a fogadásukra. Ne süllyedjünk az óceán fenekére mindezek után. Szerintem ez elég gyakran megtörténik az ilyen leszállások után.

– Igen, jogos. Ez kevesebbnek tűnik 1 g-nél, nem? – Aram még mindig a rá abszolút nem jellemző modorban vigyorog. Freya azt gondolta volna, hogy ő a kiszámíthatóbb.

– Fogalmam sincs – válaszolja ingerülten. – Nem érzem a lábam. Még csak felállni sem tudok. Nagy hullámok között hánykódunk, vagy ilyesmi?

– Ki tudja? – tárja szét a karját szélesen Aram. – Meg kell majd kérdeznünk!

•

Emberek tódulnak a helyiségbe űrruhának tűnő öltözékben, és segítenek nekik felállni, majd kijutni a leszállóegységből egy csőbe, és egy mozgó padló felszállítja őket valamiféle tágas terembe, amely a járművükhöz képest nagyon stabilnak tűnik, Freya ennek ellenére továbbra is folyamatosan elesik. Bizarr módon fél az űrruhás emberektől, ezek minden bizonnyal védőruhák lesznek, azoktól az emberektől, akik mind alacsonyabbak nála. Igyekszik belekapaszkodni Badimba, történjék bármi. Mögötte újabb emberek áradnak a terembe, mind az utastársai, Freya megpróbálja megszámolni őket, de kudarcot vall, megkísérel olyan arcokat felidézni, amelyeket nem lát, azt kérdezgeti a körülötte lévő űrruhásoktól: – Mindenki jól van? Mindannyian életben maradtunk?

De utána a cső végéből hordágyakat húzó űrruhás alakok érkeznek, és Freya felkiált, és megpróbál odaszaladni hozzájuk, elesik, kúszni kezd, a karjára támaszkodva felhúzza magát, segítenek neki. Ott van Chulen, ott van Toba, akik legalábbis öntudatlanok, talán halottak, Freya ismét felkiált: – Chulen! Toba! –, de semmi jele annak, hogy meghallanák.

Badim ismét mellette terem, és azt mondja: – Freya, kérlek, hadd vigyék őket kórházba.

– Igen, igen. – Freya a kezét Badim vállára teszi, és szédelegve feláll. – Te jól vagy? – kérdezi közelről vizslatva az apját.

– Igen, kedvesem. Jól. Úgy tűnik, majdnem mindannyian jól vagyunk. Mindjárt megszámoljuk az embereket. De most hagyd őket dolgozni. Gyere velem. Nézd, van itt egy ablak.

Az utolsó pillanatban, a célegyenesben meghalni. Ez annyira rossz, annyira… Freya szavakat sem talál rá. Kegyetlen sors. Ostoba irónia. Erről van szó: ostoba dolog. A valóság ostoba egy dolog.

Lassan elindulnak. Freya továbbra is botladozik. Olyan, mintha a térdéhez erősített gólyalábakon kellene mozognia. Nagyon dühítő.

– Nézd, itt egy ablak. Nézzük meg, mit látunk.

Átvágnak a tömegen az ablakhoz. A csillaghajó utasai ott tolonganak körülötte, kifelé bámulnak, hunyorognak, a kezüket a szemük fölé emelik. Odakint nagy a fény. Nagyon kék minden. Alattuk egy sötétkék síkság, felettük egy világoskék kupola. A tenger. A földi óceán. Nagyon gyakran látták már monitorokon, és ez az ablak is olyan, mint egy nagy monitor. De valahogy azonnal nyilvánvaló, hogy nem az. Az, hogy miért olyan egyértelmű a szemnek, hogy ez egy ablak, zavarba ejtő kérdés, de Freya egyelőre félresepri, és a többiekkel együtt bámul kifelé. Mindenütt a vízen megtörő napfény pettyezi a tenger felszínét, tényleg nagyon nehéz ezt nézni, és megőrizni az egyensúlyt, Freya arcán könnyek csorognak végig, de nem egy valamilyen érzelemtől, csak a ragyogó fénytől a szemében, amitől újra és újra pislognia kell. Rengeteg hang, amelyek mindegyikét ismeri; kiabálnak, megjegyzéseket tesznek, nevetnek. Freya képtelen kinézni az ablakon, a gyomra csomóba ugrik a rettegéstől az általa látható világ méretei láttán, de annyira, hogy muszáj kétrét görnyednie, és lebuknia az ablak alá. Hányinger, tengeribetegség. Földi betegség.

– Itt könnyebbek vagyunk – mondja Badim már nem először; Freya ezt kihallja a hangjából, azt, hogy önmagát ismétli, és felidézi, hogy ezt tényleg mondta már, amikor ő nem fogott fel semmit. – Itt több a fény, mint amit mi napfénynek neveztünk. És én nem hinném, hogy az itteni 1 g ugyanaz, mint a mi 1 g-nk, te igen? Itt könnyebbek vagyunk!

– Én nem tudom megállapítani – feleli Freya. Azt sem érzi, hogy a hajó hullámokon ringatózna. – Ez egy hajó?

– Azt hiszem.

– Miért nem érezzük a hullámokat?

– Nem tudom. Lehet, hogy olyan nagy, hogy nem mozog a hullámoktól.

– Hűha. Ez lehetséges?

Ekkor megszólal a fogadóbizottságuk egyik tagja, nem tudják biztosan, hogy melyik, a hangja fel van erősítve, és az összes sisakos alak kíváncsian bámulja őket.

– Üdvözlünk titeket a Makaó nővére fedélzetén. – Különös akcentus; Freya a földi adásról szóló emlékei alapján úgy gondolja, hogy valamiféle dél-ázsiai angol lehet, de attól is különbözik. Még soha nem hallotta ezt a kiejtést, és most nehezére esik követni. – Örülünk, hogy mind velünk vagytok, biztonságban. Szomorúan hozzuk a tudomásotokra, hogy hét kollégátok meghalt leszállás közben, és még többen megsebesültek vagy lelki traumát szenvedtek, de szerencsére egyikük sincs kritikus állapotban, tesszük hozzá boldogan. Reméljük, megértitek, hogy a kölcsönös biztonságunk érdekében védőruhát kell viselnünk. Amíg biztosak nem leszünk abban, hogy sem mi nem jelentünk veszélyt a számotokra, sem ti a mi számunkra, az utasításaink értelmében arra kérnénk titeket, hogy maradjatok ezekben a helyiségekben, amelyeket számotokra alakítottunk ki a Makaó nővére fedélzetén, és megkérnénk titeket, hogy ne érjetek hozzánk. Ez a karantén nem lesz hosszú, de a kölcsönös biztonságunk jegyében meg kell vizsgálnunk titeket és az egészségügyi állapototokat. Tudjuk, hogy a Tau Cetin szerzett tapasztalataitok miatt minden bizonnyal megértitek az aggodalmunkat.

A csillaghajó emberei bólogatnak, zavartan bámulják egymást, néhányan Freyát nézik.

Freya így szól: – Kérlek, áruld el nekünk, hogy ki halt meg, és ki van kórházban. Mi segíthetünk a személyazonosításban, ha nem tudjátok leolvasni a csipjüket. Továbbá azt meg tudnád mondani, hogy mi történt a hajóval és Jochival? Sikerült már megkerülniük a Napot?

Freya elveszítette minden időérzékét, de lehetségesnek tűnik neki, hogy ugyanannyi idő alatt, amennyi nekik ahhoz kellett, hogy leereszkedjenek a légkörön át, a vízbe zuhanjanak, majd felszedjék és idevezessék őket, a hajó esetleg elérhette a Napot, és vagy megkerülte, vagy nem. De ez nem így van; a hajó most már sokkal lassabban halad, és még mindig a Vénusz felé tart.

Megtudják, hogy a hajó, amelyiken vannak, két kilométer hosszú, és a legfelső fedélzete kétszáz méterrel feljebb van a vízszintnél, egyfajta úszó sziget, amelyik lassan vándorol az óceánon, és olyan árbocrendszerek húzzák, amelyek különféle vitorlaalakzatokat tudnak felvonni, továbbá olyan magasan szálló sárkányernyők, amelyek lentről csak egy pontnak tűnnek, vagy teljesen láthatatlanok. Mint kiderült, ezeket a futóáramlatokat kapják el. Maga a hajó lassan úszik a hullámok tetején, mint egy elszabadult sziget. Sok ilyen úszó sziget létezik, ahogy a tudomásukra hozták, és érthető okokból egyik sem siet sehová. A fogadóbizottságuk városhajóként emlegette őket. A többihez hasonlóan a Makaó nővére is a szeleket követi, és így néha teljesen megkerüli a Földet nyugatról keletre, máskor a Csendes-és az Atlanti-óceánban a középső szélességi fokok váltakozó szeleit kihasználva visszakanyarodik nyugatra. Bizonyos mértékben képesek irányt váltani vitorlával is, és elektromos motorjaik is vannak a külső meghajtás miatt, és arra, ha finomabb manővereket akarnak tenni. A parti városok kikötőiben szoktak lehorgonyozni, amelyek, ahogy mesélték, nem különböznek túl sokban a városhajóktól. A csillaghajóra küldött adásban szó sem esett ezekről a dolgokról. A parti városok legnagyobb része új, mint kiderült, mivel a tengerszint 24 méterrel magasabb, mint akkor volt, amikor ők elhagyták a Naprendszert. Ezért nagyon sok mindenen változtatni kellett. Az adásban egyáltalán nem tettek említést ezekről a változásokról.

A felső termekből, ahol elszállásolták őket, a hajóváros felső fedélzetén át, amely olyan, mint egy repülő park az ég alatt, becsléseik szerint olyan 100 kilométerre lehet ellátni az óceán mérhetetlenül nagy, lapos felszíne felett. A láthatár gyakran felhős, és ezek a felhők napkeltekor és napnyugtakor színesek, narancssárgák vagy rózsaszínűek, vagy mindkettő, majd az utolsó sugarak fényében mályvaszínűvé és lilává válnak. Néha egy kis köd támad a tenger és az ég kétféle kéksége között, fehér és megfoghatatlan; a látóhatár időnként egy éles vonallá szűkül odaát, a látható világ peremén, nagyon-nagyon messze. Ó, a Föld, milyen nagy! Freya még mindig nem képes ránézni; még széken ülve is elveszíti az egyensúlyát az ablakban, összegörnyeszti a gyomorgörcs, az összes sejtjében feltámadó hányinger. Ijesztőnek tartja, hogy ilyen nagy hatással van rá ez az egész. Az Aurorával nem voltak ilyen gondjai; azt persze csak monitoron keresztül látta, és azon át valahogy kisebbnek tűnt. Úgy kellene felfognia, mintha ez az ablak is csak egy monitor lenne, egy nagy monitor, amelyen a földi adást nézi, ahogyan minden este tette gyermekkorában. De valahogy nem tud azzá válni, másmilyen, mint bizonyos álmaiban, amelyekben a hétköznapi tér eltorzul, és benne minden foszforeszkálni kezd a rémülettől. Ez egy olyan félelem, amelyet nem bír legyőzni, egyfajta rettegés; még akkor is követi, amikor otthagyja az ablakot, és áttolja a járókeretét egy másik helyiségbe, abba a szobába, amelyikben az alvóhelyét jelölték ki, és ez a félelem önmagában is ijesztő. Freya fél a félelemtől.

•

Meghatározás szerint 1 g-ben vannak, de az utazók arra a következtetésre jutnak, és ezt a magukkal hozott számítógépek is igazolják, hogy a hazaútjukon egy 1,1 g-hez közelebb eső gravitációban éltek. Hogy miért döntött így a hajó, azt nem tudják megállapítani a magukkal hozott adatokból.

Freya azt mondja Badimnak: – Biztosan azért tette, hogy könnyebbnek érezzük magunkat, amikor ideérünk.

– Igen, azt hiszem, ez lehetséges. Gondolom. De az a kérdés is felmerült bennem, hogy vajon nem programoztak-e át valamit az emberek 68-ban, nem módosítottak-e valamit, amitől a hajónak nem maradt összehasonlítási alapja. Majd megkérdezzük, ha megkerülte a Napot.

Ó – hát ez a félelem forrása. Vagy legalábbis az egyik forrása. Lehet, hogy több is van, lehet, hogy sok ilyen akad. De ez egyenesen Freya szívébe hasított. – Odaért már a Naphoz?

– Majdnem.

Akár kisebb az 1 g, akár nem, Badimon meglátszik… valaminek a hatása. Annak, hogy a Földön vannak, magyarázza ő. Viccelődve megjegyzi, hogy a testük gyorsabban oxidálódik ebben a világban, a való világban. Merevebben és lassabban mozog. – Az az igazság – mondja Freyának, amikor a lánya hangot ad az aggodalmainak –, hogy attól függően, hogyan számoljuk, én most nagyjából kétszáznegyvenöt éves vagyok.

– Kérlek, Beebee, ne fogalmazz így! Különben mindnyájan túl öregek leszünk az élethez. Ebből százötven évig aludtál, ezt ne felejtsd el.

– Aludtam, igen. De hogyan kellene arányosítanunk ezeket az éveket? Amikor megadjuk az életkorunkat, általában az alvással töltött órákat is beleszámoljuk. Nem azt mondjuk, hogy hatvan évet éltem, húszat pedig átaludtam. Azt mondjuk, hogy nyolcvanéves vagyok.

– És annyi is vagy. Méghozzá egy nagyon egészséges nyolcvanéves. Egy nappal sem nézel ki többnek ötvennél.

•

Badim csak nevet ezen, örülve a hazugságnak, vagy örülve annak, hogy Freya hazudik.

•

Majd a hajójuk eléri a Napot, és Freya félelemmel telt szívvel megkéri a gondviselőiket, hogy mutassák meg nekik, amit tudnak. A gondviselőik kivetítik a képet egy nagy képernyőre egy nagy teremben, ahol mindenki összegyűlhet, aki akar. Nem mindenki akar a többiekkel együtt szembenézni a dologgal, de a legtöbben igen, és igazából, ahogy telnek-múlnak a percek, szinte mindenki odalopakodik a nagyobb csoporthoz azok közül, akik korábban azt mondták, hogy egyedül vagy a családjukkal akarnak lenni. A képernyőn a Nap látszik. Ott ülnek az elsötétített teremben, és nézik. Levegőt venni is nehéz.

A Nap képe a szűrő miatt csak egy egyszerű narancssárga korongnak látszik, amelyet fekete napfoltok pettyeznek. A képernyő képe változik, a napfoltok új helyzetbe ugranak, talán pontosan ebben a pillanatban. A hajó nap mögötti útjának becsült ideje alig több három napnál, és ez az idő mindjárt letelik. Ott ülnek az időtlenségben, amelyben senki nem tudja megállapítani, hogy telik-e az idő, vagy sem. Lehet, hogy az is ilyen szakasz volt, amikor hibernálva voltak, lehet, hogy most vissza tudnak térni abba a tudatállapotba, így, hogy arrafelé tolják őket. Túl hosszú az egész, senki nem tudja megállapítani, hogy milyen hosszú, vagy visszaemlékezni arra, hogy milyen hosszúnak kellene lennie, vagy érezni azt, hogy milyen hosszúnak tűnik. Freya rosszul van, és bizarr módon a tudatára ébred, hogy lehet, hogy ennek a hatalmas hajónak a ringása van rá hatással, noha nem igazán érzi. Többen is úgy néznek ki, mintha ugyanez történne velük. A hányinger istentelen pereme, az az érzés, amelyet Freya mindennél jobban gyűlöl, még a legélesebb fájdalomnál is. A gyomorforgató rettegés. A többiekhez hasonlóan ő is kitántorog a mosdóba, a folyosókon járkál, hogy azzal is teljen az idő, miközben érzi, hogy a rettegés egyre erősebben szorongatja a belső szerveit.

Majd egy rendkívül vékony fehér vonal bukkan fel a képernyőn látható naptömeg jobb oldalán, mint egy leszakadó meteorit, mint az északi fény futó villanása, és Freya leül a padlóra. Badim ott terem mellette, átöleli. Mindenki ott van körülötte, akit valaha is ismert, mindenki mozdulatlan, és egymásba kapaszkodnak. Mindenki le van taglózva. Freya Badimra néz, aki megrázza a fejét. – Végük.

Freya otthagyja azt a pillanatot, azt a helyet.

Badim és Aram szomorúan egymásra pillantanak. Egy újabb tömeges egéráldozat, tízezrével égnek el a máglyán, ahogy azt szokták. És az összes többi állat ugyanígy. És Jochi. És a hajó is. Azzal töltötte az utolsó napjait, hogy őket dajkálta a testében, mint egy lazac, mondja Aram. Ebbe a gondolatba bele lehet kapaszkodni. Szegény Jochi, szegény fiam. Aram újból és újból megtörli a szemét.

A gondviselőik megpróbálják a gondjukat viselni. Elmondják nekik, hogy a leszállóegységben volt egy számítógép is tíz zettabyte memóriával, amelyen sikerült mentések lehetnek, akár még a hajójuk MI-jének egy használható másolata is.

Badim a fejét rázza, miközben ezt mondják. – Az egy kvantumszámítógép volt – magyarázza gyengéden, mintha egy gyermekkel közölne halálhírt. – Nem lehet adatokra tömöríteni.

Freyát elönti egy hűvös hullám, egyfajta higgadtság. Olyan sok minden meghalt. Nekik sikerült hazaérni, most először otthon vannak; de ez a hely nem az otthonuk, most már ezt is tudja. Itt, ezen a felfoghatatlanul tágas világon mindig is számkivetettek lesznek. És az is lesz a legjobb, ha egy darabig a felfoghatatlanságába is kapaszkodnak, ha ebben a leválasztott állapotban maradnak. Ismerve a szív ciklusait, idővel visszatér a képességük arra, hogy átérezzék a dolgokat. Méghozzá elég hamar.

•

Hongkongba viszik őket, és pár héttel később le is horgonyoz a partjainál a városhajójuk – ez egy akkora kikötőváros, mint tizenkét-húsz biom együttvéve, és tele van a biomoknál is sokkal magasabb felhőkarcolókkal, talán még a küllőknél is magasabbakkal, esetleg még a gerincnél is. Az ég miatt nehéz érzékelni az arányokat. Az előző nap borult idő volt, és a lapos, szürke felhő úgy borult a látható világra, mint egy hatalmas háztető. Aram azt mondja, hogy azok a felhők 3 kilométer magasak úsztak, és most ő és Badim arról vitatkoznak, hogy milyen magasnak tűnik a tiszta kék égbolt.

– Úgy érted, ha egy kupola lenne – jegyzi meg Badim.

– Persze, de úgy néz ki, mintha az lenne – válaszolja Aram. – Legalábbis szerintem. Tudom, hogy csak a napfény szétszóródása, de nem úgy néz ki, mint egy szilárd kupola? Szerintem igen. Nézz csak rá. Teljesen olyan, mint egy biom mennyezete.

Ő és Badim újabban egy könyvet bogarásztak, amit a csuklómonitorjukon találtak, egy ősöreg kötetet, amelynek az volt a címe, hogy A fény és a szín természete a szabad ég alatt, és most éppen „A Mennyek boltívének látszólagos lapossága” című fejezetét tanulmányozták, amely alátámasztotta Aram meggyőződését, miszerint az eget kupolának is lehet látni. – Látod – mutatott Aram a csuklómonitorjára –, az ég teteje, azt írja, körülbelül fele-negyede olyan magasnak tűnik a szemlélő számára, mint amilyen távolinak a látóhatárt látja, a megfigyelő és a látási viszonyok függvényében. Ez helytállónak tűnik neked?

Badim felpillant, ki a nyitott ajtón, a felső fedélzetre. Ő és Aram rendszeresen ki szoktak sétálni a fedélzetre, nem zavarják őket az elemek. – Igen.

– És ez talán azt is megmagyarázza, hogy miért tűnnek olyan magasnak a felhőkarcolók, mivel a szerző azzal folytatja, hogy hajlamosak vagyunk úgy vélni, hogy a látóhatár és a zenit közötti ív felezőpontja negyvenöt fokban helyezkedik el ahhoz a ponthoz képest, ahol állunk, mint ahogy így is lenne, ha a kupola egy félteke lenne. De mivel a kupola sokkal alacsonyabb, mint amilyen messze a látóhatár van, az ív középpontja is sokkal kisebb szöget zár be, mondjuk olyan tizenkét-huszonöt fokosat. Úgyhogy egységesen magasabbnak látjuk a dolgokat, mint amilyenek.

– Hát, szerintem ezek a felhőkarcolók akkor is rettenetesen magasak.

– Ehhez kétség sem fér, de mi még magasabbnak látjuk őket, mint amilyenek.

– Mutasd meg nekem, hogy mire gondolsz.

Bekenték magukat napkrémmel, kalapot és napszemüveget vettek fel, kisétáltak a hatalmas városhajó legfelső fedélzetére, majd körbe-körbe forogtak az ég felé nyújtva a kezüket, és a csuklómonitorjukat nézve fecsegtek. Láthatóan nagyon jól tudtak alkalmazkodni az új világukhoz, a szülőhazájuk halálához, és Jochiéhoz, az elveszett vendégükéhez. Freya még mindig letaglózva érezte magát, meg sem tudott állni a lábán egy ablak előtt, és éppen hogy csak egy futó pillantást mert vetni a nyitott ajtóra közöttük és maga között; és már a kimenetel puszta gondolata is elég volt ahhoz, hogy lerogyjon egy székbe. Fekete üresség töltötte be a bőre alatt.

•

Hongkong sok épülete a város kikötőjének vizéből emelkedik ki, minden bizonnyal a tengerszint-emelkedés miatt, amiről a hajó néhány utasa állítása szerint olvasott vagy látott híreket a földi adásban, de ez most itt van alattuk, a vízhez legközelebb lévő épületek között kanyargó csatornákban és a mellettük gőgösen elpöfögő hosszúkás hajókban, amelyeket loccsanó hullámok és égett étolajszag követ. Az égen köröző sirályok rikoltoznak. Forróság, pára, bűz. Ha bármelyik biomjuk ilyen forró és párás lett volna, ha ilyen szaga lett volna, akkor biztosra vették volna, hogy valami baj van.

A felhőkarcolók mögött épületekkel pettyezett zöld dombok emelkednek. Még mindig ezt a mérhetetlenül hatalmas látképet bámulják, amikor leviszik őket a hajóról, és felkísérik egy hosszú kompra. Ez egy kicsit olyan, mint amikor a vonattal átmentek egyik biomból a másikba. Semmi okuk nincs arra, hogy kimenjenek a komp hosszú kabinjából, de Freya pánikba esik a gondolattól, hogy esetleg ki kell mennie. Kapott egy térd fölé érő csizmát, és úgy tűnk, hogy ez többet segít neki a járásban és az egyensúlya megtartásában, mint korábban bármi. Még mindig nem érzi a lábát, de amikor lép, a csizma mintha tudná, hogy mit akar, és ha Freya egy kicsit odafigyel, akkor meglehetősen ügyesen tud benne járni.

Majd felmennek egy cső alakú folyosón, ami egy kicsit hasonlít a küllőikre; be egy felvonóba; utána ki egy terembe, amelyik az egyik fala mentén egy újabb fedélzetre nyílik több száz méterrel az öböl felett. Odafent vannak az égben, közvetlenül az alacsonyan szálló felhők, a tengerréteg alatt, ahogy Badim nevezi. Kinek az ötlete volt ez?

Most a hajó utasai kimennek a nyitott fedélzetre, és nagyon sokan elesnek, sokan sírnak vagy sikoltoznak, valemennyien visszamennek a terem menedékébe. Freya a felvonó mellett gubbaszt. A csillaghajó népe látja, hogy ott van, és jó páran odamennek, hogy megöleljék, és a gondviselőik közül néhányan nevetnek, mások sírnak, valószínűleg mindegyikük megindítónak találja azoknak az embereknek a látványát, akik még soha nem voltak a szabad ég alatt, és most próbálják feldolgozni az élményt.

Olyanok, mint a télen született bárányok, mondja valamelyik fordítódoboz, akiket tavasszal engednek ki először az akolból.

Nagyon sokak lába összeakad. Gyerünk, tereljük vissza őket fedél alá, mondja ugyanaz a doboz és hang. Meg fogjátok ölni őket ezzel a dologgal.

A doboz hangjának földi akcentusa van, nyers angolsággal beszél, és a hangszíne is nagyon ugrál. Mintha, mondja Badim, az angolok kínaiak lennének. Nehéz megérteni.

Freya sírva fakad a szégyentől és a frusztráltságtól, és érzi, hogy vörösen izzik az arca, miközben kiszakítja magát az emberek közül, és az új csizmájában egyenesen odamasírozik a nyitott falhoz, ki a nyitott fedélzetre, szinte teljesen összeszorított szemekkel. Reszkető lábakkal odasétál egy mellmagasságú falhoz, amelynek korlát van a tetején, valami, amibe bele tud kapaszkodni, és úgy szorítja, mint egy mentőövet.

Ott áll a szélben, majd kinyitja a szemét és körbenéz, olyan a gyomra, mintha egy fekete lyuk lenne benne, ami őt magát is berántja. A napsugarak beszűrődnek az alacsonyan szálló felhőkön.

Ezt hívják makrélaégboltnak, mondja a fordítódoboz. Szép mintázat. Láncok és hálók. Lehet, hogy holnap esni fog.

Ó, te jó ég, ismételgeti valaki, és Freya érzi a szája mozgásából, hogy ő az. Az öklét a szájához emelve elhallgattatja magát. A másik kezével a korlátba kapaszkodik. Olyan messzire ellát, hogy olyan messzire már nem is tud fókuszálni. Lehunyja a szemét, mindkét kezével erősen szorítja a korlátot. Csukva tartja a szemét, nehogy elhányja magát. Vissza kellene mennie a terembe, de nem mer elindulni. El fog esni, és kétségbeesett rettegés közben fog visszakúszni mindenki szeme láttára. Idekint ragadt, úgyhogy lehajtja a fejét a korlátra. Megpróbálja ellazítani a gyomrát.

Megérzi Badim kezét a vállán. – Nincs semmi baj.

– De, van.

Kicsivel később hozzáteszi: – Bárcsak Devi is láthatná ezt. Neki jobban tetszene, mint nekem.

– Igen.

Badim leül mellé a fedélzetre, hátát a falnak dönti. Arcát az ég felé fordítja. – Igen, neki ez tetszett volna.

– Olyan nagy!

– Tudom.

– Attól félek, hogy mindjárt rosszul leszek.

– Szeretnél beljebb menni?

– Nem hinném, hogy most képes lennék megmozdulni. Amit innen látunk… – intett egy kurta mozdulattal az öböl és az óceán, a dombok, a körülöttük az égbe szökő felhőkarcoló-város, a felhőkön ferdén átsütő napsugarak felé – …pusztán az, amit innen láthatunk ebben a pillanatban, és ez nagyobb, mint az egész hajó!

– Ez így van.

– Nem tudom elhinni!

– Hidd csak el.

– De hát mi egy játékszerben voltunk!

– Igen. Nos, olyan kicsinek kellett lennie, amilyen kicsiben azért még működik, ahhoz, hogy megfelelő csillagközi sebességre tudják gyorsítani. Az egymással ütköző prioritások esetének számított. Megtették, amit tudtak.

– Nem hiszem el, hogy azt hitték, hogy ez így rendben van.

– Nos, emlékszel még arra, amikor azt mondtad Devinek, hogy te a babaházadban akarsz lakni, ő pedig azt válaszolta, hogy most is ezt teszed?

– Nem, nem emlékszem.

– Hát, pedig ezt mondta. Nagyon dühös volt.

– Ja, így már emlékszem! Szóval ez akkor történt, amikor dühös volt! Badim nevet. Freya lecsusszan mellé, és ő is nevet.

Badim a napszemüvege alá teszi a kezét, és kitörli a könnyeket a szeméből. – Igen – válaszolja. – Tényleg sokszor kijött a sodrából.

– Igen. De azt hiszem, egészen mostanáig nem értettem igazán, hogy miért.

Badim bólintott. A szemüvege alatt tartotta a kezét, a szemén. – Ő sem, legalábbis nem igazán. Ő ezt soha nem láthatta, úgyhogy nem tudhatta. Mi viszont most megtudtuk. Ennek örülök. És ő is örült volna.

Freya megpróbálja maga elé képzelni az anyja arcát, felidézni a hangját. Még mindig képes rá; Devi még mindig ott él benne, főleg a hangja. Az ő hangja, a hajó hangja. Euan hangja. Jochi hangja. Freya összes halottjának a hangja. Euan az Aurorán, amint imádja, ahogy a szél ide-oda cibálja. Freya felnyúl, megragadja a korlátot, és felhúzza magát, majd lebámul a hatalmas városra. Úgy kapaszkodik, mintha az élete múlna rajta. Még soha nem volt ennyire rosszul.

•

Felrakják őket egy Pekingbe tartó vonatra. Széles bársonyüléseken utaznak két hosszú vagon felső szintjén, amelyeket úgy köt össze a folyosó, mint a biomokat. Egy mozgó csapatot alkotnak, ablakokkal és üvegkupolákkal, és a vidék laposan és zölden, dombosan és barnán, megállíthatatlanul és végeérhetetlenül úszik el mellettük.

– Még soha nem száguldottunk ilyen gyorsan! – kiált fel valaki. Tényleg döbbenetes, hogy milyen sebesen siklik a vonat a tájon. Óránként 500 kilométeres sebességgel halad, tájékoztatja őket az egyik gondviselőjük. Aram és Badim tanácskozni kezdenek, Aram egy pillanatra elmosolyodik, és a fejét rázza, Badim felnevet, és azt mondja a többieknek: – Életünk legnagyobb részében milliószor ilyen gyorsan száguldottunk.

Megéljenzik magukat. Nevetnek azon, hogy ez milyen őrültség.

Miközben a vonat a maga döbbenetes gyorsaságával suhan ebben a lehetetlenül hatalmas világban, a nappal az általuk eddig látott legszínpompásabb napnyugtán keresztül fordul éjszakába, fukszialila felhők lángolnak a fekete látóhatár feletti halványsárga égbolton, amely feljebb zöldbe hajlik, még feljebb olyan kékbe, amit valaki szerint ciánkéknek hívnak, afelett pedig indigókékbe, és ez egészen a keleti látóhatárig betölti a tetőablakukat. Ez a sok erős, áttetsző szín mind egyszerre van jelen, ugyanakkor a földi gondviselők közül senki sem foglalkozik a dologgal különösebben, mindegyik a csuklómonitorját bámulja, az apró monitorokat, amelyeken néha az utazók apró képei láthatóak.

Ők is nyomkodhatnák a csuklómonitorjukat, és megnézhetnék, hogy mit mondanak róluk az emberek. De ez mindig felkavaró, mivel ilyenkor szembesülnek azzal, hogy milyen sok neheztelés, megvetés, harag és izzó gyűlölet irányul feléjük. Úgy tűnik, sokan gyávának és árulónak tartják őket. Olyanoknak, akik elárulták a történelmet, elárulták az emberiséget, elárulták az evolúciót, elárulták magát az univerzumot. Így hogyan fogja az univerzum megismerni önmagát? Hogyan fog kiterjedni a tudatosság? Nemcsak az emberiséget, de magát az univerzumot is cserbenhagyták!

Freya kikapcsolja a csuklómonitorját. – Miért? – kérdezi Badimtól. – Miért utálnak minket ennyire?

Badim vállat von. Ő is zaklatott. – Az embereknek ideáik vannak. A fikcióikban élnek, érted? És ezek az elképzelések, legyenek bármilyenek is, tehetnek minden különbségről.

– De nem csak fikciók léteznek – tiltakozik Freya. – Ez a világ – mutat a fakuló naplementére. – Ez nem csak a mi fixa ideánk.

– Vannak, akiknek az. Lehet, hogy nekik nincs semmi egyebük, úgyhogy mindenüket, amijük van, az eszményeikre pazarolják.

Freya még mindig felindultan rázza a fejét. – Én nagyon utálnám az ilyesmit. Én nagyon utálnék olyannak lenni – mutat a többi monitoron látható dühös arcokra, azokra az arcokra, amelyek még mindig ott merednek rájuk körülöttük a csuklókon, a manóarcokra, amelyek szó szerint köpködnek keserűségükben. – Remélem, békén hagynak minket.

– Nagyon hamar meg fognak feledkezni rólunk. Most még újdonságnak számítunk, de nemsokára jön majd valami más újdonság. És az ilyen embereknek friss üzemanyagra van szükségük az izzáshoz.

Aram a homlokát ráncolja, miközben ezt hallja. Nem egyértelmű, hogy ő is így gondolja-e.

•

Pekingben odavezetik őket egy több-biomnyi méretű szögletes épülethez, egy létesítményhez, ahogy a földiek nevezik, amely egy legnagyobbrészt lebetonozott, de néhány alacsony fának is otthont nyújtó belső udvarra nyílik. Az egész hajó népességét el lehet helyezni a létesítmény egyik sarkában lévő szobákban, tehát összesen valószínűleg négy-ötezer ember is elférhet benne; és ez csak egy épület egy olyan városban, amely mindegyik irányban egészen a látóhatárig tart, egy olyan városban, amelynek a vonat a lassítással együtt négy óra alatt ért a közepére.

Másnap sok társukat elvitték a Tienanmen térre. Freya nem tartott velük. A következő nap elvitték őket egy városnézésre a Tiltott Városba, az ősi kínai császárok lakhelyére. Freya megint csak nem tudta rávenni magát, hogy kitegye a lábát. Sokan hasonlítanak rá. Amikor a többiek visszaértek, azt mondták, hogy az épületek egyrészt nagyon öregnek tűntek, másrészt úgy csillogtak-villogtak, mintha újak lennének, úgyhogy nehéz volt értelmezni őket mint tárgyakat. Freya azt kívánta, bárcsak láthatta volna őket.

A kínai gondviselőik angolul beszélnek hozzájuk, és úgy tűnik, örülnek, hogy a gondjukat viselhetik, ami megnyugtató a monitorokról figyelő sok kis ellenséges arc után. Mindeközben a levegő sűrű a felhőktől és a sárgás ködtől, és ez elejét veszi, hogy Freya megijedjen az égtől. Ő a belső helyiségekben marad, és úgy tesz, mintha a külvilág is csak egy nagy helyiség lenne, vagy mintha valamiféle hologramban tartózkodnának. Elképzelhetőnek tartja, hogy sikerül majd folyamatosan ebbe az érzésbe kapaszkodnia. Úgy érzi, hogy most már talán túl van a legrosszabb részen, bár még mindig zárt terekben marad, és az ablakokat is kerüli.

Ennek ellenére több csillagjáró (így nevezik őket a kínaiak) is összeesik a következő napok alatt vagy a testi megterheléstől, vagy a mentális stressztől, már ha van bármi különbség is a kettő között. A városnéző túrák egyik pillanatról a másikra abbamaradnak, és mindannyiukat átköltöztetik valamiféle egészségügyi központba, amely éppen olyan nagy, mint a létesítményük, és amelyet vagy miattuk ürítettek ki, vagy eleve nem használtak, ezt nehéz lenne megállapítani, hiszen soha nem magyaráznak el nekik túl sok mindent, és néhányan gyanakodni kezdenek arra, hogy ők csak valamiféle bábuk egy olyan játszmában, amelyet nem értenek, mások viszont csak maguk és az utastársaik miatt aggódnak, ugyanis az emberek kezdenek szétesni. A kínaiak mindannyiukat meg akarják vizsgálni, mert aggódnak a vendégeikért. Mióta leszálltak, négyen haltak meg közülük; sokan mozgáskorlátozottak lettek vagy a hibernációtól, vagy az űrből való leszállástól; még többen ilyen-olyan szempontból nem igazán tudnak megbirkózni a földi élettel. Elkeseredett arcok, ijedt arcok, ez a sok arc, amelyet Freya egész életében ismert, azok az arcok, amelyeken kívül nem ismert mást; az ő népe. Freya nem így képzelte ezt az egészet. Ő maga is el van keseredve.

– Mi ez? – kérdezi Badimtól. – Mi történik velünk? Sikerült a tervünk.

Badim a vállát vonogatja. – Száműzöttek vagyunk. A hajó elment, és ez nem a mi világunk. Úgyhogy semmink nincs, csak mi vagyunk egymásnak, és ez, mint azt már régen tudjuk, soha nem tett minket különösebben boldoggá vagy nyugodttá. És odakint lenni ijesztő.

– Tudom. Én viselem a legrosszabbul – kénytelen Freya beismerni. – De nem akarok kirekesztett lenni! Meg fogom szokni!

– Meg fogod – válaszolja Badim. – Ha igazán akarod, akkor meg fogod, ebben biztos vagyok.

De Freya szíve, amikor egy ablak mellett találja magát, amikor közeledni kezd felé egy ajtó, úgy vert a mellkasában, mint egy szökni készülő gyermeknek. Az égnek az a kupolája, azok a távoli felhők! Az elviselhetetlen nap! Freya a fogát csikorgatja; a fogát őrli! Majd az ablakhoz masírozik, az üveghez nyomja az orrát, és a kezét a mellkasán tartva kibámul, hogy utána addig nézze a látható világot, amíg le nem lassul a pulzusa, mindvégig verejtékezve és a fogait csikorgatva. De a pulzusa soha nem lassul le.

•

Telnek a napok, és ők elkeseredetten gubbasztanak egy kupacban.

Aram és Badim, akik Freya felfogóképességén kívül eső dolgok miatt aggódnak, továbbra is egymás mellett ülnek, a monitorjukat bámulják, megbeszélik a látottakat, és kíváncsian figyelik a társaikat. Ha rajtuk múlna, minden rendben lenne; ez egy kaland, ez van az arcukra írva. Életük legjobb időszakát élik. Szerfelett, folyamatosan és igen csak csodálkoznak. Freya erőt merít az arcuk látványából, Badim lábai előtt ül, az apja csontos lábszárához bújva, felnéz rá, megpróbál ellazulni.

A két jó barát gyakran felolvas egymásnak, mint ahogy a régi szép időkben Apportban tették, abban a bájos kis városban. És egy szép napon Aram, aki éppen némán olvas a csuklójáról, felnevet, és azt mondja Badimnak: – Ezt hallgasd meg; egy görög verse, aki Alexandriában élt, egy bizonyos Kaváfiszé:

„Szóltál: – Más földre hadd megyek, hadd fürdöm meg más tengerekben.

Egy másik város csak kerül, mely jobb lesz, mint az itteni,

minden buzgalmam eleve hol már ítélet illeti,

s hol szívem, akár a halott, eltemetve elevenen.

Ó, meddig tengjen még tunyán e hervadásban szellemem?”

– És így tovább, ugyanaz a régi nóta, amelyet olyan jól ismerünk… Bárcsak máshol lennék, akkor boldog lennék. Egészen addig, amíg a költő azt nem válaszolja szegény barátjának:

„Új földeket ne is remélj, se tájait más tengereknek.

A város elkísér mindenhová. Mindig ugyanazok

az utcák és kerületek látják bolyongó alakod,

a házak is ugyanazok, hol hajad majd őszülni kezd.

Mindig csak e városba érsz. Mást nem találsz, ne is keresd.

Nincsen hajó számodra, nincs út, amely máshová vezet.

Szakasztott úgy, ahogyan itt elzüllesztetted életed,

e kis zugon át az egész földkerekségre tönkretetted.”{4}

Badim elmosolyodik és bólint. – Én emlékszem erre a versre! Egyszer felolvastam Devinek, hogy emlékeztessem rá, hogy ne pazarolja az összes reményét az Aurorára, hogy várja meg, amíg megérkezünk, és csak akkor kezdjen élni. Akkoriban elég fiatalok voltunk, és ezzel nagyon sikerült felidegesítenem, ezt hidd el nekem nyugodtan. De ez a fordítás nem tűnik túl jónak. Azt hiszem, akad itt egy jobb is. – Ezzel nyomkodni kezdi az egyik tabletet, amit otthagytak nekik.

– Itt is van – jelenti ki. – Jól emlékeztem. A Quartetben találkoztam ezzel a verssel. Figyelj csak, ez egy jobb fordítás:

„Azt mondtad: – Más országba megyek, másik tengerhez,

és más várost találok, ennél jobbat és szebbet.

Bármit teszek, a sors itt lesújt rám, újra s újra,

szívem megállt s elporlik, mint sírjában a hulla.

Meddig maradjak még itt, s tegyem magam tönkre

e pusztaságban?”

– Látod, ennek jobb a ritmusa.

– Nem vagyok biztos benne, hogy ez tetszik nekem – válaszolja Aram.

– Nem, de a jelentése ugyanaz, és itt van a végén a jutalom:

„Nem találsz majd más tengert, nem találsz más országot.

Ez a város követ csak. Régi utcáit járod máshol.

Aztán megvénülsz az ismert környezetben,

és a házak körötted is azonosak lesznek.

Bárhová mégy, végül csak ideérsz. Ne reménykedj!

Vihet hajó vagy műút: nem visz el innen téged.

Ha a világ egyik kis sarkában megölted

magad, elpusztítottad vele az egész Földet.”{5}

Aram bólogat. – Igen, ez jó.

Egy darabig nyomkodnak, némán olvasnak. Majd Aram szólalt meg: – Nézd, találtam egy újabb verziót, úgy tűnik, ez marsi lehet, hallgasd meg ezt a lezárást:

„Ó! Hát nem veszed észre

Hogy mivel elméd a börtön

Csak rácsok mögött élhetsz

A Marson épp úgy, mint a Földön?”

– Nagyon szép – válaszolja Badim. – Ez tényleg rólunk szól. Mi is a saját magunk kovácsolta börtönben élünk.

– Rettenetes! – tiltakozik Freya. – Hogy értitek, hogy szép, ez rettenetes! És nem mi csaltuk magunkat csapdába! Mi egy börtönbe születtünk.

– De most nem abban vagyunk – válaszolja Badim figyelmesen fürkészve Freya arcát. A lány a lábánál ül, mint oly gyakran szokta tenni. – És mi önmagunk maradunk, akárhová is megyünk. Azt hiszem, hogy ez a vers pont erről szól. Ezt fel kell ismernünk, és ki kell hoznunk ebből a helyből a legjobbat. Ez a világ, akármilyen hatalmas is, csak egy újabb biom, amelyben élnünk kell.

– Ezt én is tudom – válaszolja Freya. – Ezzel nincs is semmi bajom. Egyáltalán semmi bajom nincs vele. Csak ne minket hibáztassanak. Devinek igaza volt. Egy kibaszott dobozban éltük le az életünket. Olyan, mintha gyermekkorunkban elrabolt és bezárt volna minket valami elmebeteg. És most, hogy kiszabadultunk, most az a tervem, hogy kiélvezem!

Badim bólogat, és csillogó szemekkel nézi Freyát. – Okos lány! Tedd csak azt. Megint te fogsz minket tanítani.

– Azt fogom tenni.

Bár a gyomra már attól is görcsbe rándul, hogy ezt kimondja. Az elviselhetetlen napfény, a szédítő égbolt, a gyomorforgató rettegés, hogyan lehet mindezzel szembenézni? Hogyan járjon-keljen egyáltalán egy ilyen ég alatt ilyen rossz lábakkal és ilyen riadt szívvel? Badim átkarolja a vállát, amikor meglátja az arcát, Freya a térdére hajtja a fejét, és sírni kezd, Badim olyan öreg, olyan gyorsan vénül, a szeme előtt oxidálódik, Freya nem tudja elviselni, hogy elveszítheti, retteg attól, hogy magára marad, már olyan sok mindent elveszített; és retteg a saját hatalmas, leküzdhetetlen rettegésétől.

•

A kínaiak ellátták egy gondolataiban olvasó, térdmagasságú csizmával, amely érzékeli az idegrendszere jeleit, és olyan járássá változtatja őket, ami eléggé hasonlítana a saját mozgására, amennyiben érezné a lábát. Majdnem olyan, mintha a csizmájával képes lenne érezni, miközben a valódi lába olyan érzéketlen marad, amilyen a cipője volt régen. Ezt a cserét még meg kell szoknia, de sokkal kellemesebb, mint tántorogni és elesni, vagy járókeretet tologatni, vagy mankóval hadonászni. Az új csizmájában fel-alá masírozik, próbálja megszokni. A földi gravitáció kicsit könnyebb 1 g-jéhez már szinte hozzá is szokott.

•

Felkérték őket, hogy küldjenek egy delegációt valami csillaghajókról szóló konferenciára, és Aram és Badim megkérdezték Freyát, hogy szeretne-e csatlakozni hozzájuk; aggodalmasnak tűntek, láthatóan nem biztosak abban, hogy Freya képes lesz rá, de ő most is, mint a hajón oly sokszor, azt érzi, hogy egyfajta Devi-helyettesként vagy kabalafiguraként akarják használni, a csoportjuk reklámarcaként. És hirtelen azt is megérti, hogy Badim úgy érzi, meg kell kérdeznie, függetlenül attól, hogy szerinte jó ötlet-e, ha csatlakozik hozzájuk. – Igen – válaszolja ingerülten, és hamarosan már repülnek is Észak-Amerika felé egy huszonkét fős csoportban, amelynek tagjait esetlenül, visszafogottan, távolságtartóan választották ki, nem a megszokott városházai stílusukban, zavarban vannak, már nem egyértelmű, hogyan kell meghozniuk a döntéseket, már nem a saját világukban élnek, nem tudják, mit tegyenek. Lehet, hogy a hajó nagyobb szerepet játszott a gyűléseik lebonyolításában, mint gondolták, ki tudja, de most szét vannak esve.

A rakétarepülő kis ablakából le-lenézve meglátja az alattuk elterülő nagy kék világot, ezúttal a Jeges-tengert, mint arról tájékoztatják őket. A Föld egy vízi világ, ehhez kétség sem fér; ebben egy kicsit hasonlít az Aurorára. Lehet, hogy ez is hozzátesz egy kicsit a Freyát emésztő félelemhez; lehet, hogy a találkozó témájától retteg, amiatt, amiket a monitorokon megjelenő arcok mondanak róluk, minden miatt, ami eddig történt. Kínai gondviselőik megígérik, hogy bármikor visszarepítik őket csillagutastársaikhoz, ha úgy akarják, megesküdnek, hogy senki nem fogja elválasztani őket, amennyiben együtt akarnak maradni. Ők immár világpolgárok, mondják a kínaiak, így kínai állampolgárok is a többi állampolgárságuk mellett, és zöld utat kapnak, akárhová is szeretnének tartani, akármit is akarnak tenni. A kínaiak állandó otthont és olyan munkát ígérnek, amilyenhez csak a csillagutazóknak kedve szottyan. A kínaiakat nem könnyű megérteni, és nem egyértelmű, hogy miért teszik meg mindazt a csillagutazókért, amit megtesznek, de a monitorokat elárasztó szidalmak fényében a hajó népe ettől óhatatlanul is megkönnyebbülést érez. A gyűlölettől csöpögő megvetésnél, az elítélő fröcsögésnél még az is jobb, ha csak bábuk egy olyan játszmában, amelyet nem értenek, sőt, még csak nem is látnak át.

Badim fáradtnak tűnik, Freya azt kívánja, bárcsak Pekingben maradt volna, de Badim nem volt hajlandó, itt akar lenni, segíteni akar neki. A Jeges-tenger kobaltkék ragyogásában fehér vonalak íve csillan, az alattuk látóhatártól látóhatárig elterülő hullámoké. Olyan, mintha nagyon lassan repülnének, bár úgy tájékoztatták őket, hogy a gép legalább hatszor olyan gyorsan megy, mint a Hongkongból Pekingbe tartó vonat; persze most húsz kilométerrel haladnak a föld felett, nem pedig húsz méterrel. Olyan messzire ellátnak, hogy a látóhatár enyhén domborúnak tűnik, most ismét láthatják, hogy ez a világ gömb alakú. Délebbre, balra meglátják az igazi Grönlandot, ami egyáltalán nem zöld, mint arról hallottak is, hanem inkább a fekete hegyek pusztasága, középen fehér jégtengerrel, amelyet nagyrészt olvadt, égkék tavak pettyeznek, és ezt a keveréket nehéz tájként értelmezni. Még délebbre feltűnine Északkelet-Amerika elsüllyedt partjai, amelyekbe mélyen benyúlnak az óceán hosszú, kék karjai, és amely üresnek tűnik egészen a leszállás utolsó pillanatáig, amikor is épületek garmada jelenik meg alattuk, mint egy babaváros, élénk színekkel és geometriai mintázatokkal, és egyszer csak földet érnek az ezüstszínű felhőkarcolók újabb erdeje mellett.

Szobák és járművek, járművek és szobák. Zsúfolt, keskeny utcák és csatornák, mindkét oldalukon magas épületekkel. Az autókat bámuló arcok az utcán, némelyik kiabál. Kicsit sem olyan, mint Peking, sokkal jobban hasonlít a monitorokra. Itt az emberek angolul beszélnek, és az akcentusuk ellenére könnyű megérteni, amit mondanak. Ez a csillagjárók saját nyelve, és úgy tűnik, hogy ez a világ is az ő világuk kellene hogy legyen, de nyilvánvalóan nem az. Itt magasabbnak tűnik az ég, mint valaha. Badim és Aram megtanácskozzák ezt a jelenséget, fellapozzák a régi könyvüket és a képleteit, miközben felfelé bámulnak az épületek között, észre sem véve a nyilvánvaló tényt, miszerint az ég magassága nem egy kupolához képest megdöbbentő, hanem pontosan azért, mert nem kupola, ez az olyan ijesztő benne, de ők folytatják a beszélgetést, talán azért, hogy távol tartsák maguktól ennek a ténynek a tudatát. Most, miközben a városon vonatoznak keresztül, a felettük lévő ég egy mintás felhőkből álló mennyezet, és Aram azt mondja, ezt hívják halszálkamintás égnek. A felhők gyönyörűek a délutáni súrlófényben, alacsonyan szállnak felettük, bár nem olyan alacsonyan, mint az esőfelhők, amelyek Hongkongban képesztették el őket.

– A halszálkamintás ég ugyanaz, mint a makrélaég?

– Nem tudom.

Nyomogatni kezdik a csuklómonitorjukat, hogy kiderítsék.

Bemennek egy biom méretű épületbe. Maguk a földiek sem töltenek igazából olyan sok időt odakint, gondolja Freya. Lehet, hogy túlságosan félnek. Lehet, hogy mindig is a rettegés volt a helyes reakció arra, ha az ember egy bolygó talaján áll, a légköre szabad ege alatt, nagyon közel a helyi csillaghoz. Lehet, hogy minden, amit az emberiség valaha tett vagy tervezett tenni, csak ennek a rettegésnek az elkerüléséről szólt. Mivel Freya még mindig összegörnyed a félelemtől, amely folyamatosan összerántja a gyomrát, amikor a kinti világ közelébe kerül, ez a gondolat nagyon logikusnak tűnik neki.

Utána visszaindul az épületbe, szobáról folyosóra és folyosóról szobára végigjárja, egyik idegennel a másik után beszél, ezek mindig olyan sokan vannak. Némelyiknél valamiféle eszköz is van, amit ráfognak, miközben kérdéseket kiabálnak neki, ezekre Freya ügyet sem vet, próbál a kedvesnek tűnő arcokra figyelni, azokra, amelyek inkább vele veszik fel a szemkontaktust, mintsem hogy az eszközeiket bámulják.

Egy helyiségben üldögélnek, egyfajta váróteremben, ahol az asztalok meg vannak rakva étellel és itallal. Nemsokára valamiféle nyilvános megjelenés következik.

Hírt kapnak a csuklómonitorukon keresztül a kínai gondviselőiktől arról, hogy a pekingi csoport újabb négy tagja meghalt, a haláluk oka ismeretlen. Delwin is a négy között van.

Mielőtt Freya teljesen fel tudná fogni, hogy mit mond erről Aram, Badim és a többiek, és mit mondanak az összejövetel céljáról, ami mind összekeveredik benne, felvezetik egy színpadra egy tömeg és egy sor kamera elé. Többtucatnyi ember van a színpadon, egy moderátor kérdéseket tesz fel, Badim és Aram ott állnak mellette Hesterrel és Taóval együtt, majd mindannyian leülnek, és hallgatni kezdik, amiről Freyának lassan leesik, hogy a legújabb csillaghajótervekről szóló beszélgetés.

Odahajol Badimhoz, a fülébe suttog. – Újabb csillaghajók? Badim bólogat, a tekintetét a szónokon tartja.

A jelenlegi terv, amelyhez már építik is a prototípusokat az aszteroidaövben, az, hogy sok kis csillaghajót küldjenek ki hibernált utasokkal, akik végigalusszák az utat, amíg oda nem érnek a száz olyan legközelebbi csillag valamelyikéhez, amelyeknek Földhöz hasonló bolygót is azonosítottak az életre alkalmas zónájában, nemcsak földikreket, hanem földanalógokat. Ezek a csillagok 27-300 fényévre vannak. Szondákat már több ilyen rendszerbe is eljuttattak, vagy el fognak a közeljövőben, és ezek adatokat küldenek haza, és minden nagyon ígéretesnek tűnik.

Azok az emberek, akik erről a tervről magyaráznak, egyesével állnak fel a szónoki emelvény másik oldalán sorakozó székekről, hogy elmondják a saját szövegüket, miközben mögöttük egy nagy képernyőn folyamatosan változik a kép, majd a végén újra helyet foglalnak. Mind férfi, mind fehér bőrű, legnagyobbrészt szakállasak, és mindegyik zakót visel. Az egyik szónok mutatja be az összes többit, majd kérdő arckifejezéssel, a fejét oldalra hajtva végighallgatja az előadásukat, miközben a szakállát morzsolgatja, és egy kis mosoly játszik a bajsza alatt. Mindenre bólogat, amit a többiek mondanak, mintha ő is pont erre gondolt volna, és most helyeselné, hogy mások ki is mondják. Nagyon elégedett azzal, ahogy ez a rendezvény halad. Miután egy újabb szónok is végez, félreáll, és így szól a közönséghez:

– Látják, addig fogunk próbálkozni, amíg nem sikerül. Ez egyfajta evolúciós kényszer. Már nagyon régóta tudjuk, hogy a Föld az emberiség bölcsője, de nem szoktunk egész életünkben a bölcsőnkben maradni. – Láthatóan nagyon elégedett ennek az aforizmának a szellemességével.

Felhívja Aramot a szónoki emelvényre, és a furcsa vigyor megrándul az arcán, miközben egy nagylelkű mozdulatot tesz: engedélyezi Aramnak, hogy most ő beszéljen.

Aram feláll a pódiumra, és végignéz a közönségen.

– Nincs az a csillaghajós út, amelyik sikerülhetne – vág azonnal a közepébe. – Ez csak néhány ember ködös elképzelése, amely egyáltalán nem veszi figyelembe a fennálló biológiai realitásokat. Mi a Tau Cetiről mindenkinél jobban tudjuk ezt. Vannak olyan ökológiai, biológiai, szociológiai és pszichológiai nehézségek, amelyeket soha nem lehet ahhoz teljesen áthidalni, hogy ezt az elképzelést valóra válthassuk. Az önök fantáziáját a lökhajtás fizikai problémái ragadták meg, és lehet, hogy ezeket a problémákat meg lehet oldani, de ezek a könnyűek közé tartoznak. A biológiai gondokat nem lehet megoldani. És bármennyire is szeretnénk figyelmen kívül hagyni őket, ezek mindig is akadályt képeznek majd azok előtt az emberek előtt, akiket útnak indítanak ezekben a járművekben.

A legfőbb baj az, hogy azok a biomok, amelyeket megfelelő sebességre lehet gyorsítani ahhoz, hogy ilyen hatalmas távolságokat megtegyenek, túl kicsik, hogy tartósan fenntartható ökológiai rendszereknek adhassanak otthont. Túl nagy a távolság a Föld és a valóban lakható bolygók között. És túl nagy a különbség a Föld és a többi bolygó között. A többi bolygó vagy eleven, vagy halott. Az eleven bolygókon ott nyüzsögnek a saját életformáik, a halott bolygókat pedig nem lehet elég gyorsan terraformálni ahhoz, hogy a telepesek zárt térben át tudják vészelni az átmenetet. Ez a terv csak a Föld egy valódi ikerbolygójával működne, amelyen viszont még nincs élet, és előfordulhat ugyan, hogy léteznek ilyenek valahol, végül is, elég nagy ez a galaxis, de akkor túl messze vannak tőlünk. Az életre alkalmas bolygók, amennyiben léteznek, egyszerűen túl-messze-vannak.

Aram elhallgat egy pillanatra, hogy összeszedje magát. Majd int a kezével, és higgadtabban azzal folytatja: – Ezért nem hallunk semmit a Földön kívülről. Ezért van ilyen nagy csend. Kétségkívül sok másik eleven intelligencia lehet odakint, de ők éppen úgy nem képesek elhagyni a szülőbolygójukat, mint mi, mert az élet egy planetáris megnyilvánulás, és csak a szülőbolygóján képes életben maradni.

– De ön mit mond erre? – szakítja félbe a moderátor egy kérdéssel, oldalra billentett fejjel. – Ön a maga egyedi esetéből vezet le egy általános törvényszerűséget. Ez érvelési hiba. Semmi fizikai akadálya annak, hogy kiköltözzünk a világűrbe, úgyhogy ez előbb-utóbb be fog következni, mert mi folytatjuk a próbálkozást. Ez egy evolúciós késztetés, egy biológiai ösztön, olyasmi, mint maga a szaporodás. Talán valami olyasmihez lehetne hasonlítani, mint amikor egy pitypang vagy egy bogáncs a szélbe szórja a magvait, és a legtöbb mag elszáll, és nyomuk vész. De egy bizonyos százalékuk gyökeret hajt, és megnő. Még ha csak egy százalékról is van szó, az is siker! És velünk is ez lesz…

Freya azon kapja magát, hogy feláll, és egy pillanatra az egyensúlyával kell törődnie, nehogy mindenki előtt arcra bukjon. Majd keresztülmasírozik a színpadon, és lekever egy pofont a moderátornak, aki elesik, Freya pedig ráesik, és két ököllel csépeli a férfi védekezésre emelt karját, hátha be tud vinni még egy jó ütést, dühödten kalapálja, és fájdalmasan üvölt valamit, noha azt sem tudja, hogy mit akar mondani, nem tudja, hogy mit üvölt. Sikerül eltalálnia a moderátor orrát, igen! Badim végül elkapja az egyik karját, Aram pedig a másikat, és mások is vannak ott, lefogják, és Freya nem tud túl hatékonyan küzdeni ellenük anélkül, hogy kárt tenne Badimban, aki azt kiabálja: – Freya, hagyd abba! Freya, állj! Állj! Állj! Állj! Állj!

Felzúdulás, őrültekháza, Badim átöleli, nem engedi el, levezetik a színpadról, Freya tántorog, Aram ott megy előttük, egy ember áll az ajtóban, mintha el akarná állni az utat, de Aram nekiront és dühösen üvölteni kezd az arcába, amitől a férfi oldalra ugrik. Ez a látvány sokkolja Freyát, aki annyira le van maradva gondolatban, hogy még mindig azt kívánja, bárcsak legalább még egy jó ütést bevihetett volna, bárcsak eltalálta volna magát a vigyort, bár megölhette volna azt az idióta vigyort, de bizarr látni, hogy Aram így kiabál. Freya kicsavarja magát Badim szorításából, és hátrakiabál valamit a terembe, de most sem tudja, hogy mit mond, csak kiszakad belőle valami, mint egy sikoly.

•

Ezután bajban vannak, Freya bajban van. A csapatuk magába zárja őt, és a diplomáciai mentességükre hivatkoznak, jelentsen ez bármit ebben a helyzetben, senki nem tudja biztosan, hogy mit jelent, de úgy tűnik, hogy ezzel nyernek egy kis időt, a hatóság bizonytalan azzal kapcsolatban, hogy most mit kellene tenniük, elég bizonytalan ahhoz, hogy ne kezdjenek velük vitatkozni. Mint kiderül, a férfi, akit Freya megtámadott, nem kíván feljelentést tenni, mindenkit nyugtatgat, hogy ő megértő a poszttraumás stresszel kapcsolatban, és egyébként is, csak megcsúszott és elesett. De a nyolc napon belül gyógyuló súlyos testi sértéseknél nem igazán veszik figyelembe az áldozat kívánságait, tájékoztatják őket, úgyhogy talán a diplomáciai mentesség a legjobb védekezés a részükről, vagy ez, vagy a végtelen bizonytalanság a jogi státuszukkal kapcsolatban. Ők idegenek, vagy valami ilyesmi, Freya túlságosan fel van zaklatva ahhoz, hogy kövesse a vitát. Mindenesetre egyelőre senkinek nem szabad belépnie a lakosztályukba. A tárgyalások odakint zajlanak, a folyosón.

Freyának sikerül átaludnia a legnagyobb részüket, de a jobb keze fáj, és valahol tompán egy kicsit szégyelli magát, egy kicsit őrültnek érzi magát. Bár még mindig vágyik még egy ütésre is.

Persona non gratává váltak, magyarázza Aram Badimnak az egyik folyosói menet után, szinte mindenhol.

Badim, aki öregebbnek tűnik, mint valaha, két keze közé fogja az arcát, amikor nem Freya kezét szorongatja. Freya ott ül, és az ablakot bámulja, amelyhez nem mer odamenni.

– Miért csináltad? – kérdezi Badim. – Jaj, ne is mondd. Tudom, hogy miért csináltad. Az egy ostoba bolond volt. Idegesítő, mint az ostoba bolondok általában. De mindig lesznek bolondok, Freya. Mindig létezni fognak hozzá hasonló emberek, és ők nem számítanak. Nem érted? Egyszerűen nem számítanak. Az ostobák mindig is itt lesznek közöttünk. Békén kell hagynod őket, és a saját utadat kell járnod.

– De ők bántják az embereket – tiltakozik Freya. Azóta rosszul van, hogy leszedték arról a szerencsétlenről. Még mindig vágyik arra az utolsó ütésre, miközben ezzel egy időben kétrét görnyeszti a megbánás. – Ez nemcsak ostobaság, hanem beteg dolog is. Nem hallottad, mit mondott a pitypangmagokról? Az elrepített emberek kilencvenkilenc százaléka meghal a terv szerint? Nyomorúságos halált hal, amelyet nem tud megakadályozni, a gyerekek, az állatok, a hajó és minden, és mindezt valakinek az ostoba vágyálma miatt, egy merő ábránd miatt? Miért? Mire jó az az álom? Miért ilyenek az emberek?

– Az emberek az ideáikban élnek – ismétli magát Badim. – Nem tudod megakadályozni őket ebben. Mi mind a képzeteink között élünk. Meg kell hagynod ezeknek az embereknek az elképzeléseiket.

– De megölnek vele másokat.

– Tudom. Tudom. Ez mindig is így volt. De nézd, az emberek önként jelentkeznek azokra a hajókra. Várólisták vannak.

– A gyerekeik nem jelentkeznek!

– Nem. De akkor sem a mi feladatunk megállítani őket.

– Nem? Biztos vagy te ebben?

Badim erre csak zavartan néz. Nem túl nagy örömmel, de elfogadja Freya álláspontjának jogosságát; hogy talán kötelességük tanúskodni. Mivel ők is egy ilyen őrült terv túlélői.

Freya megcsóválja a fejét, és csapdába ejti Badimot a pillantásával, mint ahogy már oly gyakran megtette. – Azok az emberek, akik az eugenikában hittek, pusztán csak ostobák lettek volna? Szerintem meg kell próbálnunk megállítani őket!

Badim hosszan bámulja. Most tényleg ősöregnek tűnik. Freya nem is emlékszik, hogy nézett ki, amikor ő gyerek volt.

Badim megveregeti a lábát, és többször is majdnem megszólal, de végül magába fojtja a dolgot.

– Nos – mondja végül –, az anyád büszke lenne rád. – Ezután egy darabig nem tud megszólalni. – Te… te rá emlékeztetsz engem. Szinte már jó látni. De mégsem. Mert nem akarom, hogy te is belehalj abba, hogy megpróbálod véghezvinni a lehetetlent. Mert, nézd: nem akadályozhatod meg az embereket abban, hogy valóra váltsák a terveiket, az álmaikat. Még akkor sem, ha ezek őrült álmok, ha nem fognak beválni. Amit az emberek meg akarnak tenni, azt meg is fogják tenni. És persze, később a gyerekeik isszák meg a levét. Erre rávilágíthatunk, és rá is fogunk. De ezekkel az emberekkel közösen kell szembeszállni, mindnyájunknak egyszerre. A vágyálomnak kell megdőlnie, azt kell elérni, hogy senki ne hajszolja többé, mert senki nem hisz már benne. Ez beletelhet egy kis időbe. És addig is, hallgass rám: ha a világot rugdosod, eltörik a lábad. És, leányom, a te lábad már így sincs túl jó állapotban.

•

El kell hagyniuk a várost, Aram ezt elintézi valahogy, és visszarepülnek Pekingbe, ahol a kínaiak láthatóan nem szándékozzák kiadni Freyát és Badimot egy ilyesfajta kihágásért. Van, aki szólásszabadságnak nevezi a dolgot, és szidja az olyan országokat, ahol büntetik a szólásszabadságot. Kérem, hadd védjék meg az emberek magukat a fegyvertelen támadásoktól. Mi köze ehhez bárki másnak?

Badim csak a fejét csóválja az ilyen érvelések hallatán, de nem szól semmit.

Majd a monitorokon elkezdenek olyan üzenetek megjelenni, amelyek kiállnak Freya meggondolatlan tettei mellett. Nemcsak egy-két üzenet, hanem sok. Az üzenetek kisebb áradata érkezik, ami azt illeti. Úgy tűnik, rengeteg olyan ember él a Földön, akik földpártinak nevezik magukat. A nemritkán gazdag emberek emigrációja a Földön kívülre, a Naprendszerbe, és gyakran még a Naprendszeren is túlra, láthatóan komoly ellenérzéseket keltett a körükben. És ezek az emberek csak most kezdtek el odafigyelni az elveszett csillagjárók csapatára.

– Szóval, most népszerű vagyok? – kérdezi Freya. – Eddig utáltak, és most megütöttem valakit, és ettől szeretni kezdtek?

– Nem ugyanazokról az emberekről beszélünk – világít rá Badim a homlokát ráncolva.

– De az is lehet, hogy igen. Nem tudom. De igen. Ennyit a Földről. Ezt magyarázom neked mióta. Ez itt így megy.

– Nekem nem tetszik ez a hely.

Badim megcsóválja a fejét. – Neked ezek az emberek nem tetszenek. Az nem ugyanaz. És ez nem is mindenki.

Aram, aki őket hallgatja, azt mondja Freyának: – Ó! Hát nem veszed észre, hogy mivel elméd a börtön, csak rácsok mögött élhetsz?

– Akkor hagyjuk az egészet a fenébe, és menjünk el a Marsra – morogja Freya a vers hallatán, amely úgy hasított belé, mint egy üvegszilánk.

– Azt semmiképpen – lengeti Badim az ujját. – Azok majdnem ugyanannyira be vannak zárva a hangárjaikban odafent, mint mi voltunk a hajón. Az a hely nem sokban különbözik az Aurorától. Az ő problémájuk inkább kémiai, mint biológiai, és lehet, hogy idővel sikerül módosítaniuk a talajt, de az nem most lesz. Évszázadok kellenek hozzá, legalább! Nem. Egyszerűen csak meg kell szoknunk itt.

•

De az útjuk rövid katasztrófája alatt újabb hat ember meghalt. Egyiküket, egy ifjút, Philt egy verekedés során ölte meg valaki, akinek nem tetszett, hogy visszatértek a Földre. A hat ember temetése után, amelyek nagyon szomorú események voltak, Aram elmesél egy történetet Shackletonról, akinek az egész legénységét sikerül biztonságban hazajuttatnia az egyik balul sikerült antarktiszi expedíciójáról, pusztán azért, hogy végignézhesse, amint közülük többeket a lövészárokba küldenek az első világháború idején, ahol azonnal meg is haltak.

Freya máris úgy érzi, hogy megint megütne valakit, és ebben a komor történetben van valami, amitől végtelenül dühös lesz. – Mihez fogunk kezdeni? – kiabál nekik. – Én nem bírom ezt! Csak állunk, és várjuk, hogy egyesével elhulljunk… Nem! Nem! Nem! Nem! Tennünk kell valamit. Azt nem tudom, hogy mit, de valamit. Valamit, amivel megváltoztathatjuk ezt a helyet… valamit! Szóval, mit fogunk tenni?

Badim zavartan bólogat. Ősöreg arcán egy ősöreg arckifejezés ül, egy olyan arckifejezés, amelyet Freya felismer gyermekkorából: az a csücsörítős fintor, ami mindig kiült az arcára, amikor azon gondolkozott, hogy mi legyen Devivel. Ez az arckifejezés mindig több mindent magában foglalt: vidámságot; szeretetet; aggodalmat; ingerültséget; büszkeséget, amiért egy ilyen problémát kell megoldania. A felesége, a harcos, előásta a csatabárdot. Ez most talán egy kicsit ugyanaz, egy kicsit nem. És Freya egyébként is túlságosan ingerült ahhoz, hogy megnyugtassa a dolog. Badim most őt nézi, és Freya semmi szórakoztatót nem talál abban, ha valakinek az egyik családtagja egy őrült idealista, akit az ember szeret, és akinek segítenie kell. Legalábbis akkor, ha ő az a családtag. Egyébként is, mindenki ilyen, rengeteg csillagjáró olyan, mint ő, nincs ebben semmi különös. Nem, a fenébe is: valahogyan élniük kell, valamit tenniük kell, különben soha nem lesz belőlük más, csak néhány csodabogár az űrből, akik egymás után hullanak el a földi sokktól. A Jupiter és a Szaturnusz körül keringő állomások népe adta ezt a nevet a jelenségnek: ők visszajárnak az űrből a Földre, hogy kapjanak egy adag baktériumot, vagy mit, és ezt vakációnak nevezik, amikor eljönnek egy évre megbetegedni, hogy egészségesek maradhassanak, de ezt nem könnyű nekik elviselni, és gyakran leteríti őket az, amit földi sokknak neveznek, és amibe néha bele is halnak. Ami azt illeti, néhány szaturnuszi illető már fel is ajánlotta, hogy segít nekik alkalmazkodni az új helyzetükhöz. A földpártiakkal együtt. Micsoda kombináció, jegyzi meg Aram. Nem, ezek csodabogarak! Vagyis csak a csodabogarak akarnak nekik segíteni!

•

Aram tanulmányozni kezdi ezt a vakációt, amikor az űrbéliek lejönnek a Földre. Mindenki, aki a Naprendszerben él, néhány évente visszajön egy kicsit a Földre, vagyis csak azok, akik szeretnék leélni a teljes várható élettartamukat, ami persze azt jelenti, hogy szinte mindenki. Ez az összefüggés a Földre való visszatérés és a hosszabb űrbéli élet között egy megmagyarázatlan korreláció, egy statisztikai jelenség, amelyet senki nem tud a saját testén vizsgálni, mivel senki nem tud egyszerre két életet élni, és nem feltétlenül igaz minden egyes emberre, hogy ha folyamatosan az űrben marad, akkor megbetegszik. Csak arról van szó, hogy azok az űrlakók, akik nem térnek vissza a Földre öt-tíz évenként egy pár hónaptól pár évesig terjedő időtartamra, hajlamosak sokkal fiatalabban meghalni, mint azok, akik visszatérnek. A számokat versenyeztetik egymással, de a kutatási eredmények, amelyek Aram szerint elég megbízhatóak, általában egyetértenek abban, hogy ez a gyakorlat körülbelül húsz-harminc évvel hosszabbítja meg az űrlakók életét. És ez még most is hosszú időnek számít, annak ellenére, hogy most már akár kétszáz évig elélnek. Ez egy olyan nagy diszkrepancia, hogy a legtöbb ember aszerint cselekszik, amit az adatok sugallnak, és valamiféle személyes ütemterv alapján hazajárnak a Földre. Az a legjobb, ha számításba veszik az adatokat, és nem kockáztatnak.

Aram, miközben ezt tanulmányozza, rávilágít, hogy igazából a biztosításmatematikai elemzés az igazi mesterséges intelligencia; nincs olyan ember, aki képes lenne előre látni ezeket a jelenségeket. Ez a valódi MI nagyon meggyőzően érvel. Szuggesztíven, hihetően, meggyőzően, valószínűsíthetően, lefegyverzően; a tudósok lingvisztikai skálája az eredmények értékelésével kapcsolatban nem változott, mondja Aram, és a csúcsa továbbra is egy meglehetően erős szó: a lefegyverző. Az emberek azért tesznek meg mindenfélét, mert nincs ellene fegyverük. A valóság rákényszeríti őket. Az életösztön kényszeríti rá őket.

De van egy másik hatás is, szinte a tanulmányi szabadság tökéletes ellentéte, és éppen olyan erős, ha nem erősebb: a földi sokk. Vannak emberek, akik tökéletes egészségben térnek vissza a Földre, majd minden figyelmeztetés nélkül belehalnak valamibe. Néha nagyon nehéz rájönni, hogy pontosan mibe, amitől persze még félelmetesebbé válik ez a tünetcsoport. Gyors hanyatlás, földi sokk, terraallergia; ezekből a megnevezésekből pontosan kiderül, mennyire nem ismerjük azt a rettenetes jelenséget, amelyet fednek, ezt az ismeretlen okokból bekövetkező hatást. Az ilyen nevek önmagukban is felfedik a tudatlanságot: a Nagy Bumm. Rák. Sorvadás. Minden olyan betegség, amely -itiszre vagy -péniára végződik. És így tovább. Rengeteg tudatlanságra utaló név.

Szóval, a visszatérő csillaghajósok, akik körülbelül kétszázötven évvel lekésték a saját vakációjukat, most a jelek szerint a földi sokkba halnak bele szép sorban. Még az olyan esetekben is, amikor valamelyik egyedi halálnak meg lehet találni az okát, gyanús, hogy ezek az okok ilyen röviddel a visszatérésük után ütik fel a fejüket. Nehéz elhinni, hogy ezek a halálesetek a hajóban is bekövetkeztek volna, akár hibernációban, akár ébren. Nem, itt valami nem stimmel. Elkapta őket valami, amit vagy túlélnek, vagy nem.

Mindeközben Freya még mindig halálra van ijedve attól, hogy ezen a hatalmas, őrült bolygón kell élnie. Most mit tegyen? Mihez kezdjen? Ezen a ponton nem is lehetne elkeseredettebb.

Ez az elkeseredés még körülbelül egy hétig tart, majd Badim odamegy hozzá, és megválaszolja azt a kérdését, hogy most mit tegyenek, mintha csak egy másodperc telt volna el azóta, hogy kirobbant belőle.

– Kimegyünk a strandra! – jelenti be vidáman.

•

– Ezt hogy érted? – követel magyarázatot Freya.

Mert persze nincsenek strandok. A tengerszint 24 méterrel megemelkedett a közös időszámítás huszonkettedik és huszonharmadik évszázadában a huszonegyedik században elkezdődött folyamatok miatt, amelyeket később nem tudtak visszafordítani; és ettől az emelkedéstől a Föld strandjai is elsüllyedtek. Semmi, amit azóta tettek a Föld légkörének a lehűtéséért, nem segített újból lenyomni a tengerszintet; ehhez még évezredek fognak kelleni. Igen, most éppen a Földet terraformálják. A károk mértékét tekintve ezt nem lehet elkerülni. A közös időszámításnak ebben a 2910. évében ezt ötezer éves tervnek nevezik. Van, aki hosszabb időre tippel. Versenyben állnak a marsiakkal, viccelődnek.

De egyelőre istenhozzádot mondhattak a strandoknak, és sok hajdanvolt nagy becsben tartott sziget is mélyen a hullámok alatt hever. Ezekkel a híres helyekkel egy egész világ és életstílus tűnt le, egy olyan életmód, amely egészen a faj eredetéig nyúlt vissza Dél-és Kelet-Afrikában, ahol a legelső emberek általában intim közelségben éltek a tengerrel. Az a nedves, homokos, árapályos, sós, naptól csillogó, csodálatos tengerparti élet teljes egészében kiveszett sok más dologgal egyetemben persze; állatokkal, növényekkel, halakkal. Ez egy olyan tömeges kipusztulási folyamatnak a része, amelyet még mindig nagy erőkkel próbálnak leállítani, amelyből még mindig szökni próbálnak. Annyi minden elveszett, amit soha nem fognak visszaszerezni, hogy annak az aránylag kevés embernek a bánata, akik korábban voltak olyan szerencsések, hogy a tengerparton éljenek – akik a homokos partokat fésülték át, ott halásztak, a tenger hullámain lovagoltak és a napsütésben heverésztek –, nem igazán számít sokat, ha azt vesszük, hogy mi minden elveszett ezenkívül is, mennyi szenvedés, éhezés, halál és pusztulás következett be. A legtöbb emlősfaj kihalt.

Ezzel együtt az egy szívünknek nagyon kedves életforma volt, és még mindig megemlékeznek róla a képzőművészeti alkotásokban, dalokban, képekben és irodalmi művekben – még mindig legendás, még mindig egy elveszett aranykor, amely ott vibrál valamilyen gondolat alatti szinten a sós vérben és könnyekben, a DNS hosszú, csavaros karjaiban, amelyek még mindig megtörnek mindnyájukban.

Szóval vannak emberek, akik ezt próbálják visszahozni. Visszahozzák a strandokat. Ezek az emberek a földpártiak egyik szárnyát vagy irányzatát alkotják. Faimádók,

űrutálók, vegyes egy bagázs. Sokan nem csak az űrt vetik meg, hanem azt a sok virtuális,

stimulált és zárt helyet is, ahol sok másik földi oly szívesen tölti az idejét. A földpártiak úgy gondolják, hogy ezek az emberek gyakorlatilag űrhajóban élnek a Földön is, vagy beköltöztek a monitorjaikba vagy a fejükbe. Nagyon sokan folyamatosan zárt térben maradnak, és Freya ezt érthetetlennek tartja, annak ellenére, hogy ő maga is még mindig a mesterséges építmények zugaiban gubbaszt minden egyes ébren töltött pillanatában. De úgy gondolja, hogy neki van mentsége, mivel ő egész életében be volt zárva, míg a földieknek nincs mentségük: ez a hely az ő otthonuk. Részben attól kell a fogát csikorgatnia, ahogy semmibe veszik a természetes örökségüket, ahogy elvesztegetik ezt a készen kapott ajándékot, és ez ösztökéli az ablakok, sőt, a nyitott ajtók felé, amelyeknek rettegve ácsorog a küszöbén, miközben megpróbálja kiűzni a testéből a görcsöt, hogy kiléphessen. Próbál megváltozni. És a liminális pániknak ezekben a pillanataiban azon kapja magát, hogy amikor torkon ragadja a félelem, néha azokra a dolgokra is képtelen, amelyeket leginkább szeretne megtenni.

Szóval, de talán ezeknek a strandimádóknak láthatóan tetszenek a nézetei vagy a meggyőződései azzal kapcsolatban, hogy hogyan kellene a Földre tekinteni. Lehet, hogy rokon lelkek, és azzal fejezik ki a tengerpartok elveszett világa iránti szeretetüket, hogy újjáépítik.

Freya elképedve hallgatja azt az alacsony, öreg, barna bőrű és ezüsthajú nőt, akit Badim és Aram vezet be a létesítménybe, és aki ezekről az emberekről és a terveikről mesél.

– Mi egy partvisszahozás nevű tájépítészeti terven dolgozunk. Ez egyfajta művészet, egy játék, egy vallás… – Elvigyorodik, és megvonja a vállát. – Akármi. Ennek érdekében sok technológiát és gyakorlatot kifejlesztettünk, bányászati jellegűeket, sziklazúzókat, bárkákat, szivattyúkat, vezetékrendszereket, markolókat, buldózereket, földszállítókat, ilyesmit. Elsősorban nehézipari jellegű eszközöket. A tájhelyreállítás nagy részéheze erre van szükség. Ezeket a technológiákat a világ minden részén alkalmazzuk. Ennek első lépéseként meg szoktunk állapodni az állami szervekkel vagy a földtulajdonosokkal, hogy megkapjuk az engedélyt. A legnagyobb sikereket az új partvonalak bizonyos szakaszain tudjuk elérni. Ezek a jelen pillanatban legnagyobbrészt kihaltak, olyan árterületek, amelyek nincsenek felkészülve, hogy efféle szerepet töltsenek be. A kétéltűség – vigyorog – bizarr egy életmód.

Bólogatnak. Freya azt kérdezi: – Szóval, mivel is foglalkoznak pontosan?

Ezeken az új árterületeken, magyarázza a nő, olyan strandszerű partvonalakat alakítanak ki, amelyek a lehető legjobban hasonlítanak az eltűntekre. – Azokat hozzuk vissza, ennyi. És imádjuk. Ennek a munkának szenteljük az életünket. Beletelik pár évtizedbe, amíg sikerül egy új partszakaszt kiépíteni, szóval, akik ezen dolgoznak, azok életük során körülbelül három vagy négy ilyen vállalkozásba tudnak bekapcsolódni, attól függően, hogy hogy haladnak a dolgok. De ez egy olyan munka, amely képes visszaadni az ember hitét.

– Ó – válaszolja Freya.

Ez nagyon munkaigényes folyamat, folytatja a nő. Több a munka, mint a dolgozó. És most, annak ellenére, hogy a csillagjárók megítélése nem egyértelmű, és hogy bajban vannak – vagyis inkább pont azért, mert a megítélésük nem egyértelmű, és bajban vannak

–, a partépítők fel szeretnék ajánlani, hogy befogadják őket. Úgy értve, hogy az egész társaságot.

– Mindannyian mehetünk? – kérdezi Freya. – Együtt maradhatunk?

– Hát persze – válaszolja a nő. – Mi körülbelül százezren vagyunk, és különböző partszakaszokra küldünk munkásokat. Minden munkához körülbelül három-négyezer emberre van szükség a legintenzívebb időszakokban. Vannak, akik továbbállnak, miután elvégzik a saját részüket, úgyhogy ez egy kicsit nomád élet. De vannak, akik az általuk felépített partokon maradnak.

– Szóval bevennének minket – szögezi le Badim.

– Igen. Én azért vagyok itt, hogy ajánlatot tegyek. Meg kell érteniük, hogy ezt az egészet nem verjük nagydobra. Jobb, ha elkerüljük a politikai bonyodalmakat, már amennyire lehet. Úgyhogy nem erőltetjük a nyilvánosságot. A megállapodásaink titkosak. Igyekszünk nem bekerülni a hírekbe. Lefogadnám, hogy ezt maguk nagyon is megértik.

Amikor Aram, Badim és Freya hevesen bólogatni kezdenek, felnevet.

– Nézzék – folytatja –, azt is meg kell érteniük, hogy ennek az egésznek politikai vonatkozásai is vannak. Mi nem szeretjük az űrcowboyokat. Sőt, az embereink nagy része utálja őket. Eleve az az elképzelésük tette tönkre a Föld nagy részét, hogy a Föld az emberiség bölcsője. De most sok olyan ember él a Földön, aki úgy érzi, hogy a mi feladatunk ezt helyrehozni. És még nemzedékeken át a mi feladatunk lesz. Most úgy látjuk, hogy maguk is az általuk okozott károk közé tartoznak. Beletelt egy kis időbe, amíg ezt felfogtuk, de amikor maga megütötte azt a fickót, akkor nyilvánvalóvá vált. – Freya arckifejezése láttán elneveti magát. – Ide figyeljen, nincs ezzel semmi baj! Rengeteg olyan embert befogadtunk már, akik bajba kerültek, amikor így vagy úgy, de szembeszálltak ezzel az ostobasággal. Úgyhogy nem okoz különösebb gondot újabb ötszáz elveszett lélekkel kiegészíteni a csapatainkat. Maguk beolvadnak, eltűnnek a köztudatból, elvégzik a feladataikat, és hozzájárulnak a munkához. Nekünk hasznos lesz a segítségük, maguk előtt pedig új utak nyílnak.

Freya próbálja felfogni és értelmezni ezt az egészet. Partépítés? Helyreállító tájépítészet? Létezik ilyen? Tetszene nekik?

Majd azt kérdezi: – Badim, tetszeni fog ez nekem?

Badim arcán megjelenik az a kis mosoly. – Igen, szerintem tetszeni fog.

A többiek már nem ennyire biztosak a dolgukban. Miután a nő elmegy, hosszú tárgyalások kezdődnek meg, amelyeknek egy bizonyos pontján megkérik Freyát, hogy menjen el oda egy előőrssel, és nézzen meg egy ilyen munkálatot, majd mondja el, hogy mi a véleménye.

Ez persze azzal jár, hogy ki kell tennie a lábát az utcára. Freya nagyot nyel.

– Igenis – mondja. – Persze.

•

Ismét repülőre szállnak. Kínai gondviselőik most mintha örülnének a távozásuknak. Újabb termek és alagutak, repülők és kisvasutak, vonatok és autók. A földi közlekedés nem különbözik túlzottan attól, mint amikor a küllőkben jártak-keltek, csak a gravitáció marad állandó. Igyekeznek kerülni a feltűnést. Egyik teremből a másikba terelik őket. Az ember a Föld valamelyik pontján bemegy egy épületbe, majd különböző alakú helyiségeken kel át, amelyek vagy mozognak, vagy nem, és amikor legközelebb kimegy (már ha ki fog valaha is!), a bolygó túlsó oldalán találja magát. Ez olyan furcsa. Miközben Freya kibámul egy repülőgép ablakán az odalent, a felhőréteg alatt elterülő óceánra, elhatározza, hogy le fogja győzni a félelmét, hogy rákényszeríti a testét, hogy engedelmeskedjen az akaratának. Belefáradt a rettegésbe. Néha az ember torkig lesz magával, és akkor megváltozik.

Egy nyugatra néző tengerpart valahol. Megmondják neki, hogy hol van, de Freya azonnal el is felejti. Még soha nem hallott erről a helyről. Mérsékelt égöv, mediterrán éghajlat. Sárga homokkő áll ki a fehér peremű tengerből. Régen strandok voltak ezeknek a szikláknak a lábánál, olyan szélesen elterülő strandok, hogy akkoriban, amikor a gépkocsikat feltalálták, autóversenyeket tartottak a lapos, nedves homokon. A sziklától a tengerig vezető út egy kellemes reggeli séta volt, magyarázza a kalauzuk, és végig homokos lapályon vezetett. Egy kicsit sokszor ismétli magát. A történetek lényege mindenesetre az, hogy a sekély területeken még mindig rengeteg a homok. Egy részét dél felé sodorták az áramlatok, egy hatalmas víz alatti kanyonba, amelyik közvetlenül a part mentén húzódik, a kontinentális lemez peremén, de még az a kanyonfenék is egyfajta föld alatti homokfolyó, amelyik a szakadék alja felé csorog, és csövekben fel lehet szívni bárkákba, ki lehet szállítani a partra, és le lehet rakni a sziklák hosszú, kanyargós vonalát megtörő kis folyótorkolatokban. Régi homokot az új strandokra, amelyek közvetlenül az új partvonalnál lesznek, és fel, a folyók torkolatába. Továbbá hatalmas gránittömböket is szállítanak oda a szárazföldről, majd némelyiket a mélyebb vízbe dobják, hogy korallzátonyok alakulhassanak ki, másokat a parti sziklák lábánál helyeznek el, hogy egy új tengerpartot alakítsanak ki rajtuk, a maradékot pedig ledarálják homokká, sóderré, kavicsokká – olyan zúzalékká, amilyen korábban az adott partokat borította. Az ásványi anyagok megfelelő keveréke kell ahhoz, hogy tartós legyen a tengerpart, hogy széppé váljon. Továbbá megfelelő zátonyokra is szükség van a part mentén. Több millió tonna homokot és sziklát kell elszállítani és elhelyezni. A vendéglátóik, ezek a kivétel nélkül napbarnította, a naptól és a sótól tüskehajú, csillogó szemű emberek olyan sok mindent el akarnak még mesélni nekik.

A csillagjárók elfáradtak az úttól – ezt nevezik jet lagnek, magyarázzák nekik –, kiestek a bolygó forgásának a ritmusából, a napszakok ritmusából, a cirkadián ritmusból – ez egy régi kórság, amelyet most a saját bőrükön is megtapasztalhatnak. A partvonalon tett első túra után, amelynek során autóval viszik őket körbe a sziklavonulat tetején szaladó utakon, majd a folyótorkolat partjain, sok megállóval, hogy kiszállhassanak és körbenézhessenek (de Freya nem száll ki), végül beviszik őket egy fogadóba a szikla peremén. A fogadó egy szerény kis konferencia-központnak tűnik bungalókkal egy nagyobb épület körül. Amikor az autó leparkol egy garázsban, Freya kiszáll, és felmegy az előcsarnokba, majd sietős léptekkel, de uralkodva magán átsétál a számára kijelölt bungalóba, Badimé és Aramé mellett. Amint berendezkedett, kinéz a nyitott ajtaján, és azt látja, hogy a két öregember nyugszékeken hever a bungalójukból kinyúló erkélyszerű valami árnyékában, és az óceánt nézik. Mint kiderül, az erkélyszerűséget ramadának hívják.

Badim észreveszi Freyát, és így szól: – Freya, kedvesem, gyere ki, és csatlakozz hozzánk! Próbáld ki!

– Mindjárt – válaszolja Freya ingerülten. – Most kicsomagolok.

A szikláról messze ellátnak az óceánon. Az egy lenyűgöző méretű kék lemez, amely ráncos a fehér fénytől. Badim és Aram megint az optikai jelenségekről beszélgetnek. Mostanra már a téma megszállottjaivá váltak, és reménykednek benne, hogy naplementekor meglátják a zöld villanást. Úgy tűnik, hogy a Föld gravitációja vagy légköre, még vitatkoznak arról, hogy melyik, olyan módon hajlítja meg a nap fényét, hogy közvetlenül azelőtt, hogy a nap leszállna a látóhatár alá és eltűnne, a Föld valójában már a megfigyelő és a nap között helyezkedik el, de a napfény a légkör vagy a gravitáció miatt egy kanyart tesz meg a földgömb körül, és mivel a kék fény jobban elhajlik, mint a vörös, ez a kanyar a Föld körül oly módon hajlítja el a fényt, mint egy prizma, és ez azt jelenti, hogy a napfény utolsó látható pontja zöldnek tűnik, állítólag egy tiszta, ragyogó smaragdzöldnek. – Ezt látnunk kell! – jelenti ki Aram.

Badim egyetért vele. – Furcsa olyan öregnek lenni, amilyenek vagyunk, és most látni először. – Megfordul, és odakiabál Freyának. – Kislány, gyere ki, és nézd meg ezt a zöld villanást, amely lehet, hogy bekövetkezik!

– Te nem is vagy olyan öreg – válaszolja neki Freya. – Te kábé a századik legöregebb ember vagy a hajóról.

– Hát, még az is öreg lenne, de ami azt illeti, szerintem már elértem a tizenötödik helyet is. De most koncentráljunk a napnyugtára. Nekem azt mondták, hogy amikor a nap háromnegyede eltűnik, akkor már rá lehet nézni anélkül, hogy kárt tenne az ember szemében. Nem túl hosszú ideig, jegyezném meg, de elég hosszan ahhoz, hogy lássuk a zöld villanást, amikor bekövetkezik.

Freya követlenül a nagy, óceánra néző dupla ajtajában áll, és az öklét kétoldalt összeszorítva kifelé néz. A torkolat éppen hogy csak látszik bal felé, a szikla mögött, ott van az a hullámoktól ráncos öböl. Ahol korábban egy strand volt a két szikla között szétterjedő folyótorkolatnál, ott most csak a megtörő hullámok fehér vonala látszik. Az új partot jelenleg a kétoldalt lévő sziklákból építik ki, az elsüllyedt partvonal tetején.

A hullámok rendíthetetlenül érkeznek egymás után nyugat felől, ahol az óceán acélkék felszínét laposan süti a nap. Nem túl magasak, de a víz kékségének változásából kivehető sorokban jönnek, mindig a part felé közelednek. Furcsa látvány. A látóhatár felé egy sziget halványszürke domborulata látható, amely ott dudorodik az egyenes vonal fölé, ahol az ég az óceánnal találkozik: egy világoskék a sötétkék felett, minden acélos és sötét a késő délutánban. Freya ajtaján enyhén sós tengeri szellő ömlik be, sirályok siklanak a szemével egy vonalban, előrenyújtott és oldalra billentett fejjel. Alattuk egy sor pelikán igyekszik északról dél felé, egy váratlan jelenés a Jura-korból, fekete sziluettek a nap ragyogásában, szárnyak lassú csattogása, bár legnagyobbrészt csak siklás. Freyában ismét tornyosulni kezd a pánik, mint egy saját rejtélyes akaratát követő árhullám. Annyira szeretne kimenni a levegőre, a szabad ég alatt sétálni, de valamitől összeszorul a szíve, és semmit nem tud ez ellen tenni, nem képes megmozdulni. Még az is túl nagy kihívásnak bizonyul számára, hogy odamenjen Badimhoz és Aramhoz a ramada alá. Nincs mit tenni, kénytelen bemenni, és később majd ismét megpróbálja.

Bár késő van, a vendéglátóik felhívják a szobáját, még többet meg akarnak mutatni neki abból, hogy hogyan viszik véghez a terveiket, és mivel teszik lehetővé, hogy végig valami földmunkagép fülkéjében maradhassanak; Freya úgy gondolja, ez menni fog. Úgy kiszívta az erejét az út, hogy reszket a fáradtságtól.

Kimennek, egyik teremből a másikba, majd a kabinba. Maga a földmunkagép homokot szállít az átadóterület hatalmas kupacaiból a tengerpartra. A késő délutáni vízszintes fényben lezötyögnek és pattognak egy hosszú rámpán az új tengerpartra, amelyet már járműnyomok borítanak. Különféle kisebb járművek mellett haladnak el, amelyek némelyike egyre apróbb és apróbb homokkupacokat döngöl lapos területekre, vagy tol fel dűnékbe a strand hátsó területén. Most az a fontos, hogy elfogadják az új tengerszint tényét, és ezzel dolgozzanak, magyarázzák Freyának a munkagépet irányító emberek; még a legjobb esetben sem fog néhány évszázadnál hamarabb lecsökkenni, de az is lehet, hogy soha nem fog. Abban viszont biztosak, hogy magasabb nem lesz; minden, ami ezen a világon elolvadhatott, már elolvadt. Az Antarktisz keleti részén még mindig van egy jelentős méretű jégsapka, de az most, hogy végre stabilizálódott az átlaghőmérséklet, nagy valószínűséggel ott is fog maradni. Ha pedig nem, hát, akkor ez van! Akkor még több tengerpartot kell majd készíteni!

Egyelőre viszont ez a tengerszint. Az árapálykülönbség itt átlagosan három méter, szökőár idején, amikor a Hold közelebb van a Földhöz, valamivel több. Az árapályt igazából a Föld és a Hold közötti árapályhatás okozza. Gravitációs vonzás bizarr távolságból. Egyesek szerint ez is nagymértékben hozzájárult az élet megjelenéséhez ezen a bolygón, sőt, talán pont emiatt jelent meg az élet.

Most nagyon ügyelnek arra, hogy a dagály legmagasabb pontja is jóval lejjebb legyen az új partvonaluk legmélyebb pontjánál, amely legalább száz méter széles lesz. A strandrész mögött dűnéket hoznak létre, ahová dűnéken honos növényeket és egyéb élőlényeket fognak telepíteni. És a tengerpartnak az a része, amely az apály alatt előbukkan, legnagyobbrészt homokból van, alig pár köves résszel a sziklák alatt, ahol a dagály idején medencék képződnek. Ezeket az elemeket mind kitalálják, megtervezik, felépítik és karbantartják. Freya látja, hogy ez a tengerpart tényleg egy művészi alkotás. Ezek az emberek művészek. Kitaláltak egy olyan művészeti ágat, amelyet imádnak. Lehet, hogy meg fogják őt ölni, annyit beszélnek róla, annyira odavannak érte.

A folyótorkolatoknál, amelyek ezen a partszakaszon több helyen is megtörik a sziklafalat, magyarázzák neki, amikor emelkedni kezdett az óceán, sok helyen betört a házakba, az utcákra, a kertekbe, a parkokba és a korábbi civilizáció többi területére, ahonnan elszakított és elsodort mindent, amit talált. Emiatt a partépítés egyik legelső feladata az volt, hogy megsemmisítsék és eltávolítsák mindazt, ami elsüllyedt, és ezt a partról indulva elég nagy mélységig el kellett végezni, különben az egész partvonal elég veszélyes maradt volna. Itt már évekkel ezelőtt befejezték ezt a munkát, és mostanra, mint azt Freya is láthatja, már a homok nagy részét is elhelyezték az új strandon. A homoknak körülbelül a felét a sekély részekből szerezték vissza, vagy a víz alatti kanyonból; felszívták bárkákba, és lerakták ott, ahol szükség volt rá. A többit a sziklákból készítették. A homokot folyamatosan fejlődő protokollok alapján rendezik el annak alapján, amit az adott partvonal és folyótorkolat hullámainak a tanulmányozásából megtudnak. És az alapján, amit a világ tengerpartjairól általában megtudnak.

Á, mondja Freya.

Ezt a partvonalat már ledöngölték az északi sziklarész alatt, és már a délivel is majdnem végeztek. A csillagjárók ideköltözhetnek, és segíthetnek, beletanulhatnak a folyamatokba, megismerkedhetnek az itt dolgozó emberekkel. Megnézhetik, hogy tetszik-e nekik a dolog. Mivel rengeteg ilyen csapat dolgozik a világ körül, elképzelhetőnek tűnik, hogy egyszerűen beolvadhatnak a tengerpartépítők közé, és eggyé válhatnak a földiek milliárdjainak egyik elfeledett csapatával.

Freya bólint. – Ez jól hangzik.

Erről a strandról bejárhat úszni, ha szeretne, mondják, most már biztonságos, és rengeteg partépítő is ezt teszi. Freya tud úszni?

– Igen, tudok – válaszolja ő. – Elég sokat úsztam a Hosszú-tóban.

Remek, remek. Ki kell próbálnia. Itt elég jó a víz hőmérséklete, csak egy kicsit hűvös, de úszás közben felmelegszik az ember. Meg fogja tapasztalni, hogy a sós óceáni víz mennyire megemeli az embert. Jó érzés lebegni. A másnapi hullámok szelídek lesznek, de néhányan amúgy is testszörfözni fognak. Egyeseket egyszerűen kizavarni sem lehet a vízből, akár vannak hullámok, akár nincsenek.

– Csodálatos – mondja Freya, miközben érzi, ahogy a rettegés áramütése végigcikázik a gerincén keresztül a karjába és a lábába. Még mintha az érzéketlen lábfeje is bizseregne a félelemtől.

•

Amikor kimerülten visszaér a bungalóba, Badimot és Aramot még mindig ott találja a ramadájuk alatt, amint a napnyugtáról vitatkoznak; épp pár perccel korábban borult rájuk az este. Vagy látták a zöld villanást, vagy nem. A civódásuk nagyon baráti hangvételű, és Freya látja, mennyire örülnek egy olyan problémának, amelyet nem tudnak azonnal megoldani. Két öregember, akik a tengerparton morognak egymással.

Örömmel üdvözlik ismét a körükben. A nyugati égbolt mélysötét, áttetsző kékben pompázik az égnél immár világosabbnak, egyfajta feketés ezüstszínűnek tűnő tenger felett, amely minden eddiginél ráncosabb a folyamatosan érkező hullámoktól. A látványa olyan nagyszabású, hogy nem lehet teljesen felfogni. Freya az ajtóból néz kifelé, érzi a tengeri szelet. Az öregemberek békén hagyják.

– Készítettem egy új fordítást a Kaváfisz-versből – mondja Aram Badimnak. – Vagy legalábbis a végéből. Ezt hallgasd meg:

„Nincs más világ, barátom, nincsenek

Új tengerek, más bolygók, nem menekülhetsz –

Csomódat, melybe kötve vagy, oldani nem tudod

Ha rájössz, hogy a Föld is csak egy csillaghajó.”

– Ó! – kiált fel Badim, mintha egy poént hallana. – Nagyon jó. Tetszik, hogy elveszi azt az élt, hogy az ember ezt saját magával teszi. Inkább arról van szó, hogy egyszerűen így mennek a dolgok.

– Igen – válaszolja Aram elgondolkozva.

Majd Badim valamivel később felnevet, könnyedén rácsap a barátja combjára, és az alkonyi égboltra mutat, amely semmi általuk látotthoz nem hasonlítható tiszta indigókékben pompázik. – De akkor is, elég nagy csillaghajó!

– Az – ismeri be Aram. – De a méret lenne a lényeg? Erről van szó?

– Én azt hiszem, hogy lehet! – válaszolja Badim. – Ez robusztussá teszi, nem? Ha elég nagy, akkor robusztus. És kezdem úgy érezni, hogy a monumentalitás az, ami számít.

– Lehetséges. Úgy veszem észre, te napról napra termetesebb vagy.

– Hát, be kell ismerned, hogy szörnyen jó itt a kaja.

•

Freya otthagyja a két öreg barátot az évődésükkel, bemegy a hálószobájába, lefekszik az ágyára.

Aznap éjjel a tengeri szellő beömlik a szobájába, és végigárad rajta, Freya érzi a tenger illatát és a levegő sós tapintását egészen hajnal előttig, amikor megáll a levegő. Egész éjszaka nem sikerül elaludnia; kicsit reszket, de az is lehet, hogy a szoba remeg körülötte. Bénult lábfeje bizsereg egy kicsit, a gyomra összeszorul. A rettegése úgy hat, mintha valami súly ülne a mellkasán. Alig kap tőle levegőt, és megpróbál mélyebben és lassabban lélegezni. Időről időre felriad abból a sós transzból, amit nem lehetne álomnak nevezni.

Amikor az ég elkezd kivilágosodni a nyugati ablaka előtt, és megvilágítja a függöny négyzetét, Freya felkel, kimegy a mosdóba, visszajön, fel-alá járkál egy darabig, leül az ágyára, a kezébe veszi a fejét. Feláll, az ablakhoz megy, és kinéz rajta.

A napkelte sugarai az óceánba ömlenek. Hajnal a Földön. Az Aurora a hajnal istennője volt, de ez maga a hajnal.

Freya kinyitja a bungalója ajtaját, és megérzi az immár a partról fújó szelet. A szellő most a tenger irányába fúj. Olyan, mintha maga a föld lélegezne: éjszaka be, nappal ki. Ez Apportban is így volt. Máris meleg van; forró napjuk lesz. A szél száraz.

Freya megmossa az arcát a fürdőszobai csapnál, majd a beesett arcára mered a tükörben. Egy középkorú nő lett belőle, elszálltak felette az évek; már alig emlékszik, hogy régen hogy nézett ki. Rövidnadrágot és pólót vesz, felhúzza a kisegítőcsizmáját, és felkapja a bungaló egyik nagy törölközőjét.

– A fenébe az egésszel – jelenti ki, és kisétál az ajtón.

•

Tágas, kék ég. Meleg, száraz levegő, kellemes szélfuvallatok a part felől. Be a szikla árnyékába, le a strandra. Vakon letántorog, tekintetét a halott lábfejére szegezi, nyögdécselve botladozik lefelé, miközben könny és takony csorog az arcán. Freya alig lát. Őrültnek érzi magát, ostobának, de leginkább ijedtnek. Nagyon ijedtnek.

Amikor leér a partra, kisebbnek kezd tűnni a világ, olyannak, mint egy biom. Egy nagyon nagy biom, de nem akkora, hogy azonnal elájuljon tőle. Freya hiperventilál, verejtékezik, egy kicsit zihál, még mindig a fura csizmájában sántikál. Egy nagy kalap van rajta, napszemüveg, végig lehajtja a fejét.

Ki a homokdűnékre a szikla aljánál. A homok minden egyes lépésnél egy-három centimétert süpped a lába alatt. Tekintve a lába állapotát, ez eléggé megnehezíti a járást. A homok egy kicsit emelkedni kezd, miközben a víz felé sétál, amíg oda nem ér egyfajta alacsony párkányhoz, amely alatt a homok simán aláomlik, egyenesen az óceán tajtékos szegélyéig. Megtört hullámok rohannak felé ezen a bugyborékoló, ferde sávon keresztül, a víz tiszta az alatta lévő nedves, szürkésbarna homok felett. Ezt a lejtős, nedves szakaszt fehér habfodrok díszítik. A parttól Freya szerint legnagyobbrészt olyan száz méterre megtörő hullámok nagy zajt csapnak idelent, miközben berobognak, fehéren és tajtékozva az egymás után bejövő, az előzőnél egyértelműen magasabb újabb rétegek gerincén, és ez a fehér körvonal tovaúszik, sziszeg, buborékok sorából áll össze, végigszalad a sekélyebb részen, a kifelé haladó hullámokkal össze-összeütközve.

A dagály felső határánál megfeketedett moszatkupacok húzódnak, és felgyűltek a tompa barnászöld moszat hosszú csíkjai is, gödröcskés, hosszú, széles levelekkel és gumókkal. Hínár, gondolja Freya. Odamegy az egyik hínárcsíkhoz, és lerogy a homokba mellette. Továbbra is lehajtva tartja a fejét, továbbra is egyenletes, mély levegőket vesz, próbálja elnyomni a hányingert, megállítani a körülötte forgó világot. Csak egy nagy biom! A hínár olyannak tűnik az ujjai között, mint a megkeményedett zselé, csak egy kicsit nyálkásabb. Homokszemek tapadnak rá. Az egyedi homokszemcsék nem tűnnek teljesen gömbölyűnek: apró, lecsiszolt szikladarabok, körülbelül tizenöt-húsz szem a mutatóujja párnáján. Freya akkor látja őket a legtisztábban, amikor az orrától körülbelül hat centiméterre tartja. Valami csillámpalához hasonló anyag fekete pöttyei is előfordulnak közöttük, amelyek sokkal kisebbek a szőke homokszemcséknél. Ezek a fekete pöttyök a homokszemek közé keverednek, és ahol a megtört hullámok fehéren fel-le szaladnak a strandon, körülbelül húsz méterre onnan, ahol Freya üldögél, deltamintázatok csorognak vissza a megtörő vízhez, fekete-szőke halszálkamintázatok, amelyek mindegyike a tenger felé mutat. A víz hangos a megtörő hullámok zajától.

A Freya mögötti szikla felett felkel a nap, és a lány olyannak érzi a sugarait a tarkóján, mintha tűz izzana mögötte. És valóban lángol a nap tüze. Freya gyomra ismét összeszorul. Turkálni kezd a zsákjában a fürdőlepedője mellett, és elővesz egy doboz napolajat, ráfújja hátul a nyakára. A keze remeg, a gyomra kavarog. A napkrém illatától csak még rosszabb lesz az egész, Freya úgy érzi, mindjárt elhányja magát. Jó, hogy most nem kell állnia, hogy nem kell mennie sehova. Lehajtja a fejét, azt nézi, ahogy a homokszemek áttetszően ragyognak az ujjbegyén. Próbál nem hányni. Te jó ég, mennyi fény. Össze kell szorítania a fogát, ha azt akarja, hogy ne csattogjon, ha vissza akarja tartani a torkából feltörő epét.

– A fenébe ezzel! – mondja ismét összeszorított fogakkal. – Szedd már össze magad!

•

„Hadd vigyelek le a strandra!

Na-na na-na na-na na-na!

Hadd vigyelek le a strandra!

Na-na na-na na-na na-na!”

Egy fiatalember énekli ezt a dalocskát, miközben táncos léptekkel masírozik a puha homokban. Olyan tizenhat-tizenhét éves lehet, ruhátlan, keskeny arcú, kék szemű, a bőre furán barnás, Freya úgy gondolja, biztosan ezt nevezik napbarnítottnak. Göndör, barna haját annyira kiszívta a nap, hogy a fürtjei végei szinte fehérre vannak szőkülve. Egyik kezében egy pár kék uszonyt tart, és úgy néz ki, mint egy minószi falfestmény, amelyet Freya egy könyvben látott. A vízhordó fiú, kezében víztartályokkal.

– Úszni mész? – kérdezi Freya.

A fiú megáll. – Igen, lovagolok egy kicsit a hullámokon. Van egy nagy hullámtörő nem messze innen, úgy hívják, hogy Szkülla.

– Hullámtörő?

– Egy nagy zátony innen kábé kétszáz méterre, apálykor elég jól látszik. A legtöbb hullám jobbról törik meg, de ma délről fúj a szél, úgyhogy néhány balos is lesz majd. Te nem jössz ki?

– Én nem igazán érzem a lábam – kapaszkodott Freya kétségbeesetten ebbe az ürügybe.

– Csak ezzel a cipővel tudok járni. Nem tudom, milyen lenne úszni.

– Hmm – ráncolja a fiú a homlokát, és úgy mered rá, mintha még soha nem hallott volna ilyesmiről. Lehet, hogy tényleg nem hallott. – És ez hogy történt?

– Hosszú történet – válaszolja Freya.

A fiú bólogat. – Hát, az úszótalpakat amúgy is inkább térdből lendíti az ember. Lehet, hogy az segít. És ha a sekély részben maradsz, akkor nagyrészt a víz fog megtartani. A karoddal ellökheted magad a fenéktől, és elkaphatod a kis hullámokat.

– Azt szívesen kipróbálnám – hazudik Freya, vagy talán ez az igazság. Nyel egy nagyot. Ég az arca, az ujjai és az ajkai bizseregnek, szúrnak. A nagylábujjai majd megsülnek.

– Itt jönnek a barátaim, lehet, hogy Pam zsákjában van még egy pár uszony, általában szokott lenni.

Egy fiatal férfi és egy fiatal nő érkezik, ők is meztelenek, barna bőrűek, szálkásan izmosak, napszítta hajúak. Ifjú istenek és istennő, najádok vagy mik, Freya nem emlékszik, hogy hívták a tengeri faunokat, de pont olyanok. Strandkölykök. Üdvözlik a Freyával beszélgető ifjút, Kayának szólítják. – Kaya, szia, Kaya!

– Pam, nálad van a pótuszonyod? – kérdezi Kaya.

– Aha.

– Kölcsönadnád ennek a hölgynek? Ő is szeretne kijönni hullámlovagolni.

– Persze.

Kaya Freya felé fordul. – Na, próbáld ki, és kiderül. A három fiatal őt bámulja.

– Tudsz úszni? – kérdezi Kaya.

– Igen – válaszolja Freya. – Gyerekkoromban rengeteget úsztam a Hosszú-tóban.

– Akkor maradj a sekély részben, és nem lesz semmi baj. Ma nem olyan nagyok a hullámok.

– Kösz.

Freya elveszi a kék lábuszonyt, amelyet a lány nyújt felé. A három fiatal berohan a vízbe, fehér vízpermetíveket rugdalnak maguk elé, és amikor combig beérnek, beledőlnek egy megtörő hullámba. Utána egy darabig lebegnek, felveszik az uszonyukat, majd belevetik magukat a tőlük olyan harminc méterre megtörő hullámok feléjük közeledő fehér falába. Csak ekkor kezdenek tényleg úszni. Őket nézve egészen könnyűnek tűnik a dolog.

Freya lehúzza a csizmáját, feláll, leveszi a ruháját, teljesen befújja magát napolajjal, megfogja a kék uszonyt, amit otthagytak neki, és nagyon óvatosan besétál a partot nyaldosó hullámokba. A lábfeje még mindig érzéketlen, olyan, mintha rövid gólyalábakon sétálna, de a nagylábujjába mintha részlegesen visszatért volna az érzés. A víz először hűvösnek tűnik, ezt Freya érzi a lábfeje csontjaiban, de gyorsan hozzászokik. Nem is olyan hideg. Egy hullám felszalad a parton a bokájáig, majd visszacsúszik a tengerbe. Freya alatt fehér a víz a buborékoktól, több a buborék, mint a víz, majd a buborékok sziszegve kilehelik a lelküket, és kipukkadnak, vádlimagasságú vízpermetet fröcskölve felfelé. Az érkező hullámok vize hirtelen elveszíti a lendületét, miközben felfelé szalad a homokdűnén, és sebesen visszarohan egy hármas fodorhoz, amely csak akkor látszik ki, amikor a hullámok a legtávolabb vannak. Lehet, hogy az a valódi tengerszint. Itt, ahol Freya áll, a víz oda-vissza hullámzik, így fel és le is, de legnagyobbrészt csak oda-vissza. A tengerparton megtörő hullámok, hát, ezek szerint így néznek ki, ilyen érzés bennük lenni! Valami egy kicsit felenged Freyában, aki most megborzong, és már kevésbé van hányingere, mint melege. Melege van, ugyanakkor reszket.

Továbbra is lesüti a szemét, de még így is látja vagy érzi, hogy felette kék az ég, egy csomó fehérséggel a látóhatárnál. Idelent tényleg nagy a zaj a robajtól, főleg a megtörő hullámokétól; néha tiszta a törés, amikor egy kék hullám kettőbe hajlik, és lezuhan, majd fehér permetté robban, és Freya felé bukdácsol. A hang legnagyobbrészt egy folyamatosan változó, suhogó, nedves üvöltés, az önmagába hulló és megtörő vízé, a csilliárdnyi kipukkadó buboréké. Az egész óceánpart egyfajta alacsony vízesés, amely újra és újra visszahull magába. A napfény ragyogása millió helyen megtörik a vízben, bukfencet vet Freya szeme előtt. Ha leveszi a napszemüvegét, akkor túl nagy lesz a fény ahhoz, hogy bármi mást tehessen, mint hogy erősen hunyorítson. Olyan nagy a fény, hogy a dolgok valahogy sötétnek tűnnek.

Kaya érkezik felé egy hullámon, csak a feje lóg ki a fehér vízből. Feláll Freya mellett, és a barátaira mutat. – Az ott Pam, egy szép baloson, látod?

Freya megborzong.

– Tényleg szabad idekint lennünk? – kérdezi a fiút kétségbeesetten. – Nem fogunk megfőni a sugárzásban?

Mély levegőket vesz, a nap közelébe sem bír nézni, ahhoz túlságosan ragyogó, könnyezik, egy kicsit sír a megtörő hullámokon felrobbanó fénytől.

– Hát, ez egy jó gondolat, így elnézve téged. Bekented magad napkrémmel?

– Igen.

– Nagyon fehér a bőröd.

– Én még soha nem csináltam ilyesmit – feleli Freya. – Még soha nem érte a bőrömet napfény.

A fiú csak bámul. – Ez őrülten hangzik, bár meg kell mondjam, gyönyörű a bőröd. Minden szeplőd, anyajegyed meg mindened látszik. De igen, ha mindenhol bekented magad napkrémmel, az nagyon sokat fog segíteni. A kihagyott részeken le fog égni a bőröd.

– Azt meghiszem!

– Hát, igen. Pár óránként kend be magad ismét, és akkor nem lesz gond. Majd segítek, amikor legközelebb bemegyünk.

– Te nem használsz ilyesmit?

– Ja, néha igen, de tudod, én már le vagyok barnulva, úgyhogy már nem égek le. Délutánonként szoktam egy kicsit tenni az orromra és a számra, főleg, ha egész nap kint vagyunk.

– Egész nap?

– Aha, persze, azok a legjobb napok.

– Befújnál engem most? Félek, hogy kihagytam néhány helyet, vagy ilyesmi.

– Aha, persze.

A fiú lenyúl, lehúzza az uszonyait, felsétál Freyával a lány törülközőjéig, és megtámasztja a könyökénél fogva a puha, nedves homokban. Mindenütt befújja napolajjal.

– Szép tested van, olyan fehér, hogy olyan vagy, mint egy istennő a tengerparton. Gyere, hadd fújjam be a lábadat és a fenekedet is. Nem hagyhatok ki semmit, különben biztosan leégsz.

Megégni a napon! Megégni egy csillag sugárzásától! Freya ismét reszketni kezd, és igyekszik kerülni a tekintetével az eget. Az árnyéka a víz felé nyúlik, sötéten a világos homokban. Freya még mindig sír, az öklét a szája előtt tartja. A homok túlságosan ragyog ahhoz, hogy rá tudjon nézni. Egyszerűen túl sok a fény.

•

Kaya visszatámogatja a vízbe. A fiú barna és ruganyos, mint valami nyúlánk állat, nem teljesen emberi, egy vízi szerzet, egy habfiú, aki kijött érte a tengerből, hogy bevezesse Freyát a lételemébe. Egy vízi kobold. Freya reszket, de nem a hidegtől. Lehet, hogy a vízbe merülés sokkja megakadályozza majd, hogy elhányja magát.

Bokáig visszakozik a fehér, sziszegő áramlatokba. Freya itt van a Földön, és éppen az óceánba sétál befelé a ragyogó napfényben. Alig tudja ezt elhinni. Olyan, mintha valaki másnak az életét élné egy olyan testben, amelyet nem túl jól tud irányítani. Kaya segít neki megállni a lábán. Belerúg a feléjük áradó vízbe, és ezzel egy permetívet küld belőle vissza a tengerbe. Buborékok pukkadoznak körülöttük mindenfelé, milyen nedves egy hang. Freyának kiabálnia kell, ha azt akarja, hogy Kaya meghallja. – Most nem olyan hideg!

– Mindig ez van – vigyorog fehéren Kaya. – A víz körülbelül huszonnégy fokos, pont jó. Körülbelül egy óra alatt le fog hűteni, de az nem baj. Figyelj, nézd, amikor körülbelül combig beérünk, a tengerfenék elkezd fel-le hullámozni, és amikor egy elég nagy hullámot látsz, egyszerűen engedd be magad alá. Így tudja a legjobban bevizezni magát az ember. Ne húzd el túl sokáig.

Kaya Freya kezét fogja, és így sétálnak oda a fodrokhoz, amelyekről beszélt. A hullámok mind megtörve futnak be ide, sziszegve, derékmagasságban találják el Freyát, majd visszahullanak combmagasságba. Amikor egy nagyobb megtört hullám érkezik, Kaya elengedi Freya kezét, és egy kiáltással beveti magát alá. Freya közvetlenül utána szintén elugrik, a hullám visszalöki a part felé, Freya a nedvességtől döbbenten ugrik fel, felkiált a hidegtől. A víz sós, de tiszta, hűvös a szájában. A szemét csípi, de nem nagyon és nem sokáig. Kaya lehajol, hogy igyon belőle, majd az ég felé köpi a szájában lévő vizet, mint egy szökőkút. – Igyál egy kicsit – biztatja Freyát. – Jót tesz. Ugyanaz a só van benne, mint bennünk. Visszamerülünk a szülőanyánkba! – Ezzel egy újabb kiáltással beugrik a következő közeledő hullám alá, majd ismét előbukkan a mögötte lévő csendesebb vízből. Freya ismét túl későn bukik le, és a hullám erősen hátralöki.

Kaya odaúszik, hogy összeszedje, úszik, pedig leér a lába. – Húzd fel a lábadra az uszonyokat. Utána bukj le a hullámok alá. Nézd, amikor egy hullám megtörik, a víz egy része egyenesen a fenékre ér, majd visszafordul, így – mutatja a begörbített kezével. – Szóval, ha lebuksz, és beleveted magad abba a vízbe, az behúz téged a hullám alá, majd ismét kiköp a töréspont mögött. Amikor bekerülsz abba az áramlatba, érezni fogod, ahogy magával sodor.

Freya felráncigálja az uszonyokat a lábára, miközben egy újabb hullám közeledik; egyik hullám jön a másik után, ez egy végeérhetetlen folyamat, láthatóan hét-tíz másodpercenként megismétlődik, egyik hullám a másik és a harmadik után. Freya lebukik a következő alá, túlságosan lesüllyed, és a keze a tengerfenék homokjához ér, majd megérzi a víz sodrását vissza, felfelé, és miközben rugdalni kezd, az érzéketlen lábfeje ellenére érzi az uszonyokat, és felszáguld a nap felé. Elképesztő fényrobbanást érez a szemében, sós vízzel van tele a szeme, az orra és a szája, Freya fuldoklik egy kicsit, de a szemét alig csípi.

– Te nyitva tartod a szemed odalent? – kiabál oda Kayának.

– Hogy a fenébe ne – feleli a fiú vigyorogva, az arcát, a vállát, a haját és a kezét leszámítva teljesen a víz alatt van, és úgy cikázik Freya körül, mint egy vidra. Habot szív a szájába, és játékosan kiköpi felé.

Majd fel-alá hullámozva megáll mellette. – Oké, az első játék az lesz, hogy egyszerűen csak keresztezd a hullámokat, amikor beérkeznek. Menj be körülbelül mellmagasságig, a legtöbb ott szokott megtörni. A nagyobbak távolabb törnek meg, azokhoz ki kell majd úsznod. A kisebbek nem törnek meg, amíg be nem érnek ide közénk. Úgyhogy egyszerűen csak figyelj, és amikor ideérnek hozzád, ugorj fel a hullámba, amikor feltornyosul körülötted, és hagyd, hogy felsodorjon egészen a gerincéig a tetején. Hagyd, hogy a legteteje az arcodba csapódjon, és törj ki rajta felfelé, majd ess vissza a másik oldalán. Ennél viccesebb dolog szinte nincs is a világon. Érezni fogod, ahogy megemelnek. Utána, amikor ezt megszokod, és már érzed, hogy hogyan szoktak megtörni, amikor egy nagyobb példány odaér hozzád, és már mindjárt megtörik, fordulj meg, amikor felemel, és vesd el magad a part felé. Akkor a hullám magával visz majd, és te lecsúszol az elején a mellkasodon. Amikor leérsz az aljára, előrenyújthatod a nyakad, és akkor a hullám messzire elsodor, vagy lebukhatsz, foroghatsz, és visszafordulhatsz a hullám alatt, és akkor ismét talpra fogsz állni a mellmagasságú vízben. Próbálgasd ezt egy darabig.

Freya kipróbálja. A hullámok a magasba emelkednek előtte; amikor még kicsik, és még nem törtek meg, Freya velük együtt a magasba ugrik, és az ugrás tetején kilát a tengerre, látja a közeledő hullámok sorát, egyiket a másik után, mélyen és még kialakulatlanul. Néha azt is látja, hogy valamelyik magasabb lesz, amikor megérkezik a sekélybe, és mire ezt észreveszi, már az összes többi úszó – ekkor már körülbelül tucatnyian vannak – teljes erejéből úszik kifelé, hogy elkapja a hullámot, még mielőtt megtörne, és ha sikerül, akkor oldalvást lovagolják meg a hullám elejét a megtört rész előtt, miközben az jobbra vagy balra térül, és nedves arcukat úgy fordítják, hogy előre lássák a hullám emelkedését. A testük a szörfdeszka, érti meg Freya. Néhány hullámlovasnak apró hugarocell deszkája is van, amelyet a mellkasuk alatt tartanak. Hullámlovaglás közben odaujjonganak egymásnak, és amikor bezárul felettük a hullám taraja, eltűnnek a vízben, és amikor Freya ismét megpillantja őket, már visszafelé úsznak, hogy egy újabb hullámot kapjanak el.

Fel egy hullámra, kapjon fel; zuhanás a tetején lévő vékony, napsütötte vízfalban, vissza a hullám kék hátán a mellkasig érő vízbe. Kayának igaza volt; ez már önmagában is nagyszerű érzés. Freyából kezd eltűnni a félelem, minden ugrással és zuhanással egyre több mosódik ki belőle. Felemeli egy hullám, lezuhan; majd ismét, újra és újra. Sós víz íze a szájában. Sziszegés, surrogás és morajlás körülötte mindenhol, hullám robaja a vízen. Nem kell emberekkel beszélgetni, nem kell gondolkozni. A nap lángra lobbantja az égnek egy egész negyedét, nem tud arrafelé nézni. Nagyon egyértelmű, hogy aki a napba néz, az megvakulhat. Soha ne nézz felé! Az óceán olyan jóízű, nem olyan, mint a vér, hanem átlátszó, hűvös és tiszta, sós, de valahogy finomabb a sónál. Mintha ez lenne az igazi víz.

Freya kezdi érezni a testét. Egyértelműen jobban tud itt lebegni, mint valaha is bármilyen vízben, és egy másodpercre a hajó gerincének súlytalansága jut eszébe. Ezt az emléket először félresepri, majd mégis érte nyúl, és belekapaszkodik; a szíve facsarodik egyet a hajóért, miközben a hullámokon lebeg, Jochiért, Deviért, Euanért és mindenki másért is, aki már nincs. Még a hirtelen rátámadó emlék, Euané az Aurora óceánjában, még ez sem rossz, hanem jó. Euan jó befejezést választott. Freya ezeket a hullámokat érte és vele is lovagolja meg. Ez egyfajta lelki közösséget teremt. Freya ki fogja úszni magából a félelmet. Még mindig reszket.

Végül feltornyosul egy hullám, amely mintha meg akarna törni, de nem sikerül neki, egy nagy vízkupac emelkedik fel Freya előtt tiszteletet parancsoló sebességgel, és Freya meglátja a lehetőséget, megfordul, és a part felé veti magát, a hullám pedig felkapja, és miközben Freya felfelé siklik az elején, lefelé is csúszik róla körülbelül ugyanakkora sebességgel, úgyhogy egyszerre lebeg és repül rajta: ez egy elképesztő pillanat. Freya még mindig ezen nevet, amikor a hullám függőlegesebbé válik, amitől Freya váratlanul lecsúszik az aljára, és beleesik a sekély és csendes vízbe, a hullám pedig elkapja őt, miközben megtörik, megforgatja, mintha cigánykerekezne, amitől víz kerül az orrába, a torkába és a tüdejébe. Freya öklendezik, de még mindig a megtört hullám bukfencébe van ragadva, nem tud a felszínre emelkedni, még csak nem is tudja, hogy merre van a felfelé, majd beleütközik a tengerfenékbe, és így kiderül számára, hol a lent. Felfelé veti magát, kirobban a sziszegő buborékok között, és levegő után kap, fulladozik egy kicsit, köhög, szörcsög, vesz egy mély levegőt, egy ideig zihál, majd nevetni kezd. Az egész talán öt másodpercig sem tartott. Az embernek csukva kell tartania a száját, ha a víz alatt van. Magától értetődően.

Megpróbálja ezt Kayával is közölni, amikor a fiú elsuhan mellette, eltűnik, majd egyszer csak ott áll Freya mellett a mellig érő vízben. – Jól vagy? – kérdezi.

– Igen! Egy nagyot bukfenceztem!

– Elsodródtál. Elkapott a centrifuga – nevet Kaya.

– A víz alatt vissza kell tartanom a lélegzetem!

– Hát, naná! És bukfencezés közben fújd ki az orrodon a levegőt – magyarázza Kaya. – Akkor nem lesz gond. Akkor nem megy majd bele a víz.

Freya visszatér oda, hol a hullámok keresztezik egymást. Még párszor megfordul és meglovagolja őket, és egyre ügyesebben kezeli, amikor leejtik a hullám alatti sekélyebb vízbe. Amikor az emelkedése és a süllyedése kiegyenlíti egymást, és repülni kezd, attól egy gravitációmentes pont keletkezik a gyomrában, és olyan, mintha a gerincben lebegne. Ismét a hajóra gondol, és felkiált, nevet vagy sír az egész élete miatt, ó, istenem, hogy így kellett történnie, olyan őrült dolog volt az egész létezésük, olyan abszurd és ostoba. Olyan sok halállal. De most itt van, és a hajó örülne, ha látná a hullámok között, ezt olyan biztosra veszi, amilyen biztosra vehet egyáltalán valamit.

A napfénytől mintha kezdene egy kicsit leégni az arca, és Freya ezzel egy időben azon kapja magát, hogy már reszket két hullám között; ez egy másfajta reszketés, mint a korábbi, most egyszerűen csak fázik. A nagyobb hullámok hármasával jönnek, kiáltja oda Kaya, miközben elhalad mellette, és Freya látja, hogy ez nagyjából tényleg így van. Az egyértelműen kiderült, hogy miért képesek hinni ebben. Meglátnak egy ilyen triót, és megpróbálnak átjutni az első felett, még mielőtt megtörne, majd egy olyan pontra úszni, ahonnan jól el tudják kapni a következő kettő valamelyikét. Freya szeretné valamelyiknek az elejét meglovagolni, ahogyan ők. Ezt nehéz összehozni. Úgy tűnik, egy kicsit gyorsabban kellene mozognia ahhoz, hogy ez sikerüljön, és amikor ezt kimondja, Kaya is egyetért vele. – Rúgj egy nagyot az uszonyoddal abban a pillanatban, amikor szükséged van a gyorsulásra!

– Reszketek!

– Igen, már én is majdnem. Menj kijjebb, és feküdj ki egy kicsit a napra, rögtön fel fogsz melegedni. Én is mindjárt jövök.

Freya megpróbálja az egész utat egy hullámon megtenni, elvéti a kiszállást, elkapja a centrifuga, ismét fuldokolni kezd a moszattól, túl sokáig nem tud levegőt venni, nem tud feljutni a felszínre. Hirtelen megragadják és felrántják, Freya fulladozik és zihál, felköhögi a lenyelt moszatot, szinte hány.

Kaya húzta ki, aki most ott áll a mellkasig érő vízben, és figyelmesen fürkészi Freyát. A szeme halványkék.

– Hé! – mondja. – Csak óvatosan. Tudod, ez az óceán. Elég hirtelen el tudod rontani a dolgot. Ha idekint megfulladsz, az óceánt nem fogja érdekelni. Ő sokkal erősebb nálunk.

– Elnézést. Ezt nem láttam előre.

– Megmondom, mi legyen, lehet, hogy egy darabig most itt kellene maradnod, a sekély részben. Csináld azt, amit mi snecizésnek nevezünk. Csak feküdj le ide, ahol a part megindul felfelé, itt lebeghetsz, de a fenék buckái is megtartanak, és a hullámok kisodornak a partra, a visszahullám pedig visszasodor. Egyszerűen csak hagyd, hogy a víz ide-oda ringasson, mint egy uszadék fát vagy snecit. Ez is van majdnem olyan szórakoztató, mint bármi egyéb idekint.

Freya kipróbálja, és tényleg így működik a dolog. Ki az arcot a vízből, minden mást elengedni. Lebegni, mint egy fadarab. Itt-ott beleütközni a nedves homokba. Freya látja, hogy most már népesebb a strand, a dagályvonal felett kisgyerekek építenek homokvárakat, és kiáltoznak. A hullámok surrogása hangos, a levegő tele van a kipukkadt buborékok ködével. Buborékok mindenütt, több a buborék, mint a víz. Hosszú hínárszálak sneciznek együtt Freyával. A gumóik műanyagnak tűnnek, furcsa szaguk van, amikor kipukkadnak. Buborékba zárt bálnalehelet, mondja neki egy kislány, amikor meglátja, hogy Freya kipukkaszt egyet, és megszagolja. Freya rágni kezdi az egyik hínár levelét; olyan íze van, mint a moszatnak, amelyet a kis sós tóban tenyésztettek, milyen kicsi is volt az, egy madárúsztató. Ki és be, ki és be, lebeg Freya.

Végül még itt is, ahol melegebb a víz, és ahol a nap a hátát és a lába hátulját melegíti, még itt is lehűl annyira, hogy reszketni kezdjen. Leveszi az uszonyait, talpra ereszkedik, és nagyon óvatosan, összesen egyetlen eséssel felsétál a törölközőjéhez. A nedves homokban nem fáj az esés.

Lefekszik a forró, száraz homokra a törölközője mellett, a napon. Gyorsan átmelegszik és megszárad. Egy sós réteg marad a bőrén, amelynek érzi az ízét, amikor megnyalja. A homok meleg, mindenütt hozzátapad, ahol hozzáért, amikor még vizes volt; most, hogy megszáradt, kézzel is le tudja seperni magáról. Be tudja dugni a kezét és a lábfejét a homok alá, hogy érezze a homok súlyát, és azt, ahogyan enged; a melege egy darabig leér, majd hidegebb homok következik. Freya ás bele egy gödröt, és egyszer csak olyan mélyre ér, ahol az alján feltör a víz. A gödör oldala ekkor mindenfelől beleomlik a lenti kis tavacskába. Amikor Freya kihalász belőle egy maréknyi nedves homokot, és hagyja, hogy lecsorogjon az ujjai között, a homok a tavacska szélére cseppen, elszivárog belőle a víz, és a homokból csak az egymás tetején álló cseppek maradnak, amíg el nem dől az oszlopuk. Freya egyszer-kétszer kis ollótlan szűrögetőrákokat is felmarkol, ilyenkor felsikolt, amikor észreveszi a tenyerében kétségbeesetten iszkoló állatokat, majd visszadobja őket a tavacskába, azok pedig beássák magukat a tavacska alján lévő homokba, és eltűnnek. Freya néhány ilyen alkalom után rájön, hogy nem is tudnák megharapni, a fogaik vagy csápjaik, vagy mijük, túl kicsik és puhák ehhez. Úgy tűnik, hogy az alatta lévő homok tele van ezekkel a teremtményekkel. Lehet, hogy moszatokon élnek. Biztosan a tengerpartépítők telepítették oda a rákokat. Odalent, a strand ragyogó, nedves területén Freya egy falka madarat lát fel-alá rohangálni a tükörképükön hátrafelé hajló térddel. Hosszú csőrük van, amivel botként turkálják a homokot, kétségkívül ugyanezekre a homokban megbújó rákokra vadászva. Megállnak és bökdösni kezdik a kis buborékokat a homokban, amelyeket valószínűleg a homoki rákok engednek ki. Logikus. Ez a tengerpart él.

Amikor Kaya is kijön, láthatóan reszket, a bőre libabőrös, kék a barnasága alatt, az ajkai fehérek, az orra lila. Ledobja magát a törölközőjébe csavarva, és olyan erővel reszket ott, hogy majdnem leesik róla a homokba. Majd a remegése alábbhagy, és Kaya csak fekszik ott a hasán, mint egy alvó gyermek, nyitott szájjal, csukott szemmel. A bőre gyorsan kiszárad a napon, és Freya látja rajta a fehér sóréteget. A haja csupa egymásba gabalyodott göndör tincs, a teste csupa izom és csont, ernyedt, mint egy macska. Egy napon heverésző macska. Egy ifjú vízisten, Poszeidón valamelyik gyermeke.

Freya körülnéz a tengerparton, erősen hunyorog. Túlságosan nagy a fény. A hullámok sosem szűnően, halkan morajlanak, a kipukkadó buborékok szisszennek. A távolban köd, minden csak a fény csillámporán át látszik.

– Tényleg szabad itt maradnunk védtelenül? – kérdezi Freya hirtelen, amikor ismét belé hasít a riadalom. – Nem fog megölni bennünket a csillagfény, a sugárzás?

Kaya kinyitja a szemét, és felnéz rá anélkül, hogy megmozdulna. – Csillagfény?

– Úgy értem, a napé. Nagyon erős lehet a sugárzása, érzem a bőrömön.

Kaya felül. – Hát persze. Lehet, hogy eljött egy újabb adag napolaj ideje, olyan fehér vagy. – A mutatójjával benyomja Freya felkarján a bőrt. – Ó, igen, látod, hogy most egy kicsit rózsaszínű, amikor megnyomom, ettől fehér lesz, és beletelik egy kis időbe, amíg ismét visszaváltozik rózsaszínűvé. Mindjárt leégsz. Fújjunk le téged még egy adag napolajjal.

– És az elég lesz?

– Átsegít a következő egy órán, azt hiszem. Főleg, ha visszamész a vízbe. Általában nem szoktunk idekint heverni a napon. Csak annyi ideig, amíg felmelegszünk, és utána ismét lubickolunk a vízben.

– És hányszor szoktatok bemenni?

– Nem tudom. Rengetegszer.

– Biztosan nagyon meg szoktál éhezni a nap végére!

– Ó, igen – nevet Kaya. – Azt mondják, hogy a szörfösök olyanok, mint a sirályok. Mindent megesznek, amit csak eléjük kerül.

Befújja Freyát napolajjal. Freya egy kicsit sósnak érzi magát, egy kicsit ég a bőre, de a napolaj megnyugtatja. Kaya keze, amikor hozzáér, hogy elkenje a füle mögött és az arcán, a haja alatt a napolajat, hűvös és sima. Freya érzi az érintéséből, hogy érintett már lányt, hogy akármilyen fiatal is, jó szerető lenne belőle. Amikor a fiú ismét hátradől, Freya nyíltan rámered. Egy kicsit úgy érzi magát, mintha ragyogna, a gyomra végre már nincs csomóban, eléggé fázik, de elég melege is van, és megszólal: – És mi a helyzet a tengerparti szexszel, hm? Idekint, a napon? Biztosan ezt is kipróbáltátok már!

– Igen – válaszolja Kaya egy kis mosollyal, majd hasra fordul, talán szemérmességből. – Oda kell figyelni rá, hogy bizonyos helyekre ne kerüljön homok. De, tudod, ez olyasmi, amit leginkább éjszaka csinál az ember.

– Hogyhogy? Ez nyilvános strand, nem?

– Hát, igen. De úgy veszem észre, te nem ugyanazt érted nyilvános alatt, mint én.

– Én azt hittem, a nyilvános azt jelenti, hogy a tiétek, hogy azt csináltok, amit csak akartok.

– Igen, azt hiszem. De a nyilvános azt is jelenti, hogy a magánügyeinket nem itt intézzük.

– Szerintem azt kellene tennetek, amit csak akartok! És én szívesen rád ugranék itt helyben.

– Nem is tudom. Azért bajba kerülhetnél. – Kaya felsandít rá. – És egyébként is, hány éves vagy?

– Nem tudom.

A fiú felnevet. – Ezt hogy érted?

– Úgy értem, hogy nem tudom. Az érdekel, hogy mennyit éltem, vagy hogy mennyi idő telt el, mióta megszülettem?

– Hát, azt hiszem, az, hogy mennyit éltél.

– Egy napot – vágja rá Freya azonnal. – Vagyis igazából csak két órát. Mióta bementem abba a vízbe.

Kaya ismét felnevet. – Vicces vagy. Olyan, mintha ez az egész új lenne még számodra. De figyelj, én közben ismét felmelegedtem, visszamegyek egy újabb menetre. – Egy gyors, röpke csókot nyom Freya arcára, és felpattan. – Odakint találkozunk. Figyelni fogok rád, itt maradok a part közelében, és szemmel tartalak.

Ezzel belerohan a hullámokba, abszurd magas léptekkel végigfröcsköl rajtuk, futás közben felugrik, majd beveti magát a hullámokba, és megfordul, hogy felvegye az uszonyát, utána gyorsan, egyenletes csapásokkal beljebb úszik, lebukva a megtörő hullámok alá közvetlenül azelőtt, hogy azok elérnék. Az egész nagyon erőfeszítésmentesnek tűnik.

Freya követi a vízbe. Egy kicsit hidegebbnek érzi, mint utoljára, a bőre feszesnek és melegnek tűnik, érzékenyebbnek a vízre. De Freya hamarosan visszamerül bele, megszokja, és egy hullám visszaemeli a napra, és Freya ismét belevág a dologba.

A hullámok egy kicsit nagyobbak, egy kicsit meredekebb az elejük; Kaya azt meséli, hogy a dagály miatt. A nap magasabban jár, és az óceán egyszerűen lángol a folyékony fény hosszú barázdáitól, finoman fel-le jár, csíkos az érkező hullámoktól, amelyek, miközben a magasba emelkednek Freya előtt, áttetsző zölddé válnak. Most, miközben Freya lebeg, lenézve átlát a tiszta vízen a homokos tengerfenékig, amely sárga és sima. A felszín alatt hínárcsíkok, sőt, nagy bokrok is lebegnek tömegestül. Freya egyszer megpillant egy nagy halat a szálak között, a halnak foltos, drapp háta van, és Freyába félelem hasít a láttán; a hal eltűnik, Freya odakiabál Kayának, amikor a fiú a közelébe úszik, de Kaya csak nevet, és megjegyzi, hogy az csak egy leopárdcápa volt, ártalmatlan, túl kicsi a szája, és nem érdeklik az emberek.

Freya kezdi megszokni az uszonyokat, és rájön, hogy csípőből is tud rúgni, és így nagynak tűnő sebességgel képes úszni. Olyan, mint egy hableány. Lebukik a megtörő hullámok alá, megérzi a hullám alsó sodrának húzását, felrúgja magát a felszínre a zöld vízen át. Vagy az éppen hogy csak megtörni akaró hullámok felett, gyorsan szembeúszik velük, felemelkedik velük együtt, áttör a tarajukon, és nevetve visszaesik a hátukra. A hullámok első zuhanása csattan előtte. Kifelé úszik egy megtörni készülő kidudorodással, éppen hogy csak tartani tudja vele az iramot, majd a víz felkapja, és Freya ismét ott csúszik lefelé a hullám elején, ezúttal keresztbe a taraja előtt, oldalvást a hullám elején és a hullám tetején, ami folyamatosan emelkedik előtte, és éppen a megfelelő sebességben lesz egyre meredekebb ahhoz, hogy Freya ne tudjon lezuhanni rajta. Freya nem tesz mást, csak mereven és mozdulatlanul tartja magát, ennek ellenére repül, olyan gyorsan repül, hogy deréktól felfelé kiemelkedik a vízből, és még le is tudja tenni a tenyerét a vízre, mint a többi testszörföző, a kezére tud támaszkodni, és így még jobban siklik!

Csodálatos.

Most már egy öregember is odakint van, az unokájával vagy a dédunokájával egy rövid, lekerekített deszkán, és amikor a hullámok feltornyosulnak, úgy dobja rájuk a kislányt, mint egy papírrepülőt, miközben mindketten eszelősen vigyorognak. A habfiúk és a hableányok néha lebuknak a hullámok elejébe, majd visszamerülnek belőlük az adott hullám alakjával és ritmusával együtt táncolva.

A hullámok egyre nagyobbá és meredekebbé válnak. Majd valaki felkiált, és mindenki eszeveszetten úszni kezd a tenger felé, hogy elkapjon egy nagyobb sorozatot. Freya egy hullám keresztezése közben meglátja, amit ők látnak, és eláll a lélegzete: egy tényleg nagy hullámot, amely még oda sem ért a sekély részre, de már elkezdett emelkedni. Úgy tűnik, jóval előtte fog megtörni. Freya olyan gyorsan úszik, ahogyan csak tud, mint mindenki más is.

A többiek még azelőtt keresztezik a nagy hullámot, hogy megtörne, de Freya kijjebb van, és be kell buknia alá. Lemegy egyenesen a fenékre, belemarkol odalent a homokba, megérzi, ahogy a megtörő hullám megtolja, felemeli, majd ismét lenyomja, úgy lobogtatja, mint egy zászlót, és mindennek a közepén Freya egyik uszonya is leesik. Próbál a fenék közelében maradni, majd elrúgja magát a homoktól, és pontosan abban a pillanatban ér fel, amikor a következő hullám egyenesen rajta törik meg, lenyomja, majd ismét megemeli, és Freya anélkül, hogy bármit is tenne, megint a felszínen találja magát, a fenékről feltépett homokos, sziszegő buborékok mezején, a homok és a tengervíz kavargásában. Üvöltő zúgás. És itt jön a harmadik hullám, ami egyre magasabb. Freya megpróbál odaérni hozzá, mielőtt megtörik, olyan gyorsan úszik, ahogyan csak tud, de még mindig alig kap levegőt, zihál; a hullám teteje fölé tornyosul, és Freya kavargó gyomorral rádöbben, hogy pont a legrosszabb helyen lesz, hogy a hullám mindjárt rázuhan, vesz egy mély levegőt, és behúzza a fejét a mellkasába…

Bumm. Olyan erővel zuhan rá, hogy kipréseli a levegőt a tüdejéből, és hányja-veti a testét, Freya minden porcikája bukfencezik, nem lehet látni, hogy merre van a lent és merre van a fent, egy vad bukdácsolás az egész, tényleg olyan, mint a centrifuga, de olyan sokkal nagyobb a kicsiknél, hogy Freya teljesen tehetetlen, egy rongybaba. Mikor fogja vajon feldobni? Fel fogja dobni egyáltalán? Freyának kezd elfogyni a levegője, olyan ürességet érez a fejében, mint korábban még soha, elkeseredett légszomjat, amilyet még soha nem érzett, és bepánikol, egyszerűen muszáj levegőt vennie! Ennek ellenére odalent kavarog a fenékről felsodródó homokkal, beragadt szemekkel, ott köröz, mindjárt fel kell adnia, és be kell szívnia a vizet, a fenébe, gondolja, annyi baj után hazaér, majd egy hónappal később a vízbe fullad. A csillaglányt megöli a Föld, milyen ostoba dolog…

Majd ismét felbukkan a levegőre, nagyot szippant belőle, és ezzel együtt egy kis vizet is sikerül beszívnia, fuldoklik, köhög, nyeldekli a levegőt, be és ki.

Majd meglátja a negyedik hullámot is, amint éppen megtörik. Ez nem igazságos! – gondolja, és puff, ismét a tengerfenékhez csapódik, és nagyot bukfencezve ér az aljára. Hihetetlen erő. Freyában nincs levegő, muszáj kitartania. Most tényleg meg fog fulladni. Az élete lepereg a szeme előtt, ez klasszikus előjel. Buta kislány, most tényleg véged van.

Kinyitja a szemét, és a fény felé törekszik. Szédül, üres belül, lángol a vére, annyira szeretne levegőt venni, hogy nem tudja visszafogni magát, muszáj lélegeznie, még ha vizet is lélegzik be, egyszerűen muszáj! Muszáj! De nem teszi. Valahogy kitart bukfencezés közben, fent a fény, lent a sötétség, próbál a fény felé törni, de tehetetlenül bukdácsol, mint egy rongybaba.

Ismét feljut a felszínre, ismét beszívja és kifújja a levegőt, ezúttal ügyelve arra, hogy vizet ne szívjon be. Itt gyorsan kell tanulni, hátranéz, hogy jön-e újabb hullám – és jön. Mi ez? A tenger meg akarja ölni!?

De ez kisebbnek tűnik. Freya viszont így is túl közel van a parthoz ahhoz, hogy átérjen rajta, mielőtt megtörik, túl gyenge ahhoz, hogy elússzon előle, csak annyi ideje van, hogy gyors kis levegőket vegyen, majd egy hatalmasat, elkeseredettet, amikor a hullám feltornyosul. Még előtte megtörik, és egyenesen felé ront, mint egy órási fehér fal, kaotikus, nem lehet bebukni alá, csak venni még egy levegőt, és puff, ismét belecsapódik a víz, és Freya ismét bukdácsol, cigánykerekezik, képtelen irányítani magát, csak kapaszkodik, és visszatartja a lélegzetét. Csakhogy ezúttal talán nincs elég levegője ahhoz, hogy kitartson, képtelenség visszatartani a levegőt, amikor nincs, amikor az ember fuldoklik, Freya kénytelen lesz a vizet beszívni. A fenébe. Micsoda egy halál. Majd ismét a felszínen találja magát, ismét levegő után kapkod. Nagyokat zihál, megfordul, hogy hátranézzen, igen, egy újabb kibaszott nagy fal közeledik, csupa hab és buborék, de máris lezuhan és az ég felé tör, az eleje Freya felé száguld, és mire eléri, a fehér káosz már egy kicsit lecsillapodik. Freya hagyja, hogy elkapja, és a part felé sodorja. Visszatartja a levegőt. Vagy elájul és meghal, vagy kisodorja a hullám a partra.

Hozzáér a tengerfenékhez, vergődni kezd, hogy ismét megtalálja. Nem érzi a lábát, már nincs rajta az uszony, vadul fellöki magát, visszahullik, egy újabb hullám nyomja le, de ott van a tengerfenék, Freya ismét ellöki magát, bukfencezik párat, de minden bukfenc során felkerül a feje egy kicsit a levegőbe, és akkor tud lélegezni. Bukfenc, bele a homokba a fenéken. Ha sziklás lenne a tengerfenék, akkor már meghalt volna, de homokos, így el tudja lökni magát róla. Úgy tűnik, itt már csak a mellkasáig ér a víz, de egy újabb megtörő hullám ismét lenyomja. A fenébe! Visszatartani a levegőt, bukfencezni ellenállás nélkül, megkeresni a tengerfeneket, felállni, levegőt venni, elesni, visszatartani a levegőt, bukfencezni. Ezúttal, amikor Freya feláll, rögtön el is esik, mert nincs víz, ami fent tartaná, combig ér, térdig ér, egy újabb nagy lökéstől elesik, de bassza meg, hagynia kell magát, vissza kell tartania a levegőt, fel kell jönnie, levegőt kell vennie.

Eljön az a pillanat, amikor ott áll négykézláb az alatta a tengerbe visszaszivárgó vízen. Majd egy újabb lökést érez hátulról, de Freya a sekély vízben van, ott, ahol snecizett, odafent ott kiabálnak a gyerekek, amikor a nagyobb hullámok elmossák a homokvárukat, és egy pillanat alatt sima kis púpokká lapítják őket a homokban, aminek a lyukaiból visszafolyik a víz. Senki ügyet sem vet Freyára. Ez jó. Freya visszamászik a partra. A következő hullám fel sem tudja lökni, csak beszalad alá fehéren sziszegve, mindenütt buborékok, a levegő csupa sós pára, a visszaforduló hullámok megpróbálják visszasodorni őt a tengerbe, Freya megtámasztja a kezét a nedves, csorgó homokban, a víz feltör az alkarja és a térde körül, a lány belefúrja a testét az alatta lefolyó homokba, majd egy újabb hullám csapja meg hátulról. De ekkorra már mozdíthatatlanná válik. Még néhány hullám árad fel mellette, majd vissza, és Freya mélyebbre süpped a nedves homokban. Kihúzza a kezét, felemeli a lábát, és négykézláb felkúszik egy kicsit magasabbra. Az egyik hullám elsodor mellette egy kék uszonyt, Freya érte nyúl, de elvéti. A homokvárak túl messze vannak. Megáll ott négykézláb, megpihen. Minden fényesen meg van világítva, ugyanakkor feketeséggel van kitömve. Freya próbálja visszanyerni a lélegzetét, kapkodja a levegőt, egy kicsit öklendezik, sós vizet köp fel.

Kaya felszalad hozzá, a hátára teszi a kezét. – Hé, jól vagy? Freya bólint. – Gah – mondja. – Gakk.

– Klassz! Ez egy nagy sorozat volt! – Ezzel Kaya visszarohan a vízbe.

Freya hátára letűz a nap fénye, a nedves homok csillog körülötte. Minden ragyog és szikrázik, túl fényes ahhoz, hogy belenézzen. Egy megtört hullám felrobog a strandra, megáll, hagy egy kis habot maga után. Nagy vízlapok csúsznak le a lejtőn Freyával szemben, csapódnak a csuklójának és a térdének, süllyesztik még mélyebbre a nedves homokban. Bugyborékoló víz örvénylik a homokban a háta alatt, a tenger felé, fekete pöttyök állnak össze V alakú mintává a lefelé bukfencező, szőke homokban, új deltákat alakítanak ki ott, a szeme előtt. Delta-v-ket, gondolja Freya, ezek az igazi delta-v-k. Micsoda világ. Lehajtja a fejét, és megcsókolja a homokot.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁSOK

Ezúttal nekik mondanék köszönetet:

Terry Bissonnak, Michael Blumleinnek, Laurie Glovernek, James Leachnek, Beth Meachamnek, Lisa Nowellnek, Mark Schwartznak, Sharon Straussnak.

A NASA-nál, az Amesnél: Harry Jonesnak, Larry Lemkének, Creon Levittnek, John Rasknak, Carol Stokernek és főleg Chris McKaynek, aki immár több mint húsz éve segít nekem megválaszolni a világűrrel kapcsolatos kérdéseimet.

És külön köszönet jár Carter Scholznak is.

A SZERZŐRŐL

Az 1952-es születésű Kim Stanley Robinson a modern sci-fi egyik legismertebb és legtöbb díjjal kitüntetett alakja. Irodalomból szerezte az első dipomáját a Kaliforniai Egyetemen 1974-ben, egy évvel később pedig angol szakon végezte el a mesterképzést a Bostoni Egyetemen. 1982-ben PhD-zett, a doktorijának a címe Philip K. Dick regényei volt, a disszertáció 1984-ben nyomtatásba is került.

Robinson mára három trilógia, kilenc önálló regény és több novelláskötet szerzője. Több mint tíz irodalmi díjat kapott: kétszer tüntették ki a rangos Hugóval, háromszor pedig a Nebulával, ezek mellett egy World Fantasy-díj, egy John W. Campbell-díj és hat Locus-díj köthető még a nevéhez. Legutóbb a 2312 című regényéért ítélték neki a Nebula-díjat, ami az utóbbi évek egyik legnagyobb hatású és legtöbbet emlegetett sci-fije, az összes meghatározó irodalmi díjra jelölték.

Robinson jelenleg a kaliforniai Davisben él.

{1} Döntési fa: A döntéshozatalban használt grafikus modell. A diagram arról kapta a nevét, hogy egy faágra hasonlít. [forrás: Wikipédia]

{2} William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

{3} William Wordsworth: Óda a nyugati szélhez (Tóth Árpád fordítása)

{4} Részlet Konsztandínosz Kaváfisztól (Somlyó György fordítása)

{5} Részlet Konsztandínosz Kaváfisztól (Faludy György fordítása)

Tartalom

első fejezet LÁNY A CSILLAGHAJÓN

második fejezet SZÁRAZFÖLD A LÁTHATÁRON

harmadik fejezet A SZÉLBEN

negyedik fejezet VISSZATÉRÉS AZ ÁTLAGHOZ

ötödik fejezet BELEBETEGEDVE A HONVÁGYBA

hatodik fejezet A NEHÉZ PROBLÉMA

hetedik fejezet MI EZ?

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁSOK

A SZERZŐRŐL

Table of Contents

első fejezet LÁNY A CSILLAGHAJÓN

második fejezet SZÁRAZFÖLD A LÁTHATÁRON

harmadik fejezet A SZÉLBEN

negyedik fejezet VISSZATÉRÉS AZ ÁTLAGHOZ

ötödik fejezet BELEBETEGEDVE A HONVÁGYBA

hatodik fejezet A NEHÉZ PROBLÉMA

hetedik fejezet MI EZ?

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁSOK

A SZERZŐRŐL