Expedíció (I)
Date: 0101-01-01 01:00:00+01:00
Publisher: szs

Jeff VanderMeer

EXPEDÍCIÓ

Jeff VanderMeer: Annihilation

Copyright © 2014 by Jeff VanderMeer

Fordította: Török Krisztina

01: BEAVATÁS

A földbe fúródó torony elvileg nincs is ott a feketefenyves határán, melyen túl nádas és mocsaras vidék húzódik a végtelenbe. Onnantól csak néhol töri meg pár göcsörtös fatörzs a lapályt. Ezután jönnek a természetes csatornák, utána pedig már csak az óceán van, partján az elhagyott világítótoronnyal. Évtizedek óta elhagyatott a táj, de hogy miért, azt elég nehéz lenne elmesélni. Több mint két év elteltével a mi csapatunk az első látogató az X Térségben; elődeink hátrahagyott felszerelése szétdobált kacat már csupán, a sátrak és kunyhók is megkoptak. Ahogy végignézek ezen a néma vidéken, nem hinném, hogy bármelyikünk is sejtené, mi vár ránk.

Négyen vagyunk: egy biológus, egy antropológus, egy geodéta és egy pszichológus. Én vagyok a biológus. Az expedíciók szervezésénél előálló, összetett változók különös együttállásának sajátos eredményeképpen a csapat ezúttal csak nőkből áll. A pszichológus közöttünk a legidősebb, ő a vezetőnk. Hipnózist idézett elő mindannyiunknál, hogy nyugodtan kelhessünk át a határon: négy kemény túranap után hosszas gyaloglással értünk ki a partra.

A küldetésünk egyszerű: az X Térség rejtelmeinek fokozatos felgöngyölítése, szigorúan kormányzati célokat követve, óvatosan haladva az alaptáborból, tapogatózva. Nekünk legalábbis ezt mondták. Expedíciónk tarthat néhány napig, hónapig vagy akár évig is, ingerektől és feltételektől függően. Hathavi készlettel érkeztünk, de az alaptáborban korábban már vagy két évre betáraztak mindent. Arról is biztosítottak bennünket, hogy ha úgy hozná a szükség, az itteni forrásokból is biztonsággal fenntarthatjuk magunkat. Mi csupa füstölt, konzerv és előre csomagolt élelmet hoztunk magunkkal. Legfurcsább felszerelésünk egy mérőeszköz, ebből mindenki sajátot kapott, és az övünkre akasztva viseljük. Kis, fekete fém négyszög, apró ablakocskával a közepén. Ha az ablakocska pirosan felvillanna, harminc percünk marad, hogy „biztonságos helyre” húzódjunk. Azt nem közölték, hogy mit mér az eszköz, ahogy azt sem, mitől is kell tartanunk, ha pirosan világít. Pár óra után azonban már hozzászoktam, nem is néztem rá egyszer sem. Órát és iránytűt nem hozhattunk magunkkal.

Amikor elértük a tábort, minden elavult és meghibásodott felszerelést kicseréltünk azokra, amiket magunkkal hoztunk, és felállítottuk a sátrakat. A kunyhókat majd újraépítjük, ha már biztosan látjuk, hogy az X Térség nincs ránk káros hatással. A legutóbbi csapat tagjai egyenként szivárogtak el. Apránként mind felbukkantak az otthonukban, hazatértek. Azt nem mondhatjuk hát, hogy eltűntek, csak az X Térségből szívódtak fel rejtélyes módon, érthetetlenül, és egyszer csak megjelentek a határon túli világban. Ők maguk sem tudtak beszámolni utazásuknak erről a szakaszáról. Ez az átvitel másfél év lefolyása alatt ment végbe, és korábbi expedíciók nem tapasztaltak hasonlót. De egyéb jelenségek is eredményezhetik „expedíciónk idő előtti felbomlását”, ahogy feletteseink fogalmaztak, ezért mindenekelőtt alaposan tesztelnünk kell, hogyan befolyásolja a hely az életerőnket.

A környezethez is akklimatizálódnunk kell. Az alaptáborhoz közeli erdőkben összeakadhatunk prérifarkasokkal, feketemedvékkel, vagy ha éppen a fejünk feletti hangos kvakra felnézünk, és látjuk elreppenni a bakcsót, óvatlanul mérges kígyóra tiporhatunk, ugyanis a környéken hat különböző faj él. Az ingoványosokban és vízfolyásoknál óriásira nőtt vízi hüllők tanyáznak, nem szabad hát túlságosan mélyen belegázolnunk a vízbe, ha éppen vízmintát veszünk. Mégsem ezen környezeti tényezők a legaggályosabbak ittlétünk szempontjából. Egyéb elemek keltenek igazi bizonytalanságot. Réges-régen errefelé is voltak városok, ennek megfelelően több ízben is belebotlottunk emberi lakhelyek kísérteties maradványaiba. Elrothadt kunyhókra leltünk, amelyeknek vörös teteje megrogyott, előtte elrozsdált vaskerék küllői meredeztek elő a sárból, hátul a valaha háziállatoknak elkerített karám alig felismerhető maradványai, amelyek mára már a tűlevelekbe írt sajátos mintává aszalódtak.

Ennél azonban ezerszer rosszabb a szürkületkor életre kapó állandó, halk jajongás. A tenger felől süvítő szél és az egyhangú táj eltompította irányérzékünket, ezért nehezen becsüljük meg, honnan jön a hang. Mintha a ciprusokba felszivárgó fekete vízből áradna. Annyira sötét ez a víz, hogy megnézhetjük benne a vonásainkat is, mint a tükörben: soha nem kavarodik fel, és visszatükrözi a ciprusokról lecsüngő szürkés mohaszakállat. Ha az ember a távolba mered, az óceán irányába, csak ezt a nagy, fekete víztükröt látja, meg a bennük álló szürke ciprustörzseket és a leomló mohazuhatagot. Csakis a jajongást lehet hallani. Hogy ez miféle hatással van ránk, leírhatatlan. Csak az érti, aki maga is itt járt. Ahogy a szépségét is. Mert ha az ember meglátja az elmúlásban a szépet, az örökre megváltoztat valamit odabent. Az elmúlás megpróbálja gyarmatosítani a lelket.

Ahogy már említettem, a tornyot éppen azon a mezsgyén találtuk, ahol az erdő vízbe lábal, és fokozatosan sós mocsárrá alakul a táj. Ez négy nappal az alaptáborba érkezésünk után történt, amikorra szinte teljesen be is rendezkedtünk. Nem gondoltuk, hogy bármit is találunk errefelé, mert sem a magunkkal hozott térképek, sem az elődeink által hátrahagyott, sárga foltosra ázott, fenyőporos iratok nem jeleztek semmit. Pedig ott áll a satnya fűben, félig-meddig mohával benőtten az ösvény bal oldalán: valami szürkés, kör alakú kőtömb, ami mintha porított kagyló és cement keverékéből készült volna. Átmérője tizennyolc méter, és alig húsz centire emelkedett a föld felszíne fölé. A felszínére nem írtak vagy véstek semmit, ami elárulná, hogy készítői milyen szándékkal hozták létre. Éppen északon négyszögletes nyílás törte meg a felszínét, és egy lépcső indult itt csigavonalban lefelé, a sötét mélységbe. A bejáratot banánpókok hálója őrizte, és mindenféle szemetet kavartak oda a viharok, de lentről hűs szellő áradt felfelé.

Először csak én láttam toronynak, és fogalmam sincs, miért éppen ez jutott eszembe róla, hiszen a földbe mélyedt. Gondolhattam volna sokkal inkább valamiféle óvóhelynek, bunkernek vagy akár elsüllyedt épületnek. Ám amint megpillantottam a lépcsőt, a parton álló világítótorony jutott az eszembe, és egyszeriben a múltkori expedíció apránkénti felszívódása villant fel bennem. Kristálytiszta látomásként láttam, ahogy utánuk a talaj egységessé olvad, ahogy az el volt tervezve, és csak a világítótorony maradt meg a helyén, érintetlenül, a föld alatti része azonban helyet változtatott, átkerült ide, a szárazföld belsejébe. Az elmém mindezt a legapróbb részletekre kiterjedő gondossággal fedte fel előttem, ahogy ott ácsorogtunk, és most, hogy visszagondolok, ezt tekinthetem az érkezésünket követő első irracionális gondolatomnak.

– Lehetetlen – meredt a geodétánk a térképre. A késő délutáni masszív árnyék hűs sötétbe vonta az arcát, szavaiból sürgető kétség csengett. A nap jó előre jelezte, hogy hamarosan elő kell vennünk a zseblámpáinkat, ha a lehetetlen végére akarunk járni, nem mintha zavarna a sötétség.

– És mégis itt van – jelentettem ki –, hacsak nem hallucináljuk mind ugyanazt.

– Elég nehezen lehetne megmondani, milyen stílusban épült – mondta az antropológus. – Az anyagok eredete bizonytalan, mintha helyből származnának, ami azonban még nem feltétlenül jelenti azt, hogy ez is helyben készült. Amíg nem megyünk beljebb, nem tudhatjuk, hogy primitív vagy modern épület-e, vagy esetleg valami hibrid. És azt sem tudnám megsaccolni, milyen régi lehet.

Egyelőre nem volt lehetőségünk a feljebbvalóinkat tájékoztatni. Az X Térségbe érkező expedíciók első számú alapszabálya az, hogy semmi módon nem kezdeményezhetünk kapcsolatot a kívülállókkal, nehogy valami megállíthatatlan fertőzést indítsunk útjára. Otthonunk modern technológiáját sem hozhattuk magunkkal, a derékszíjunkon függő kis kütyüt leszámítva nem volt nálunk sem mobil, sem műholdas telefon, sem számítógép, sem videokamera, sem bonyolultabb mérőeszközök. A fényképezőgéphez sötétszobát kellett rögtönöznünk. Mobil híján teljesen kiszakadtunk a világból, és a többiek sokat is gyötrődtek emiatt, de én szívesebben voltam telefon nélkül. Fegyvernek volt késünk, egy lezárt rekesznyi régi pisztoly és egy gépkarabély, ez utóbbi a szigorú előírások kelletlen engedményeként.

Azt várták tőlünk, hogy egyszerű feljegyzéseket készítsünk, írásban, mint amilyen ez a napló is: könnyű, rugalmas, fekete-fehér borítójú, vízálló, halványkékkel vonalazott és a bal oldalon pirossal margózott lapokból álló, szinte elpusztíthatatlan füzetekbe. Ezeket a feljegyzéseket vagy hazavisszük magunkkal, vagy a jövőbeli expedícióknak hagyjuk hátra, ezért aztán a lehető legrészletesebben kell mindenről beszámolnunk, hogy az utánunk érkezők lehetőleg értsék is, amiről írunk. Azt is elrendelték, hogy egymás között ne beszéljük meg a saját bejegyzéseinket, mert a feljebbvalóink szerint a sok egyeztetés csak befolyásolhatja, torzíthatja megfigyeléseinket. Én persze tapasztalatból tudom, mennyire reménytelen próbálkozás kiküszöbölni a befolyásoló tényezőket. Ami csak él és lélegzik, szükségszerűen nem lehet teljességgel objektív; még a légüres térben a puszta fennmaradásra törő értelem sem lenne az.

– Engem izgat ez a felfedezés – vetette fel a pszichológus, mielőtt még belemerültünk volna a torony kérdésének megvitatásába. – Magukat is?

Korábban soha nem kérdezett még ilyet. A felkészülés során inkább olyanokkal bombázott bennünket, hogy „Mit gondol, vészhelyzetben mennyire tudná megőrizni a hidegvérét?” Akkor olyan érzésem támadt, mintha egy ripaccsal kerültem volna szembe. Most még inkább az lett a benyomásom, mintha a vezetőnkként csak szerepet próbálna játszani, és ettől lámpaláza lenne.

– Határozottan izgalmas... és igen váratlan – feleltem, igyekezve nem gúnyolódni rajta, ami csak részben sikerült. Meglepett az egyre súlyosabban rám telepedő aggodalom, hiszen korábban, amikor még csak készülődtem ide, a képzeletemben és álmaimban sokkal meghökkentőbb felfedezésekre számítottam. Mielőtt átléptük a határt, hatalmas városok, különös állatok nyüzsögtek a gondolataim között, sőt egy ízben, egy lázas betegség alatt, ormótlan szörnyeteg emelkedett ki a hullámokból, hogy lecsapjon a táborunkra.

A geodéta azonban csak megvonta a vállát, válaszra sem méltatta a pszichológust. Az antropológus biccentett, mintha csatlakozna a véleményemhez. A torony lefelé vezető bejárata néma jelenlétként ásított ránk, mintha tiszta lapját nekünk kellene teleírnunk. Hőemelkedés enyhe forróságát lehelte ránk, mindannyiunkra.

Leírnám három társam nevét, ha bármi jelentősége lenne, csakhogy a geodétán kívül egyikük sem maradt mellettem sokáig. Ő is csak alig két vagy három napot. Mellesleg, azt is mindig hangsúlyozták, hogy ne említsünk neveket, a lényegre fókuszáljunk, a „személyes apróságokat tegyük félre”. A nevek a múlthoz tartoztak, oda, ahonnan érkeztünk, nem pedig ahhoz, amikké az X Térségben váltunk.

* * *

A csapatunk eredetileg öt tagból állt, egy nyelvész is tartozott közénk. A határ előtt egy-egy fényes, fehér szobába kellett belépnünk, külön-külön. A szoba túlsó végében egy ajtó volt, a sarokban egy fémszék állt. A szék oldalán lyukak, ahová szíjakat lehetett befűzni. Ettől megriadtam, de aztán eltökéltségem, hogy eljussak az X Térségbe, erősebbnek bizonyult. A létesítmény, melyben ezek a szobák voltak, a Déli Végek felügyelete alatt állt, ami az X Térséggel kapcsolatos kérdésekre szakosodott titkos kormányzati ügynökség.

Ebben a helyiségben kellett hosszasan várakoznunk, miközben adatokat mértek és olvastak le, ahogy a mennyezetből többféle levegő áramlott ránk, hol melegebb, hol hidegebb. Egyszer megjelent a pszichológus, egyenként mindannyiunkat meglátogatott, bár azt képtelen vagyok felidézni, mi hangzott el. Aztán a szoba túlsó végében nyíló másik ajtón kellett kimennünk, egy központi, közös színpad jellegű részre, amelynek a végében egy kétszárnyú ajtó nyílt. Itt fogadott bennünket a pszichológus, de a nyelvészt többet nem láttuk.

– Kételyei támadtak – magyarázta a pszichológus határozottan. – Úgy döntött, inkább marad.

Ez kissé meghökkentett bennünket, bár az megkönnyebbülésünkre szolgált, hogy éppen a nyelvész maradt ki a csapatból. Akkor még úgy tűnt, hogy mindannyiunk közül talán az ő képességeit és tudását nélkülözzük majd a legkevésbé.

– Most ne gondoljanak semmire – mondta a pszichológus, és ez azt jelentette, hogy megkezdi a hipnotizálásunkat, hogy átléphessük a határt. Utána önhipnózist alkalmazott. Erre azért volt szükség, hogy a határátlépés alatt védve legyünk az agyunk velünk űzött tréfáitól, a hallucinációktól. Legalábbis nekünk ezt mondták. Már nem vagyok annyira biztos benne, hogy ez az igazság. Biztonsági okokból előttünk is titkolták a határ valós természetét, csak annyit tudhattunk, hogy szabad szemmel láthatatlan.

Amikor a többiekkel együtt „felébredtünk”, már menetfelszerelésben voltunk, túrabakanccsal a lábunkon, húszkilós hátizsákkal a hátunkon, övünkön mindenféle kiegészítő eszközökkel. Bizonytalan lábakon álltunk, az antropológus térdre is esett, a pszichológus azonban türelmesen várta, hogy összeszedjük magunkat.

– Elnézést – mondta –, ennél finomabban nem tudtam visszahozni magukat.

A geodéta átkozódott, és elég csúnyán nézett rá. Heves vérmérséklete feltehetően előnynek számított. Az antropológus, rá jellemzően, zokszó nélkül tápászkodott fel, engem meg, rám jellemzően, túlságosan is elfoglalt a nézelődés és megfigyelés, hogy mellre szívjam a hirtelen és goromba ébredést. Feltűnt, hogy a pszichológus ajkán alig észrevehető, ám kissé kegyetlen mosoly játszik, ahogy nehézkes éledezésünket szemrevételezi, ahogy az antropológus szédeleg, és emiatt még mentegetőzik is. Később rájöttem, hogy talán félreértelmeztem azt a mosolyt, azt az arckifejezést, és valójában a fájdalom meg az önsajnálat kifejezése volt.

Kavicsokkal, avarral és tűlevéllel fedett ösvényen voltunk, nedvesnek érződött a tenyerem alatt. Bársonyhangyák rajzottak körülöttünk és apró, smaragdszín bogárkák. A rücskös kérgű magas fenyők és a felettünk repkedő madarak árnyrácsot vontak közébük. A levegő friss volt, hogy belefájdult a tüdőnk, pár pillanatig kapkodva lélegeztünk, talán meglepetésünkben. Azután egy vörös anyagdarabot az egyik fatörzsre erősítettünk, hogy megjelöljük érkezésünk helyét, és menetelni kezdtünk. Ha a pszichológus valamiképpen képtelen lenne már a vezetésünkre, akkor ide kell visszatérnünk, és megvárnunk, hogy „kiemeljenek” bennünket. Azt senki se magyarázta el, milyen formában történik majd a kiemelés, de azt éreztették velünk, hogy a feljebbvalóink képesek szemmel tartani a távolból is ezt a helyet, még ha a határnak már az innenső oldalán van is.

Azt mondták, semmiképpen se nézzünk hátra, ha már itt vagyunk, de én egy óvatlan pillanatban, amikor a pszichológus mással volt elfoglalva, hátrasandítottam. Pontosan nem tudom, mit láttam. Ködös valami volt, elmosódott, és messze elmaradt a háttérben már, talán egy kapu, talán nem. Mintha egy izzó fényhasáb lett volna. Talán csak a szemem csalt meg, de már el is homályosult.

* * *

A végzettségemnek semmi köze nem volt ahhoz, amiért valójában jelentkeztem az expedícióra. Azt hiszem, azért választottak éppen engem, mert a szakterületem az átmeneti környezetek, és ez a hely éppenséggel több ízben is átmenetinek bizonyult már, vagyis az ökoszisztéma igen sajátos összetételű lehet. Igen elhanyagolható már azoknak az élőhelyeknek az aránya, ahol tíz-tizenöt kilométerenként akár egészen másfajta környezetbe csöppenhet az ember: az erdőből egyszer csak ingovány lesz, majd sós, szikes mocsár, utána homokos tengerpart. Úgy tájékoztattak, hogy az X Térségben olyan tengeri élővilágra találok majd, amely az enyhén sós édesvízi környezetben is remekül boldogul, hiszen apály idején a náddal borított vízelvezetésekben, csatornákban megmarad, és a hódokkal, szarvasokkal osztozik élőhelyén. Az ember az integetőrákok apró lyukacskáitól tarkított homokos fövenyen sétálgatva bármikor láthat itt óriás hüllőket is, mert azok is alkalmazkodtak ehhez az élőhelyhez.

Felfogtam, hogy ma már éppen emiatt nem él senki az X Térségben, csak épp valahogy mindig megfeledkeztem erről. Ehelyett szívesebben képzeltem inkább azt, hogy ez itt egyszerűen vadvédelmi terület, és mi csak túrázók vagyunk, akik történetesen a tudomány emberei. Ez nem volt rossz stratégia, pontosabban egy másik értelmezési szinten nagyon is helytálló volt, mert a mai napig nem tudjuk, pontosan mi történt itt, és mi zajlik még ma is. Ezért ha előzetes elméletekkel érkezem, az nagyban befolyásolná a jelenségek értelmezését. Mellesleg nálam végképp nem számított már, milyen hazugságokkal kábítom magamat, hiszen a valóságban, a hátrahagyott világban az én létem éppannyira kiüresedett, mint az X Térség maga. Nem maradt semmi, ami visszarántott volna, vagyis itt kellett lennem. Fogalmam sem volt, a többieknél hogy volt ez, és nem is voltam rá kíváncsi, de azt hiszem, mind úgy tettek, mintha érdekelné őket a küldetés. A kíváncsiság elég jól viszi előre az embert.

Aznap éjjel sokat beszélgettünk a toronyról, bár a többiek makacsul alagútnak nevezték. Kutatásaink sikerének a záloga a különbözőségünkben rejlett, amelyet a pszichológus irányítása alatt szervezhettünk egy nagyobb egységgé. Részben ez az indoklás húzódott meg az expedíció mögött, működésünket az autonóm döntéshozatal képessége és ennek harmonizálása adhatta, amivel növelhettük a „jelentős változatok lehetségességét”.

Ezt a homályosan definiált rendszert támasztotta alá a képességeink szerteágazó sajátossága. Mindamellett, hogy az alapvető túlélési szabályokat és a fegyverhasználatot mind megtanultuk, a geodéta jóval nagyobb tapasztalattal és tudással bírt a gyógyászat és a tűzfegyverek terén. Az antropológus valaha építész volt, aki pár éve túlélt egy tűzvészt egy épületben, amit ő maga tervezett. Ennél többet azóta sem tudtam meg róla. Ami a pszichológust illeti, róla derült ki a legkevesebb, bár azt gyanítottam, hogy valamiféle szervezetirányítási szakterületről érkezhetett.

A toronyról folytatott beszélgetésünk lehetett a kompromisszumkészségünk és a vitatűrésünk első nagy csörtéje.

– Szerintem nem az alagúttal kellene foglalkoznunk – jegyezte meg az antropológus. – Először tárjuk fel a területet és a világítótornyot, majd a megszerzett adatokkal a birtokunkban később visszatérhetünk hozzá.

Milyen megjósolható lépés egy antropológustól, bár nevezhetjük óvatosnak is, hogy rögtön egy sokkal biztonságosabb, kényelmesebb javaslattal áll elő. Ugyanakkor tagadhatatlan, hogy hiába éreztem a feltérképezést kissé unalmas, rutin cselekvésnek, az vitán felül áll, hogy ez a torony nem szerepel egyik térképünkön sem.

– Ebben az esetben – szólalt meg a geodéta –, azt javaslom, hogy mindenekelőtt zárjuk ki annak a lehetőségét, hogy az alagút bármi fenyegetést jelenthet. Különben olyan lesz, mintha ellenség kerülne a hátunkba, amikor továbbhaladunk.

Ő a katonaságtól csatlakozott hozzánk, és ennek máris hasznát vehettük. Eddig abban a hitben éltem, hogy egy földmérő mindig is a minél alaposabb feltárás mellett tör lándzsát. Elég sokat nyomott hát a véleménye a latban.

– Alig várom már, hogy megismerhessem az itt honos életközösségeket – szúrtam közbe én is. – Viszont, tekintve, hogy ez az alagút... vagy torony... nem jelenik meg a térképeinken, nekem igen lényeges felfedezésnek tetszik. Két lehetőség van: vagy szándékosan hagyták le a térképekről, hiába, hogy tudnak róla, és akkor vehetjük valamiféle üzenetnek, vagy teljességgel új dolog, és az előző expedíció idején még nem is létezett.

A geodéta hálásan pillantott rám, de persze az én álláspontomnak semmi köze nem lehetett az övéhez. Bennem a föld mélyébe fúródó torony a szédülés és a szerkezet iránti lenyűgözöttség kettős érzését ébresztette. Azt képtelen lettem volna megmondani, hogy mi vonzott benne és mi rémisztett el, de képzeletemben nautilus-csiga héjának kürtőjében zuhantam lefelé, és más természetes képletek rajzottak az agyamban, mintha az ismeretlenbe fordulnék le a szakadék peremén.

A pszichológus bólogatott, mintha a különféle álláspontokat mérlegelné.

– Feltámadt bárkiben is a leghalványabb vágy arra, hogy távozzon? – jogos és mégis hamisan csengő kérdés volt.

Egyszerre ráztuk a fejünket.

– Hát maga? – kérdezett vissza a geodéta. – Maga mit gondol?

A pszichológus szélesen elvigyorodott, ami kissé különösen hatott. Persze talán tudta, hogy őt is szemmel tarthatja valamelyikünk, az ő reakcióiról is számvetés készül. Talán jól mulatott azon, hogy erre a feladatra éppen a dolgok felszínének szakértőjét, egy földmérőt kértek fel, nem pedig egy biológust vagy egy antropológust.

– Bevallom, nyomaszt ez a helyzet. Azt azonban egyelőre nem tudom, hogy ez általában a környezet vagy inkább az alagút miatt van-e. Én személy szerint mindenekelőtt feltárnám az alagutat.

Tornyot.

– Három az egyhez tehát – összegezte az antropológus, és látszott rajta, hogy igazából megkönnyebbült, hogy nem neki kellett meghoznia a döntést.

A geodéta egyszerűen csak vállat vont.

Talán tévedtem a kíváncsisággal kapcsolatban. A geodéta mintha semmire sem lett volna igazán kíváncsi.

– Unja? – szegeztem neki a kérdést.

– Csak haladnék már – felelte egyszerre mindannyiunknak, mintha nem egyedül neki címeztem volna a kérdést. Nem tudom, őszinte volt-e.

A közös sátorban gyűltünk össze a beszélgetéshez. Mostanra besötétedett, és hamarosan kezdődik majd a különös, gyászos jajongás, aminek nyilvánvalóan valami természeti háttere volt, de azért alaposan beleborzongott a hátunk, ahogy meghallottuk. Most mintha ez adta volna meg a jelet, egyszeriben felálltunk mind, hogy visszatérjünk saját sátrunk magányába, a saját gondolatainkhoz. Egy ideig még ébren hevertem, próbáltam valahogy alagutat faragni a toronyból, vagy legalább valami aknafélét, de hiába. A gondolataim egyetlen kérdés körül forogtak: Vajon mi rejtőzik a tövében?

* * *

Míg elértünk a határtól az alaptáborba, szinte semmi szokatlant nem tapasztaltunk. A madarak csicseregtek, ahogy kell, az őzek megiramodtak, amint észrevettek bennünket, fehér, tükrös ülepük fel-felvillant még a bozótosban, a görbe lábú mosómedvék meg csak tették a dolguk, mintha ott sem lennénk. Azt hiszem, mindannyian beleszédültünk ebbe a hirtelen visszakapott parttalan szabadságba a hosszú hónapokon át tartó kiképzés és felkészülés bezártsága után. Ott, azon az átmeneti szakaszon védve voltunk, nem jutott el hozzánk semmi. Már nem azok voltunk, akik korábban, de még nem is azok, akikké majd akkor válunk, ha célunkat elértük.

Ezt a hangulatot némileg megzavarta az alaptáborba érkezésünket megelőző nap, amikor egy óriási vadkan bukkant fel előttünk az ösvényen. Amikor észrevettük, annyira távol volt, hogy még a távcsövünkkel sem láttuk pontosan, mi az. Csakhogy a vaddisznóknak kivételes szaglásuk van, még ha a látásuk gyenge is, és ez most vágtázni kezdett felénk, vagy százötven méterről indított támadást. Rázkódott hatalmas teste alatt a föld... de azért annyi időnk még volt, hogy sebtében kitaláljunk valamit, előrántottuk hát hosszú késeinket, a geodéta pedig az automata fegyverét. Talán a golyók megállítják a majd négymázsás disznót... vagy nem. De azért nem szívesen vettük volna le annyi időre sem a szemünket róla, hogy leemeljük a pisztolyainkat rejtő ládát a poggyászunkból, és felnyissuk hármas zárszerkezetét.

A pszichológusnak sem volt ideje, hogy hipnózissal növelje a koncentrációnkat és önfegyelmünket. Csak annyit kiáltott:

– Kerüljék el! Ne hagyják, hogy magukhoz érjen!

Közben a vadkan egyre közeledett. Az antropológus idegességében és ennek a végtelenbe húzódó vészhelyzetnek az abszurditásán heherészett kissé. Csak a geodéta cselekedett habozás nélkül: térdre vetette magát, hogy biztosabb kézzel célozhasson. Utasításaink között ott szerepelt a „csak akkor öljenek, ha végveszély fenyegeti magukat” is.

Én közben folyamatosan szemmel tartottam a vadkant a távcsövön át. És ahogy egyre közelebb ért, egyre furcsábbnak láttam a pofáját. Szinte eltorzultak a vonásai, mintha különös, belső kínok gyötörnék. Nem volt a pofájában meg a hosszúkás disznóorrában semmi rendkívüli, mégis olyan érzés ébredt bennem, hogy a tekintete sajátosan befordul, befelé figyel, az egész feje pedig erősen balra húz, mintha láthatatlan hámmal rántanák hátra. A szemében olyasféle elektromosság vibrált, amit magam sem hittem, nem hihettem valóságosnak. Arra jutottam, hogy feltehetően a távcső remegése teszi, ugyanis a kezem igen erősen reszketett már.

Bármi emésztette is a vadkant, hirtelenjében felemésztette a nagy támadókedvét is, mert váratlan, rémült hördüléssel irányt váltott: balra bevetette magát az aljnövényzetbe, és el is tűnt. Mire elértük azt a pontot, csak a hatalmas test vágta széles csapást láttuk, a vadkannak egyéb nyomát nem találtuk.

Utána órákon át teljességgel lefoglalta a gondolataimat a magyarázatok keresése: idegi természetű potyautasok tehettek talán az egészről, paraziták. Kerestem a teljességgel racionális, biológiai elméleteket. Aztán végül a vadkan is a távolba veszett, a háttérbe enyészett, ahogy az összes többi tapasztalásunk is az út folyamán, és ismét előreszegeztem a tekintetemet, a jövőbe.

* * *

A torony felfedezése utáni reggelen korán keltünk, megreggeliztünk, és eloltottuk a tüzet. Az évszakra jellemzően csípős volt a reggeli levegő. A földmérő végre kinyitotta a fegyvertárat, és mindenki kapott egy pisztolyt. Ő megmaradt a puskájánál, amin taktikai lámpa is volt a cső alatt. Alapvetően egyikünk sem feltételezte, hogy ilyen hamar előkerül a fegyveres láda, és éreztem, hogy most mindenki még feszültebbé vált, még ha nem is ágált ellene senki. Természetesen mind tisztában voltunk vele, hogy a második expedíció tagjai végül megölték magukat a pisztolyaikkal, a harmadiké pedig egymást lőtték le. A feletteseink csak szép számú, emberi veszteséget fel nem mutató újabb expedíció után, a mostanival engedtek el újra tűzfegyverrel felszerelt csapatot az X Térségbe. Mi a tizenkettedik expedíció voltunk.

Mind a négyen visszatértünk hát a toronyhoz. A lombozat és a moha szűrte ránk a napfényt, a bejárat lapos felszínére fényszigeteket festett. Nem volt éppen figyelemfelkeltő vagy hívogató, semmi különös... és mégis összpontosítanunk kellett az akaratunkat, ahogy körbeálltuk a tornyot, és a bejáratra meredtünk. Észrevettem, hogy az antropológus a kis fekete dobozkáját ellenőrzi, és láthatóan megkönnyebbül, hogy a kijelző nem izzik vörösen. Mert, ha úgy lett volna, fel kellett volna hagynunk a tervünkkel, és a torony feltárása nélkül lettünk volna kénytelenek folytatni a dolgunkat. És ezt én nagyon nem szerettem volna, még a növekvő szorongásunk dacára sem.

– Maguk szerint milyen mélyre megy? – kérdezte az antropológus.

– Ne feledjék, elsődleges forrásunk a méréseink legyenek – felelte némi homlokráncolással a pszichológus. – A mérések nem hazudnak. Az antropológus szerint a szerkezet átmérője 18, 7 méter és 20 centire emelkedik a talaj fölé. A lépcső bejárata hajszálpontosan észak felé néz, ami nyilvánvalóan információt hordoz. Kagylós mészkőből és kőből épült, nem fémből vagy téglából. Ezek mind tények. Talán egy vihar tette láthatóvá a bejáratát nem olyan régen, ez magyarázhatja, hogy a térképeinken nincs feltüntetve.

Kissé nyájaskodónak találtam a pszichológus mérésekbe vetett szilárd hitét meg a magyarázatát a térképekkel kapcsolatosan. Talán egyszerűen csak meg akart volna nyugtatni bennünket, bár sokkal valószínűbb, hogy önmagába igyekezett erőt csepegtetni vele. Végül is a helyzete, hogy mint a vezetőnk esetleg nálunk többet tud a körülményeinkről, nem lehetett könnyű. Sőt, elég magányosan érezhette magát.

– Remélem, két méternél nem mélyebb a verem, hogy folytathassuk mielőbb a dolgunk – próbált tréfálkozni a geodéta, de a verem szóról mindannyiunknak láthatóan ugyanaz a sötét távlat jutott az eszünkbe.

– Szeretném, ha tudnák, hogy én toronynak érzem, úgy gondolok rá – vallottam meg. – Nem pedig alagútként.

Fontosnak éreztem, hogy ezt tisztázzam, mielőtt leereszkednénk, még ha emiatt meg is lesz a véleményük a szellemi állapotomról. Hiszen egy földbe mélyülő tornyot láttam magam előtt. És akkor most az aljánál állunk vagy a tetejénél? Ebbe a kérdésbe egészen beleszédültem.

Úgy meredtek rám mind a hárman, mintha hirtelen kiderült volna, hogy én csinálom az esti jajongásokat. Végül a pszichológus morcosan vállat vont.

– Ha magának így könnyebb elképzelni, hát nem hiszem, hogy problémázni kellene rajta.

Csend telepedett ránk. A fák nyomasztóan tornyosultak fölénk, egy bogár zümmögve emelkedett fel az ágak közé, fényesen kavarva fel reptével a port. Azt hiszem, mind rájöttünk, hogy igazából most léptünk be az X Térségbe.

– Én megyek le elsőként, hogy lássuk, mi van odalenn – szólalt meg végül a geodéta, legnagyobb megkönnyebbülésünkre.

Meredeken indult lefelé a csigalépcső, olyan keskeny fokokkal, hogy a földmérőnek háttal kellett beereszkedni a toronyba. Ágakkal kotortuk félre a pókhálókat, és már indult is. Még egyszer felnézett ránk, a vállán átvetett fegyverrel, imbolyogva egyensúlyozva. Lófarokban fogta össze a haját, amitől egészen kifeszült az arca, a vonásai és ráncai megmerevedtek. Ekkor kellett volna megállítanunk? Hogy kitaláljunk valami új tervet? Ha úgy is lett volna, egyikünknek sem volt meg hozzá a lélekjelenléte.

Különös, amolyan megítélő mosollyal mért végig még egyszer bennünket, majd elindult lefelé, hogy egyszeriben már csak sápadt arcát láttuk a sötét háttérben, és végül azt is elnyelte a homály. Üresség maradt utána, ami egészen megdöbbentett, mintha éppen az ellenkezője történt volna, és váratlanul egy arc bukkant volna fel előttünk a sűrű sötétségből. Fojtottan fel is kiáltottam, mire a pszichológus furcsálkodva mért végig. Még szerencse, hogy az antropológust túlságosan is lekötötte a mélybe kanyargó lépcsősor, és nem vett észre semmit.

– Minden rendben? – kiáltott le a pszichológus. Pár másodperce még minden stimmelt, mi változott volna meg ennyi idő alatt?

A geodéta élesen felhorkantott válaszképpen, mintha ugyanazt gondolná, amit én. Egy ideig még hallottuk, ahogy nehézkesen halad lefelé a keskeny fokokon. Aztán csend, és utána másfajta mozgás zaja, egészen más ritmusban. Egy rémisztő pillanatig úgy hatott mintha nem a geodéta csapná.

Akkor azonban meghallottuk a hangját:

– Eddig a szintig tiszta!

Eddig a szintig. Felvillanyozott, hogy az elképzelésem a toronyról így is igazolást nyert.

Ez volt a megbeszélt jel, hogy az antropológussal induljunk utána, és már csak a pszichológus maradjon a felszínen, hátrahagyott megfigyelőnek.

– Indulhatnak – jegyezte meg a pszichológus olyan hétköznapi hangon, mintha csak a tanítás végén engedné haza a gyerekeket az iskolából.

Valamiféle érzelem áradt szét bennem, amit magam sem értettem, mindenesetre a szemem előtt fekete foltok ugráltak. Olyan lendülettel iramodtam az antropológus után a maradék pókhálót és a pókfonálba tekert rovarhullákat keresztülszelve, hogy kis híján lelöktem a társam. A fenti világból maradt utolsó képem: a pszichológus feszült arca, ahogy a torony falának sötétsége kontrasztjában szinte vakító ég és a fák kontúrja fölénk magasodik.

Vagy hat métert ereszkedtünk, majd egy alsó szintre érkeztünk. Úgy két és fél méter magasságban lehetett a terem mennyezete, vagyis jó három és fél méternyi vaskos sziklaréteg választott el bennünket a felszíntől. A geodéta puskájának lámpafénye bevilágította a helyiséget, ami ugyanolyan átmérőjű maradt, mint a fent kiemelkedő rész. Mindez igazolta az elképzelésemet, hogy egy földbe süllyedt vagy süllyesztett épületben vagyunk. A földmérő nekünk háttal vizsgálódott; a falak, amiket megvilágított a fény, dísztelen, meszelt felületet adtak, néhány repedés futott végig rajtuk, talán az idő vagy valami ismeretlen nyomóerő hatása.

– Folytatódik – intett a lámpával a helyiség ellentétes végébe, ahol valóban egy boltozatos nyílás tátongott. Torony, aminek ez nem is annyira az első szintje, sokkal inkább a felső traktus része, a legfelső rész előtti pihenő. Már indult is a lejáró felé, én meg képtelen voltam elszakadni a fehér falaktól. Egészen megbabonázott, de hiába próbáltam elképzelni, ki építhet egy ilyen alkotmányt, nem ment.

Megint a világítótorony formája ötlött az eszembe, amilyennek a táborba érkezésünkkor láttam az alkonyatban. Azért gondoltuk, hogy világítótorony, mert egyrészt a térkép is annak jelölte, másrészt mindannyian ugyanolyannak képzeltünk el egy világítótornyot. Igazából az antropológus és a geodéta is határozottan megkönnyebbült a világítótorony láttán. Megnyugtatta őket, hogy ott van, ahol a térkép szerint lennie kell. Jó kapaszkodó lett. És az csak még megnyugtatóbban hatott rájuk, hogy ilyesmivel másutt is találkozni, hogy nem volt benne semmi rendhagyó.

Ám a toronnyal kapcsolatban nem lehetett semmi efféle előfeltételezésünk, nem is sejthettük, hogy néz ki teljességében. Ahogy a funkciójáról sem tudtunk semmit. És hiába ereszkedtünk egyre lejjebb a belsejében, semmivel sem lettünk okosabbak. Hiába hajtogatta a pszichológus a fenti méreteit, hiába igyekezett azokba a számokba belekapaszkodni, mit sem jelentettek, nem volt kontextusuk. Kontextus nélkül pedig elég őrült dolog jelentőséget tulajdonítani a méréseknek is.

– Az építmény falainak a belseje igen egyenletes, ami precíz munkára utal – kommentálta az antropológus. Építmény. Már ő sem egyszerű, földbe fúrt alagútnak látja.

– De mi a célja? – buktak ki belőlem egyszerre a gondolataim, mintha a felszínen rám telepedett állapot akart volna a szavaimon át megnyilatkozni. – Mi a funkciója? Hogyan lehetséges, hogy nem szerepel a térképeken? Elképzelhető, hogy valamelyik korábbi expedíció építette, és utána elrejtette?

Nem vártam választ ezekre a kérdésekre. Még ha nem is voltunk érezhetően veszedelemben, valahogy lényegesnek éreztem, hogy egy pillanatra sem telepedjen ránk a csend. Mintha a falak sápadtsága a csendből táplálkozott volna, és ha nem vigyázunk, valami testet ölthet a szavaink közötti hosszabb szünetekben. Tudom, hogy ha megemlítem a pszichológusnak ezt a félelmemet, elfogta volna az aggodalom. De nekem volt a magánnyal a legbehatóbb kapcsolatom négyünk közül, és most, felfedezésünknek e pillanatában úgy jellemeztem volna ezt a helyet, hogy rajtunk tartja a szemét.

A kérdésáradatomat a geodéta önkéntelen kiáltása szakította félbe, az antropológus látható megkönnyebbülésére.

– Azt nézzék! – szegezte lefelé az újabb lépcsősor sötétjébe a lámpását. Odasiettünk, és a magunk lámpásait is a lyukba irányítottuk.

Valóban lefelé vezetett ez a lépcsősor is, valamivel szélesebb fokokkal, ugyanabból az anyagból és enyhébb lejtéssel. A torony belső falához jó vállmagasságban, úgy másfél méter magasan halványan foszforeszkáló, zöld indák tapadtak kanyarogva a sötétben. Nevetséges módon a régi fürdőszobánk virágmintás tapétája jutott eszembe, még abból a házból, ahol a férjemmel laktunk. Ám ahogy alaposabban megnéztem, az „indák” konkrétabb alakot nyertek, és már láttam, hogy ezek nem véletlenszerű kinövések, hanem szavak, amiket jó tizenöt centis kidomborodó, dőlt betűkkel róttak a falra.

– Világítsanak – léptem el mellettük határozottan, le az első fokra. A vér az agyamban dübörgött, alig hallottam tőle. Elmondhatatlan önfegyelemmel tettem meg a következő néhány lépést. Fogalmam sincs, mi vitt előre; talán az, hogy én voltam a biológus, és ezek a feliratok szerves anyagúnak tűntek. Mondjuk, ha velünk lett volna a nyelvész is, neki adtam volna meg az elsőbbséget.

– Ne érjen hozzá, bármi legyen is – figyelmeztetett az antropológus.

Biccentettem, de már túlságosan is magával ragadott a felfedezés. Ha feltámad bennem a késztetés, hogy megérintsem a feliratot, nem hiszem, hogy képes lettem volna legyűrni magamban.

Meglepett, hogy egyből megértettem az írást, ahogy elolvastam? Igen. Egyszerre ébredt bennem lelkesedés és félelem? Igen. Igyekeztem magamba fojtani az ezernyi feltoluló kérdést. És amilyen higgadtan csak tudtam, hangosan és tisztán olvasni kezdtem az írást, tudván, milyen kulcsfontosságú ez a pillanat:

Ahol a bűnös kezéből a fojtó gyümölcs fakad, ott hozom a halál magvait, hogy a férgekkel...

A többit elnyelte a sötét.

– Szavak? Szavak? – kérdezte az antropológus.

Igen, szavak.

– És miből vannak? – kontrázott rá a geodéta. Miért, valamiből lenniük kell?

A fény, amivel a végtelen mondatot megvilágították, remegett. Az Ahol a bűnös kezéből a fojtó gyümölcs részt elnyelte az árnyék, majd megint fényben úszott, mintha a jelentése vihara tört volna ki.

– Egy pillanat, közelebb kell mennem – mondtam. Tényleg muszáj volt? Igen.

És miből vannak?

Nekem eszembe se jutott a kérdés, pedig logikus. Leragadtam a nyelvi megismerésnél, a jelentést kerestem, pedig nagyon is értelmes lépés lett volna fizikailag vizsgálódnom. Milyen megkönnyebbülést hozó kérdés! Különben addig ereszkedtem volna alá a sötétbe, ki tudja, milyen mélybe, a föld gyomrába is, míg végig nem olvasom a feliratot. Pedig már ez a mondatfoszlány is kezdett beszivárogni az agyamba, táptalajra lelt.

Még közelebb léptem, és szemügyre vettem az Ahol a bűnös kezéből a fojtó gyümölcs feliratrészt. A betűk folyóírással kunkorodtak, és első látásra, nem szakértő szemmel, talán valami páfrányszerű mohának nézte volna az ember, ám én rögtön tudtam, hogy inkább valami gomba lesz. A kanyargó kis szálak igen összetömörültek, és kiemelkedtek a fal sima felületéről. Agyagos szag áradt belőle, valami édeskés rothadással keveredve. És alig észrevehetően hullámzott az egész, mint a lágy tengeri áramlatban mosott alga.

Egyéb lények is laktak ebben a kis ökoszisztémában, a zöld szálakban alaposan meglapulva apró, áttetsző teremtmények, mintha a kéz tövéből kiágazó, miniatűr tenyerek lennének. És a „tenyérkéken” az ujjacskákat picinyke arany bütykök kapcsolták össze. Bolond módon közelebb hajoltam, mintha nem képeztek volna ki hónapokon át túlélési terepgyakorlatokra, mintha biológiát sem tanultam volna soha. Úgy viselkedtem hirtelen, mint akit teljességgel megbűvölt egy felirat, amelyet mindenképpen el kellett olvasni.

Szerencsétlenségemre, vagy talán éppen szerencsémre, váratlan fuvallat kelt, az A betűn felnyílt egy arany bütyök, és finom arany spórák spricceltek szét belőle. Hátrarántottam a fejemet, de éreztem, hogy valami behatol az orromba, és a mézes rothadásszag csípősen felerősödik.

Riadtan hátráltam el, és magamban a geodéta legcifrább szitkait mormoltam. Ügyeltem, hogy azok ketten ne hallják, mert ösztönös szokásom volt a takargatás. Képzeltem, mit szólna a pszichológus, ha értesülne a megfertőződésemről.

– Valamiféle gomba – mondtam végül, amikor már ismét ura voltam a hangomnak. – És a virágzó termés adja a betűket.

Ez nem biztos, hogy igaz volt. Mindenesetre jobb nem jutott az eszembe.

Higgadtabban válaszolhattam, mint gondoltam, mert nem váltottam ki nagy meghökkenést. És a hangjukon nem éreztem, hogy látták volna az arcomba repülő spórákat. Annyira közel álltam, és a spórák szinte láthatatlanul aprók voltak.

Hozom a halál magvait.

– Szavak? Gombából? – ismételte bután a geodéta.

– Nincs feljegyzés olyan emberi nyelvről és kultúráról, amely ezzel a módszerrel hagyna üzeneteket – mondta az antropológus. – Létezik olyan állat, amely esetleg így kommunikál?

– Nem, nem létezik olyan állat, amely így kommunikálna – mondtam, és nevetnem kellett. Még ha van is, én nem ismerem.

– Ez az egész csak valami tréfa, igaz? – meresztette a szemét a geodéta, mint aki mindjárt letrappol, hogy a végére járjon a csínytevésemnek. De persze nem jött le.

– Virágzó termés – ismételtem szinte transzban. – Szavakká állnak össze.

Hirtelen nyugalom szállt rám. És az érzés, mintha pusztán pszichés, nem fiziológiai alapon nem tudnék levegőt venni. Fizikai változást nem érzékeltem, bár bizonyos szempontból ez már nem is számított. Valószínűtlennek tartottam, hogy egy ilyen lehetetlen és ismeretlen dologra lenne bármilyen ellenszerünk a táborban.

Leginkább az bénított, hogy mindenképpen meg kell fejtenem az információt. A szavakat szimbiózisban élő virágzó termések alkotják, méghozzá egy számomra teljesen ismeretlen faj példányai. Másrészt pedig a feliratot borító spórapor garantálja, hogy mennél lejjebb haladunk a toronyban, annál fertőzöttebbé válik a levegő. Lenne értelme ezt a tényt közölni a többiekkel, amikor csak megrémiszteném őket? Némileg talán önző módon úgy döntöttem, hogy nem. Ennél lényegesebb megelőzni, hogy az anyaggal érintkezzenek, hogy addig is védve maradhassanak, amíg a megfelelő felszereléssel vissza nem térünk. Bár alig volt a birtokomban adat, melyek a környezeti és biológiai tényezőket megmagyarázhatták volna, márpedig ezek határoztak meg mindent...

Visszamásztam a lépcsőn a terembe. Az antropológus és a geodéta várakozón állt elébem, mintha bármi mással is szolgálhatnék. Különösen az antropológus volt izgatott, a pillantása ide-oda cikázott, mint aki pillanatnyi nyugtot sem talál. Persze lehet, hogy kitalálhattam volna valami olyan információt, amire leáll ez a szüntelen keresés. De mi egyebet tehettem volna még hozzá a felfedezésemhez, mint hogy az egész képtelenség, esetleg tiszta téboly, vagy a kettő egyszerre? Jobban örültem volna, ha valami ismeretlen nyelven írták volna oda azokat a szavakat. Az mindenesetre nem lett volna ennyire rejtélyes.

– Vissza kellene mennünk – javasoltam. Nem azért, mert ezt gondoltam a helyesnek, sokkal inkább azért, hogy amíg nem érzem a spórák hosszú távú hatását, ne tegyem ki őket a fertőzésnek. Azt is éreztem, hogy ha még egy ideig lent maradunk, feltámad bennem megint a késztetés, hogy egyre mélyebbre ereszkedve kövessem a feliratot, és akkor fizikailag kellene visszatartaniuk, amire nem tudtam, hogy reagálnék.

Nem ellenkeztek. Ám ahogy másztunk visszafelé, egyszer csak rémes szédülés kapott el a zárt tér dacára, és egy pillanatra pánikba estem: a falakat húsos tapintásúnak éreztem, mintha egy hatalmas szörnyeteg belében haladnánk.

Amint beszámoltunk a pszichológusnak a látottakról, és különösen, amikor elmondtam, amit odalenn olvastam, valami furcsa, figyelmes pózba dermedt. Azután úgy döntött, hogy lemegy ő is, megnézi az írást. Vívódtam magamban, hogy próbáljam-e lebeszélni erről.

– De csak a lépcső tetejéről nézze meg – mondtam végül. – Nem tudhatjuk, nincsenek-e toxinok a levegőben. Védőmaszkban mehetünk csak lejjebb.

Egy lezárt dobozban elég sokat hagytak hátra az előző expedícióból.

– A paralízis nem kielégítő analízis? – kérdezte tőlem szúrós pillantással. Viszketős érzésem támadt, de nem feleltem, nem csináltam semmit. A többiek észre sem vették, hogy szólt hozzám. Később rájöttem, hogy a pszichológus egy, kizárólag nekem címzett hipnózissal igyekezett cselekvésképtelenné tenni.

A reakcióm nyilvánvalóan a kívánatos kategóriába esett, mert egyebet nem mondott, csak lement a lépcsőn, mi pedig aggodalmasan vártuk. Mihez kezdünk, ha nem tér vissza? Birtokosi háborgás éledt bennem. Felzaklatott a gondolat, hogy esetleg benne is felébred a késztetés, hogy lejjebb ereszkedjen, hogy közelebbről olvassa el a szavakat. Még ha egyelőre nem is tudtam, mit jelentenek ezek a szavak, akartam, hogy jelentsenek valamit, hogy megszabadulhassak a kételyeimtől, hogy állaspontomba ismét visszavezethessem a rációt. Efféle gondolatok kötötték le a figyelmemet, egészen el is feledkeztem arról, milyen hatással lesznek a spórák a szervezetemre. Szerencsére két társamnak sem akaródzott beszélgetni várakozás közben.

Vagy negyedóra elteltével bukkant fel a pókhálós nyílásban a pszichológus feje. Pislogva igyekezett alkalmazkodni az erős fényhez.

– Érdekes – mondta közönyösen, ahogy fölénk magasodott megint. – Soha még hasonlót se láttam – tette hozzá, és egy pillanatig úgy tűnt, hogy folytatni akarja, de végül másként döntött.

Meglehetősen idiótán hangzott, és ezt érezhetően nem egyedül én gondoltam így.

– Érdekes? – fakadt ki az antropológus. – A világtörténelem során soha még senki nem látott ilyet. Senki. Soha. És annyit mond rá, hogy érdekes?

Az antropológus közel volt a hisztériához, a geodéta viszont csak bámulta őket, mintha valójában ők ketten lennének az idegen lények.

– Akarja, hogy lehiggasszam? – kérdezte élesen a pszichológus, mire az antropológus csak mormogott valamit a bajsza alatt, és a földre szegezte a tekintetét.

– Át kell ezt alaposan gondolnunk. Kell egy kis idő. Ahhoz is, hogy kigondoljuk, mi legyen a következő lépés – törtem meg a hallgatást. Magamban persze arra gondoltam, hogy idő kell, hogy lássam, milyen hatással vannak rám a belélegzett spórák, és beszámoljak-e nekik arról, ami történt.

– Már ha lesz rá időnk – vonta meg a vállát a geodéta. Azt hiszem, ő értette leginkább felfedezésünk következményeit, hogy talán egy rémálomba csöppentünk.

De a pszichológus most az én pártomat fogta.

– Akkor is időre van szükség. Szerintem a nap hátralevő részében azzal foglalkozzunk, amiért ide küldtek bennünket.

Visszatértünk hát az alaptáborba, megebédeltünk, és a „hétköznapi feladatokra” koncentráltunk, én pedig szoros megfigyelés alá vontam a testemet. Nincs-e túlságosan is melegem, nem futkos-e rajtam a hideg? A sajgás a térdemben vajon egy régi sérülés miatt van? A fekete dobozkám kijelzőjét is ellenőriztem, de semmi változás. Nem történt bennem semmi rendkívüli, és ahogy a tábor közelében foglalatoskodtunk mintavétellel, mérésekkel – mintha nem mernénk túl messzire kóborolni, nehogy a torony vonzásába kerüljünk –, lassan megnyugodtam, és arra jutottam, hogy a spóráknak talán semmi hatása nincs a szervezetemre. Holott tisztában voltam vele, hogy akadnak fajok, amelyek hónapok vagy akár évek alatt ágyazódnak be. Vagyis azt hiszem, egyszerűen csak úgy döntöttem, hogy az elkövetkező napokra talán nyugtom lesz még.

A geodéta a magunkkal hozott térképek adatait pontosította, egészítette ki. Az antropológus elment megvizsgálni a pár száz méterre lévő kunyhók maradványait. A pszichológus a sátrában maradt, és a naplójába írt feljegyzéseket. Talán épp arról, hogy csupa hülye veszi körül. Vagy egyszerűen csak percről percre beszámolt a délelőtt történéseiről, a felfedezéseinkről.

Ami engem illet egy apró vörös-zöld levelibékát figyeltem egy órán át. Nagy, húsos levél hátán ücsörgött. Majd egy szivárványos szitakötőt követtem, ami elméletileg tengerszinten lelhető fel. A fennmaradó időben pedig egy fenyő magasában gubbasztottam, és a távcsövemmel a a partvidéket és a világítótornyot kémleltem. Szeretek fára mászni, és az óceánt is szeretem, megnyugtató hatással van rám a látványa. A levegő tiszta volt és friss, pedig a határon túli világ annyira más ebben a modern korban: mocskos, megfáradt, tökéletlen, lemerülőfélben, örök háborúskodásban önmagával. Amikor még ott éltem, mindig azt éreztem, hogy a munkám teljességgel felesleges törekvés arra, hogy megmentsem önmagunkat attól, amik vagyunk.

A gazdag madárvilág is hűen tükrözte az X Térség bioszférájának gazdagságát: poszáták és harkályok, kormoránok és fekete íbisz, sőt, a sós mocsarak felé nézelődve vagy egy percen át figyelhettem egy vidrapárt is. Aztán felnéztek, és az a különös érzésem támadt, hogy látnak engem. Gyakran kapott el a vadonban ez az érzés, hogy a dolgok nem egészen azok, aminek látszanak. Le kellett küzdenem ezt, mert a tudományos objektivitásomat is fenyegette, torzíthatta. Láttam még valamit a világítótorony közelében ólálkodni nehézkesen a nádasban, de nem mutatkozott, és egyébként is elég messze volt. Nem tudom, mi lehetett, és egy idő után már a növényzet sem adott jelt ottlétéről. Feltételeztem, hogy esetleg egy másik vaddisznó, mert élőhely kiválasztásában is éppannyira mindenevők, mint a táplálék tekintetében.

Összességében bevált a terv, hogy merüljünk el a semleges feladatainkban, mert valóban lehiggadtunk mind. A hangulat is megjavult, a vacsoránál még viccelődtünk is.

– Bár tudnám, mi jár a fejében! – szegezte nekem az antropológus.

– Kötve hiszem – vágtam rá reflexből, mire legnagyobb meglepetésemre mindenki nagyot nevetett.

Nem akartam, hogy a hangjuk behatoljon a gondolataimba, hogy megismerjem a rólam alkotott véleményüket, ahogy a saját történeteikre, gondjaikra sem voltam kíváncsi. Miért is lettek volna ők ezzel máshogy?

Azt azonban nem bántam, hogy kezd bajtársiasabbá válni a légkör, még ha csak röpke pillanatokra is. A pszichológus engedélyezett néhány sört, amitől ellazultunk, olyannyira, hogy azon kaptam magam, ügyetlenül felvetem, esetleg tartsuk a kapcsolatot, ha majd végeztünk ezzel a feladattal, és hazatértünk. Eddigre már nem lestem a saját pszichés és fiziológiai változásaimat, kivertem a fejemből a spórákat, és kezdtem meglepően jól kijönni a geodétával. Az antropológus még mindig nem lopta be magát a szívembe, de nem volt emögött semmi személyes, egyszerűen csak munkatársnak nem kedveltem. Ahogy a sportolók között is akad, aki edzésen remekel, aztán meg a meccsen használhatatlan, vele kapcsolatban is az az érzésem támadt, hogy szellemileg még mindig nem áll a helyzet magaslatán. Bár önkéntesként jelentkezni egy efféle küldetésre kétségkívül jelent valamit.

Amikor napszállta után feljajdult a szokásos kiáltás a mocsár irányából, először részeg tréfálkozásunkban visszajajongtunk neki a tűz mellől. A mocsarak szörnye régi jó ismerősnek tűnt a toronyhoz képest. Határozottan hittünk benne, hogy idővel lencsevégre kapjuk, részleges beszámolót készítünk a viselkedéséről és pontos meghatározással besoroljuk az élőlények taxonómiájába. És majd jól ismert lény lesz, ahogy a torony soha. De amikor a jajgatása erősödni kezdett, agresszívabbá vált, hogy csúfolkodunk vele, abbahagytuk a hetvenkedést. Ideges nevetgélésbe kezdtünk, amit a pszichológus úgy értelmezett, hogy ideje felkészítenie minket a következő napra.

– Holnap visszamegyünk az alagúthoz, és mélyebbre ereszkedünk, a javasolt óvintézkedések figyelembevételének megfelelően maszkot fogunk viselni. Feljegyezzük a feliratot, ami a falon fut, és reményeim szerint megállapítjuk a korát. Mint ahogy talán arról is lesz elképzelésünk, hogy milyen mélyre hatol az alagút. Ezt követően délután folytatjuk a környék általános feltárását. Egészen addig végezzük ezt a napirendet, amíg alaposan meg nem ismerjük az alagutat, és be nem határoljuk, hogyan került az X Térségbe, mi a funkciója.

Torony, nem alagút. A pszichológus olyan könnyedén sorolta a feladatokat, mintha csak egy elhagyatott bevásárlóközpontról lenne szó... mégis, a hanghordozásában volt valami, ami sejtetni engedte, hogy alaposan kigondolta a beszédét.

Aztán váratlanul felpattant, és három szót mondott:

– Tekintély megszilárdítása és elfogadás.

Mellettem az antropológus és a geodéta egyszerre ernyedt el, a szemük kifordult. Eléggé megdöbbentem, de én is mímeltem a dolgot, remélve, hogy a pszichológusnak nem fog feltűnni a fáziskésésem. Nem éreztem semmilyen kényszert, de az nyilvánvaló volt, hogy ezekre a szavakra beprogramozták nálunk a hipnózist.

– Úgy emlékeznek majd, hogy több lehetőséget is megvitattunk az alagúttal kapcsolatban – folytatta a pszichológus sokkal határozottabb, ellentmondást nem tűrő hangnemben. – Úgy érzik majd, hogy teljes mértékben egyetértenek velem, és az a legjobb megoldás, amit én javaslok. Megnyugvással, higgadtan gondolnak majd erre a döntésre, és az alagútban is higgadtak maradnak, még ha különböző ingerekre a képzésüknek megfelelően reagálnak majd. Szükségtelen kockázatot nem vállalnak. Kagylós mészkőből és kőből épített szerkezetnek látják továbbra is, és teljes mértékben megbíznak a kollégáik véleményében, bajtársi közösséget érezve irányukban. Miután feljönnek az építményből, és bármikor meglátnak egy madarat repülni a magasban, egyből átjárja majd magukat az érzés, hogyhelyesen cselekszenek, hogy jó helyen vannak. Miután csettintek az ujjaimmal, magukhoz térnek, és erre a beszédre nem fognak emlékezni, de úgy járnak el, ahogy most elmondtam. Fáradtak lesznek, ezért sietve visszavonulnak a sátraikba, hogy alaposan kialhassák magukat a holnapi feladatok előtt. Álomtalan alvásba merülnek, nem lesznek rémálmaik.

Miközben beszélt, magam elé meredtem, és amikor csettintett az ujjaival, utánoztam két társamat. Azt hiszem, nem gyanított semmit, így sietve visszavonultam a sátramba, ahogy a többiek is.

Újabb információt kellett hát feldolgoznom a torony mellett. Tudtuk, hogy a pszichológus szerepe gondoskodni a kiegyensúlyozott lelkiállapotunkról, hogy a nyugtalanító helyzetekben is megőrizhessük a nyugalmunkat, ezért nem róhattuk fel neki, hogy valóban alkalmazza hipnotikus eszközeit. Csupasz valójában szembesülni vele mégis zavaró volt. Egy dolog sejteni, hogy bármikor hipnotikus utasításokat kaphatunk, s megint más külső megfigyelőként látni, ahogy ez történik. Vajon milyen mértékben tart az irányítása alatt bennünket? És mit akart azzal mondani, hogy a tornyot továbbra is kőből és mészkövesedett kagylóból épült szerkezetnek látjuk?

Ennél azonban még lényegesebb volt, hogy immár felfedezhettem a spórák egy nagyon is érezhető hatását: immúnissá váltam a pszichológus hipnotikus ténykedésével szemben. Mintha az ellene szerveződő összeesküvés részesévé tettek volna. Még ha a jószándék vezeti is, vonakodtam volna bevallani neki, hogy már nem hat rám a technikája, főleg, hogy ez azt is jelenthette, hogy a képzés során kapott egyéb kondicionálások is kezdik hatásukat veszíteni.

Immár nem egy, hanem két titkot rejtegettem, és ezzel határozottan és visszavonhatatlanul kezdtem elidegenedni a küldetésünktől és céljainktól.

* * *

Az elidegenedés semmilyen formájában nem volt újszerű jelenség ezeken a küldetéseken. Ezt pontosan tudtam, mert a többiekkel együtt megnéztük a tizenegyedik expedíció visszatért tagjaival készült beszélgetések videóit. Amikor azonosították a visszatért egyéneket, rögtön karanténba zárták és kikérdezték őket a tapasztalataikról. Érthető módon a legtöbb esetben maguk a hozzátartozók értesítették a hatóságokat, mert szeretteik váratlan visszatértét bizarrnak, ijesztőnek tartották. Minden ezzel kapcsolatos iratot elkoboztak a hatóságok, hogy alaposan tanulmányozzák. Ezekbe az információkba mi is betekintést nyertünk.

A kihallgatások meglehetősen rövidek voltak, és az expedíció mind a nyolc tagja ugyanazt mondta el: semmi szokatlant nem tapasztaltak az X Térségben, a mérések sem mutattak semmi meglepőt, és váratlan belső konfliktus sem adódott. Egy idő után azonban mindegyikükben tűrhetetlen vágyódás ébredt az otthonuk után, és neki is indultak. Azt egyikük sem volt képes megmagyarázni, hogyan keltek át a határon, vagy hogy miért egyenesen hazamentek, miért nem jelentkeztek előbb a feljebbvalóiknál. Egyszerűen csak elhagyták a küldetést, egyenként, hátrahagyva naplóikat, és hazaszállingóztak. Valahogyan.

Mind barátságosan, egyenes tekintettel válaszolgattak a kérdésekre. Még ha kissé laposan is csengtek a szavaik, az egész viselkedésük nagyon higgadt volt, szinte álomszerű. Még az a szikár, izmos férfi sem képezett kivételt, aki pedig a csapat katonai szakértője volt, és korábban robbanékony, energikus személyiségnek bizonyult. Érzelmeik tekintetében nem is tudtam különbséget tenni nyolcuk között. Olyan érzésem volt, hogy már valami fátyolon át szemlélik a világot, időben és térben igen nagy távolságból válaszolgatnak a kérdezőnek.

Ami a feljegyzéseiket illeti, azok mind az X Térségről felvázolt tájképek skiccei voltak, esetleg kurta leírások. Némelyik állatokat ábrázoló rajz vázlata volt, míg mások egy-egy csapattag karikatúrája. Mindegyikük vagy lerajzolta a világítótornyot, vagy legalábbis írt róla. Valamiféle rejtett jelentést keresni ezekben a jegyzetekben éppolyan lett volna, mint a körülöttünk lévő nagyvilágban keresgélni gyanús, rejtett jelentéseket. Ha akad is ilyen, csakis az ismerője láthatja.

Akkor a felejtést kerestem és véltem megtalálni azokon a kiüresedett, névtelen arcokon, még a legfájdalmasabban ismerősön is, egyfajta jó szándékú menekülést. A halálnak egy nem halott formáját.

02: BEILLESZKEDÉS

Másnap reggel kiélesedett érzékszervekkel ébredtem, a fenyők rücskös, barna kérge, a harkály repülése is mind kisebb felfedezésként ért. Az alaptáborig tartó négynapos erőltetett menetelés után megmaradt általános fáradtságérzet egyszeriben köddé vált. A spórák mellékhatása lett volna? Vagy csak a pihentető éjszakai alvás segített? Különösebben nem érdekelt. Élveztem, hogy végre megint friss vagyok.

Ezt az áldásos állapotot azonban hamarosan igen rossz hírek zavarták meg: az antropológus szőrén-szálán eltűnt, a sátra üresen állt, a holmija sehol. És ami még ennél is gyászosabbnak tetszett, legalábbis nekem, az a pszichológus állapota volt. Elgyötörtnek tűnt, mint aki szemhunyásnyit sem aludt. Laposakat pislogott, a haja borzasan meredezett. A bakancsára sár száradt, a jobb lábát meg mintha kímélte volna, mint aki megsérült.

– Hol az antropológus? – kérdezte a geodéta, én meg a háttérbe húzódva igyekeztem összerakni magamban a mozaikdarabokat. Mit művelt az antropológussal? – fogalmaztam volna, ha én teszem fel a kérdést, bár sejtettem, hogy ez meglehetősen igazságtalan a részemről. A pszichológus ugyanaz volt, mint tegnap meg azelőtt, amikor még nem láttam át a kis szemfényvesztésein és varázslásain, amelyek talán nem is jelentettek igazán fenyegetést ránk nézve.

– Késő éjjel volt egy kis beszélgetésünk – kaptuk az igen meghökkentő választ. – Az a... szerkezet... mélységesen felzaklatta. Olyannyira, hogy nem is áll szándékában folytatni velünk az expedíciót. Hazaindult. Az eddigi jelentést magával vitte, hogy a feletteseink is lássák, mire jutottunk idáig – somolygott a pszichológus. Kezdtem nem szeretni, ahogy a lehető legalkalmatlanabb helyzetekben jön ezzel a somolygással. Viszketett tőle a tenyerem.

– De a felszerelését itt hagyta – vetette ellen a földmérő. – A fegyverét is.

– Csak azt vitte magával, amire szüksége lehet, hogy a többinek hasznát vehessük. Ezért hagyta meg nekünk a fegyverét is.

– Úgy véli, szükségünk lesz még erre a fegyverre is? – szegeztem neki a kérdést. Tényleg érdekelt, mit gondol, mert a pszichológus a motivációival meg a rejtett indokaival a maga módján legalább annyira lenyűgözött, mint a torony. Például most miért nem folyamodik hipnózishoz? Lehet, hogy bizonyos dolgok nem szuggerálhatók be az ember agyába? Vagy a sok ismétlés csak gyengíti az üzenetet? Esetleg nem maradt elég ereje hozzá az éjszakai történések miatt?

– Úgy vélem, egyelőre nem tudhatjuk, mire lehet még szükségünk – felelte. – De egy olyan antropológusra, aki képtelen rendesen végezni a munkáját, semmiképpen sincs.

A geodétával egy emberként meredtünk rá, mire szorosan összefonta a mellkasán a karját. Kiképeztek bennünket arra, hogy társainkat szemmel tartsuk, és egyből felfigyeljünk a lelki stressz és diszfunkció jeleire. Valószínűleg a geodétának éppen az járt az eszében, ami nekem is, hogy két út áll előttünk: vagy elfogadjuk a pszichológus magyarázatát, és nem firtatjuk tovább az antropológus eltűnését, vagy nem fogadjuk el. A második esetben azonban szembe kell néznünk a ténnyel, hogy a pszichológus hazudik, márpedig ez esetben nem fogadhatjuk el tovább az irányítását, pedig igen kritikus fázisba érkezett a küldetésünk. És ha elindulunk hazafelé az antropológus után, hogy ellenőrizzük a pszichológus meséjét, korántsem biztos, hogy lesz annyi erőnk, hogy később visszatérjünk az alaptáborba.

– Ne térjünk el a tervtől – szólalt meg a pszichológus. – Át kell vizsgálnunk a... tornyot.

Hogy éppen most hozakodott elő a torony szóval, eléggé világosan üzente, hogy keresi a támogatásomat.

A geodéta azonban még mindig habozott, mintha igyekezné lerázni magáról a pszichológus tegnap esti szuggeszcióját. Ami meg egészen más természetű nyugtalanságot ébresztett bennem. Mert semmi kedvem nem volt azelőtt elhagyni az X Térséget, hogy a tornyot alaposan megvizsgáltam volna. A késztetés átjárta minden sejtemet. Ezért most nem veszíthettem el az expedíció még egy tagját, nem maradhattam kettesben a pszichológussal. Addig semmiképpen, amíg nem bízhattam benne, és a spórák hatásával sem jöttem tisztába.

– Igaza van – szólaltam meg. – Folytassuk a feladatunkat. Boldogulunk az antropológus nélkül is.

De a tekintetem mindkettejük számára érthetően üzente, hogy az eltűnés témájára még bizony vissza kell térnünk.

A geodéta morcosan bólintott, és elfordult.

– Megegyeztünk – sóhajtott tisztán hallhatóan a pszichológus. Hogy megkönnyebbülésében vagy kimerültségében, azt nem tudnám megmondani, de ott is hagyott bennünket, hogy reggelit készítsen. A reggelit eddig mindig az antropológus csinálta.

* * *

A toronynál ismét változás állt be. A geodétával vizet és élelmet csomagoltunk magunknak, hogy egész nap vizsgálódhassunk odalenn. A fegyvereink is nálunk voltak, a fejünkön sisak, rajta rögzített fényforrás, az arcunkon maszk a spórák ellen, még ha nekem mindegy is volt már.

A pszichológus megállt a toronytól pár lépésnyire.

– Én fent maradok őrt állni – jelentette ki.

– Mégis, minek? – kérdeztem hitetlenkedve. Nem szívesen hagytam volna felügyelet nélkül a pszichológust. Azt akartam, hogy ő is vegye magára a feltárás kockázatát, ne pedig felettünk trónoljon, így is érvényesítve a hatalmát.

Ennek a geodéta sem örült.

– Jobb lenne, ha velünk tartana. Hárman biztonságosabb – közölte már-már kérlelő hangon, ami mutatta, mennyire zaklatott is valójában, még ha nem is mutatja.

– Jobb, ha tudják, hogy a kijárat biztonságos – helyezett be egy tárat a fegyverébe a pszichológus. Nagyobb zajt csapott, mint hittem volna.

– Magának is le kell jönnie velünk – markolta a geodéta a fegyverét, míg már egészen kifehéredtek az ujjpercei.

– Semmi haszonnal nem járna ekkora kockázatot vállalni – felelte erre a pszichológus olyan éneklő hangsúllyal, hogy egyből felismertem a hipnotikus utasítást.

A geodéta keze ellazult, az arcán egy pillanatra kiismerhetetlen kifejezés futott át.

– Igaza van – bólintott végül. – Természetesen igaza van, tökéletesen igaza.

Rettegés borzolta a gerincemet. Egyedül maradtam.

Ezen elgondolkodtam, és álltam a pszichológus rám összpontosuló figyelmét. Rémálomszerű, paranoiás forgatókönyvek játszódtak le az agyamban. Elképzeltem, ahogy visszatérve eltorlaszolt kijáratba ütközünk, és a pszichológus egyenként végez velünk, ahogy kibukkanunk a napfényre. Persze, ha ez lenne a terve, éjjel álmunkban ezerszer könnyebben megtehetné.

– Tényleg nem olyan lényeges – vontam meg a vállamat. – Idefenn éppannyi hasznát vesszük, mint odalenn vennénk.

Így hát ismét a pszichológus figyelő tekintetétől kísérve ereszkedtünk alá a nyílásba, akárcsak tegnap.

* * *

Már a legelső szinten észrevettem, mielőtt még elértük volna a szélesebb lépcsősort, ahol az írás állt a falon, hogy a torony... lélegzik. A torony lélegzett, és a falak egy távoli szív dobogásával lüktettek a tenyerem alatt.... Élő szövetből volt, nem kőből. A falak odalenn fehérek voltak, üresek, mint korábban is, de ezüstösfehéren foszforeszkáltak, ragyogtak. A világ összerándult; lehuppantam a fal tövébe, a geodéta pedig igyekezett feltámogatni. Végül minden ízemben remegve feltápászkodtam. Azt hiszem, szavakkal képtelen lennék visszaadni annak a pillanatnak a horderejét. A torony valamiféle élőlény volt. Élő szervezetbe szálltunk alá.

– Mi a baj? – kérdezte a földmérő, a hangja fojtottan hallatszott a maszkból. – Mi történt?

Megragadtam a kezét, és a tenyerét a falhoz szorítottam.

– Eresszen! – próbálta kirántani magát a szorításomból, de nem engedtem.

– Nem érzi? – kérdeztem. – Figyeljen, érezni fogja.

– Mit? Mi a fenéről beszél? – kérdezte. Persze meg volt rémülve. Olyan lehettem, mint egy őrült.

– A remegést, mintha ritmusa lenne – mondtam. Nem tágítottam, bár a kezét elengedtem, és kissé távolabb húzódtam.

– Nem – vett mély levegőt a geodéta. Nem rántotta már el a kezét, figyelt. – Nem érzem. Vagy mégis... de nem. Nem érzek semmit.

– És a fal? Maga szerint miből van?

– Kőből. Mi másból? – meredt rám. A sisaklámpám fényében arca beesettnek tűnt, a szemei dülledtek, karikásak voltak, és a maszk miatt mintha orra meg szája nem is lett volna.

Mély lélegzetet vettem. Legszívesebben rázúdítottam volna mindent, hogy tegnap megfertőződtem, hogy a pszichológus jóval gyakrabban és mélyebben alkalmazza nálunk a hipnózist, mint gondolná. És a falak élő szövetből vannak. De nem mondtam semmit, hanem „összekapartam magamat”, ahogy a férjem szokta volt mondani. Összekapartam magamat, mert folytatni kell az utunkat, és a geodéta nem azt látja, amit én, nem azt tapasztalja, amit én. Bármit teszek is, akkor sem fogja ugyanazt látni és érezni.

– Oké, felejtsük el. Csak összezavarodtam kissé egy pillanatra.

– Jobb lenne, ha most visszamennénk. Kezd pánikba esni – konstatálta erre. Azt alaposan belénk verték, hogy az X Térségben megeshet, hogy olyasmit látunk, ami valójában nincs is. És most azt gondolta, hogy velem éppen ez történik.

Felmutattam az övemen fityegő dobozkát.

– Tévedés, nem villog a kütyüm. Jól vagyunk – próbálkoztam a gyenge kis tréfával.

– De olyasmit látott, ami nincs – mondta. Nem tágított.

Maga nem látja azt, ami van, gondoltam.

– Lehet – hagytam rá. – De ez is jelenthet valamit. Mert az is része ennek az egésznek. Azt is jelentenünk kell, vagy nem? Hogy én látok valamit, amit maga nem.

A geodéta ezt mérlegelte magában.

– És most hogy van?

– Rendben vagyok – hazudtam. – Prímán. Már nem látok semmit – hazudtam tovább. A szívem csapdába esett kisállatként próbált szabadba vergődni a mellkasomból. A geodéta körül fehéren izzó koronát vont a fal foszforeszkáló fénye. Éppannyira láttam mindent, mint korábban, dehogy is múlt el bármi.

– Akkor menjünk tovább. De ígérje meg, ha bármi szokatlant tapasztal, azonnal szól nekem.

Emlékszem, ezen kis híján felkacagtam. Szokatlant? Mint mondjuk a falra írt bizarr üzenetek? Amit ismeretlen eredetű, miniatűr lények kolóniái formáznak meg?

– Megígérem. De maga is ígérje meg nekem – fordítottam az álláson, hogy érezze, vele is bármikor megeshet hasonló.

– Rendben. Csak ne érjen hozzám. Mert különben kárt tehetek magában.

Biccentettem. Nem volt ínyére, hogy erősebb vagyok nála.

Ennek a törékeny egyezségnek a védelmében folytattuk lefelé utunkat a torony mélységeibe, ahol a szemünk láttára sajátos rémtörténet bontakozott ki annak teljes szépségében és biológiai sokszínűségében, amit képtelenség volt megemészteni. De megpróbáltam, ahogy mindig is próbáltam, amióta csak erre a pályára léptem.

* * *

A sarokkövem, ahogy magamban szoktam nevezni életem elrugaszkodási pontját, ha bárki is arról faggatott, ugyan miért lettem éppen biológus, az a burjánzó életű medence volt, ami a bérelt házunk hátsó kertjében élte a maga életét. Anyám elvetélt művész volt, aki valaha elért ugyan apróbb sikereket, de az alkohol erősebbnek bizonyult, és egy idő után már hiába küszködött újabb megrendelőkért. Apám ki nem használt könyvelőként pedig folyton azon mesterkedett, hogyan is gazdagodhatna meg a lehető legkisebb erőfeszítéssel a lehető legrövidebb idő alatt. Soha semmi sem jött be neki. Egyikük sem volt képes ugyanarra a dologra mérhető ideig koncentrálni. Néha olyan érzés kapott el, hogy csak elhelyeztek ebben a családban, nem beleszülettem.

Sem kedvet, sem szándékot nem mutattak, hogy valaha is kitakarítsák a bab alakú medencét, pedig pancsolónál alig volt nagyobb. Nem sokkal azután, hogy beköltöztünk, a fű átnőtt a peremén. Gyom és káka tornyosult mindenfelé. A bokrok, amiket a medencét elkerítő lánchoz ültettek, kezdtek felmagasodni. A kővel kirakott ösvény réseibe moha telepedett. Az esővíz felduzzasztotta a vízszintet, és hamarosan zavaros lett, alga burjánzott benne. Szitakötők cikáztak a színén, kecskebékák vertek tanyát benne, ebihalak nyüzsögtek a vízben. Vízipókok és mindenféle vízi rovarok szaporodtak el, én pedig beleöntöttem az akváriumom tartalmát, amitől a szüleim amúgy is szabadulni akartak volna, és némelyik hal túlélte a megrázkódtatást. Kócsagok és gémek szoktak oda, vonzotta őket a népes rovar-, hal- és békapopuláció. Valami csoda folytán apró teknőcök is felbukkantak a semmiből, hogy honnan, el nem tudtam képzelni, de ott voltak.

Alig néhány hónap kellett csak, és a medence jól működő ökoszisztémává vált. Lassan beóvakodtam a kissé nyikorgó kapun, letelepedtem a kerítés mellett elhelyezett, megrozsdált kerti székemben, amit direkt erre a célra állítottam oda, és órákon át figyeltem az életet. A szüleim odabenn élték a felnőttek néha zajos, banális dolgokkal teli életét, ám én pillanatok alatt belevesztem a medence kis mikrokozmoszába... Bár mélyen gyökerező, kiirthatatlan rettegés élt bennem már akkor is a vízbefúlástól, mindig is jól éreztem magam természetes vizek közelében.

A szüleim végtelen prédikálása beteges introvertráltságomról persze marta idilli helyzetemet. Nincs elég (egyetlen) barátom sem, hajtogatták. És miért nem próbálkozom egyáltalán. Vagy legalább menjek el az iskola mellett pénzt keresni, az sem lenne káromra. Arra persze nem tudtak mit mondani, hiába hajtogattam egy hangyaleső makacsságával, hogy a többiek állandó piszkálódása miatt az iskola mögötti kavicsbányában szoktam elrejtőzni. És arra sem, amikor egy nap „minden ok nélkül” orrba vágtam egy diáktársamat, aki egyszerűen csak rám köszönt ebédidőben.

Így éldegéltünk egymás mellett, mindenki a saját univerzumában. Nekik is megvolt a maguk élete, nekem is az enyém. Legszívesebben azt játszottam, hogy biológus vagyok, és ha valamit sokáig tettetünk, gyakran azzá is válunk. Vagy legalábbis nagyon hasonlóvá bizonyos távolságból nézve. Több füzetet teleírtam a megfigyeléseimmel. Minden békát meg tudtam különböztetni a másiktól, hiszen a Vén Rugóláb annyira más volt, mint a Csúf Akrobata. Pontosan tudtam, melyik hónapokban hemzsegnek a fűben a miniatűr békaifjoncok. Azt is tudtam, melyik gémfajta jár egész évben a tavamhoz, és melyek vándorolnak el egyes évszakokban. A bogarakkal és a szitakötőkkel már nehezebb dolgom volt, de őket is lankadatlanul lestem, és igyekeztem megérteni. Mindeközben messziről elkerültem a biológiával és ökológiával foglalkozó könyveket. Magam akartam rálelni az összefüggésekre, megtenni a felfedezéseket.

Ha rajtam múlik, egykeként és a magány ezer arcának legprofibb ismerőjeként a végtelenségig eléldegéltem volna ebben a mikroszkopikus édenkertben. Még egy vízálló vakut is ráeszkábáltam egy vízálló fényképezőre, és már ki is terveltem, hogyan süllyesztem a zavaros vízfelszín alá, hogy egy hosszú drót segítségével képeket készítsek a víz alatti világról. Soha nem tudtam meg, hogy működött-e volna, mert erre már nem jutott időm. A szüleim szerencséje elapadt, nem engedhettük meg magunknak a medencés házat többé. Egy kis lakásba bútoroztunk, amely zsúfolásig telt anyám festményeivel, melyek nekem nem sokban különböztek a tapétától. Életem egyik legnagyobb megrázkódtatása lett, hogy el kellett szakadnom a tavacskámtól.

Vajon az új tulajdonosok is értékelik a szépségét, és megőrzik elvadult állapotában, vagy lemészárolnak és kiirtanak mindent, hogy legyen egy medencéjük?

Soha nem tudtam meg. Képtelen voltam összeszedni a bátorságom, hogy visszamenjek, miközben azóta sem feledtem szépségét és gazdagságát. Csakis előre nézhettem, és igyekeztem felhasználni, amit a tavacska tanulmányozásával megtanultam. Ezt a stratégiát azóta is űzöm: ha egy projekt finanszírozása kimerül, vagy épp a vizsgált terepet fejlesztik parcellázható ingatlanokká, soha nem nézek hátra. Vannak a halálnak formái, amikor már nem lehet esély az újraélesztésre, vannak olyan mélyen húzódó kötődések, melyek ha egyszer megszakadnak, a lelkünk mélyén érezzük az örökre elpattanó köteléket.

Ahogy lefelé ereszkedtünk a toronyba, hosszú idő óta először megint azt a felfedezési vágyat és gyönyörűséget éreztem, amit utoljára gyerekkoromban, annak a medencének a partján. De fel voltam készülve az elpattanó kötelék hangjára is.

* * *

Ahol a bűnös kezéből a fojtó gyümölcs fakad, ott hozom a halál magvait, hogy a férgekkel...

A torony lépcsőinek széles, fehér fokai egyenként villantak elénk, mint egy szörnyeteg spirálisan gyűrűző fogsora, mi pedig haladtunk egyre lejjebb és lejjebb, mert más választásunk nem volt. Újra meg újra feltámadt bennem a vágy a geodéta elködösített látása után. Már tudtam, miért és mitől próbál megvédeni bennünket a pszichológus, és csak ámultam magamban, hogy bírja, mert őt aztán nem védi senki semmitől.

Eleinte „csak” a szavak voltak, és már ennyi is elegendő volt. Mindig ugyanott, a bal oldali falon, ugyanabban a magasságban álltak, és egy ideig igyekeztem feljegyezni őket. Végtelen hosszú írásfolyam volt, képtelenség lett volna megjegyezni, pláne, hogy a jelentés is időről időre elveszett, s ha annak a mentén próbálunk haladni, hát alaposan megcsalattunk volna. Ebben hamar egyezményre jutottunk a geodétával: a szavak megjelenését, fizikai valóját rögzítjük, feljegyezzük, ám a soha véget nem érő mondatnak a felfejtéséhez saját küldetés kellene, amire egy más napon kerülhet csak sor...

...a férgekkel megosszam, hisz gyülekeznek a sötétségben, életük erejével befonják a világot, míg egyéb helyek félhomályos csarnokából soha nem létezett alakok gyűrűznek és vonaglanak elő, hogy a kevesek, akik soha nem sejthették, mi lehetett volna, türelmetlenségükben...

Érezhető volt, mennyire nehezünkre esik elsiklani a szavak nyilvánvalóan terhes jelentése felett. Beszivárogtak a mondatainkba, amelyeket váltottunk egymással, miközben a feliratok biológiai valóságosságát katalogizáltuk. Mert ezt mindketten egyformán láttuk, vagy mert a pszichológus itt nem alkalmazott hipnózist: talán akarta, hogy lássuk; vagy mert a torony anyagával kapcsolatos szuggeszciója túlságosan is nagy feladat volt, hogysem mellette még egyébre is maradjon ereje.

Már az első leereszkedésünkkor láttuk és éreztük ezeket a dolgokat: hogy a levegő egyszerre lett hűsebb és nedvesebb, és ugyanakkor édeskésebb zamatú, mintha valami szagolható, beszippantható nektár úszna benne. És mindketten láttuk az apró, arany tenyér alakú lényeket, amelyek a feliratokban éltek. A mennyezet magasabban húzódott, mint sejtettük volna, és ahogy felfelé szegtük a fejünket, lámpáink fényében csigavonalakat és csillámlást láttunk rajta, mintha csigák és házatlan tömlőstestűek csúszkálnának a felületén. Zuzmó- vagy mohacsomókat is megfigyelhettünk, és hatalmas szakítószilárdságú, barlangi rákokhoz hasonlatos, apró, áttetsző, hosszú végtagú lények mászkáltak a felszínén.

És amiket csak én láttam: hogy a falak lágyan hullámzanak, emelkednek fel-le, ahogy a torony lélegzik; hogy a szavak színe folyton változik, akár egy tintahal vagy kaméleon színe; hogy néhány centivel a kidomborodó felirat alatt és felett ugyanazzal a folyóírással ott áll a szavak szelleme, korábbi szavak, általában a fő felirattal megegyező szöveggel, bár néhol más tartalommal. Olyan volt, mintha halványzöld, néhol pedig lila vízjelet róttak volna a falra.

Egy ideig, míg a geodéta a feliratokról vett fotómintát, én a szellemírást követtem. Igyekeztem ellenőrizni, hogy ugyanaz-e a tartalmuk, de igen nehezen lehetett csak elolvasni, mert többszörösen egymásra íródtak, néhol meg is szakadtak, majd más vonalon vették fel a fonalat. A számtalan szellemírásréteg azt sejtette, hogy a torony-lény jó ideje csinálja már ezt így. Persze amíg nincs valamicske rálátásom a „ciklusok” hosszára, képtelenség lenne években megbecsülni bármit is.

Volt még valami a falon, amiben nem lehettem biztos, hogy a geodéta is látja.

– Ezt felismeri? – próbáltam tesztelni, ahogy egy összefonódó rácsozatos mintára böktem, amiről magam sem sejtettem, hogy értelmes mintázat-e, de a betűk alatt kezdődött valamivel, és felettük ért véget. Olyasmi volt, mintha skorpiókat fűztek volna egybe végtelen, egymásba bonyolódó láncba. Még azt se tudtam, hogy egy önmagában való jeleket látok-e. Akár értelmetlen díszítő minta is lehetett volna.

– Nem, nem ismerős – mondta legnagyobb megkönnyebbülésemre, hiszen akkor ő is látta –, de én nem értek az ilyesmihez.

Hirtelen ingerültség lett úrrá rajtam, ami persze nem a geodétának szólt. Az én agyam nem volt alkalmas a feladatra, ahogy az övé sem. Ide nyelvész kellett volna. Évszázadokon át bámulhatjuk a rácsozatot, de akkor sem jutunk közelebb a jelentéséhez. Én legfeljebb valamiféle kemény korallerdőhöz hasonlíthatom, a geodétának meg talán sűrűn elágazó vízrajzi hálózatot idéz.

Idővel azonban néhány visszatérő mintázatot képes voltam kibogozni: „Miért nyugodnék, amíg gonoszság járja a világot.” „Isten szeretete ragyog arra, aki a kitartás határait megérti, és így megbocsátást nyerhet.” „Egy magasabb erő szolgálatára kiválasztatott.” A fő írás egyfajta érthetetlen, sötét imát mormolt, ezek a töredékek a bonyolult fogalmazást elhagyva ugyanazt a célt szolgálták.

Talán hosszabb beszámolókból származtak, esetleg korábbi expedíciók hagyatékaként? Ha igen, akkor mi lehet a céljuk? És mióta állhatnak itt?

Ezekre a kérdésekre később keresem meg a választ, a fenti napfényben. Addig pedig mechanikusan fényképeztem a kulcsmondatokat, bár a geodéta néha azt gondolhatta, hogy a csupasz falat örökítem meg vagy a felirat peremét. Így próbáltam időt nyerni, hogy ne kelljen az árnyéküzenetek jelentését firtatnom. A főfelirat ugyanakkor egyre idegesítőbbé vált:... az éjfélkor a sötét vízen ragyogó nap fényében beérnek azok a gyümölcsök, és a sötétségben az aranylóak húsa felfakad, és előtárja a föld végzetes puhaságának bizonyságát...

Letörtek ezek a szavak. Egyre kedvetlenebbül vettem újabb és újabb mintát, ahogy haladtunk előre. Ugyan, mit tudhatok meg ezekből a picinyke foszlányokból, amiket csipesszel üvegcsékbe tuszkolok? Úgy éreztem, nem sokat. Van, hogy az ember előre megérzi, hogy a mikroszkóp nem mutathatja meg a dolgok valóságát. Ráadásul hamarosan a szívdobogás is olyan hangossá vált, hogy egy óvatlan pillanatban, amikor a geodéta valami mással volt elfoglalva, füldugót nyomtam a fülembe. Maszkban, és más-más okból, de mindketten félig süketen ereszkedtünk egyre csak lejjebb.

* * *

Úgy lett volna logikus, ha nekem tűnik fel a változás először, nem neki. Vagy egy órányi ereszkedést követően a geodéta megtorpant egy fokkal alattam.

– Nem gondolja, hogy a falakon a szavak valahogy... frissebbnek látszanak?

– Frissebbnek?

– Nem olyan réginek.

Egy pillanatig csak bámultam. Annyira belevesztem már a helyzetembe, hogy elfogulatlan tudósként csak katalogizálom a jelenségeket, és akkor hirtelen a nehezen nyert távolságtartás megint kicsusszan a kezemből.

– Kapcsolja le a lámpáját – javasoltam, miközben én már ki is iktattam a magamét.

A geodéta habozott. A korábbi kirohanásom miatt még nem kezdett megbízni bennem, így érthető, hogy nem szívesen maradt volna a sötétségben mellettem. Aztán mégis megtette. Igazság szerint a pisztolyomat szántszándékkal hagytam a tokjában, így könnyűszerrel leszámolhatott volna velem, a puskáját gyors mozdulattal előrerántva a válláról. Nem sok józanság volt ebben az erőszakos gondolatban, mégis egyszeriben megszállt, könnyedén, egyik pillanatról a másikra, mintha kívülről plántálták volna a fejembe.

A sötétben, ahogy a füldugó dacára is megremegtette a dobhártyámat a torony szívdobogása, a betűk és a szavak minden lélegzetvételére hullámoztak a falakkal, és már láttam, hogy a felirat tényleg élőbbé vált, színesebbé, villogóbbá, mint szintekkel feljebb. A különbség még szembetűnőbb volt, mintha töltőtollal írták volna. Az új részek nedves csillogása.

És azon a lehetetlen helyen állva kimondtam sietve, hogy megelőzzem a geodétát:

– Alattunk írja valami. Talán éppen most is ezzel foglalatoskodik – mondtam. Egy olyan lényben vizsgálódunk, amiben talán egy másik, rejtélyes lény is lapul, ami maga is egyéb lényeket felhasználva szavakat ír a falra. Gyerekkorom tavacskává változott medencéje emellett szimplának, egydimenziós jelenségnek tetszett.

Ismét felkapcsoltuk a lámpáinkat. A geodéta szemében félelem villant, de ugyanakkor eltökéltség is. Fogalmam sincs, hogy ő mit láthatott az én szememben.

– Miért valamit mondott? – kérdezte.

Ezt nem értettem.

– Miért azt mondta, hogy „valami”, ahelyett, hogy „valaki”? Valaki nem lehet?

Megvontam a vállamat.

– Vegye kézbe a pisztolyát! – utasított undorodva, mintha valami más, mélyebb érzelmet igyekezne leplezni előlem.

Csináltam, amit mond, mert nekem már mindegy volt. Csak épp pisztollyal a kezemben elég ügyetlennek és furcsának éreztem itt magam, mintha az elénk táruló rendkívül összetett jelenséggel szemben nem ez lett volna a megfelelő reakció.

Eddig én irányítottam a munkát, de most mintha szerepet cseréltünk volna, amivel a feltárás jellege is megváltozott. Ezennel új rendet vezettünk be. Már nem dokumentáltuk a szavakat a falon. Sietősebben haladtunk előre, figyelmünket a minket elnyelő sötétségre koncentráltuk. Suttogva beszéltünk, mintha bárki is kihallgathatna bennünket. Én haladtam elöl, a geodéta hátulról fedezett, majd amikor kanyargósabb részhez értünk, helyet cseréltünk. Egyszer sem merült fel, hogy visszafordulhatnánk. A rajtunk őrködő pszichológus több tízezer kilométernyire is lehetett volna. Az az ideges tudat űzött bennünket, hogy alattunk vár ránk valamiféle válasz. Élő, lélegző válasz.

Végül talán már a geodéta is így gondolt rá, még ha nem is látta, vagy hallotta a falak dobogását. Ám ahogy lejjebb haladtunk, még én sem tudtam elképzelni a szavak íróját. Csakis annyit láttam, amit az alaptáborba visszaindultunkban, ahogy visszanéztem: valami zavaros fehér ürességet. De azt sejtettem, hogy nem emberi lény.

Hogy miért? Rendkívül egyszerű okból, ami újabb húsz perc múlva a geodétának is feltűnt.

– Valami van a földön.

Igen, persze, hogy volt valami a földön. Elég régóta beborította a lépcsőfokokat, mint valami üledék. Azért nem álltam meg korábban, hogy szemügyre vegyem, mert nem akartam megrémiszteni a geodétát, akiről nem tudhattam, hogy látja-e. A bal faltól kezdve lepte be a földet, és vagy fél méterrel a jobb faltól vége szakadt. Vagyis két és fél, három méter széles sáv lehetett.

– Látom – bólintottam, tudomást sem véve remegő ujjáról. Letérdeltem, és a sisaklámpám fényét a felettünk magasodó lépcsőfokokra irányítottam. A geodéta mögöttem állt, hogy a vállam mögül figyeljen. Az üledék tompa aranyszínben csillámlott, benne alvadt vérhez hasonlatos vörös szemcsék. Részben visszatükrözte a fényt. A tollammal megpiszkáltam.

– Kissé ragacsos, mint a nyálka. És bő egy centi vastagon borítja be a lépcsőt.

Olyan volt, mintha valami lefelé siklana.

– Hát azok a jelek? – hajolt előre mutatva a geodéta. Suttogott, ami elég értelmetlennek tűnt ezen a helyen, de minél inkább beijedt, én különös módon annál higgadtabbá váltam.

Megvizsgáltam a jeleket. Egyre inkább feltárultak, ahogy az üledék lefelé siklott, vagy húzták: durván harminc centi hosszú és feleolyan széles ovális alakzatok. Két sorban, hat... jó hét centis bevágások voltak bennük, mintha szempillák lennének. És az egészet két egyenetlen vonalú, hullámzó kör fogta körbe, ezeken belül is kisebb hullámvonalak húzódtak, mint koncentrikus körök a homokban hagyott lenyomatban. Csakhogy ezeket itt valami szinte bevéste, megfeketedett, szénnel írt jelek voltak, mintha valamikor égtek volna.

Lenyűgöző látvány volt, képtelen voltam levenni a szememet róla. Elképzeltem egy lényt, ami ekképpen kompenzálja a lépcsők bedőlését. Ahogy egy geostabilizátor kamera igazítja ki egy ösvény huppanóit.

– Látott már effélét? – szegezte nekem a kérdést a geodéta.

– Soha – nyeltem vissza egy sokkal merészebb választ. – Még soha.

Ehhez képest elég egyszerű, ám jellegében mégis hasonlónak mondható nyomokat hagyhatnak bizonyos rákfélék, trilobiták, csigák esetleg férgek. De biztos voltam benne, hogy a világon még soha senki nem látott ilyen összetett és hatalmas nyomot.

– Hát olyat? – mutatott egy lépcsőfokkal feljebb a geodéta.

Követtem a fénynyalábot, és egy bakancsnyomot pillantottam meg az üledékben. Mennyire hétköznapi, mennyire unalmas.

– Csak a saját bakancsunk nyoma.

A sisaklámpa fénysugara hevesen ingott jobbra és balra.

– Nem, nézze – mutatta másik helyen a lábnyomainkat.

Ez a harmadik más volt. És felfelé haladt.

– Igaza van. Valaki más is járt itt nem túl régen.

A geodéta átkozódni kezdett.

Akkor eszünkbe sem jutott másik bakancs nyomát is keresni.

* * *

A beszámolók szerint, amiket megmutattak nekünk, az első expedíció semmi szokatlant nem talált az X Térségben, csak az érintetlen, üres vadont. Miután a második és a harmadik expedíció nem tért vissza, majd később kiderült, mi történt velük, újabbat egy ideig nem küldtek utánuk. Később, amikor ismét folytatták a felfedezést, már csak különös gondossággal kiválogatott önkéntesekkel dolgoztak, akik legalább tudhatták, mit kockáztatnak. Azóta akadt többé és kevésbé sikeres expedíció is a sorban.

A tizenegyedik különösen bonyolult volt, személy szerint nekem a lehető legbonyolultabb egy olyan tény miatt, amiben eddig nem voltam egészen őszinte. Valamit eltitkoltam.

A férjem orvosként részt vett azon a küldetésen. Soha nem akart orvos lenni, mindig is elsősegéllyel akart volna foglalkozni.

– Kórházi nővérke a terepen – fogalmazott.

Egy barátja révén került az X térségesekhez, akivel régebben dolgozott a tengerészetnél, mielőtt még mentőzni kezdett volna. Először nem ment bele, de idővel meggyőzték. Ez elég sok konfliktust eredményezett közöttünk, pedig már korábban sem volt velünk minden rendben.

Tudom, hogy egyesek talán rá is hibázhattak már erre, de én úgy érzem, hogy a beszámolóm hitelességét és objektivitását csak erősíti, hogy ezt most magam is elismertem. Nem egy kívülálló vagyok, aki az eddigi expedícióktól függetlenül jelentkezett a feladatra. És persze bizonyos szempontból ennek az ellenkezője is igaz, mert annak, hogy a férjem tagja volt egy másik expedíciónak, nincs köze ahhoz, hogy most magam is jelentkeztem.

De hogyisne lenne rám hatással az X Térség? Hiszen már rajta keresztül is jelen volt az életemben. Úgy egy évvel a távozása után az ágyamban feküdtem éjjel, amikor zajt hallottam a konyhából. Egy baseballütővel felfegyverkezve felkapcsoltam minden fényt a lakásban, és a férjemet találtam a nyitott hűtő előtt, ahogy mohón issza a tejet. Úgy tömte magába a maradékokat, mint aki évek óta nem evett rendesen.

Nem jutottam szóhoz. Csak bámultam, mint egy délibábot, ami egyetlen mozdulatomra vagy hangomra semmivé foszlik.

Később a nappaliban ültünk, ő a kanapén, én vele szemközt egy fotelben. A konyhai jelenet után kellett a távolság. Nem emlékezett, hogy jött el az X Térségből, a hazaútra se egyáltalán. Sőt, az expedícióról is csak halvány emlékeket őrzött. Bizarr békesség áradt belőle, amit csak néha zavart meg valami halvány rémület, amikor kérdezősködtem, hogy mi történt mégis, és rájött, hogy van abban valami természetellenes, hogy ennyire nem emlékszik semmire. Úgy tűnt, arról sincs semmi emléke, hogy már az X Térségbe utazása előtti veszekedéseinket megelőzően is voltak vitáink, hogy már akkor elkezdett szétesni a házasságunk. Most már benne volt meg az a távolságtartás, amivel a múltban ő vádolt engem hol burkoltan, hol igen egyértelműen.

Egy idő után már nem bírtam. Lezuhanyoztattam, a hálószobába vittem, és szeretkeztem vele. Én voltam fölül. Kerestem a férfinak a maradványait, aki az emlékeimben élt, aki annyira nem hasonlított rám, annyira szenvedélyes és társaságkedvelő volt, és aki mindig valami hasznosat akart csinálni. Aki annyira imádott vitorlázni, aki évente két hetet a haverjaival mindig a tengeren töltött. De már a morzsáját sem leltem annak a férfinak.

Ahogy bennem volt, csak nézett fel rám, és a szemén láttam, hogy tudja ugyan, ki vagyok, de csak ködös emlékeket őriz rólam. Egy ideig azért ez segített, kicsit életre kapott.

Én igyekeztem úgy tenni, mintha minden rendben lenne.

De csak egy ideig. Mert csak huszonnégy órára kaptam vissza. Másnap este eljöttek érte, és miután túljutottam az alaposan megnehezített és elnyújtott biztonsági ellenőrzéseken, rendszeresen meglátogattam, végig bejártam hozzá a megfigyelőállomásra. A hallgatagsága és amnéziája megtörésével csíramentes helyen próbálkoztak, sikertelenül. Régi barátjaként fogadott mindig, aki még ehhez a világhoz kapcsolja, talán értelmet ad létének, de nem a szerelmeként. Azért jártam hozzá, bevallom, mert végig reménykedtem, hogy egyszer felvillan benne a régenvolt férfinak valami szikrája. De soha nem történt meg. A férjem aznap is csak enyhe meghökkenéssel bámult rám, amikor megtudtam, hogy többszörös áttétű, operálhatatlan rákot diagnosztizáltak nála.

Nyolc hónappal később meghalt. De ez alatt a nyolc hónap alatt sem juthattam be az álarca mögé, nem találtam meg benne azt a régi férfit, akit valaha ismertem. Sem a beszélgetéseink nem segítettek, sem azokon a kihallgatásokon nem láttam viszont, amiket vele és expedíciós társaival folytattak, akik ugyanúgy rákban haltak meg mind.

Bármi történt is a férjemmel az X Térségben, soha nem tért onnan vissza. Igazából soha.

* * *

Egyre mélyebbre jutottunk a sötétségbe, és közben azon tűnődtem, hogy a férjem vajon ugyanazt tapasztalta-e meg, amit most én. Nem tudhattam, min változtat a megfertőződésem. Ugyanazt az utat járom, mint ő, vagy egészen mást? Ha igen, ő mit csinált másképpen, és az mit változtatott azon, ami utána következett?

A nyálka egyre vastagabb rétegben húzódott lefelé, és már az is látszott, hogy a vörös kis szemcsék benne élőlények, mert ficánkoltak a rugalmas anyagban. Ennek nagyon intenzívvé vált időközben a színe, mintha fényes, arany kárpitba vonták volna a tiszteletünkre a lépcsőt, amely egy fenséges bálba visz bennünket.

– Nem kellene visszamennünk? – kérdezte a geodéta vagy én.

– Még addig a sarokig menjünk el – felelte erre a másikunk. – Még addig nézzük meg, és utána visszafordulunk.

Törékeny bizakodásunkat teszteltük ezzel, a kíváncsiságunkat és az ámulatunkat, ami kéz a kézben menetelt a félelmünkkel. Azt kellett tudnunk, hogy inkább a tudatlanságot vagy a bizonytalant választjuk. Ahogy a bakancsunkat óvatosan rakosgattuk egyre lejjebb a sikamlós nyálkában, ahogy a ragacsossága belekapaszkodott a talpunkba, de még azért haladtunk előre, bár sejtettük, hogy az út végén a tehetetlenség vár ránk. Ha túl messzire megyünk.

Aztán a geodéta befordult egy sarkon, de ugyanazzal a lendülettel hátraugrott, fellökött engem, együtt hátráltunk feljebb.

– Van odalenn a lépcsőn valami – súgta a fülembe. – Talán egy test. Vagy valaki.

Nem akartam okvetetlenkedni, hogy egy test valaki is lehet.

– Szavakat ír a falra?

– Nem, a falnak van rogyva. De csak egy pillanatra láttam – kapkodta a levegőt a maszk alatt.

– Férfi vagy nő?

– Az volt a benyomásom, hogy egy személy – mondta, meg sem hallva a kérdésemet. – Azt gondoltam, hogy valaki. Azt gondoltam.

Egy test az egy dolog, de nincs az a kiképzés, ami egy szörnyetegre felkészíthetne.

Nem mászhatunk ki ebből a toronyból, amíg legújabb felfedezésünknek a végére nem járunk. Nem tehetjük. Megragadtam a geodéta két vállát, és magam felé fordítottam.

– Azt mondja, olyan, mintha valaki ott ülne a lépcsőn, a falnak támaszkodva. Akkor ez nem az, aminek a nyomában vagyunk. Ennek a másik bakancs nyomához lesz köze. Maga is tudja. Azt még megkockáztathatjuk, hogy ennek a végére járunk, és majd utána visszamegyünk. Ígérem, bármit találunk is, ennél mélyebbre már nem ereszkedünk.

A geodéta bólintott. Megnyugtatta, hogy eddig jöttünk, és nem tovább. Csak ezen az utolsó dolgon legyen túl, utána megint meglátja a napfényt.

Folytattuk tovább az utunkat lefelé. A lépcsők még csúszósabbnak tetszettek, de lehet, hogy csak idegességünkben éreztük annak. Egészen lassan oldalaztunk már, a jobb oldali fal csupasz, fehér felületén igyekezve stabilizálni valamennyire magunkat. A torony néma volt, visszatartotta a lélegzetét, és a szívdobogása is egyszeriben lelassult. Távolibbnak hatott, mint eddig, de az is lehet, hogy a saját vérem dübögése minden mást elnyomott.

Ahogy befordultunk a sarkon, megláttam az alakot, és ráirányítottam a sisaklámpám fényét. Nem habozhattam egy pillanatig sem, különben cserbenhagy a bátorságom. Az antropológus teteme volt az, a bal oldali fal tövébe zuhanva. Kezei az ölében, a feje előrehajtva, mintha imádkozna, csakhogy a szájából valami zöld ömlött. A ruhája furcsán homályos volt, életlen. A testéből halvány, alig látható arany ragyogás áradt, és úgy véltem, a geodéta ezt biztosan nem látja. Az antropológus nem lehetett már életben. Egyetlen gondolat maradt a fejemben, hogy a pszichológus hazudott, és hirtelen elviselhetetlenül rám nehezedett felülről, ahogy őrzi a fejünk felett a bejáratot.

A magasba emeltem a kezemet, így jelezvén a geodétának, hogy maradjon, ahol van, és a sötétbe szegezett lámpással előre indultam. Túlhaladtam az antropológus tetemén, hogy megbizonyosodjam róla, alattunk nincsen semmi, azután visszasiettem a maradványokhoz.

– Amíg megvizsgálom a tetemet, maga figyeljen, legyen résen – mondtam a geodétának. Azt nem említettem, hogy lentebbről egy igen lassan mozgó valaminek a halvány, visszhangzó jelenlétét érzem.

– Egy tetem? – kérdezte a geodéta. Talán valami bizarrabbra számított. Talán azt gondolta, hogy csak elszundikált az alak.

– Az antropológus – feleltem, és láttam, hogy a válla megmerevedik, ahogy felfogja. Szó nélkül elhaladt mellettem, és a fegyverét tettre készen a sötétbe szegezve megállt alattam a lépcsőn.

Óvatosan letérdeltem az antropológus mellé. Az arcából alig maradt valami, és a bőre maradékán különös égésnyomok voltak. Törött állkapcsából, amit mintha egyetlen, brutális mozdulattal törtek volna el, zöld hamu vaskos folyama zuhogott a mellkasára. Felfelé fordított tenyerén nem maradt bőr csak valami fátyolszerű réteg, azon égésnyomok. A lábai mintha félig megolvadtak volna és egybeolvadtak, az egyik bakancsa eltűnt, a másik távolabb a túlsó fal tövében hevert. Körülötte szerteszórva néhány olyan mintavevő üvegcse, amilyeneket én is hoztam magammal. A fekete dobozkája is ott hevert néhány lépcsőfokkal lejjebb, széjjeltiporva. A pisztolyát nem találtam sehol.

– Mi történt vele? – kérdezte súgva a geodéta. Idegesen pislogott rám hátrafelé, miközben őrt állt, mintha bármi történt is, még nem lenne vége. Mintha arra számított volna, hogy az antropológus valami fertelmes, új életre kelhet.

Nem feleltem, mert legfeljebb annyit mondhattam volna, hogy fogalmam sincs, ami a tudatlanságunkat vagy hozzá nem értésünket bizonyíthatta volna megint. Esetleg mindkettőt.

Az antropológus feletti falszakaszra irányítottam a fényt. Néhány méteren át töredékesen látszott csak az írás, fel-leugrált, csak később nyerte vissza megszokott ritmusát... a mélység árnyai elborzasztó virág szirmaihoz hasonlatosak, mely a koponyában bimbózik és szétfeszíti az elmét, hogy nincs ember, aki elviselhetné...

– Szerintem félbeszakította a falra írót a munkájában – mondtam.

– És ezt tette vele? – kérdezte kérlelő rémülettel, mint aki nagyon szeretne valami más magyarázatot hallani.

Mivel más magyarázatom nem volt, némán vizsgálódtam tovább, ő pedig engem figyelt. A biológus nem nyomozó, mégis kezdtem kicsit úgy gondolkozni. Először alaposan szemrevételeztem a talajt mindenfelé, beazonosítottam a saját és a geodéta lábnyomait. Az előttünk járt nyomokat alaposan szétjártuk, de azért nem tapostunk szét mindent. Elsősorban is konstatálhattam, hogy a valami – mert bármit gondolt is a geodéta, én semmiképpen sem hihettem emberi lénynek – nyilvánvalóan alaposan bevadult. A sima, sikló nyomok helyett a nyálka körbecsavarodott, mint a turmixban az örvény, és a „lábnyomok” megnyúltak, elkeskenyedtek a hirtelen őrületben. A nyálkaáramlás tetején egy bakancsnyomot láttam. Óvatosan megkerültem a vizsgálódás tárgyát, és megragadtam az antropológus bakancsát. Az a lábnyom a kitaposott részen tőle származott, és több is tartott visszafelé a jobb fal mentén, mintha oda lapult volna.

Formálódni kezdett elmémben egy kép, ahogy az antropológus leóvakodik a sötétben, hogy meglesse a lényt, amint a falra ír. Az üvegcsék körülötte arról árulkodtak, hogy megkísérelt belőle mintát venni. Micsoda tébolyodott, tudatlan elképzelés! Ilyen kockázatot vállalni, miközben az antropológus soha nem tűnt ennyire bátornak és hebehurgyának. Egy ideig csak álltam ott, majd hátrálni kezdtem, felfelé a lépcsőn, miközben a geodétának intettem, hogy még maradjon a posztján. Nem örült túlságosan, de maradt. Talán ha olyasmit várhat, amire lőni lehet, nyugodtabb maradt volna, de így, hogy csak a képzeletünkben ólálkodó lényekkel számolhatott, már nehezebb volt a helyzete.

Egy tucatnyi lépcsőfokkal feljebb, ahonnan még látszott az antropológus teteme, két pár bakancsnyomot találtam, egymással szemközt. Az egyik megint csak az antropológusé volt. A másik se nem az enyém, se nem a geodétáé.

A helyére kattant minden, tisztán láttam, hogyan történt. Az éjszaka kellős közepén a pszichológus felébresztette az antropológust, hipnotizálta, és idejött vele. Leereszkedtek a lépcsőn, majd itt, amikor felfedezték a falra író valamit, a pszichológus utasította az antropológust, hogy menjen, vegyen mintát. Nyilván tisztában volt vele, hogy talán a halálba küldi. Amikor pedig az a valami őrjöngeni kezdett, kereket oldott, sorsára hagyva az antropológust, aki szörnyű halált halt. A pszichológus ennél lejjebb nem ment, lentebb nem láttam már a bakancsa nyomát.

Sajnálatot éreztem volna az antropológus iránt? Vagy együttérzés szállt meg? Itt volt gyengén, kiszolgáltatottan.

– Mit talált? – kérdezte zaklatottan a geodéta.

– Volt még itt valaki az antropológussal – mondtam felvázolva az elméletemet.

– De miért tette volna? – meredt rám. – Amikor egyébként is úgy volt, hogy ma délelőtt mind lejövünk ide.

Olyan érzésem támadt, mintha fényévekről látnám a geodétát.

– Fogalmam sincs, de azt tudom, hogy igenis hipnotizált bennünket, és nem egyedül abból az okból, hogy ne legyünk zaklatottak. Megeshet, hogy mi nem ismerjük ennek az expedíciónak a valós célját.

– Hipnotizált – ismételte, mintha jelentéktelen szó lenne csupán, felejthető. – Honnan tudja egyáltalán? Hogy hipnotizál?

Mintha neheztelt volna. Vagy rám, vagy az elméletemre. Mellesleg pontosan átéreztem, miért.

– Onnan, hogy valamiképpen rám már nem hat. Azelőtt is hipnotizálta magát, hogy ide lejöttünk volna. Azért, hogy maga mindenképpen azt tegye, amit tennie kell. Láttam, ahogy csinálja – kentem el a dolgot, mert bár igazán szerettem volna mindent megvallani neki, hogy mitől is nem hat már rám a hipnózis, miért lettem immúnis rá, volt egy olyan érzésem, hogy nagy hibát vétenék, ha bevallanám.

– És mégse tett semmit? Csak hagyta? Már ha igaz egyáltalán – morogta, de nekem már az is elég volt, hogy egyáltalán számításba veszi, hogy igazat mondok. Talán valami zavaros érzés, valami maradványemlék mégis megmaradt benne az incidensből.

– Nem akartam, hogy a pszichológus rájöjjön, már nem tud engem is hipnotizálni – mondtam. És persze én nagyon is le akartam jönni ide.

A geodéta egy ideig csak állt, és emésztette a hallottakat.

– Gondoljon, amit akar – zártam le. – Azt azonban el kell fogadnia, hogy bármire el kell készülnünk, ahogy most visszamegyünk. Nem ismerjük a pszichológus terveit, az is lehet, hogy le kell fognunk vagy esetleg végezni kényszerülünk vele. És fontos, hogy én menjek elöl, mert engem már nem tud befolyásolni, nincs rám hatással. Ezeket pedig viselje, hátha így leküzdheti a hipnózist – nyomtam a kezébe a másik pár füldugómat.

Habozva vette el.

– Nem, együtt megyünk fel. Egyszerre.

– Nem lenne okos dolog.

– Nem érdekel. Nélkülem nem megy oda fel, nem fogok a sötétben lapulni, míg maga mindent elintéz.

Ezt átgondoltam, majd bólintottam.

– Legyen. Ha viszont látom, hogy megpróbálja magát valamire kényszeríteni, kénytelen leszek valahogy megállítani. Megakadályozni.

– Már ha tényleg ez a helyzet. Ha maga mond igazat.

– Igazat mondok.

Ezt eleresztette a füle mellett.

– És mi legyen a hullával?

Ez most akkor azt akarja jelenteni, hogy megegyeztünk? Nagyon reméltem. De talán az is lehet, hogy felfelé majd megkísérel ártalmatlanná tenni, lefegyverezni. Az is meglehet, hogy a pszichológus korábban már felkészítette valami hasonlóra.

– Az antropológust itt hagyjuk. Hátráltatna bennünket a haladásban, és ráadásul ki tudja, hogy milyen fertőzéseket vinnénk fel vele.

A geodéta bólintott. Legalább nem kezdett érzelegni. És mindketten tudtuk, hogy ez a test már nem az antropológus, csak a maradványai. Koncentráltam, hogy ne gondoljak a szerencsétlen utolsó perceire, ahogy végső rettenetében is próbál mintát venni, próbálja teljesíteni valaki más rákényszerített akaratát, pedig már a halál torkában van. Vajon mit láthatott? Mi volt az utolsó, amit a végső sötétség beállta előtt látott?

Mielőtt még visszaindultunk, felvettem egy fiolát a szétszóródott üvegcsék közül. Volt benne egy kevéske sűrű, hússzerű anyag, ami sötét arany fényben ragyogott. Talán a vég előtt még sikerült neki egy hasznos mintát szereznie.

* * *

Igyekeztem elterelni a figyelmemet, miközben felfelé haladtunk. Újra meg újra felidéztem magamban, amit a kiképzésen hallottunk, kutakodtam az emlékeimben, hátha eszembe ötlene valami, amitől ez az egész felfedezés értelmet kap. De semmi nem volt. Nem jutott eszembe semmi hasznos, és csak ámultam a saját hiszékenységemen, hogy ennyire naiv voltam, hogy azt hittem, csupa hasznos dologgal traktáltak. Pedig akkor folyamatosan a saját képességeinket emelték ki, a hangsúly mindig a mi tudásunkon volt, amit ide hozunk magunkkal. Ahogy most már világossá vált, hogy az esetleges ijedelemtől és sokktól óvva bennünket, mondhatni szándékosan ködösítettek nekünk, félrevezettek bennünket.

Az elsődleges félrevezető a térkép volt, mert hiszen a térképet arra találták ki, hogy bizonyos dolgokat kiemeljen, másokat pedig láthatatlanná tegyen. Folyamatosan a térképre kellett koncentrálnunk, megtanulnunk a legapróbb részleteket is. Az oktatónk, akinek soha nem tudtuk meg a nevét, fél éven át sulykolta belénk a világítótorony alaptáborhoz viszonyított helyzetét, a különböző romok és tereptárgyak pontos távolságát. Kilométereket magoltunk, irányokat véstünk az eszünkbe. Hogy milyen hosszan kell majd feltárnunk a partot. És mindig a világítótoronyhoz viszonyítva, soha nem az alaptáborhoz. Annyira hozzászoktunk már a térképhez, a léptékeihez, a tájékozódáshoz és a tartalmához, hogy eszünkbe sem jutott feltenni a kérdést, hogy miért vagy akár azt, hogy mi ez.

Miért épp ezt a partszakaszt? Mi lehet a világítótoronyban? Miért az erdőben van az alaptábor, a világítótoronytól messze, de a toronyhoz, ami persze a térképen nem szerepel, közel? És egyáltalán: mindig itt volt az alaptábor? Mi van a térképen túl? Most, hogy kezdtem átlátni a rajtunk gyakorolt hipnotikus szuggeszció mértékét, rádöbbentem, hogy talán a térkép állandó sulykolása is egy beágyazott inger volt. És hogy azért sem kérdeztünk rá soha semmire, mert már erre is kondicionáltak bennünket. A tényleges vagy a szimbolikus világítótorony pedig egy hipnotikus szuggeszció tudatalatti kiváltója lehetett, miközben talán ez volt mindennek az epicentruma, az egész X Térség innen keletkezett.

A helyről szóló ökológiai tájékoztatásom fókusza is hasonlóképpen el volt torzítva. Az időm nagy részét az átmeneti természetes ökoszisztémák, a flóra és fauna és a lehetséges keresztbeporzások tanulmányozására fordítottam. A gombák és zuzmók tárgyában is mélyreható információkkal láttak el, ami – a falon látott felirat tükrében – immár meglehetősen érthetőnek tetszett. Amennyire a térkép a figyelem elterelését szolgálta, annyira a valós felkészítést jelentette az ökológiai vonal. Már ha nem vagyok feleslegesen paranoiás. És ha nem vagyok az, akkor nyilvánvalóan tudtak a toronyról, talán mindig is tudtak róla.

Egyre csak növekedett a gyanakvásom. Kemény megpróbáltatást jelentett a túlélési és fegyveres kiképzésünk, olyannyira keményet, hogy esténként általában csak bedőltünk az ágyba, és már aludtunk is, mint a bunda. Még amikor nagy ritkán együtt is foglalkoztak velünk, a feladataink akkor is elkülönítettek bennünket. A második hónapban megfosztottak minket a nevünktől, már annak sem volt jelentése. Csak az X Térség dolgait nevezték meg, azokat is csak nagy általánosságban. Ezt is a figyelmünk elterelésére, hogy ne bizonyos kérdések járjanak a fejünkben, amelyek megfogalmazásához ismernünk kellett volna a sajátos részleteket. Méghozzá a megfelelő specifikumokat, nem olyanokat, mint például azt, hogy az X Térségben a mérges kígyók hat fajtája él. Elrugaszkodott feltételezés, de nem voltam hajlandó félredobni még a legvalószínűtlenebb forgatókönyvet sem.

Mire a határhoz kerültünk, mindent tudtunk... és nem tudtunk semmit sem.

* * *

Amikor pislogva kibukkantunk a napfénybe, és letéptük a maszkunkat, hogy végre friss levegő jusson a tüdőnkbe, a pszichológus nem volt sehol. Szinte bármilyen lehetőségre felkészültünk, csak erre nem. Ez egy időre kizökkentett bennünket, tétován toporogtunk a ragyogóan kék ég alatt, a fölénk boruló fák árnyékfoltjaiban. Kivettem a füldugót, és már nem hallottam a torony szívverését. Meghökkentő, hogy alattunk ott az a valami, és idefenn közben minden olyan átlagos és hétköznapi. Olyan volt, mintha túl gyorsan buktunk volna fel a tengerek mélységeiből, és annak a lenti valaminek az emléke váltott ki mélységi lázat a szervezetünkben. Keresni kezdtük a pszichológust, átbogarásztuk utána a torony környékét. Biztosak voltunk benne, hogy valahol itt bujkál, és a szívünk mélyén reméltük, hogy ráakadunk, mert bizonyára mindent meg tud magyarázni. Egy idő után már betegesnek éreztük, hogy ugyanazon a területen kutakodunk a torony körül, de legalább egy órán át képtelenek voltunk felhagyni a kereséssel.

Végül már nem lehetett eltagadni az igazságot.

– Elment – mondtam ki.

– Talán visszatért az alaptáborba – vetette fel a geodéta.

– De azzal azért egyetért, hogy ez a bűnösségét mutatja?

A geodéta kiköpött a fűbe, és végigmért.

– Nem én. Talán történt valami, és amiatt kénytelen volt visszamenni a táborba.

– Maga is látta a lábnyomokat. A tetemet is.

– Menjünk vissza a táborba – intett a fegyverével.

Nem tudtam, mit gondoljak. Ellenem fordult, vagy egyszerűen csak óvatos? Az viszont tény, hogy a felszínen merészebbé vált, pedig nekem jobban bejött a kissé elbizonytalanodottabb arca.

Az alaptáborban aztán veszített a határozottságából, mert a pszichológust ott sem találtuk. És nem egyszerűen csak nem volt ott, de magával vitte a készletünk felét és a legtöbb fegyvert. Vagy ha nem vitte el, hát valahol elásta. De ebből legalább már tudhattuk, hogy még él.

Meg kell értenünk: mi tudósok vagyunk, akik a természet különböző jelenségeit vagy emberi tevékenységek következményeit tanulmányozzák. Valószerűtlen rejtélyekre nem készítettek fel bennünket. Szokatlan helyzetekben még az olyan személy jelenléte is megnyugtató, akit egyébként az ellenségednek hihetsz. Most viszont alaposan belegyalogoltunk a váratlanba, hiszen alig egy héttel a küldetésünk kezdete óta nem elég, hogy a határon elveszítettük a nyelvészünket, de már antropológusunk és pszichológusunk sem volt.

– Rendben, feladom – hajította a fegyverét a fűbe a geodéta, és lerogyott egy székbe az antropológus sátra előtt, míg én éppen odabent turkáltam. – Mostantól hiszek magának. Azért hiszek, mert nincs más választásom, mert nincs jobb elképzelésünk. És akkor most mi a következő lépés?

Az antropológus sátrában nem találtam semmit. Még mindig nem tértem magamhoz a sokkból, amit a halála jelentett. Hogy a tudatod ellenében belekényszerítenek a halálba. És ha igazam van, az igazi gyilkosa a pszichológus, nem pedig az a valami, ami végzett vele.

Mivel nem válaszoltam a geodéta kérdésére, megismételte:

– Szóval? Mi a nyavalya legyen?

– Megvizsgáljuk a mintákat, amiket vettem – bújtam elő a sátorból –, előhívjuk a képeket és átnézzük őket. Holnap pedig megint visszamegyünk a toronyba.

A geodéta élesen felnevetett. Egy pillanatra szétesett az arca, talán a hipnózis maradványhatásait küzdötte még le magában. Végül azért csak kibökte:

– Kizárt. Én oda nem megyek vissza. És alagút, nem torony.

– Ha nem, akkor mit javasol?

– A határhoz megyünk, és megvárjuk, hogy kiemeljenek bennünket – hadarta egyre határozottabban, mintha a szavak ledöntöttek volna valami gátat. – Nincsenek meg az eszközeink a folytatáshoz, és ha tényleg magának van igaza, a pszichológus valahol itt bujkál, és ellenünk forral valamit, de legalábbis valami elfogadható magyarázaton töri a fejét. De ha mégsem, ha ő is meghalt vagy megsebesült, mert valami megtámadta, annál inkább húzzunk innen a picsába – fejezte be, és rágyújtott. Nem kaptunk túl sok cigarettát. Most mélyen leszívta, és az orrán, két hosszú pamacsban kifújta a füstöt.

– Én egyelőre nem állok rá készen. Hogy visszamenjek.

És tényleg nem tudtam volna még visszamenni, a történtek dacára sem.

– Magának tényleg jobban bejön ez a hely, mi? – mondta a geodéta. Nem kérdezte, kijelentette, megvetéssel vagy szánalommal a hangjában. – Azt hiszi, sokáig húzzuk még? Ide figyeljen, még a teljességgel negatív eredmény elérését szimuláló hadgyakorlatokon is jobb esélyeket produkáltunk.

A félelem diktálta a szavait, még ha esetleg igaza volt is. Húznom kellett az időt.

– Előbb vizsgáljuk meg, mink van, és utána hozzunk döntést. Holnap akkor is visszatérhet a határhoz.

Szívott a cigarettából, gondolkodott. A határ innen négynapi menetelés.

– Igaz – biccentett.

Nem mondtam ki, amit gondoltam, hogy azért nem biztos, hogy ennyire egyszerű lesz. Hogy még ha vissza is tér a határon, megeshet, hogy a férjemhez hasonlóan csak elvonatkoztatott értelemben ér majd haza. Személyiségének lényege, amitől az, aki, hátramarad. Nem mondtam, mert nem akartam, hogy úgy érezze, nincs kiút.

* * *

A délután hátralévő részében a sátram elé eszkábált asztalon vizsgáltam a mintákat a mikroszkópon. A geodéta a sötétkamrának berendezett sátorban vesződött a fényképek előhívásával, ami a digitális fotók világa után elég nagy macera volt. Amíg a képek száradtak, újfent átnézte az előző expedíciókból ránk maradt térképeket és dokumentumokat.

A minták seregnyi titokzatos tréfának bizonyultak, ahol a poént soha nem értettem. A falakra írt szavakat alkotó biomassza sejtjei szokatlan szerkezetet mutattak, még megmaradva az elfogadható zónában. A sejtek remekül másolták bizonyos saprotrofikus organizmusok mintázatát. Figyelmeztettem magam, hogy legközelebb a szavak mögötti falból is vegyek mintát. Elképzelésem sem volt, hogy a szálak milyen mélyen gyökereznek benne, vagy azok a szálak csak felszíni nyúlványok, és a valós gyökerek beljebb vannak-e.

A kéz alakú kis lényekből vett minta azonban feltörhetetlen diónak bizonyult. Csak néztem a különös szerkezetet, értetlenül. Bővebben: sejtek nem voltak a mintában, csak egybemosódó, borostyánszín felszín levegőbuborékokkal. Akkor ezt úgy igyekeztem magyarázni, hogy feltehetően megfertőződött a minta, illetve, hogy ennyire sérülékeny, ilyen sebesen lebomlik. Azóta egyéb ötletem is támadt, csakhogy akkor, amikor módomban állt volna, nem teszteltem. Talán azzal, hogy magamba szippantottam a spórákat, később, a minta vizsgálatakor magam váltottam ki reakciót benne. Orvosi eszközök nem álltak a rendelkezésemre, hogy további vizsgálatokat végezzek a fertőzésnek a testemre és agyamra kifejtett hatásairól.

És ott volt még az antropológus üvegcséjében talált minta. Nyilvánvaló okokból ezt hagytam utoljára. A geodétával levágattam belőle egy szeletet, a tárgylemezre rakattam, majd kértem, mondja el, mit lát a mikroszkópban.

– Miért én csináljam? – nézett rám.

– Mert... – haboztam –, elméletileg fennállhat a fertőzöttség veszélye.

– És elméletileg maga miért lenne nálam jobban megfertőződve? – vizslatott merev, szigorú képpel.

– Különösebb oka nem lenne – rántottam fel a vállamat. – De legelőször én láttam a falon az írást.

Úgy meredt rám, mintha merő zagyvaság lenne, amit összehordok.

– Hiszen ezerszer mélyebben vagyunk már annál – kacagta el magát. – Komolyan azt gondolja, hogy azok a maszkok többet értek, mint ragtapasz a mellkassérültnek?

Biztos voltam benne, hogy tévedett, de nem ágáltam. Az emberek előszeretettel trivializálják vagy egyszerűsítik le a dolgokat.

Ennyiben maradtunk. Ahogy ő visszatért a saját feladatához, én is belekukkantottam a mikroszkópba, és megnéztem magamnak az antropológus gyilkosának darabkáját. Először gőzöm sem volt, mit látok magam előtt, mert annyira váratlanul ért. Agyszövet volt, méghozzá nem akármilyen agyszövet. Figyelemre méltóan emberi sejtek voltak, még ha mutattak is némi szokatlan sajátosságot. Akkor persze egyből arra gondoltam, hogy mégis szennyeződött a minta, de nem én voltam az oka. A geodéta jegyzetei is éppen azt írták le, amit én láttam, és amikor később megint megnézettem vele a lemezkét, biztosított róla, hogy éppen ugyanolyan, mint első ízben volt.

Csak pislogtam bele a lencsébe, felnéztem, megint vissza, mintha nem látnám rendesen. Végül megadtam magam, és addig bámultam, amíg már teljességgel értelmét vesztette a látvány, és csak körök és hullámvonalak táncoltak a szemem előtt. Tényleg emberi sejt? Vagy annak álcázza magát? Mert mondom, voltak rendellenességei. És mégis hogy vehetett belőle mintát az antropológus? Egyszerűen odasétált a kis kanálkájával, és udvariasan érdeklődött, hogy „Kérem, megengedné, hogy szövettani vizsgálatra mintát vegyek az ön agyából?” Nem hinném, ez a minta a felszínről származott, a lény pereméről. Ami annyit tesz, hogy kizárt, hogy agyszövet legyen, ami pedig megint csak annyit tesz, hogy a lény nem lehet emberi. Kezdtem még inkább elveszíteni a lábam alól a talajt.

A geodéta körülbelül ekkor lépett az asztalomhoz, és hajította le a fényképeket elém:

– Teljességgel használhatatlanok.

A falra írt szavakról készült minden egyes képen csak fénylő, elmosódott színkavalkád látszott. A szavakon kívül bármi másról készülteken pedig a totális sötétség. A többi, félhomályban készült kép is életlen volt. Tudtam, hogy ez nagy valószínűséggel a falak lassú, egyenletes lélegzése miatt van, ami talán hőt is bocsát magából, meg egyéb, torzító hatású anyagot. Erről persze eszembe jutott, hogy bezzeg a falból nem vettem mintát. Arra rájöttem, hogy a szavak élő szervezetek, és azt is tudtam, hogy a falak is azok, csakhogy az agyam ennek dacára mégis csak falaknak, a szerkezet élettelen részének tekintette őket. Abból meg minek kellett volna a minta?

– Egyetértek – bólogatott a geodéta, mert félreértette az átkozódásomat. – A mintákkal nagyobb szerencséje volt?

– Dehogy. Egy fenét – bámultam a képeket. – Talált valamit a térképeken vagy az iratokban?

– Nagy nyavalyát, azt – horkant fel. – Meg a nagy semmit. Kivéve, hogy mind a világítótoronyra van rácuppanva: a világítótornyot figyeli, a világítótoronyba megy, az istenverte világítótoronyban él.

– Vagyis nem jutottunk semmire.

A geodéta ezt eleresztette a füle mellett.

– És mi legyen most? – kérdezte, bár láthatóan utálta már a kérdést.

– Vacsorázzunk. Sétáljuk körbe a tábort, hogy a pszichológus biztosan nem lapul-e a bozótban. És gondoljuk át, mi legyen holnap.

– Egyet már most megmondok, hogy mit nem csinálunk holnap. Nem megyünk vissza az alagútba.

– Torony.

Csak dühösen rám meredt. Kár is lett volna vitatkozni vele.

* * *

Estefelé megszólalt a sós mocsarak felől az ismerős jajongás, de annyira lekötött az evés, hogy szinte meg se hallottam. A tűz körül ültünk, és isteni volt az étel, másodszor is szedtem, a geodéta meg csak méregetett. Beszélni nem nagyon beszéltünk, nem sok mondandónk volt egymásnak. Csak a stratégiát beszélhettük volna meg, abban meg nem sok összhang adódott volna közöttünk.

Felélénkült a szél, és esni kezdett. Minden egyes esőcseppet tökéletes, csiszolt, folyékony gyémántnak láttam, amelyek még a félhomályban is megtörték a fényt. Éreztem a tenger szagát, és magam előtt láttam a tajtékos hullámokat. A szél életre kelt, behatolt minden pórusomba, és hozta magával a mocsarak felől a mély földszagot. Az alagút zárt terében igyekeztem tudomást sem venni a bennem zajló változásokról, de az érzékszerveim tagadhatatlanul kiéleződtek, milliárdszor pontosabbá váltak. Gyorsan hozzászoktam, arra azonban még emlékeztem, hogy egy napja teljesen más ember voltam.

Felváltva álltunk őrt, mert a kialvatlanság jobb választásnak tűnt, mint ha a pszichológus az éj leple alatt meglep bennünket álmunkban. Pontosan ismerte a tábor körül a drótakadályok helyzetét, és egyelőre nem volt időnk áramtalanítani és áthelyezni őket. Bizalmam jeléül átengedtem az első kört a geodétának.

Az éjszaka közepén jött ébreszteni, hogy átvegyem az őrséget, de már ébren voltam, felriasztott a villámlás és égzengés. Morcosan ment aludni. Azt hiszem, egyáltalán nem bízott bennem, de már képtelen volt tartani magát a nap fárasztó izgalmai után.

Az eső egyre jobban zuhogott. Nem aggódtam, hogy letépi a vihar a sátrat a fejünk fölül. Katonai felszerelésünk volt, amin talán csak egy hurrikán fogott volna ki. Viszont ha már úgyis ébren kell lennem, gondoltam, miért is ne kísérletezhetnék az esővel. Kisétáltam hát a szélviharba és a csípősen szakadó esőbe. A geodéta már húzta a lóbőrt a sátrában, nyilván ennél rosszabb körülmények között is töltötte már az éjszakáját. A tábor peremén tompán égtek a vészfények, a sátrakból sötét háromszögeket emelt a kósza fény. A sötétség is mintha élőbbé vált volna, szinte lélegző jelenlétként vett körbe. De nem mondhatnám, hogy baljósnak érzékeltem volna.

Abban a pillanatban a kiképzést, a korábbi életemet, a magam mögött hagyott világot már csak álomnak érzékeltem, mit sem számított már. Csak ez a hely számított, és nem azért, mert a pszichológus erre hipnotizált. Ennek az érzésnek a szorításában bámultam a part irányába, a sötétségbe, a fák szabta szaggatott térbe. Arrafelé még ennél is hatalmasabb sötétség gyülekezett, az éjszaka egybefolyt a fellegekkel és a tengerrel. És valahol azon is túl volt még egy határ.

És akkor abban a nagy feketeségben megpillantottam: narancs fény villanása, egy pillanatnyi fényesség messze fenn az égen. Meghökkentem, aztán rájöttem, hogy csakis a világítótoronyból jöhetett. Figyeltem tovább: fel is villant az a fény, bal oldalt, de ki is hunyt azonnal. Néhány perccel később jóval magasabban láttam viszont egy röpke pillanatra. Vártam még, de hiába. És furcsa módon, minél hosszasabban várakoztam, annál inkább gyötört az érzés, mintha ezen a különös helyen a fény, bármilyen fény, a civilizáció jele lenne.

* * *

Azon az utolsó napon, amit kettesben töltöttem a férjemmel, miután visszatért hozzám a tizenegyedik expedícióról, szintén vihar tombolt. Akár egy álom, olyan volt az a nap. Egyszerre különös és mégis ismerős a megszokott rutinnal, de azzal a furcsa csendességgel, ami még annál is mélyebb volt, mint amihez a távozása előtt hozzászokhattam kettőnk között.

Az expedíció előtti utolsó hetekben sokat veszekedtünk, igen hevesen. Megesett, hogy a falnak taszítottam, dolgokat vágtam hozzá. Mindent megpróbáltam, hogy kirántsam abból az eltökéltségből, amiről ma már tudom, hogy valószínűleg hipnózissal szuggerálták belé.

– Ha elmész, talán vissza sem térsz, és még ha vissza is térnél, nem tudhatod biztosan, hogy megvárlak – vágtam a képébe.

– Igen? És eddig rám vártál? Megérkeztem már? – kacagott fel dühítően.

Eddigre teljesen eltökélt volt, és az akadályok csak mulattatták. És ebben nem volt semmi szokatlan, akár hipnotizálták, akár nem, mert korábban is éppen ilyen volt: ha valamit elhatározott, akkor azt véghezvitte, fittyet hányva a körülményekre. Jellemző volt rá, hogy egy fellángolásból mániát csináljon, főleg, ha még azt is gondolhatta, hogy ezzel egy felsőbb jót szolgál. Részben ezért is maradt a tengerészetnél.

A kapcsolatunk ekkorra már megkopott. Ő szerette a társaságot, én gyakrabban vágytam magányra. Eleinte ez a kapcsolatunk erőssége volt, azok az idők azonban már elmúltak. Amikor megismertük egymást, nemcsak a jóképűsége vett le a lábamról, hanem az a magabiztosság és közvetlenség is, amivel az emberek között mozgott. Ezt egészséges ellenpontnak éreztem a saját személyiségemhez. Jó humora volt, első találkozásunkkor például egy bevásárlóközpontban azzal törte meg a távolságtartásomat, hogy azt játszotta, mindketten nyomozók vagyunk, és egy gyanúsítottat tartunk szemmel. Ebből egyre nagyobb sztori kerekedett, mindenfélét kitaláltunk a körülöttünk nyüzsgő emberekről, és persze ismeretlenül egymásról is.

Eleinte nyilván rejtélyesnek látott a visszafogottságommal, a magánykeresésemmel. Még azután is, hogy már közel engedtem magamhoz. Vagy egy rejtvény voltam, amit meg kellett fejtenie, vagy egyszerűen csak azt hitte, hogy ha jobban megismer, még beljebb hatolhat a világomba, ahol egy másik személy él. Az egyik veszekedésünk során valami nagyon hasonlót be is ismert, és úgy forgatta, mintha az én távolságtartásom taszította volna „önkéntesnek” az expedícióba, de ezt később szégyenkezve visszavonta. Én meg megmondtam neki kertelés nélkül, hogy az a személy, akit bennem keres, egyszerűen nem létezik, az vagyok, akinek látszom. És ez soha nem is fog megváltozni.

A kapcsolatunk elején egyszer, az ágyban – elég sok időt töltöttünk ott akkoriban – meséltem neki a medencéről. Egészen elbűvölte a történet. Gondolom, azt hitte, még több ilyen izgalmas vallomásra számíthat. A magányos gyerekkorról szóló résszel nem is törődött, teljességében a medencére koncentrált.

– Én biztosan vitorlásokat eresztettem volna rajta szélnek.

– Vén Rugóláb lehetett volna a kapitány, és minden mesébe illően fantasztikus lett volna.

– Nem hinném, mert ott álltál volna a parton durcásan, akaratosan és mogorván. Határozottan mogorván.

– Mert egy bohócnak gondoltalak volna, és minden vágyam az lett volna, hogy a teknőcök csáklyázzák meg a hajód.

– Ha megteszik, hát csak még erősebbet készítettem volna a helyébe, és közben fűnek-fának elpletykáltam volna, milyen egy mogorva kiskölyökre akadtam, aki csak a békákkal áll szóba.

Soha nem beszélgettem a békákkal, ki nem állhattam, amikor az állatokat antropomorfizálják.

– Na és ha gyerekkorunkban ki nem állhattuk volna egymást, akkor most mi lett más?

– Én azért bírtalak volna – vigyorodott el. – Már akkor elbűvöltél volna, és a világ végére is elmentem volna utánad. Habozás nélkül.

Akkor régen még működtünk. Működött, hogy éppen egymás ellentétei vagyunk, és nagy elégedettségünkre szolgált, hogy különbözőségünkben kiegészítjük egymást. Hosszú ideig vitt minket ennek a lelkesedésnek a lendülete, és csak azután vettük észre, hogy kezd hanyatlani valami, miután összeházasodtunk... de akkor már késő volt, tönkrementünk bele, a szokásos módon.

De amikor az expedícióról végre hazatért, már semmi nem számított a múltból, se a rossz, se a jó. Nem kérdeztem semmit, nem hozakodtam elő a régi vitákkal. Ahogy rögtön az első reggelen felébredtem mellette, tudtam, hogy rohamosan fogy a közös időnk.

Reggelit készítettem. Odakinn az eső dobolt, recsegett, dörgött az ég. Az étkezőasztalnál ülve a hátsó kertre láttunk a széles tolóajtón keresztül, és csak fecsegtünk a rántotta fölött. Megcsodálta az új madáretetőt, amit nemrég szereztem be, és a vízjátékot, amiben most csordultig állt a víz. Kérdeztem, hogy aludt, kipihente-e magát. Sőt, előhozakodtam a már éjszaka is felvetett kérdésekkel, hogy nehéz volt-e a visszaút.

– Csudát, könnyen ment – villant zaklatottság a régi, idegesítő mosolyában.

– Mennyi ideig tartott?

– Egy pillanat volt az egész.

Figyeltem az arcát, de képtelen voltam eligazodni rajta, kifürkészhetetlen maradt, de mintha kikívánkozott volna még valami belőle, valami gyászos, amit képtelenség lett volna megfogalmazni. A férjem soha nem volt sem gyászos, se búskomor, szóval az akkor eléggé megijesztett.

Érdeklődött a kutatásaim felől, beszámoltam a legújabb eredményeinkről. Akkoriban egy cégnél dolgoztam, ahol a műanyagok és más, biológiai úton le nem bomló anyagok elpusztítását végző természetes anyagokat próbáltunk létrehozni. Nagyon unalmas volt. Korábban csupa terepmunkám volt, mindenféle ösztöndíjakkal és kutatási támogatásokkal. Még korábban radikális környezetvédő voltam, tiltakozásokra jártam és egy nonprofit szervezet nevében hívogattam lehetséges adományozókat telefonon.

– És a te munkád? – próbálkoztam bizonytalanul, mert nem akartam tolakodni, erőltetni bármit is.

– Tudod, hogy megy ez – legyintett, mintha pár hétig lett volna csak távol, és nem a felesége és szerelme lennék, hanem egy kolléga. – Semmi különös, semmi újdonság.

Élvezettel nagyot kortyolt a narancsléből, és vagy egy percig nem is figyelt másra, csak a szájában szétterjedő ízre és az élvezetre. Aztán könnyedén a ház körüli dolgokra terelte a szót.

Reggeli után kiültünk a verandára, néztük az esőt, ahogy a fűszerkertben nőnek a pocsolyák. Olvastunk kicsit, majd bementünk a házba, és szeretkeztünk megint. Gépies, transzszerű dugás volt, amit csak az időjárás tett elfogadhatóvá. Ha eddig nem láttam volna be, hogy a férjem csak töredékében tért vissza hozzám, hát most már nem hazudhattam volna tovább önmagamnak.

Ezután jött az ebéd, és tévéztünk. Az egyik csatorna kettes vitorlások versenyét adta éppen, utána fecsegtünk. A barátairól kérdezett, de nem tudtam semmit, rég nem láttam őket. Nem az én barátaim voltak. Nekem nem voltak barátaim, csak átörököltem tőle néhányat.

Próbálkoztunk egy társasjátékkal, és röhögtünk egy kicsit az idiótább kérdéseken. Idővel furcsa hiányosságok mutatkoztak a tudásában, műveltségében, úgyhogy gyorsan abbahagytuk, és sajátos csönd szakadt ránk. Újságot olvasott, a kedvenc magazinjait lapozgatta, meghallgatta a híreket. Vagy legalábbis úgy tett, mintha.

Ahogy elállt az eső, a kanapén tértem magamhoz a délutáni szendergésemből, és nem láttam sehol. Próbáltam nem pánikba esni. Kerestem a házban, majd a kocsibeállón találtam. A hajót nézegette, amit pár éve vásárolt, és nem lehetett tőle becsukni a garázsajtót. Kis hajó volt, alig hatméteres, de ő imádta.

Odamentem hozzá, és átöleltem. Az arcán zavar látszott, elveszettség. Mintha azt fel tudná ugyan idézni magában, hogy valaha fontos volt neki ez a hajó, de az istennek sem emlékezne, hogy miért. Rólam tudomást sem vett, csak a hajót bámulta egyre súlyosabb értetlenséggel. Éreztem, hogy valami fontos dolgot keres az agyában, de arra csak sokkal később jöttem rá, hogy miattam. Hogy akkor, ott, valami életbevágóan fontosat akart volna velem megosztani, ha eszébe jutott volna. De így csak álltunk ott egymáshoz bújva, éreztem a teste melegét, hallottam a lélegzetvételét, és mégis: egy világ választott már el bennünket egymástól.

Egy idő után már képtelen voltam elviselni ezt a megnevezhetetlen, céltalan zaklatottságát, és visszavittem a házba. Nem ellenkezett, nem állított meg, még csak nem is nézett vissza a hajóra a válla felett. Azt hiszem, akkor született meg bennem a döntés. Ha legalább hátrapillantott volna, ha csak a leghalványabban tiltakozott volna, egy pillanatra csak, talán minden másként alakul.

A vacsora végén jártunk, amikor megérkeztek érte. Négy vagy öt jelzés nélküli autó és egy biztosító kisteherautó. Nem törtek ránk, nem kiabáltak. Nem volt náluk bilincs meg fegyverek. Sőt, tisztelettel bántak vele, szinte félelemmel közelítettek hozzá, akár egy váratlanul megtalált, fel nem robbant bombához. Ő nem ellenkezett, velük tartott, én pedig hagytam, hogy elvigyék a házamból ezt az idegent.

Nem tudtam volna megakadályozni, és nem is akartam. Az utolsó órákat egyre növekvő rémületben töltöttem mellette. Egyre erősödött bennem a meggyőződés, hogy bármi történt is vele az X Térségben, kiforgatta őt lénye velejéből és egy gépiesen cselekvő automatát csinált belőle. Valakit, akit én nem ismertem. Minden egyes szokatlan szava és tette egyre távolabb sodort a férjem emlékétől, attól a férfitól, aki bennem élt. Bármi történt is velünk korábban, fontos lett volna, hogy olyannak őrizhessem őt meg magamban, amilyen volt. Ezért hívtam fel a hatóságokat: már nem tudtam, mihez kezdhetnék vele, képtelen lettem volna tovább együtt létezni ezzel a megváltozott emberrel. És amikor elment, őszintén szólva leginkább megkönnyebbülést éreztem, nem pedig bűntudatot, hogy elárultam volna. Mi mást tehettem volna?

Ahogy már említettem, a megfigyelőközpontba végig bejártam hozzá. Láttam a vele készült beszélgetések felvételeit, és még hipnózisban sem mondott semmi újat, már ha azokat a részeket nem tartották előttem titokban. Leginkább a hangjában csengő szomorúságra emlékszem, ahogy hajtogatja:

– Örökösen a határtól az alaptáborba tartó ösvényen gyalogolok. Hosszú ideig tart az út, és tudom, hogy visszafelé még ennél is hosszabb lesz. Nincs velem senki, egyedül vagyok. A fák nem fák, a madarak nem madarak, és én sem én vagyok, csak valami, ami nagyon régóta gyalogol...

Ezt az egy dolgot találtam benne a visszatérte után: a mélységes és végeérhetetlen magányosságot, mintha egy olyan adományt kapott volna, amivel nem tud mit kezdeni. Egy adományt, ami számára méreg, és ami előbb-utóbb elpusztítja őt. De vajon engem is elpusztított volna? Azokon a legutolsó alkalmakon ez a kérdés lopózott be az agyamba minduntalan, ahogy ültem vele szemben, és mélyen a szemébe néztem, hogy a gondolataiba lássak, de hiába.

És ahogy a steril laborban gyűrtem a teljes mértékben rutinszerű munkámat, egyre csak az X Térség járt az eszemben, hogy soha nem fogom megtudni, milyen, hacsak nem megyek oda magam is. Mert senki nem mesélheti el, és nincs az a beszámoló, ami ócska pótszernél többet érne. Így hát jó néhány hónappal a férjem halála után önként jelentkeztem egy X Térségbe tartó expedícióba. Soha még nem jelentkezett néhai expedíciós férje vagy felesége. Azt hiszem, leginkább azért fogadták el a jelentkezésemet, mert kíváncsiak voltak, hogy emiatt velem más lesz-e. Azt hiszem, én is kísérleti alany voltam. De persze lehetséges, hogy a kezdet kezdetétől fogva arra számítottak, hogy majd jelentkezem.

* * *

Reggelre elállt az eső, és az ég metszőn ragyogó, felhőtlen kékbe fordult. Az éjszakai viharra már csak a sátrainkat borító tűlevelek, a pocsolyák és a letört ágak emlékeztettek. A ragyogás megszállta az érzékeimet és szétterjedt a mellkasomban. Nem tudom másként fogalmazni, leírni. A ragyogás bennem volt, belül, vibráló energia és türelmetlenség formájában feszült neki a kialvatlanságomnak. Ez is a változás miatt lett volna? Nem tudhattam, és nem is számított, mert ha tudom, akkor sem tudok ellene tenni bármit is.

És egy döntést is meg kellett hoznom, mert egészen meghasonlottam a torony és a világítótorony között. A bennem lobogó ragyogás idegességből vagy talán gyávaságból szeretett volna visszatérni a sötétbe. Ha nem tervezgetek, csak cselekszem, és gondolkodás nélkül visszaugrom a toronyba, az a hitemről adott volna számot, az eltökéltségemről és nyughatatlanságomról. Ugyanakkor már azt is sejthettem, hogy éjjel valaki a világítótoronyban járt. Ha a pszichológus keresett ott menedéket, fülön csíphetem, és talán kiszedhetek belőle valami információt, mielőtt még visszatérnék a toronyba. Ez mindennél lényegesebb, jóval sürgetőbb lett volna, mint két napja, hiszen azóta a toronnyal kapcsolatos ismeretlenek száma megtízszereződött. Szóval mire a geodétával tanácskozni kezdtünk, én már a világítótorony mellett tettem le a voksomat.

A reggel az új kezdet ígéretével és illatával virradt ránk, de ez mit sem számított. Mert a geodéta legalább annyira nem akart a föld alatti toronyba, mint a világítótoronyba menni.

– Nem akar a pszichológus nyomára bukkanni? Talán ott van fenn.

Úgy bámult rám, mintha meghibbantam volna:

– Fenn a magasban, ahonnan mindent tisztán láthat. Egy olyan helyen, ahol információink szerint fegyverraktár is van. Inkább nem próbálkoznék. És ha lenne egy csepp esze, maga sem akarna odamenni. Különben leginkább azt tudja meg, milyen az, ha golyó repül az ember koponyájába. Ugyanakkor előforulhat, hogy nem is találja ott.

Nem esett jól a makacssága. Ésszerű okokból nem szerettem volna elválni tőle, hiszen valóban úgy tájékoztattak bennünket, hogy a korábbi expedíciók során a világítótoronyba is került szép számmal fegyver. Ráadásul valószínűnek tetszett, hogy a geodéta egyből elindulna hazafelé, ha nem vagyok a közelében.

– Vagy a toronyba megyünk, vagy a világítótoronyba – jelentettem ki határozottan. – És ésszerűbb lenne azelőtt megtalálni a pszichológust, hogy visszamegyünk a toronyba. Ő látta azt, ami végzett az antropológussal, vagyis jóval többet tud annál, mint amit eddig elárult nekünk.

És amit nem mondtam ki, de ott munkált bennem: talán egy vagy két nap alatt az a valami, ami a torony mélyén lakik, és a szavakat írja a falra, eltűnik vagy annyira mélyre jut, hogy már nem tudunk a nyomába érni. Ez azonban egy meglehetősen zavarba ejtő feltevést keltett bennem, hogy tudniillik a torony végtelen mély, és csak halad lefelé megállíthatatlanul a föld szívébe.

– Képtelen felfogni, mi? – fonta keresztbe a mellkasán a karját a geodéta. – Ennek a küldetésnek vége.

Félt talán? Vagy egyszerűen csak nem bírta eléggé a képemet, hogy elfogadja, amit javaslok? Bárhogy is volt, ez a makacs ellenkezés dühített, és olyasmit mondtam, amit azóta megbántam.

– Jelenleg semmi haszna nem lenne vállalni annak a kockázatát, hogy visszamegyünk a toronyba.

Azt gondoltam, sikerült úgy hangsúlyoznom, ahogy a pszichológus szokta a szuggeszciós mondatait, de a geodéta arca megrándult, mintha egy pillanatra összezavarodna. Ahogy magához tért, láttam rajta, hogy tudja, mivel próbálkoztam. De a pillantásában nem láttam meglepettséget, inkább bizonyosságot, mintha megerősítettem volna benne azt a gyanút, amit egy ideje már dédelgetett velem kapcsolatban. És persze rájöhettem arra is, hogy a hipnotizálni csak a pszichológus tud.

– Képes lenne bármire, hogy úgy történjenek a dolgok, ahogy magának jó, igaz? – nézett a szemembe. Csakhogy a puska nála volt, nekem viszont semmilyen fegyverem nem volt. És mellesleg én mindent azzal indokoltam magamban, hogy legalább ne a semmiért haljon meg az antropológus.

Nem szóltam, mire felsóhajtott.

– Tudja, amikor azoknak a képeknek az előhívásával vesződtem tökéletesen feleslegesen, rájöttem valamire – mondta fáradtan. – Arra, hogy mi zavar leginkább. Nem az a valami az alagútban, vagy a maga viselkedése, vagy akár a pszichológus tettei. Hanem ez a nyavalyás puska. Ez az istenverte kacat, ez a vízözön előtti roncs. Ahogy tisztítottam, és darabokra szedtem, láttam, hogy úgy van összetoldva vagy harmincéves darabokból. Nincs nálunk semmi a jelenből. Se a ruháink, se a bakancsunk. Semmi. Mind kacat. Egész idő alatt a múltban éltünk, mint valami rekonstrukcióban. De miért? Miért? – horkantott nagyot. – Még azt sem tudjuk.

Még soha ilyen hosszan nem beszélt. Szívesen feleltem volna rá, hogy ez a kis apróság már igazán nem hökkent meg a többi meglepetés sorában, ami itt várt ránk.

– Akkor megvár itt, míg visszatérek? – kérdeztem inkább.

Ez volt most a lényeg, és nagyon nem tetszett, hogy olyan gyorsan rávágja, ráadásul azzal a hangsúllyal:

– Ígérem. Az lesz, amit akar.

– Ne ígérjen olyat, amit később nem tud betartani – ingattam a fejemet, mert már rég nem hittem az ígéretekben. A biológiai szükségszerűségekben igen, és a környezeti tényezőkben is, de az ígéretekben nem.

– Csessze meg!

Így váltunk el egymástól: ölében a puskájával ült hátradőlve a rozoga széken, én pedig indultam az éjjel látott fény forrását kinyomozni. A hátizsákomban élelem és víz, két pisztoly, a mintavételhez szükséges holmik és egy mikroszkóp. Valami oknál fogva biztonságosabbnak éreztem, ha a mikroszkópot magammal viszem. És könyörögtem ugyan a geodétának, hogy tartson velem, a lelkem egy része mégis örült neki, hogy végre magamban lehetek a felfedezőúton, hogy nem függök senkitől, nem kell aggódnom senkiért.

Néhányszor még hátranéztem, mielőtt az ösvény végleg elkanyarodott volna, és a geodétát mindig ugyanott láttam a székben. Pont úgy bámult utánam, mintha a pár nappal ezelőtti önmagam méregetne.

03: LÁNGÁLDOZAT

Különös hangulat lett úrrá rajtam, ahogy némán, egymagamban keresztülvágtam a fenyvesen és a fekete vízben szinte lebegő ciprustönkök közt, ahol mindent szürke moha borított. Olyan volt, mintha mindent elárasztó, érzelmes ária zengene a fülemben. Mindent átitatott a magasztosság, és már nem biológus voltam, hanem egy egyre duzzadó hullám, amely soha nem ér partot. Ezzel az új pillantással szemléltem az átmeneteket, ahogy az erdőből ingovány lett, abból pedig sós lapály. Az ösvény egy platóra ért, jobbra pangó, algás tavacskák sorakoztak, balról pedig egy természetes csatorna határolta. A kanális mentén a sásrengeteget vízfolyás-labirintus szelte át meg át, a távolban széltépte fák magányos szigetei bukkantak fel váratlan revelációképpen. A sás aranybarna végtelenségének kontrasztjában egészen megrázó látványt nyújtottak ezek a hajlott, megfeketedett fák. A furcsa fény és hozzá a teljes mozdulatlanság, ami árasztotta magából a különös várakozást, sajátos elragadtatásba taszított.

A távolban a világítótorony emelkedett, előtte pedig, ezt is a térképről tudtam, egy falu maradványai. Előttem azonban megnyílt az ösvény, rajta szanaszét bizarrul eltorzult, fehérre aszott uszadékfák hevertek, amiket talán szélviharok sodortak be ennyire a szárazföld belsejébe. A magas fűben aprócska, piros szöcskék hada élt, de alig néhány béka lakomázott belőlük, és tágasan kitaposott ösvények mutatták, hogy a sütkérező óriáshüllők merre caplattak vissza a vízbe. A magasban ragadozók köröztek zsákmányra lesve, szabályos geometriai mintákat szabva az égre. Az időtlenség bölcsőjében ballagtam, és a világítótorony mindig ugyanolyan távol maradt, nem közeledett, aminek az az előnye megvolt, hogy kedvemre elmélkedhettem magamban a toronyról és az expedícióról. Úgy éreztem, eddig lemondtam a felelősségemről, pedig az lett volna a dolgom, hogy a toronyban talált dolgokat egy egységes biológiai entitásnak tekintsem. Ha azonban ezt a gondolatot teljes hatalmasságában tekintem, lavinaként temetett volna maga alá.

Mert mit tudtam? Mik voltak a részletek? Egy... lény élő szavakat ró a torony belső falára, és talán már igen régóta van ez így. A szavak között egész ökoszisztémák jöttek létre és virágoznak. A létük a szavaktól függ, és ha azok elhalványulnak, elhalnak mind. Vagy fordítva. De mindez csak a mellékhatása a megfelelő körülményeknek, az élhető élettér kialakulásának. Csak azért lényeges, hogy a szavakban élő lények maguk is eláruljanak valamit magáról a toronyról. Ott voltak például a spórák, amelyeket belélegeztem, és amelyek a torony valós látását eredményezték.

Földbe gyökerezett a lábam a felismeréstől. Körülöttem a sás szélesen hullámzott a szélben. Eddig azt gondoltam, a pszichológus hipnotizálta belém, hogy a tornyot fizikai építménynek, ne pedig biológiai egységnek lássam, és a belélegzett spórák tettek immúnissá a hipnózisra. De mi van, ha ennél jóval összetettebb a kérdés? Mi van, ha igazából a torony árasztja valahogyan magából ezt a hatást, ezt a sajátos, védekező mimikrit, és a spórák ez ellen tettek engem immúnissá?

Ebből a szemszögből nézve újabb kérdések tárultak elém, melyekre egyelőre nem láttam a válaszokat. Mi volt a szerepe a Mászónak? (Ezen a ponton már lényegesnek éreztem, hogy nevet adjak a falra író valaminek.) Mi célból nyernek „testet” a szavak? Vajon maguk a szavak számítanak, vagy ugyanúgy megtenné a helyükben bármilyen más szó is? Egyáltalán honnan jönnek ezek a szavak? Milyen kölcsönhatás van a torony-lény és a szavak között? Vagy másképpen fogalmazva: ezek a szavak talán a Torony és a Mászó közötti szimbiotikus vagy élősködő kommunikáció megjelenési formái? Vagy a Mászó a Torony követe, vagy már korábban is létezett a Torony, és csak később került a spektrumába a szavakat a falára író lény. Mivel azonban a Torony falából, legnagyobb bosszúságomra, elfelejtettem mintát venni, fogalmam sem volt, hogy is járhatnék ennek a kérdésnek a végére.

És innen visszajutottam a szavakhoz. Ahol a bűnös kezéből a fojtó gyümölcs fakad... darazsak, madarak és egyéb fészekrakó állatok általában alkalmaznak valami helyettesíthetetlen központi alapanyagot, ami nélkül nem készülhetne el a fészek, de amellett felhasználnak bármit, amit a közvetlen környezetükben találnak. Ez talán magyarázat a szavak némileg véletlenszerű egymásmellettiségére. Azok egyszerűen csak építőanyagok, és talán emiatt is tiltják a feletteseink, hogy bármilyen modern technológiát magunkkal hozzunk az X Térségbe, nehogy az itt jelen lévő valami ismeretlen, de veszedelmes módon a maga javára használhassa fel őket.

Csak úgy zsongtak a fejemben a gondolatok, miközben egy rétihéja zuhanórepülésben lecsapott a nádasba, és egy kapálódzó nyúllal a karmai között bukkant fel néhány pillanattal később. Elsősorban is az, hogy a szavak létfontosságúak a Torony vagy a Mászó fizikális jólétéhez. Annyi elhalványult rétegnyi korábbi sort olvashattam odalenn, hogy abból csakis az következhet, hogy a Mászóban valami felülírhatatlan biológiai szükséglet munkál az írásra. Talán a Torony vagy a Mászó reprodukciós készségét biztosítja. Talán csak a Mászónak létfontosságú, de a Toronynak is előnyökkel jár. Vagy éppenséggel fordítva. Vagy az is lehet, hogy maguknak a szavaknak nincs jelentősége, ez egyszerűen csak a megtermékenyítési eljárás, amit akkor nevezhetünk bevégezettnek, ha a torony bal felén teljes hosszában végigfut a szavak sora.

Minden erőfeszítésem dacára egyszeriben visszazuhantam a nyers valóságba, és már nem zengett a teljesség himnusza a fejemben. Csak a tájat járó alak maradtam egy meglehetősen ismerős környezetben. Annyi változó volt ebben az egyenletben és annyira kevés adat, én pedig több olyan alapfeltevést is engedélyeztem magamnak, melyek talán nem is helytállóak... Elsőként azt feltételeztem, hogy sem a Torony, sem a Mászó nem intelligens lény abban az értelemben, hogy nincs szabad akaratuk. Persze, ebben a kitágított szemléletben is elfogadhatónak tűnt a szaporodásról alkotott elméletem, ugyanakkor adódhattak egyéb lehetőségek is. Bizonyos kultúrákban és társadalmakban igen fontos például a ritualitás. Mennyire szerettem volna most az antropológus elméjét és tudását a fejemben! Még ha némely rovarok társadalmi berendezkedését tanulmányozva nyertem is némi betekintést a tudomány ezen területeire.

Ha a rituális szerepeket kizárom, megint visszajutottam a kommunikációhoz, csakhogy már nem annyira pusztán biológiai, hanem ezúttal tudatosabb értelemben. Mit közölhetnek azok a szavak a Toronnyal? Azt mindenképpen fel kellett tételeznem, hogy a Mászó nem kizárólagosan a Toronyban él, a szavak összegyűjtéséhez egy ponton a felszínre kell másznia, gyűjtögetnie, magába fogadnia az anyagot, és még ha nem is érti azokat a szavakat, mielőtt visszatérne a Toronyba asszimilálnia, memorizálnia kell mindet, ami a befogadás egy formája. Azok a mondatfüzérek a falon bizonyítékok is lehetnek, amiket a Mászó hozott vissza a Toronynak vizsgálat céljából.

Sajnos azonban minden monumentális dologról való gondolkodásban az ember előbb-utóbb eléri a saját határait. A nagy egész árnya az ember fölé borul, rá tornyosul, és egyszerre csak azon kapja magát, hogy hirtelen tudatosul benne az elképzelt leviathán iszonytató mérete, és egyszeriben ettől halálos rémület járja át. Kénytelen voltam ennyiben hagyni, míg el nem jutok odáig, hogy papírra is vethetem, és rendszerezve látom, s majd megfejthetem belőle a valós jelentését. Időközben a világítótorony is kezdett már növekedni a láthatáron. Nyomasztóan magasodott előttem, és rádöbbentem, hogy a geodétának valamiben mindenképpen igaza volt: ha bárki is lapul ebben a toronyban, már kilométerekről kiszúrja érkezésemet. És akkor még ott volt a spórák hatása, az a ragyogás a mellkasomban, ami egyre csak épült bennem, és mire a kihalt faluba értem, ami félúton van a világítótorony felé, már olyan érzésem volt, hogy akár egy maratont is képes lennék lefutni. De nem bíztam ebben az érzésben. Volt egy sugallatom, hogy be vagyok csapva.

* * *

A tizenegyedik expedíció hazatért tagjainak természetfeletti nyugalmát látva gyakran jutott eszembe a kiképzésünk során az első expedíció jóindulatú jelentése. Az X Térség valaha annak a kiterjedt ősvadonnak volt a része, amely egy katonai bázis mellett terült el, míg harminc évvel ezelőtt a nehezen meghatározható és meghatározott Esemény a határ túlfelére nem rekesztette. Egy vadrezervátum kis szigetén még éltek itt emberek, de nem sokan, nagyjából mind egy szűkszavú halásznemzetség leszármazottai voltak. Eltűnésüket egyesek egy generációkkal ezelőtt beindult mechanizmus felerősödésének tekintették.

Amikor az X Térség legelőször felbukkant, egy ideig nagy volt a kavarodás és a bizonytalanság, közben pedig az emberek nagy többsége még a mai nap nem hallott még a létezéséről sem. A kormány kiszivárogtatott egy történetet, amely szerint katonai kísérletek következtében helyi környezeti katasztrófa sújtotta a térséget. Több hónap kellett, hogy a történet eljusson a nagyközönséghez, fokozatosan szállta meg az emberek tudatát az állandó környezetvédelmi katasztrófakérdések egyik részelemeként. Végül mindenki szinte természetesnek vette, hogy ez is megtörténhetett. Egy-két év alatt már csak az összeesküvés-elméletek gyártói és egyéb szélsőséges idealisták törődtek a témával. Amikor jelentkeztem önkéntesnek, és megkaptam az alkalmassági engedélyt, hogy bepillantást nyerjek az igazságba, az X Térség az emberek agyában még mindig holmi sötét tündérmese színtere maradt, amiről leginkább hallani sem akartak. Volt anélkül is épp elég gondjuk.

A kiképzésen elmondták, hogy az első expedíció nagyjából két évvel az Esemény bekövetkezte után hatolt be a területre, azután, hogy a tudósoknak sikerült áttörniük a határon. Ez az első expedíció hozta létre az alaptábort a kerítésével együtt, és ők rajzolták az első hozzávetőleges térképet az X Térségről, ők vették fel a fontosabb viszonyítási pontokat. Érintetlen vadon fogadta őket, az emberi életnek minden jelétől mentes környezet. Mondhatjuk, hogy természetfeletti csöndbe pottyantak.

– Úgy éreztem, hogy egyrészt soha még ennyire szabad nem voltam, másrészt ennyi kötöttség sem nehezedett még rám – írta le az expedíció egyik tagja. – Úgy éreztem, bármit megtehetek, már ha nem zavar, hogy szemmel tartanak közben.

Mások szokatlan euforikus érzést emlegettek, és hihetetlen szexuális vágyat, amit a feletteseik sem megmagyarázni nem tudtak, sem lényegesnek nem tekintettek.

Kissé lényegtelen ellentmondásokat is fel lehetett fedezni ezekben az első jelentésekben. Például nem hozták vissza magukkal a naplóikat, helyette rögzített mélyinterjúk keretében számoltak be az élményeikről. Vagy éppen szorgosan legépeltek mindent, amire emlékeztek immár otthonról, hogy úgy mondjam, post mortem. Ebből én arra következtettem, hogy kerülték a közvetlen hatásokat. Persze akkoriban felmerült bennem, hogy ez talán már üldözési mánia, még ha nem is a beteges foka.

Mások leírták az elhagyatott falut, méghozzá elég összevisszán, számomra legalábbis annak tetszettek ezek a leírások. A falu túlságosan is romosnak és elhanyagoltnak tetszett ahhoz képest, hogy legfeljebb egy éve hagyták el. De még ha rajtam kívül ez másnak is szemet szúrt, hát a jelentésekből erre nem utalt semmi. Talán kitöröltek minden erre utaló megjegyzést.

Most már meggyőződésemmé vált, hogy azért nézhettünk bele ezekbe a jelentésekbe a társaimmal, mert a feletteseinket cseppet sem érdekelte, hogy mit tudunk és mit nem. És erre csakis egy logikus magyarázat létezett: tapasztalatból tudták, hogy csak kevesen térünk majd vissza, ha egyáltalán bárki visszatér közülünk.

* * *

A kihalt falu belesimult környezetébe, így csak akkor vettem észre, hogy odaértem, amikor már ott voltam. Az ösvény egy lapályra ereszkedett, ahol a falu romjai álltak, körötte göcsörtös fákkal. A valaha volt tizenkét-tizenhárom házból csak néhánynak maradt meg a teteje, és az egykor kőből rakott út szétmállott, kavicsos volt. Néhol még álltak a házfalak, sötét, elrothadt fa a zuzmó alatt, de a legtöbb leomlott már, és látszott a szegényes belső tér, a székek, asztalok maradványai, gyerekjátékok, elrohadt ruhák, a földre zuhant, iszalaggal és mohával benőtt tartógerendák. Erős vegyszerszag uralt mindent, és nem egy állattetemet láttam az avarszőnyegben oszladozni. Voltak házak, amelyek belecsusszantak a szomszédos természetes csatornába, és olyan látványt nyújtottak, mintha csontvázak igyekeznének kimászni a vízből. Olyan volt, mintha a falu egy évszázada így állna már, és csak halvány nyomok őriznék a néhai történések emlékét.

Akadtak konyhák, hálószobák és nappalik, ahol különös zuzmó- vagy mohanövekményeket láttam. Százhúsz, százötven centi magasakat, alaktalan növényi tömegeket, amelyeknek mintha végtagjaik, fejük, törzsük lett volna. És mintha valami sűrű, nehéz anyag folyt volna túl a lábuknál, a tövüknél, amely ellen a gravitáció sem küzdhet. De lehet, hogy ezt csak képzeltem.

Volt egy kép, amely szinte megrázott: egy valaha volt nappaliban a dohányzóasztal maradványai körül mohaalak állt, mellette három másik kuporgott ülő helyzetben a szoba ugyanazon szegletébe meredve. Abban a sarokban egykor kandalló állt, most már csak a kémény romjai látszottak. Az általános rothadásszagon itt menta és lime illata ütött át.

Nem akartam sokat időzni ennél a képnél és azon gondolkozni, hogy mit őrizgethet a múltból. Nem árasztott békét a hely, csak valami megoldatlanságot, valami zajló békétlenséget. Szívem szerint minél előbb indultam volna tovább, mindenekelőtt azonban mintát vettem. Dokumentálni akartam mindent, amit csak találtam, és a korábbi fényképek kudarcából kiindulva a fotókat nem ítéltem elégségesnek. Az egyik mohanövekmény „homlokából” kimetszettem egy darabkát. A rothadó fából is raktam el forgácsot és szilánkokat, sőt, az állattetemeket is megkapargáltam kicsit: raktam el egy összeaszott rókadög száraz húsából és egy patkányéból is, ami alig pár napja pusztulhatott el.

Ahogy elhagytam a falut, valami különös történt. Meghökkenten vettem észre a csatorna vizében felém közeledő kettős vonalat. A távcsövemmel nem mentem semmire, a nap vakítóan villogott a víz színén. Vidrák talán? Halak? Vagy valami más? Elővettem a pisztolyomat.

És akkor a delfinek feldobták magukat, ami éppolyan kizökkentő élmény volt, mint amikor első ízben szálltam alá a Toronyba. Tudtam, hogy errefelé a delfinek bemerészkednek a tengerből az édesvízbe, mert alkalmazkodtak az édesvízi környezethez is. De amikor az ember agya bizonyos lehetőségekre felkészül, a várakozásokon túl bármilyen magyarázat meghökkentően hat. Mert történt valami még döbbenetesebb. Ahogy elsiklottak mellettem, az egyikük egészen közel húzódott a parthoz, és belenézett a szemembe. De nem egy delfin szemével, hanem fájdalmasan emberi, sőt, ismerős pillantással. Egy pillanat, és már el is merültek, nem bizonyosodhattam meg róla, hogy tényleg jól láttam-e. Csak álltam ott, és néztem a két vonal után, ahogy haladtak tovább a falu felé. Az a kellemetlen érzésem támadt, hogy a természet, ami körülvesz, csak valamiféle álca.

Kissé feldúltan folytattam az utamat a világítótorony felé, amely immár fekete-fehér csíkos óriásként magasodott előttem, a tetején a piros szín kissé fenyegetővé tette. Már semmi sem rejtett el attól, aki vagy ami onnan fentről esetleg szemmel tarthatott. Tisztában voltam vele, hogy kérlelhetetlenül kiemelkedem a tájból, és idegen jelenlétként, akár veszélyesként is hathatok.

Dél felé járt, mire odaértem. Út közben gyakran ittam és ettem is valamicskét, mégis megviselt a hosszú gyaloglás. Talán a nehéz éjszaka és az alváshiány ütött vissza végül. Az utolsó háromszáz méter valóságos kínszenvedés volt, a tekintetemet egy pillanatra sem vettem le a toronyról, a szemem megállás nélkül cikázott a nagyjából a derekán nyíló kis ablak és a tetején körben futó panorámaablakok között, és a geodéta figyelmeztetése villódzott az agyamban. A pisztolyomat a kezemben fogtam, nem mintha sokra mentem volna vele, ha egy nagy tűzerejű puskával célba vesznek fentről, de mégis. Résen voltam, kihegyezve a legkisebb mozgásra is.

A világítótorony mögött dűnék magasodtak, mintha a természetes domborzat egy szárazföldi hullámmal az óceán felszínét ismételné, azon túl már a tengerpart nyúlt el hosszasan. Innen úgy tetszett, mintha az épületet erődítménnyé alakították volna át, amit szintén elfelejtettek velünk közölni a kiképzéseken. Már messziről ez volt a benyomásom, mert a világítótorony közvetlen környezetében csak elkorhadt fatönkök álltak a magas fűben, egyébként nem állta természetes objektum a tekintet útját már vagy egy kilométer távolból sem. Úgy kétszáz méterről alaposan szemügyre vettem a távcsövemmel, és feltűnt, hogy a szárazföld felőli oldalára utólag hozzáépítettek egy három méter magas, körbefutó mellvédet.

A tenger felől egy még magasabb építmény ölelte. A dűnék előtt emelkedett egy lőrésekkel telelyuggatott fal, amelynek a tetejére üvegszilánkot is rögzítettek, így áthatolhatatlannak látszott. Ugyanakkor mintha bármelyik pillanatban leomolhatott volna a dűnékre, de ez nyilván csak a látszat volt, feltehetően az épület alapzatát gondosan készítették el. A torony régi védői komoly háborúságot vívhattak a tengerrel. Nagyon nem tetszett ez a fal, ordított róla a tébolyodottság mindent irányító vezérelve.

A világítótorony törzsének felső két harmadát is lecsiszolták, ledörzsölték róla a vakolatot, majd pedig valami ragasztóval vagy egyéb módon hegyes üvegszilánkokat rögzítettek rá mindenfelé, körbe-körbe, fel egészen a felső ablaksorig és a burába zárt fényforrásig. Azoknak a párkánya alatt meg majd egy méter szélességben acélpárkányzat ugrott ki, külső peremét rozsdás szögesdróttal erősítették meg.

Valaki nagyon azon mesterkedett, hogy másokat távol tartson innen. Eszembe jutott a Mászó és a szavak a falon. Meg az előző expedíciók által hagyott jegyzettöredékek, amelyekből nyilvánvaló volt, mennyire csak a világítótoronyra koncentráltak, szinte megszállottjaivá váltak. Megkönnyebbültem, amikor a szárazföld felől emelkedő védfal tövébe értem végre, az árnyékba. Itt ugyan el nem találnak sem a középső, sem a felső ablakból. Vagyis, ha itt van a pszichológus, egyértelműen nem folyamodik egyelőre erőszakhoz.

Ez a szárazföldi védfal siralmasan elhanyagolt állapotban volt. Amorf nyílás tátongott rajta a világítótorony ajtaja előtt, amelynek emlékét egy újabb tátongó nyílás őrizte meg csupán, és a megrozsdált sarokvasakon fityegő korhadt fadarabok. Lila virágba borult kúszónövény nőtte be a fal alsó részeit meg az ajtó maradványait a bal oldalon. Ez megnyugtatott, mert még ha durva dolog történt is itt, meglehetősen rég lehetett, ha a nyomát volt ideje növényeknek benőni.

Odabenn azonban nyugtalanító sötétség fogadott. A kiképzésekről ismertem a hely alaprajzát, így tudtam, hogy ezen az alsó szinten három külső helyiség mögött jobbra benn egy nagyobb térség nyílik, balra pedig a lépcső felfelé. Bőségesen akadhat hát búvóhely.

Fogtam egy kavicsot, és laposan, félig csúsztatva behajítottam a betört kétszárnyú ajtó száján. Hangosan kopogva tűnt el a sötétben, de hiába füleltem, egyéb zajt a saját légzésemen kívül nem hallottam. A pisztolyomat előreszegezve a bal ajtónyílásnál a falhoz lapulva beoldalaztam, és igyekeztem a leggyorsabban rálelni a lépcsőre.

A világítótorony alsó helyiségei üresek voltak. A szél tompa sustorgása hallatszott, a falak vastagok voltak, csak két aprócska ablakon hatolt be némi fény, az is a szárazföld irányából. Kénytelen voltam felkapcsolni a zseblámpámat. Ahogy a szemem megszokta a homályt, elragadott a magány, a pusztulás intenzív, mindent betöltő képe: a kúszónövény ide már nem hatolt be, a sötétben esélye sem lett volna. Sehol egy szék sem, csak lomok és szemét a kőlapokkal kirakott padlón, személyes tárgyaknak nyoma sem volt ezekben a külső helyiségekben. Egy nyitott, tágasabb térségben találtam meg végül a lépcsőt. Nem állt senki a lépcső tetején, nem nézett le rám figyelőn, mégis elfogott futólag az érzés, hogy valaki állhatott ott pillanatokkal korábban még. Először arra gondoltam, hogy egyenesen felmegyek, és csak később vizsgálom meg a többi lenti szobát, az épület hátuljában, végül azonban meggondoltam magam. Bölcsebb a geodéta katonai észjárását adaptálni, és mindenekelőtt átfésülni a magam mögött hagyandó részeket, csak utána haladni tovább. Persze ezzel még nem zárom ki annak a lehetőségét, hogy valaki beoson utánam az ajtón, miközben odafenn vagyok.

A hátsó helyiség már bőbeszédűbben árulkodott az itt lejátszódott eseményekről, mint az első szobák. A képzeletem egész pontosan rekonstruálhatta a történteket a felborogatott, nehéz tölgyfa asztalok láttán: az egyiket golyó ütötte lyukak egész sora mintázta ki, a másikat szinte szilánkosra lőtték valami nagyobb teljesítményű fegyverrel. Az asztalok romjai között a falakon és a padlón sötét foltok árulkodtak a mértéktelen erőszakról. Mindent megült a por, rothadás alattomos szaga terjengett, és a patkányszar között az egyik sarokban régi fekvőhely maradványait vettem észre... Bár kinek támadhatott kedve egy ilyen vérontás helyszínén aludni? És valaki az egyik asztalba belefaragta, hogy „Itt járt R.S.”. Ez tűnt az összes közül a legfrissebb nyomnak. Jó, akadnak olyan érzéketlen alakok, akik háborús műemlékekbe is belekaparják a monogramjukat. Itt nekem inkább a rettegés csitítására szolgáló virtusnak tetszett a gesztus.

A gyomrom egyre hevesebben forgott, ezért inkább visszasiettem a lépcsőhöz, és hogy a kezemet használhassam, a pisztolyt újra a tokjába dugva elindultam felfelé. Sokat adtam volna most a geodéta fegyveréért... Akkor talán nagyobb biztonságban érezhettem volna magam.

Különös út volt, a maga módján legalább annyira kellemetlen, mint lefelé a Toronyba. A homályosan vibráló tengeri fény a szürke falakon talán megnyugtatóbb lett volna, mint a Torony foszforeszkáló sötétje, de ezeken a falakon is láttam olyasmit, ami legalább annyira a frászt hozta rám, még ha más okból is. Vérfoltok mindenütt, rengeteg sötét folt, néhol fröcskölve, másutt csak cseppek, mintha felfelé menekülve többen is elvéreztek volna.

Ezekre a falakra is írtak, de ezeknek a feliratoknak semmi köze nem volt a Toronyban olvashatókhoz. Alapvetően kezdőbetűk, monogramok voltak itt is, meg néhány személyesebb hangvételű üzenet. Akadtak egyértelmű utalások arra is, ami történhetett: „4 doboz élelem, 3 doboz egészségügyi felszerelés és 5 napra elegendő ivóvíz meg mindenkinek golyó, ha úgy hozná a szükség”. És vallomások, amiket most nem fogok idézni, csak annyit jegyeznék meg, hogy az utolsó, a végső pillanatok őszintesége áradt belőlük. Olyanok róhatták őket a falra, akikre már fente a fogát a halál. Mennyien próbáltak még közölni mily sokat, s mily kevésnek tetszik így utólag...

Mindenféle holmi hevert a lépcsőn: fél pár cipő, egy automata fegyver tára, néhány bepenészedett fiola, benne megrothadt mintával vagy zavaros, avas folyadékkal, feszületek, amelyeket talán a falakról téphettek le, egy tábla, amelynek a farésze elkorhadt, a fémrésze narancsos rozsdától virult. És a legrémesebb: egy foszladozó plüssnyúl megszaggatott fülekkel. Talán az egyik expedíció átcsempészett kabalája. Tudomásom szerint az X Térségben gyerek nem járt, amióta átjárhatóvá vált a határ.

Nagyjából félúton pihenőre értem: az éjjel első ízben ezen a szinten villanhatott fel a fény. Itt is néma csend uralkodott, fentről semmi nesz. Viszont már jobban lehetett látni, mert mindkét oldalon nyíltak ablakok. Vérfoltokat már nem láttam, pedig a falban még itt is tarkállottak golyónyomok. A padlón töltényhüvelyek, amelyket valaki egy kupacba söpört, hogy a felfelé vezető út szabadon maradjon. Bal felől nagy halom fegyver hevert, puskák és pisztolyok, némelyik meglehetősen régi, de akadt köztük nyilvánvalóan nem katonai holmi is. Nem tudtam volna megmondani, hogy a közelmúltban hozzányúltak-e. Beugrottak a geodéta szavai, már tényleg csak a mordály meg az ágyú hiányzik, hogy teljes legyen a kép.

Egyébként csak a por meg a penész mindenütt. Egy apró ablak nyílt a tengerpartra, egy másik meg a nádasra. Szemközt a falon törött keretben fénykép. Az üvege megrepedt és zöld penész lepte el, de a szemcsés képen jól kivehetően látszott a világítótorony és a tövében három férfi. Valaki a középső férfit bekarikázta. Elegendő tapasztalatom volt már világítótorony-őrök témájában, hogy felismerjek egyet, ha látom. Ez a hatvanas férfi is, a hajóskapitány-sapkájával, dús szakállával, szúrós tekintetével, se nem zord, se nem vidám ábrázatával... mellette egy fiatalabb ember, harminc körüli, vékony, a jobbján pedig egy maga korabeli, rendőregyenruhás alak. Ötven éves? Ötvenöt?

A háttérben a világítótorony tömzsi teste élesen kirajzolódik, jobbra tőlük az ajtó még épségben áll a helyén. Vajon mikor készülhetett a kép? Mennyi idővel az egész kezdete előtt? Hány éven át vigyázhatott a világítótoronyra ez a szakállas férfi, tarthatta a szigorú menetrendet, éldegélt a néhai közösségében... Nyilván eljárt a helyi kocsmába, talán a felesége is itt élt vele. Talán népszerű alak volt. Talán inkább magának való. Esetleg kicsit mindkettő.

Arra gondoltam, hogy végül milyen kevéssé számított mindez. Hogy azoknak a rendszeres hétköznapoknak, a kényelmes, csendes életnek mennyire nem volt jelentősége. Jött egy vihar, és soha nem ült már el. Ő pedig belekeveredett, talán már a torony tetejéről látta, ahogy közeleg, de akkor még csak nem is sejtette, mennyire megváltoztat majd mindent. Nem tehetett ellene semmit.

Az évek távlatából néztem le rá, próbáltam a penészes kép alapján, az álla feszüléséből és a szeme csillogásából kikövetkeztetni, hogy vajon ő hogyan viselkedett, milyenek lehettek élete utolsó órái. Talán időben elmenekült, bár valószínűbb, hogy nem. Talán még most is valahol a földszinten, egy elfeledett sarokban oszladozik a teste. Vagy talán odafenn vár rám. Valamilyen formában. Úgy festett, mint aki hasonló dolgokat szeret, mint én. Úgy tetszett, mint aki valamilyen formában a magányt keresi. Ha nem biológus lettem volna, elmehettem volna akár világítótorony-őrnek is. Én is lehettem volna olyan ember, akire örökre rá lehet bízni egy titkot, és soha ki nem fecsegi, csak ül magában egy világítótoronyban, nem bánja, hogy egyedül van, nem bánja, hogy csak a tengert látja naphosszat. Csak nézi, nézi a hullámokat, hátha egy napon felbukkan köztük valami, és valóban fel is bukkan, de akkor már késő, késő mindannyiunknak.

Kivettem a képet a keretéből, és zsebre vágtam. A világítótorony őre velem tart, még ha nem is nevezném jó ómennek. Ahogy továbbindultam a pihenőről, megszállt az a bizarr gondolat, hogy ezt a képet nem én rakom zsebre elsőként. És hogy korábban már más is megtette, és hogy utánam is jön majd valaki, aki visszateszi a keretébe, és a világítótorony-őr így jár körbe-körbe.

A pihenőn nem találtam meg a hely rejtélyének a kulcsát, másztam hát tovább. Az erőszak nyomai továbbra is elkísértek, de emberi maradványokat már nem láttam, viszont egyre inkább az volt a benyomásom, hogy nem is olyan régen lakott itt valaki. Az állott szagot izzadság- és szappanszag szorította ki. A fokokon sem volt már annyi mocsok, a falakat letakarították. És mire az utolsó, szűkösebb fordulóba értem, immár biztosra vettem, hogy szembetalálom magam valakivel, ahogy az alacsony mennyezetes, világos felső térbe kilépek.

Előhúztam megint a pisztolyomat. De persze most sem volt sehol senki, csak néhány szék, egy rozoga asztal, alatta szőnyeg és a meglepően ép ablaktáblák. Maga a jelzőfény a szoba közepén aludt tompán. Kilométerekre el lehetett innen látni minden irányba. Álltam ott egy ideig, végignéztem az úton, amelyen érkeztem: néztem az utat, a távolban meghúzódó sötétebb foltot, ami a falu lehetett. Néztem a mocsár utolsó kiterjedéseit a másik oldalon, ahogy szikesebb bozótosba fordul, ahol a nyamvadt, göcsörtös bokrokat örökkön tépázza a tengeri szél. De a talajba kapaszkodva tartják a porózus földet, dűnék rakódnak alájuk az egyik oldalról, a tenger tajtékja nyalja őket a másikról. Innen finoman ereszkedett már a part a hullámokig.

Ahogy másodjára visszafordultam, az alaptábor irányában az ingoványosban és a sötét kérgű fenyvesek között fekete füstpamacsokat vettem észre. Bármi lehetett. Nagyjából a Torony környékén pedig valami ragyogást láttam, valamiféle megtört foszforeszkálást, amire még gondolni is fertelmes volt. Felzaklatott, hogy látom, hogy szól hozzám. Biztos voltam benne, hogy rajtam kívül senki, sem a pszichológus, sem a geodéta nem érezheti, nem is láthatja ennek a megmagyarázhatatlan valaminek a mozgását.

Visszatértem a székekhez és az asztalhoz. Alaposan megvizsgáltam mindet, hátha elárulnak valamit... bármit. Vagy öt percig matattam körülöttük, míg végül eszembe jutott, hogy félrehúzzam a szőnyeget. Szögletes csapóajtó lapult meg alatta, gondosan a padlóba illesztve, még a zárszerkezete sem emelkedett ki belőle. Majd kétszer egy méteres volt. Iszonyatos zörejjel félrerángattam fölüle az asztalt, közben a fogamat csikorgattam, hogy mekkora zajt csapok, és villámgyorsan felrántottam a csapóajtót. Fel voltam készülve, hogy esetleg odalenn áll lesben valaki, ezért olyasmit üvöltöttem, hogy „Fegyver van nálam!”, és bevilágítottam a zseblámpámmal.

Éreztem, hogy a pisztoly a földre hull a kezemből, a másikban pedig megremeg a zseblámpa, de azt sikerült megmarkolnom, nem ejtettem el. Hitetlenkedve bámultam lefelé, immár semmit sem értettem: hat méter mély és úgy tizenöt méter széles lyukba néztem le. A pszichológus nyilvánvalóan járt lenn, ott volt a sarokban a hátizsákja, fegyverek, többüvegnyi víz és egy nagyméretű lámpa. Ő maga azonban nem volt sehol.

De nem is ez billentett ki az egyensúlyomból, nem ez adta a gyomrost, amitől egy pillanatig levegőt sem kaptam. Hanem az a hatalmas kupac, az a tébolyodott szemétdomb, amely szinte teljességgel megtöltötte a vermet. Több száz naplóból állt ez a halom, éppen olyan füzetek tömkelegéből, amilyet mi magunk is kaptunk, hogy részletesen feljegyezzük, amit látunk, amit tapasztalunk. Mindegyik elején egy foglalkozás állt, és mint később kiderült, mind szorgosan tele volt írva. Sokkal, de sokkal több napló volt ez, mint ahány expedíciónyi ember valaha megfordult az X Térségben.

Felfogják, milyen érzés volt ott állni, lefelé bámulni abba a lyukba, és azokat a naplókat látni? Igen, talán nagyon is felfogják. Talán maguk is éppen ugyanezt látják most.

* * *

A főiskola utáni harmadik és egyben legfantasztikusabb terepmunkám során a nyugati partvidék egyik eldugott zugába kellett utaznom, egy keskeny földnyelvre a civilizáció legtávolabbi csücskén, ahol a klíma a mérsékelt és a sarkköri között ingadozott. Hatalmas sziklaalakzatok emelkedtek ki a földből, körülöttük dzsungelszerű erdőségek. Nedves vidék volt, évi ezernyolcszáz milliméternyi csapadékkal. Ha az ember nem látott vízcseppeket a faleveleken, az szenzációszámba ment. Olyan elképesztően tiszta volt a levegő és olyan sűrű a növényzet, olyan mélyzöld és élő, hogy egy idő után megszállt az érzés, hogy minden kunkorodó páfrányfarok nekem szóló békeüzenet a nagyvilágtól. Párduc, medve és jávorszarvas élt azokban az erdőkben, és mindenféle vadmadarak. A patakokban higanyt soha nem látott, óriásira nőtt halak úszkáltak.

Egy part menti falucskában laktam, ahol nagyjából háromszázan éltek. A domb tetején béreltem egy házikót, egy nagyobb szomszédságában, ahol öt generáció óta egy halászcsalád élt. Most épp egy férj és feleség, gyerektelenek, abból a lakonikus fajtából, ami errefelé olyan jellemző. Senkivel sem barátkoztam össze, és valahogy az a benyomásom támadt, hogy még az évtizedes szomszédok között sem szövődött barátság. Esetleg talán a kocsmában fedezhettem fel néha, jó néhány korsó sör után a barátságosság és bajtársiasság halvány jeleit. Csakhogy az agresszió is rendesen látogatta azt a kocsmát, így inkább távolmaradtam. Négy évvel később ismertem csak meg a majdani férjemet, egyelőre nem is vágyakoztam semmilyen kapcsolatra.

Egyébként is rengeteg dolgom volt: minden reggel kihajtottam a még száraz időben is veszedelmesen kátyús és kanyargós, keskeny úton az egyszerűen csak Sziklás-öbölnek nevezett helyre. Ott a felszínt több millió év alatt egymásra rakódott magmarétegek alkották, amelyeket kilyuggatott az árapály mozgó vize. Reggelente, apálykor lefényképeztem ezeket a kisebb medencéket, megmértem őket, katalogizáltam a bennük kialakult életet. Néha ott maradtam az emelkedő dagály idejére is, és combtőig érő gumicsizmámban begázoltam a tajtékos vízbe, amely gyakran fortyogva csapott át a csizma száján, alaposan eláztatva mindenemet.

A kékkagyló egy fajtája élt ezekben a kisebb magmapocsolyákban, és csak itt, a világon sehol máshol, egészen furcsa, szimbiotikus közösségben egy, a felfedezőjéről elnevezett gartner nevű hallal. Tengericsigák több alfaja és tengerirózsa is akadt bennük bőséggel, meg egy kemény kis tintahal, amit Összeférhetetlen Őszentségének kereszteltem, fittyet hányva a latin nevére, mert a villogó fehér teste olyan veszedelmesen mutatott, mint egy pápai süveg.

Repültek itt az órák, én pedig teljességgel belefeledkeztem az árapálymedencék világába, és néha elmerengtem, hogy is kaphattam ekkora ajándékot az élettől: nemcsak hogy korlátlanul beleveszhetek az itt és mostba, de teljes magányban tehetem, amire mindig is vágytam a főiskolai évek során, a gyakorlataim folyamán, mindig.

Gyakran megesett már akkor, a boldogság legtisztább pillanataiban és ahogy később hazafelé vezettem, hogy már előre gyászoltam a végét. Mert tudtam, hogy annak is el kell jönnie. A kutatásra kétévnyi ösztöndíjat kaptam, és ki akarna még ennél is hosszasabban kagylókkal babrálni? Tény, hogy a kutatási módszereim elég sajátosnak tűnhettek. Efféle gondolatok cikáztak egyre sűrűbben az agyamban, ahogy közeledett a kutatási időszak vége és vált egyre reménytelenebbé, hogy meghosszabbítsák. Minden józan eszem dacára is egyre gyakrabban bukkantam fel a kocsmában. Olyankor ködös fejjel ébredtem reggel, mellőlem egy alig ismert ismerős kászálódott ki az ágyból, és újra meg újra rám szakadt a tény, hogy megint egy nappal közelebb értem a végéhez. Különös volt, hogy a szomorúság mellett megkönnyebbülés is vegyült bele, pontosabban az a a tudat, hogy így legalább nem öregedek bele az örök idegen szerepébe, akire a helyiek csak legyintenek... Ja, az csak a vén biológus. Évtizedek óta itt van, a kagylók a mániája, magában motyog, a kocsmában is, a parton is, és elég egy kedvesebb szó...

Ahogy megpillantottam azt a sok száz naplót, hirtelen az az érzés járt át, hogy mégis azzá a vén biológussá váltam. Így próbál a bolond világ magába szippantani, megszállni: belekényszerít a saját valóságába, és már nem is marad más választásom.

* * *

A valóság egyéb utakon is betolakodik az életünkbe. A férjem egy idő után elkezdett „szellemmadárnak” becézni, így ugratott, hogy szerinte nem veszek részt eléggé az életében. Amikor kimondta, a szája sarka megrándult, mintha apró mosolyra húzódna, de a szemében mindig ott villant a neheztelés. Amikor beültünk valahová a barátaival – neki ez volt a legkedvesebb időtöltése –, én mindig a szükséges minimumot vállaltam, akár a gyanúsított a kihallgatáson. Nem az én barátaim voltak, távolról sem, és egyébként sem voltam nagy mestere a fecsegésnek vagy a nagy beszélgetéseknek, ahogy nevezni szoktam. A politika nem érdekelt, legfeljebb a politika környezetre gyakorolt hatása. Nem voltam vallásos. A hobbijaim mind a munkámhoz kapcsolódtak. A munkám volt a mindenem, olyankor virultam, ha dolgozhattam, de nekem ez nem egyszerű munkaviszony volt, annál sokkal személyesebb. Nem szívesen beszélgettem a kutatásaimról, sminkelni nem sminkeltem, nem izgatott a divat, a táskák vagy a cipők, sem a zenei irányzatok. Biztos vagyok benne, hogy a férjem barátai legjobb esetben is hallgatagnak tartottak. Sőt, meglehetősen egyszerűnek gondolhattak, vagy „furcsán műveletlennek”, ahogy egyszer valamelyikük mondta, bár nem is biztos, hogy rám értette.

A kocsmázást szerettem, de egyáltalán nem azért, amiért a férjem. Imádtam ezt a késő esti lassú lecsitulást, ahogy az agyam még mindig a napi problémákat forgatja magában, valami adatot, infót emészt, miközben az egész olyan társaságinak tűnik. A férjem túl sokat foglalkozott ilyenkor velem: aggódott értem, és az én magány utáni vágyam elrontotta az élvezetét, amelyet a barátaival töltött idő hozhatott volna. A legtöbbjüket a kórházból ismerte, munkatársak voltak. Gyakran megesett, hogy a mondat közepén elhallgatott, rám pillantott, hogy vajon jól érzem-e magam félrehúzódva, csendesen a tiszta whiskymmel.

– Jól mulattál, szellemmadár? – kérdezte később, én meg rámosolyogtam, biccentettem.

Pedig nekem a mulatságot sokkal inkább az jelentette, ha magányosan kiülhettem egy árapálymedencéhez, és elmerülhettem a benne élő kis lények bonyolult életterében. A betevőm az ökoszisztémák és az élőhelyek voltak, örömöt az élőlények közötti bonyolult kapcsolatláncok felismerése hozott. Számomra a megfigyelés jóval többet jelentett egyszerű kapcsolattartásnál. És szerintem tudta ezt a férjem is. Csakhogy soha nem sikerült világosan megfogalmaznom ezt neki, pedig megpróbáltam, és ő figyelmesen meg is hallgatott. Más szempontból viszont csupa világosság voltam. Egyetlen igazi tehetségem nem volt egyéb, mint hogy képes voltam egyesülni helyekkel, világosan átvettem a lenyomatukat. Egy kocsma is egyfajta ökoszisztéma, még ha a nyersebb fajtából is, ahová ha valaki, aki nem a férjem szempontjából tekintett rám, ennek a rendszernek a részeként láthatott engem is, ahogy egymagamban üldögélek, és láthatóan elégedetten iszogatok a magam csendburkában. Nyilvánvalóan bárki szemében teljességgel odaillő lehettem.

És miközben a férjem azt akarta volna, hogy olvadjak be a közegébe, ő maga más akart lenni, látszani akart. Ez volt az ő nagy tévedése a tizenegyedik expedícióval kapcsolatban, jutott még eszembe a rengeteg napló láttán. Mert a lábam előtt hevert megszámolhatatlan lélek beszámolója, és belesimult az övé is a halomba, észrevétlenül. Így hát a végén ő maga is olyasmivé degradálódott, amilyen én magam vagyok.

Azok a naplók múlékony sírkövek gyanánt szembesítettek megint a férjem halálával. Rettegtem, hogy esetleg a kezembe akad az övé, hogy megismerhetem az igazi beszámolóját, ami nyilvánvalóan túlmutat azon a semmilyen, általános motyogáson, amivel a feletteseit kiszolgálta visszatérte után.

– Szeretsz engem, szellemmadár? – súgta egyszer, nem sokkal a távozása előtt a sötétben, pedig ő volt már a szellem, nem én. – Szükséged van rám, szellemmadár?

Szerettem, de szükségem nem volt rá, és akkor azt hittem, ennek így kell lennie. A szellemmadár a körülményektől függően lehet akár sólyom, akár varjú. A hajnalban a kék égbe felröppenő veréb a magasban bármikor átváltozhat halászsassá. Ez a dolgok rendje. Semmilyen nemes oka nem lehetett annak, hogy kiszakadjam az árapály és az évszakok összhangjából, amely mindenek mögött meghúzódik.

* * *

A naplókból és egyéb holmiból álló kupac vagy négy méter magas és három és fél méter széles volt, az alsóbb rétegek láthatóan egybeértek már, komposzttá rohadtak. Bogarak és ezüstmolyok bújtak meg a lapok között, apró, fekete csótányok izegtek-mozogtak a csápjaikkal. A tövében fényképszemetet is láttam, meg összezúzott kazettákat. Meg a patkányok nyomait. Ha bármit is ki akartam deríteni ebből a ganéjjá degradált halomból, kénytelen voltam a csapóajtó szájához erősített létrán leereszkedni a halom tetejébe, onnan pedig leszánkázni a verem aljára. Sajátos megtestesülése volt ez annak az írásnak, amit a Torony falán láttam: ott hozom a halál magvait, hogy a férgekkel, melyek a sötétben gyülekeznek és életük hatalmával a világot igazgatják, megosszam...

Felfordítottam az asztalt, és rávonszoltam a lejáratra. Elképzelésem sem volt, hová tűnhetett a pszichológus, de azt nagyon nem szerettem volna, ha fentről váratlanul rám törne. Ha valaki megpróbálja elrángatni az asztalt, azt egyből meghallom, és lesz időm felkapaszkodni lentről a pisztolyommal. Halvány érzés érlelődött bennem egy lentről felfelé törekvő jelenlétről: az érzékszerveim peremén erősödött az észlelés, amit így utólag a bennem növekvő ragyogásnak tulajdonítanék. Váratlanul borzongás futott végig rajtam, látszólag teljesen indokolatlanul.

Nem tetszett, hogy a pszichológus szinte az összes holmiját lepakolta a szeméthalom mellé, minden fegyverével együtt, vagy legalábbis úgy tűnt. Egyelőre azonban félre kellett tennem ezt a rejtélyt azzal a még mindig vissza-visszatérő tudattal egyetemben, hogy a Déli Végeknél megszerzett teljes kiképzésünk majdhogynem maradéktalanul hazugságokra épült. Ahogy leereszkedtem abba a hűvös, sötét, árnyas üregbe, felerősödött bennem a ragyogás. Nehéz lett volna nem tudomást venni róla, legfőképpen azért, mert fogalmam sem volt, mit jelenthet.

A zseblámpám sugarában és a csapóajtón át beszűrődő természetes fényben rögtön láttam, hogy a falakat bőségesen borítják a penész zöldes-rozsdaszín striái. Idelentről a szeméthalomból kibugyogó papírfolyam még sokkal jobban látszott: szakadt lapok, kitépett oldalak, nedves és összegyűrődött füzetborítók, átázott fedelek. Lassacskán mondhatjuk, hogy az X Térség felfedezésének története eggyé vált az X Térséggel.

Eleinte óvatosan szedegettem ezt-azt a halom széléről, teljesen véletlenszerűen. A legtöbb beszámoló meglehetősen unalmas, egyforma eseményekről szólt, amilyenekről az első expedíció beszámolói is, bár az nyilvánvalóan nem az első expedíció volt... Némelyeket csak azért láttam szokatlannak, mert a dátumok sehogy sem stimmeltek bennük. Volt olyan is, amely bő egy évtizeddel korábbra datálta magát a behatolás hivatalos kezdeténél. Vajon hány expedíció jöhetett át valójában a határon? És milyen mennyiségű információ gyülemlett fel és maradt titokban? A „tizenkettő” expedíció csak egy hosszadalmas erőfeszítés utolsó próbálkozása, hogy az önkéntesek toborzásakor ne riassza el a jelentkezőket a sok bizonytalanság és kétely?

Különféle formákban dokumentált, expedíció előtti beszámolók is akadtak szép számmal. Ez a kazetták, megrágott szélű fényképek és oszladozó dossziék garmadája volt a naplók alatt, amit fentről is láttam már. Az egészet átjárta az orrfacsaró, nedves elmúlásszag, amely bizonyos helyeken egyszerűen szertefoszlott, másutt meg kétszer olyan erősen érződött. A fejemben hamarosan őrjítő káosszá alakult a sok írás, fotócafat, gépelt sor, olvashatatlanul karmolt kézírás, mintha a szemétdomb lelki mását plántálta volna belém az agyam. Néha lefagytam a döbbenettől, már az ellentmondások sem védtek. A korábban zsebre vágott fénykép jelentőségteljesen húzta lefelé a zsebemet.

Szabályokat hoztam, nem sok haszonnal: azokat a naplókat figyelmen kívül hagytam, amelyeket láthatóan gyorsírással írtak, és a titkosírással vezetetteket sem próbáltam megfejteni. Első lendülettel belemerültem egyik-másik naplóba, utána viszont felszínesebb, gyorsabb tempóra váltottam. De a véletlenszerű mintavétel néha még rosszabbnak bizonyult. Ráakadtam olyan oldalakra, amiknek a tartalmát még most sem vagyok képes szavakba önteni. Részletekre, ahol „átmeneti javulást” és „abbamaradást” említenek, de hamarosan „újabb fellángolások” és „förtelmes jelenések” következnek. Bármikorra is becsültem volna az X Térség keletkezését, bármekkorára is az ide küldött expedíciók számát, az már a legelső beszámolókból nyilvánvalóvá vált, hogy a határ meghúzása előtt már több évvel is bizarr dolgok estek meg ezen a partszakaszon. Létezett egy X Térség előtti X Térség is.

Akadtak olyan elsiklások és kihagyások, amelyek még az egyenes közléseknél is jobban nyugtalanítottak. Volt egy félig elrohadt napló, amely kizárólag egy csak itt található bogáncsfélére koncentrált, amely levendulavirágot hoz, és a belső régiókban él az erdő és az ingoványos határán. Oldalakon át írt le egyetlen bogáncsot, aztán megint egy másikat, miközben precízen és minden részletre kiterjedően beszámolt a mikrokörnyezetben nyüzsgő bogarakról és egyéb élőlényekről. Egyetlen oldalpillantásra sem kacsintott ki, egyetlen szót sem ejtett az alaptáborról, a társairól, önmagáról. Egy idő után kezdtem rémesen érezni magam, ahogy a bejegyzések mögött rejlő jelenlét egyre erőteljesebben sejlett fel a szavak mögött. Magam előtt láttam, ahogy a Mászó vagy valami hasonszőrű lény közeleg a bogáncs mögül, és a napló írója a szigorúan leszűkített nézőpontjával igyekszik kizárni még a létezés világából is. A hiány semmiképpen sem lehet jelenlét, és mégis, minden újabb bogáncs megjelenésével egyre erőteljesebben borzongott a hátam. Amikor végül a napló átadta szétázott lapjait az enyészetnek, a tintát felitta a doh, szinte megkönnyebbültem, hogy végre kiszabadulhatok a monoton oldalak transzából. A leírás szabályosan megbabonázott, nem eresztett, és ha nem ért volna véget, akkor a végtelenségig állhattam volna itt, és olvastam volna, mert nem lett volna más választásom, míg éhen vagy szomjan nem halok ebben a veremben.

Megfordult a fejemben, hogy a Torony totális elhallgatása nem pontosan ugyanez a stratégia-e, vagyis a fertelem tudomásul nem vétele... az éjfélkor a sötét vízen ragyogó nap fényében beérnek azok a gyümölcsök...

És akkor, számos banális vagy éppen érthetetlen részlet után a kezembe akadt egy napló, amely már cseppet sem hasonlított az enyémre. Mert az első expedíció előtti időkben íródott, de már akkor, amikor a határon megnyílt az átjárás, és „falépítésről” beszélt, amely nyilvánvalóan a tenger felőli oldalra felhúzott falat jelentette. Egy oldallal később – némileg ezoterikus meteorológiai értelmezések között – két szó ordított a szemembe: „támadást visszaverni”. Igen nagy figyelemmel olvastam a következő oldalakat. A szerző eleinte nem utalt a támadások természetére, sem a támadók kilétére, de az kiderült, hogy a támadás a tenger felől jött, és „négyünk otthagyta a fogát”, bár a fal tartósnak bizonyult. Ahogy továbbhaladtam, az elkeseredettség egyre nőtt, és a következőt láttam:

„...ismét a tenger felől érkezik a pusztulás, a különös fényekkel és a falra dagálykor kimosott tengeri élettel egyetemben. Éjjelente az előfutáraik megkísérelnek áthatolni a védőfal résein. Még kitartunk, de fogynak a készleteink. Akadnak közöttünk, akik már feladnák a világítótornyot, és akár a szigetre, akár a szárazföld belsejébe menekülnének, de a parancsnok nem tágít, neki utasításai vannak. Pocsék a morál. Nincs mindennek racionális magyarázata.”

Nem sokkal később egészen elkalandozott a szöveg. Meglehetősen valószerűtlen volt már, mintha valós eseményeken alapuló fiktív történet lenne. Próbáltam elképzelni azt a réges-régi X Térséget. Nem ment.

A világítótorony úgy vonzotta magához a kutatókat, mint korábban a hajókat, amelyeket fénye a veszedelmes, zátonyos part menti vizeken biztonsággal elirányított. Megerősítette a korábbi elméletem helytállóságát, hogy a világítótorony a legtöbbjüknek a régi idők biztonságát jelentette: maga volt a menedék illúziója, ahogy ott magaslott a láthatáron. Amit azonban odalenn találtam, eléggé nyilvánvalóvá tette, hogy immár nem szolgált rá erre az ősi bizalomra. És hiába sejtette, tudta némelyikük, azért ide jöttek. Hajtotta őket a remény. Meg a hit. Meg az ostobaság.

Kezdtem ráébredni, hogy gerillaháborúra kell felkészülni, ha fel akarjuk venni a harcot. Beleolvadni a tájba, vagy mint a bogáncsról író expedíciós, addig nem venni tudomást róla, amíg egyáltalán lehetséges. Mert az elfogadással veszi fel az ember a kesztyűt, aki meg akarja nevezni, egyben be is engedi. (Azt hiszem, ugyanezen okból neveztem makacsul „ragyogásnak” a bennem zajló változásokat is, mert ha szembenéztem volna velük, ha túlságosan is alaposan kezdem vizsgálgatni az állapotomat, miközben nem sok esélyem van befolyásolni bármit is, túlzottan is valóságossá változtatom.)

Egyszerre csak kétségbe ejtett, hogy milyen hatalmas anyagot kellene még átnéznem. Még finomabbra állítottam hát a szűrőt: onnantól kezdve csakis az olyan jellegű szavakra figyelek, amilyeneket a Toronyban olvastam a falon. Nekiveselkedtem a szemétdomb tetejének. A kellős közepébe ástam be magamat, míg a csapóajtón át rám terülő fénynégyzet megtartott abban a hitben, hogy nem ez a kupac a létezésem teljes világa. Úgy rágtam bele magam, akár a patkányok meg az ezüstmolyok: két karommal kotortam bele a szennybe, és megragadtam, ha valami szilárdabb akadt a kezembe. Néha elveszítettem az egyensúlyomat, és belezuhantam a papírhalomba, vergődtem benne, az orrom facsarta a rothadás szaga, a szájpadlásomon éreztem a dohos ízt. Ha valaki fentről lekukkant rám, nyilván őrültnek tart, és ennek az egész tébolyodott kutakodás közben tudatában voltam.

S mégis, jóval több naplóban felleltem, amit kerestem, mint amire számítottam, és általában ugyanazzal a mondattal találtam magam szemben: Ahol a bűnös kezéből a fojtó gyümölcs fakad, ott hozom a halál magvait, hogy a férgekkel... Gyakran a margó szélére odavetett megjegyzésként, vagy más módon elkülönülve a körülötte futó szövegtől. Olyat is olvastam, hogy a világítótorony falán tűnt fel a semmiből, de „gyorsan lemostuk”, bár arról nem esett említés, hogy miért. Máskor kacskaringós írással kijelentették, hogy „a hajónapló szövege mintha az Ótestamentumból származna, de én nem ismerek ilyen zsoltárt”. Mi egyéb lehetne ez, mint a Mászó írása?... hogy a férgekkel, melyek a sötétben gyülekeznek és életük hatalmával a világot igazgatják, megosszam... De ettől még nem értettem jobban sem a miértet, sem a kit. A sötétben matattunk mindannyian, ahogy most én a naplóhalom tetején, és soha még annyira nem éreztem az elődeim súlyát a hátamon, mint ott és akkor.

Volt egy pont, amikor annyira rám nehezedett az egész, hogy képtelen voltam folytatni, a kezembe venni is képtelen lettem volna több papírt. Annyira sok adat volt ebben a csapongó elbeszéléshalmazban. Éveken át turkálhatok a papírok között, és talán soha nem bukkanok rá a megfelelő titkokra és válaszokra, miközben egyre csak azon zakatol az agyam, hogy vajon mióta van ez a hely, ki hagyta itt először a naplóját, és miért cselekedtek utána mások is így, hogy végül aztán már mélyen gyökerező szertartássá vált. Mi vezette rá őket, miféle közös végzet? Csak annyit tudtam biztosan, hogy némelyik expedíció, illetve néhány tag nem hozta vissza a naplóját, hogy a beszámoló nem teljes.

Annak is a tudatában voltam közben, hogy estig vissza kellene érnem a táborba, különben maradhatok a világítótoronyban. Nem szívesen gyalogoltam volna a sötétben, ha viszont nem érek vissza, a geodéta talán nem vár rám tovább, itt hagy, és egyedül indul vissza a határhoz. De leginkább az idegesített, hogy a rengeteg banalitás között semmit nem tudok meg, legalábbis semmi újat. Igazi mókuskerék volt, pedig mennyire reméltem, hogy válaszokra találok! És csak a hazugságáradat, az igazsággal senki nem néz farkasszemet. Az X Térség felőrli az elmét, ennyit korábban is tudtam, most már éreztem is, bár a sajátomat még épségben tudtam.

Még egy utolsó erőfeszítést tettem: igen nagy nehézségek árán felkúsztam a kupac legtetejére, és közben igyekeztem nem szétrúgni magam alatt a naplókat. Ijesztően ingatag építmény volt, mintha egy futóhomok alá rejtőzött szörnyeteg hátán másznék, ami semmiképpen sem segíti az előrehaladást, de nekem azért nagy nehezen sikerült.

Ahogy sejtettem, ezek voltak a legfrissebbek, és elég hamar rábukkantam a férjem expedíciójával érkezettek naplóira. Ideges remegéssel a gyomromban kotorásztam tovább. Elkerülhetetlen volt, hogy megtaláljam, és ott is volt. Egy másik napló hátára tapasztotta valami maszatos anyag, vér talán, és gyorsabban megvolt, mint számítottam: a férjem naplója volt, ugyanazzal a határozott, egyenes kézírással, amilyennel a hűtőn hagyott üzeneteit vagy a bevásárlólistákat írta. A szellemmadár rátalált végre a szellemére, méghozzá egy nagy halom másik szellem között. De nem vetettem bele mohón magam az olvasásba, mert elhatalmasodott rajtam a szégyen, hogy a halál által lepecsételt titkos naplóba akarok belelesni. Elég ostoba gondolat, tudom. A férjem másra sem vágyott, mint hogy végre egyszer megnyíljak neki, így hát mindig is készenlétben várt rám. Most azonban nekem kell azt befogadnom, amit ő tud adni, véglegesen, megváltoztathatatlanul, ez pedig elviselhetetlen volt.

Még ha egyelőre képtelen is voltam belenézni, legyűrtem magamban a késztetést, hogy visszahajítsam a halom tetejére. A többi naplóval együtt, amit magammal akartam vinni, bepakoltam a zsákomba. Elvettem a pszichológus fegyverkupacából is két pisztolyt, majd kikapaszkodtam az ocsmány helyről. A többi holmit egyelőre ott hagytam, mert arra jutottam, hogy nem árthat, ha a világítótoronyban is akadnak tartalékok.

Ahogy kimásztam, rögtön láttam, hogy jobban elszaladt az idő, mint hittem, és az ég már a késő délutáni borostyánsárgába fordult. A tengert lángra lobbantotta a napfény, de már nem hagytam magam elbolondítani. Az idők során emberek érkeztek ide önként, vállalták a száműzetést és a még annál is rosszabb sorsot. Minden szépség alatt ott lapult a megszámlálhatatlan reményvesztett küzdelem borzongató árnya. Miért küldenek ide mégis bennünket? És mi miért jövünk ide mégis? Egy dal járt az eszemben... ez a sok haszontalan tudás...

A veremben eltöltött hosszú órák után friss levegőre vágytam, és a szél süvítésére. Az egyik székbe pakoltam a holmimat, elhúztam a tolóajtót, ami a torony törzse körül körbefutó szélesebb, korláttal övezett párkányra nyílt. A szél belekapaszkodott a hajamba, a ruhámat tépázta. A váratlan hűvösség magamhoz térített, a látvány meg még annál is jobban. Bármeddig elláthattam innen. De nem nézelődtem hosszasan. Valamiféle ösztön a tenger irányába vitte a tekintetemet, pontosabban a partra, a védőfal és a tenger közötti homokos dűnesorra, amelynek egy része még innen fentről is takarásban maradt.

A takarásból egy lábfej nyúlt elő, vele a lábszár alsó szakasza egy alaposan feltúrt homokos placcon. A távcsövemmel megkerestem a lábat, nem mozdult. Ismerős nadrágszár volt, ismerős bakanccsal, a fűzője duplán megkötve. Megszédültem, kénytelen voltam belekapaszkodni a korlátba. Ismertem annak a bakancsnak a gazdáját.

A pszichológus volt az.

04: ALÁMERÜLÉS

Csupán a kiképzés idején tett megfigyeléseimből ismerhettem a pszichológust. Egyszerre volt távolságtartó felügyelőnk és személyes gyóntatónk. Nekem persze nem akadt gyónnivalóm. Lehet, hogy hipnózisban közlékenyebb voltam, de a tudatos beszélgetéseink során, amely az expedíciós tagságom feltétele volt, nem sokat szóltam.

– Meséljen a szüleiről. Milyen emberek? – kezdte a klasszikus nyitómondattal.

– Átlagosak – feleltem halvány mosollyal, és közben a távolságtartó, elszállt, makacs, használhatatlan, érdektelen szavak cikáztak a fejemben.

– Az anyja alkoholista, az apja pedig afféle... szélhámos, igaz?

Kis híján kihozott a sodromból ez a kijelentés, mert inkább volt sértő, mint pontos.

– Anyám képzőművész, apám pedig vállalkozó – jelentettem ki határozottan, már-már tiltakozón.

– Meséljen a legelső emlékeiről.

– A reggeli.

Plüsskutya, ami még most is megvan. Ahogy nagyítót dugtam egy hangyaleső homokcsapdájába. Ahogy egy fiúval csókolóztam, és levetkőztettem, mert jobb nem jutott eszembe. Ahogy beleestem egy szökőkútba, és bevertem a fejemet: öt öltés a balesetin, és az azóta sem enyhülő rettegés a vízbefúlástól. Megint a balesetin, amikor anyu túl sokat ivott, és ami után majdnem egy éven át józan maradt, legnagyobb megkönnyebbülésemre.

A válaszaim közül ez a „reggeli” hozta ki legjobban a sodrából. Láttam, ahogy megrándult a szája sarka, és a szemében rideg hidegség villant. De uralkodott magán.

– Boldog gyerekkora volt?

– Átlagos – feleltem.

Anyám egyszer olyan részeg volt, hogy tej helyett narancslevet öntött a gabonapelyhemre. Apám folyamatos, vég nélküli, ideges fecsegése, amivel mintha mindig valami bűnét akarta volna leplezni. Az olcsó motelek a tengerparton, ahol anya mindig sírt a nyaralás végén, hogy vissza kell térni a normális, pénz után kaparó mindennapokba, még ha igazán nem is léptünk ki belőlük. És a kocsira nehezedő balsors érzete.

– Mennyire volt közeli viszonyban a nagyobb családdal?

– Elég közeliben.

Még húszéves koromban is ötévesnek illő születésnapi üdvözlőlapok. Pár évente megejtett látogatások. Kedves, megsárgult, hosszú körmű, medvehangú nagyapa, a vallás fontosságáról és a kuporgatásról szónokoló nagyanya. Hogy is hívták őket?

– Milyen érzés, hogy egy csapat tagja lehet?

– Remek. Gyakran tartoztam mindenféle csapatokhoz.

Mármint abban az értelemben, hogy én álltam végig az oldalvonalon.

– Számos terepmunkáról elküldték. Megmondaná, miért?

Pontosan tudta a választ, ezért csak megvontam a vállamat, és hallgattam.

– Csakis a férje miatt jelentkezett erre az expedícióra?

– Mennyire álltak közel egymáshoz?

– Gyakran veszekedtek? Ha igen, min?

– Miért nem értesítette azonnal a hatóságokat, amikor a férje hazatért?

Ezek a konzultációk nyilvánvalóan idegesítették a pszichológust, mármint szakmai szinten, hiszen a kiképzés alapján az lett volna a feladata, hogy a páciensekről megtudjon mindenfélét, hogy kiépülhessen közöttük a bizalom, és így mélyebb kérdésekre is rátérhessenek. Másrészt viszont éreztem azt is, hogy elég érthetetlenül, de mintha tetszenének neki a válaszaim.

– Maga nagyon önálló – jegyezte meg egyszer, de nem pejoratívan.

Csak a táborba gyaloglás második napján ötlött fel bennem, hogy talán éppen azok a tulajdonságok tettek alkalmassá az expedícióra, amelyeket pszichológiai szempontból helytelenít.

Most pedig ott ült egy homokbuckának támaszkodva a fal árnyékában, összetörten, egyik lába egyenesen maga előtt, a másik maga alá temetve. Egyedül volt. Láttam rajta, hogy vagy leugrott, vagy lelökték a világítótorony tetejéről. Valószínűleg éppen ráeshetett a falra, s onnan tovább. Amíg én módszeresen átbogarásztam a veremben a naplókat, ő egész végig ott ült lenn. Csak azt nem értettem, hogyan maradhatott életben még mindig.

A kabátja és az inge csupa vér volt, de lélegzett, és amikor mellétérdeltem, kifelé bámult a tengerre. Kinyújtott bal kezében pisztolyt szorongatott, azt mindenekelőtt óvatosan elvettem tőle, és félrehajítottam.

Nem látszott rajta, hogy észrevett volna. Finoman megérintettem széles vállát, mire felsikoltott, és félrerándult, el tőlem. Eldőlt.

– Megsemmisítés! – rikoltozta hadonászva. – Megsemmisítés! Megsemmisítés!

Minél többször ismételte el, annál értelmetlenebbül csengett a szó, mint egy törött szárnyú madár rikoltozása.

– Csak én vagyok, a biológus – mondtam halkan, bár igen felzaklatott a látványa.

– Csak maga – lihegte, mintha valami vicceset mondtam volna. – Csak maga.

Ahogy feltámasztottam megint, csikorgó nyögést hallottam, és rájöttem, hogy valószínűleg eltörhettek a bordái. A kabátja alatt szivacsosnak éreztem a bal karját és a vállát, a gyomra körül sötéten szivárgott a vér az ujjai között, ahol rászorította a kezét. Éreztem, hogy összevizelte magát. Nem lehetett már sok ideje hátra.

– Még mindig itt van? – csodálkozott el. – Pedig megöltem magát, nem?

A hangja mintha egy ébredő hangja lett volna, vagy épp egy álomba merülőé.

– Egy kicsit sem.

– Van magánál víz? Szomjas vagyok – zihált, majd a zavart fény kitisztult a szeméből.

– Van – nyomtam az ajkához a kulacsomat, hogy pár kortyot ihasson. Az állán is vércseppek fénylettek.

– Hol a geodéta? – kérdezte két zihálás között.

– A táborban maradt.

– Nem akart magával jönni?

– Nem.

A szél belekapott a hajába, kikotorta a homlokából, amelyen mély vágás éktelenkedett. Akkor szerezhette, amikor a falra zuhant.

– Nem bírta a társaságát? – kérdezte a pszichológus. – Nem tetszett neki, ami magából lett?

– Ugyanaz vagyok, aki voltam – feleltem, de elhűlt a vér az ereimben.

– Láttam magát, ahogy az ösvényen közeledett a világítótorony felé – mondta, és közben már megint a tengert bámulta. – Onnan tudtam, hogy megváltozott.

– Mert? Mit látott? – kérdeztem, hogy a kedvében járjak.

Köhögött, véres nyál fröcsögött a szájából.

– Egy láng volt – mondta, és egy pillanatra láttam, ahogy a ragyogásom megmutatkozik. – Egy lángcsóva, és égette a pillantásomat. Ahogy közeledett a sós mocsáron át, a lerombolt falun át. Lassan lobogó láng, lidércfény lebegett keresztül a mocsáron és a dűnék felett, lebegett egyre csak, valami nem emberi, valami szabad és lebegő...

Megváltozott közben valami a hangjában, amiből valahogy egyből tudtam, hogy hipnotizálni próbál még most is.

– Nem fog menni, már nem hat rám a hipnózis.

Kinyílt a szája, majd becsukta.

– Hát persze. Maga mindig is nehéz eset volt – mondta végül, mintha egy gyerekhez beszélne.

Talán békén kellett volna már hagynom haláltusájában, és nem válaszokat követelni még most is, de ilyen eleganciára képtelen voltam. És akkor felmerült bennem valami:

– Ha látta, hogy jövök, és nem vagyok emberi, miért nem lőtt le?

– A kezem és az ujjaim nem hagyták, hogy meghúzzam a ravaszt – fordult vissza hozzám azzal az önkéntelen mosollyal, ami az izmok rángása is lehetett már.

Ezt nehezen hittem, mert sehol nem láttam puskát. Sem odafenn, sem a világítótorony tövében.

– És hogy zuhant le? Lelökték vagy véletlen baleset? Esetleg szándékosan ugrott le?

Valós zavarodottság ránca jelent meg az arcán, mintha csak nehezen emlékezne, csak töredékeket látna.

– Azt gondoltam... azt hittem, üldöz valami. Próbáltam lelőni magát, de képtelen voltam, és akkor már benn volt az épületben. És akkor azt hittem, valami ólálkodik mögöttem, a lépcső felől oson felém. Annyira megrémültem, hogy menekülnöm kellett. Ezért ugrottam le. Átvetettem magam a korláton – mondta, mint aki még most is képtelen elhinni, hogy ezt tette.

– Hogy nézett ki az a valami?

Köhögőroham.

– Nem láttam... egy pillanatra sem... nem is volt... vagy inkább nagyon is láttam. Bennem volt. Magában. Menekülni akartam. Attól, ami bennem van.

Akkor egy szót sem hittem ebből a hebegő magyarázatból, ami mintha arra utalt volna, hogy valami a Toronyból követte. Ezt az egész végső őrjöngést egy utolsó próbálkozásnak vettem, hogy még mindig ő akar irányítani. Kicsúszott a kezéből az expedíció vezetése, találnia kellett hát valamit vagy valakit, akit a saját kudarcáért felelőssé tehet, még ha ilyen kevéssé reális is az egész.

– Miért vitte magával az antropológust az „alagútba” az éjszaka kellős közepén? – próbálkoztam másképpen. – Mi történt ott lenn?

Habozott, bár nem tudhattam, hogy csak taktikázik, vagy valami a testében épp felmondta a szolgálatot.

– Elszámoltam magam. Türelmetlen voltam. Információra volt szükségem, mielőtt egyáltalán megkockáztatjuk az egész utat. Tudnom kellett, hányadán állunk.

– Mármint azt, hogy halad a Mászó?

– Szóval így nevezi? Mászónak? – kérdezte gonosz mosollyal.

– Mi történt?

– Mit tippel? Rosszul sült el minden. Túl közel ment hozzá – mondta. Vagyis: a pszichológus túl közel kényszerítette hozzá. – Az a dolog reagált. Megölte az antropológust, engem pedig megsebesített.

– Azért állt olyan bizonytalan lábon másnap reggel.

– Igen. És azért, mert láttam, hogy maga már változni kezdett.

– Nem változom! – kiabáltam, mert megmagyarázhatatlan düh lobbant bennem.

– Hát hogyne! – kaccantott gúnyosan. – Csak még inkább azzá válik, ami korábban is volt. És én sem változom. Egyikünk sem, senki. Minden pompás. Hol vannak a szendvicsek?

– Fogja be! Miért hagyott el minket?

– Mert az expedíció tévútra futott.

– Ez nem magyarázat.

– Miért, maga adott nekem egyszer is igazi magyarázatot a kiképzés során?

– Nem futottunk tévútra. Annyira semmiképp, hogy feladjuk a küldetésünket.

– Hat nappal a táborba érkezés után egyikünk meghal, ketten már elkezdünk átváltozni, a negyedik pedig hezitál. Én ezt egyenesen katasztrófának mondanám.

– Ha katasztrófa, hát magának köszönhetjük – vágtam a fejéhez, mert bármennyire is nem bíztam a pszichológusban, már láttam, hogy én is a vezetésére hagyatkoztam. Bizonyos szempontból dühös voltam rá, hogy elárult minket, és hogy most talán magamra hagy. – Pánikba esett, és feladja.

– Az is, persze – biccentett. – Valóban. Hamarabb látnom kellett volna, hogy maga változni kezdett. Vissza kellett volna küldenem magát a határra. Nem lett volna szabad lemennem az antropológussal. De ez van – fintorgott, és valami nedveset köhögött fel.

Elengedtem a fülem mellett, és témát váltottam.

– Hogy néz ki a határ?

– Majd elmondom, ha odaértem – mosolygott megint.

– Mi történik valójában, amikor áthaladunk rajta?

– Nem az, amit gondolna.

– Mondja meg! Min megyünk keresztül? – kezdtem elveszni. Már megint.

Villant valami a szemében, ami nagyon nem volt a kedvemre. Veszélyes fény volt.

– Gondolkozzon már el valamin! Lehet, hogy a hipnózisra már nem reagál, de még mindig ott van a fátyol. És ha eltávolítom azt is, hogy visszaemlékezhessen a határátlépésre? Azt szeretné, Lángocska? Tetszene magának, vagy éppenséggel belebolondulna?

– Ha bármivel is próbálkozik, végzek magával – fenyegettem, és komolyan is gondoltam. A hipnózist és a vele járó kondicionálást általában is taszítónak éreztem, és mint ilyet, a személyemet sértő árnak, amit kénytelen vagyok megfizetni az X Térségbe jutásért. Újabb beavatkozásokat már nem tűrtem volna.

– Mit gondol, hány emléke került utólag magába? Hány emléke valós, amit a túlsó világról őriz?

– Ez nálam nem fog működni. Biztos vagyok az itt és mostban, ebben a pillanatban és a múltban is.

Szellemmadár védőbástyái biztosan álltak, áttörhetetlenül. Megeshet, hogy néhány apróbb lyukat ütött rajtuk a hipnózis, de lerombolni nem tudta. Ebben biztos voltam, és mivel nem volt más választásom, megingathatatlan.

– Biztos vagyok benne, hogy a vége felé a férje is hasonlóképpen érezte.

Leültem a térdemre, és csak bámultam. El akartam menni, otthagyni, mielőtt még megmérgezi az elmém. De képtelen voltam.

– Maradjunk meg inkább a saját hallucinációinál – vágtam rá. – Mondja el, milyen a Mászó.

– Vannak dolgok, amiket a saját szemével kell látnia. Közelebb is mehetne hozzá. Úgy talán ismerősebb – elborzasztott, hogy mennyire hidegen hagyja az antropológus sorsa, de borzongtam önmagamtól is.

– Mit titkolt előlünk az X Térségről?

– Ez túlságosan is általános kérdés – mondta. Szerintem még haldokolva is jól szórakozott azon, hogy ennyire nekikeseredve akarom a válaszait.

– Jó. Akkor mit mérnek a kis fekete dobozkák?

– Semmit. Csupán pszichológiai fogás, hogy az expedíció soha ne essen pánikba: amíg nem ég a piros fény, nincs veszély.

– Mi a Torony titka?

– Az alagúté? Maga szerint küldözgetnénk egymás után az expedíciókat, ha tudnánk?

– Be vannak ijedve, mi? Mármint a Déli Végek.

– Úgy tűnik.

– Vagyis nem tudnak semmit.

– Valamit elárulok: azt tudjuk, hogy a határ egyre beljebb húzódik. Eleinte csak évi pár centit araszolt, most pedig évente akár másfél métert is. Hamarosan kilométereket felzabál majd a területünkből.

Ettől egy időre belém szorult a szó. Amikor az ember túlságosan is közel kerül egy nagy rejtély középpontjához, elveszti a távlatot, esélye sincs, hogy teljességében lássa. Lehet, hogy a fekete dobozkák nem jók semmire, de az agyamban már rég pirosan villogtak.

– Hány expedíció volt eddig?

– Ja, persze, a naplók. Van belőlük bőven, mi?

– Ez nem válasz.

– Talán nem is tudom a választ. Vagy talán nincs kedvem elárulni.

Így ment ez a végtelenségig, de mit tehettem volna ellene?

– Igazából mit talált itt az első expedíció?

A pszichológus elfintorodott, de kivételesen nem a fájdalomtól, sokkal inkább valami szégyenféle lehetett, amit az emlék hozott fel benne.

– Arról az expedícióról van egy videónk. Amiatt nem lehet ide fejlettebb technológiát behozni.

Egy videó. Valahogy már nem lepett meg a hír. A naplóhalom után már nem.

– Milyen parancsokat titkolt el előlünk?

– Kezdem unni magát. És az erőm is illan el... van, hogy többet, van, hogy kevesebbet árulunk el. Sajátos mozgatórugóik vannak, és az észjárásuk is más – mondta, mintha a rejtélyes személyek valamiféle kreáció lennének, mintha nem nagyon hinne bennük.

– Mit tud a férjemről? – eveztem nagy kínkeservvel személyesebb vizekre.

– Többet nem, mint amennyit a naplójából is kideríthet. Egyébként megtalálta?

– Nem – hazudtam.

– Pedig nagyon lényeglátó. Különösen amiket magáról írt.

Csak blöffölt vajon? Nem mintha nem lett volna bőven ideje, hogy megtalálja, és elolvassa, majd visszaássa a halomba.

De mindegy is volt. Az ég egyre sötétedett, a hullámok öblösödtek, a parton a gázlómadarak szökellve követték a tajték vonalát, szétszaladtak, majd a hullám visszahömpölyödésekor megint csoportokba verődtek. A homok egyszeriben lyukacsosabbá vált, a felszínét férgek és rákocskák járatai cifrázták mindenfelé. Egész kis világ működött itt, és ránk ügyet sem vetettek, felőlük aztán beszélgethettünk. Vajon a tengeren hol húzódik a határ? Amikor ezt a kérdést a kiképzés során feltettem a pszichológusnak, csak annyit felelt, hogy azt soha senki nem lépte még át. Akkor köddé, fénnyé málló expedíciókat láttam lelki szemeim előtt, ahogy a távolba vesznek.

A pszichológus egyre felszínesebben kapkodta a levegőt, hörgött.

– Tehetek valamit, amivel könnyítek a helyzetén? – kérdeztem.

– Ha meghaltam, hagyjon itt – felelte. Arcáról ordított a rettenet. – Ne temessen el. Ne vigyen sehová. Hagyjon itt.

– Nem akar még valamit elárulni?

– Soha nem lett volna szabad idejönnünk. Nekem sem lett volna szabad – hangja nyersessége valami mélyről jövő szorongást hordozott, amelyet pusztán a testi állapotával nehéz lett volna megmagyarázni.

– Ennyi?

– Arra jutottam, hogy ez az egyetlen, alapvető igazság.

Ezt akkor úgy értelmeztem, hogy jobb lett volna hagyni az egészet, hogy a határ csak haladjon előre a kedve szerint, tudomást sem venni róla, hagyni, hogy majd jóval későbbi generációknak főjön tőle a feje. Nem értettem vele egyet, de nem szóltam semmit. Később már hajlamosabb voltam azt hinni, hogy valami egészen másra gondol.

– Visszatért valaha bárki is igazából az X Térségből?

– Már hosszú ideje nem – suttogta mélységes fáradsággal. – Nem mondhatnám.

De már nem voltam benne biztos, hogy hallotta a kérdésemet.

A feje előrebukott, és elveszítette az eszméletét. Aztán magához tért megint, és csak bámulta a hullámokat. Motyogott valamit, ami talán „messzi” vagy „veszni” lehetett, meg azt is, hogy „figyel” vagy „kikel”. Nem értettem rendesen.

Lassan sötétedni kezdett. Megitattam még egyszer. Ahogy haldoklott, egyre kevésbé láttam már benne az ellenfelet, még ha nyilvánvalóan jóval többet is tud annál, mint amennyit hajlandó volt elárulni. Mindegy is volt, úgyse tudhattam már meg tőle egyebet. És talán tényleg láng formájúnak látott, ahogy közeledtem. Talán már csak így tudott rám gondolni.

– Tudott a naplókról a veremben? Korábban, mielőtt idejöttünk volna.

De már nem felelt.

El kellett intéznem egyet s mást, miután meghalt, még ha nem is volt hozzá sok kedvem, és még ha egyre sötétebb lett is. Ha életében nem volt hajlandó felelni a kérdéseimre, kénytelen voltam kideríteni a halála után, amit csak lehetett. Levettem a kabátját, és elhelyeztem mellette a földön. Egy zipzáras belső zsebben megtaláltam a saját naplóját kétrét hajtva, azt is kivettem, és egy kő alá raktam, nehogy elvigye a szél.

Aztán a zsebkésemmel óvatosan felhasítottam az inge bal ujját. Nem tetszett a válla puhasága, és mint kiderült, jogosan gyanakodtam: a kulcscsontjától le egészen a könyökéig valami rostos, aranyos-zöld bolyhosság burjánzott, és halványan fénylett. A tricepszén húzódó seb lehetett az eredeti kiindulási pont, nyilván ezt a sebet szerezte a Mászótól. Bármi történjék is bennem a spórafertőzéstől, ez a seb közvetlenebb és drasztikusabb volt, ezért gyorsabban és katasztrofálisabb következményeket okozott a szervezetében. Akadnak paraziták és gombák, amelyek paranoiát és skizofréniát is kiválthatnak, valósághű képzelgésekkel, így eredményezve a hallucinoid viselkedést. Már nem csodáltam, hogy lángnyelvnek látott, és úgy érezte, hogy valami külső erő tartóztatja a kezét, amikor le akart lőni, és hogy megszállta a rettegés a közelgő jelenléttől. Ha más nem, hát a Mászóval való találkozás emléke is alaposan szétzilálhatta már a tudatát.

Kivágtam egy kis bőrdarabot némi hússal együtt a karjából, és egy mintavevő üvegcsébe dugtam. Aztán a másik karjából is vettem mintát. Ha majd visszaérek a táborba, mindkettőt megvizsgálom.

Eddigre futkosott már rajtam a remegés, szünetet tartottam hát, és belenéztem a naplójába. Sok újdonságot találtam benne, a Torony faláról lemásolt szavakkal volt tele.

...rothadjon bár a föld mélyében, vagy a felszínén, zöld mezőkön, vagy kinn a tengerek vizein, esetleg a levegőégben, végül mind lelepleződik, és akkor a fojtó gyümölcs és a bűnös keze nagy tudásban örömét leli, mert nincs az árnyak s a fények világában olyan bűn, amit a holtak magvai meg ne bocsáthatnának...

A margón jegyzeteket találtam. Az egyik az volt, hogy „világítótorony-őr”, a másik: „észak?”, a harmadik pedig: „szigetek”. Elképzelésem sem volt, mit akartak ezek jelenteni, vagy hogy milyen elmeállapotra utalhat, hogy a pszichológus az egész naplóját ezzel a szöveggel töltötte meg. Egyszerű és mélységes megkönnyebbülést éreztem, hogy valaki elvégezte helyettem ezt a feladatot, amely igen fáradságos és időigényes lett volna. Már csak azt nem tudtam, hogy a Torony faláról másolta-e le a szövegeket, vagy a naplókból, vagy esetleg valahonnan máshonnan. Ezt azóta sem tudom.

Eztán átkutattam a testét, és ügyeltem, hogy a karjához és a vállához ne érjek. Végigtapogattam az ingét és a nadrágját, igyekeztem semmit sem kifelejteni. Az egyik vádliján pisztolytáskában marokfegyvert találtam, a jobb csizmájában pedig egy összehajtogatott kis borítékot. Egy nevet írt a borítékra, ami „S” betűvel kezdődött. Már hónapok óta nem hallottam, és leírva se láttam egyetlen nevet sem, így most eléggé felzaklatott a látvány. Nem tűnt helyénvalónak, az ilyesmi idegen volt az X Térségtől. Az áldozatokat nem kell elnevezni. Az olyan embereket sem, akik csak egy célt szolgálnak. Mindenesetre a név csak újabb, váratlan bonyodalomként ért, sötét foltként duzzadt bennem.

Messzire hajítottam a homokba a pisztolyt, a levelet pedig galacsinná gyűrtem, és eldobtam azt is. Lehet, hogy ez kegyetlenség volt, de az járt az eszemben, hogy megtaláltam a férjem naplóját, és hogy ez bizonyos szempontból talán még annál is rosszabb, mintha sehol sem lelném. És persze azért még mindig dühös voltam a pszichológusra.

Végezetül a nadrágzsebeit is átkutattam. Találtam némi aprót, egy sima szerencsekövet és egy papírfecnit. Ezen hipnotikus utasítások sorakoztak: „bénultság előidézése”, „nyugalom előidézése” és „engedelmesség kiváltása”, mellettük az aktiváló szóval vagy mondattal. Alaposan aggaszthatta, hogy esetleg elfelejti, milyen szavakkal szoríthat bennünket engedelmességre, hogy fel is írta magának. A puskáján egyéb emlékeztetők is álltak: „a geodétát biztatni kell”, „az antropológus agya likacsos”. Velem kapcsolatban csak ez a rejtélyes mondat szerepelt a papíron: „a csend megszüli a maga erőszakját”. Milyen bölcs.

A „megsemmisítés” szó mellett az állt, hogy „segít azonnali öngyilkossági vágyat kiváltani”.

Mindannyiunkba beszerelték az önmegsemmisítő gombot, de aki megnyomhatta volna, halott.

* * *

A férjem életét mélyen meghatározták bizonyos gyerekkori rémálmai, olyannyira, hogy végül egy pszichiátert is felkeresett. Álmában házat látott, benne alagsort, ahol ocsmány bűnök estek meg. A pszichiáter kizárta az elnyomott emlékek lehetőségét, és a végén annyi lett a gyógymód, hogy írjon naplót az álmokról, s ezzel gyógyíthatja önmagát. Aztán később, már felnőttként, pontosabban egyetemistaként, alig néhány hónappal az előtt, hogy bevonult a tengerészethez, elment egy filmfesztiválra... és ott, a széles vásznon leendő férjem előtt leperegtek a saját rémálmai. Akkor jött rá csak, hogy feltehetően néhány éves korában bekapcsolva hagyták mellette a tévét, és ez a horrorfilm volt éppen adásban. Azóta ott maradt a szilánk az agyában. Azt mesélte, hogy akkor ott, azon a fesztiválon érezte, hogy megszabadult, hogy végre teljességében maga mögött hagyta a gyerekkorát... hiszen az egész csak illúzió volt, kreálmány, ami megszállta az elméjét, és egy adott irányba kényszerítette, miközben ő maga másfelé tartott volna.

– Másféle álmot látok már egy ideje – vallotta be azon az éjszakán, amikor elmondta nekem, hogy csatlakozott a tizenegyedik expedícióhoz. – Egy újat, ami már nem is rémálom.

Ezekben az álmokban érintetlen, vad táj felett lebegett, akár egy kékes rétihéja, és a szabadság érzése „leírhatatlan” volt. „Mintha a rémálmok a visszájukra fordultak volna.” Ahogy egyre gyakrabban látta ezeket az álmokat, haladt bennük előre, mindig változott a valóságosságuk és a nézőpont is. Volt, hogy a mocsári vízfolyásokon úszott felfelé. Máskor meg fa volt vagy egy vízcsepp. De minden esetben szinte újjászületett utánuk. És mind arra ösztökélte, hogy eljusson az X Térségbe.

Noha részletekbe nem bocsátkozhatott, azt azért bevallotta, hogy már több ízben találkozott toborzókkal. Órákon át beszélgettek vele, és pontosan tudta, hogy helyesen cselekszik. És hogy igazi megtiszteltetés. Nem kerülhetett be bárki az expedíciókba: volt, akit egyből elutasítottak, mások a kiképzés során koptak el. Mások meg, hívtam fel rá a figyelmét, már csak akkor kezdenek azon agyalni, hogy mit rontottak el, amikor már késő. Akkoriban nem sokat fogtam fel az X Térségből. Csak annyit tudtam róla, amennyit a hivatalos verziókból lehetett, hogy környezeti katasztrófaövezet, és persze lehetett hallani mindenféle pletykákat, susmust. Hogy veszélyes? Azt hiszem, az eszembe sem jutott, csak az foglalkoztatott, hogy a férjem el akar menni, és heteken át titkolta előlem ezt a szándékát. Akkoriban még nem ismertem a kiképzés menetét, a hipnózist és a kondicionálás egyéb eszközeit, így hát meg sem fordult a fejemben, hogy azokon a találkozókon és beszélgetéseken valamiképpen befolyásolhatóvá tették.

Mélységes hallgatás volt a reakcióm, ő meg az arcomat vizslatta, hátha felfedezi rajta a remélt válaszokat. Aztán elfordult, és letelepedett a kanapéra, én pedig töltöttem magamnak egy igazán nagy pohár bort, és leültem vele szemben. Hosszasan ültünk így.

Idővel beszélni kezdett. Elmondott mindent, amit az X Térségről tudott, és hogy a munkája egy ideje már nem elégíti ki, kihívásra vágyik. De én nem igazán figyeltem. A saját hétköznapi munkámon járt az eszem, és a vadonon. Hogy én vajon miért nem tettem valami ehhez hasonlót, miért nem álmodtam egy másik helyről, és miért nem próbáltam meg eljutni oda. És már nem is haragudtam rá, nem haragudhattam. Hiszen velem is megesett, hogy terepmunkára utaztam. Még ha nem is tűntem el hónapokra, elvi szinten ugyanazt tettem.

A viták csak később robbantak ki közöttünk, amikor valóságossá vált a dolog. De soha nem kérleltem, nem könyörögtem neki, hogy maradjon. Arra képtelen lettem volna. Még az is lehet, hogy tényleg hitt benne, ha elutazik, megmentheti a házasságunkat, mert a távolság közelebb hozhat bennünket egymáshoz. Nem tudom, elképzelésem sincs róla. Bizonyos dolgokhoz soha nem volt tehetségem.

Ám ahogy ott álltam a pszichológus holtteste mellett, és bámultam kifelé a tengerre, tudtam, hogy a férjem naplója megvan, és csak arra vár, hogy elolvassam, és megtudjam, miféle rémálmok jöttek itt vele szembe. És azt is tudtam, hogy még most is haragszom rá a döntése miatt... ugyanakkor a szívem mélyén kezdtem érezni, hogy nincs még egy hely a földkerekségen, ahol szívesebben lennék most, mint itt, az X Térségben.

* * *

Elvacakoltam az időt, és már csak sötétben juthattam vissza az alaptáborba. De ha lankadatlanul, megállás nélkül haladok előre, akkor éjfél körül visszaérkezhetek. És figyelembe véve, hogyan váltunk el a geodétával, úgy véltem, lenne előnye váratlanul megérkezni. Egy igen sötét gondolat nem engedte volna, hogy a világítótoronyban töltsem az éjszakát. Talán csak a pszichológus különös sebe ébresztett bennem rossz érzéseket, mindenesetre valamiféle ködös jelenlétet érzékeltem ezen a régóta lakatlan helyen, ami nem engedte, hogy maradjak. Összeszedtem hát a holmimat: élelmet és vizet bőséggel, valamint a férjem naplóját meg még amit vinni akartam, és nekivágtam. A hátam mögött hagytam az immár nem is világítótorony, sokkal inkább egy sajátos emlékmű ünnepélyesen néma tömbjét. Ahogy hátrapillantottam, a dűnék keretében zöld fényszökőkút tört gyengécskén az ég felé a sötétben, és csak még szaporább léptekre ösztökélt. A pszichológus sebe egyre intenzívebben világított a parton. Képtelen lettem volna alaposabban megvizsgálni a hirtelen fellobbant új életet, és a pszichológus naplójában talált másik bemásolt mondat ötlött az eszembe: Tűz lobban majd, mely ismeri nevedet, és a fojtó gyümölcs mellett sötét lángja lassan megkaparintja minden porcikádat.

Egy óra gyaloglás után már elnyelte az éjszaka a világítótornyot és vele a pszichológus jelzőtűz-tetemét. Feltámadt a szél, a sötét elmélyült. A hullámok egyre távolibb moraja mintha gyászos beszélgetés immár érthetetlen foszlányaivá vált volna. A kihalt falun igyekeztem minél halkabban keresztüljutni, megelégedtem a gyenge holdfénnyel, a zseblámpámat nem kockáztattam. A nyitott szobákban tornyosuló árnyak fekete foltokként mélyítették tovább a sötétet, totális mozdulatlanságuk a mozgás idegborzoló ígéretét hordozták súlyosan. Megkönnyebbültem, amikor végre átjutottam a falun, és a sással szegélyezett ösvényen a tengerről érkező természetes csatornáktól és a másik oldalon a kis tavacskáktól is elrekesztve haladhattam. Hamarosan megérkezem a fekete vizekhez és a ciprusokhoz, a fenyvesek sajátos előörséhez.

Pár percre rá felhangzott a jajongás. Egy röpke pillanatra azt hittem, csak a fejemben szól, de aztán megtorpantam, és hallgatózni kezdtem. Ugyanaz volt, amit estelente a táborból hallottunk, csak épp a világítótoronynál történtek izgalmában megfeledkeztem róla. Innen, ennyire közelről erőteljesebb volt: öblös torokhang, dühödt és félelemmel teli. Egyszerre mélységesen emberi és embertelen, és amióta az X Térségben voltunk, most másodjára ötlött fel bennem a természetfeletti magyarázat lehetősége. Valahol előttem volt a hang forrása, a szárazföld felőli részen, a sűrű nádasban, amely elzárta az ösvényt a víztől. Nehezen tudtam volna elképzelni, hogy észrevétlen elhaladhatok mellette.

Végül továbbindultam. Elővettem a kisebb zseblámpát, lekuporodtam és bekapcsoltam, és félig kúszva, félig guggolva haladtam tovább, hogy a sás felett ne lehessen észrevenni. A másik kezemben a pisztolyomat fogtam, és csakis a jajongásra füleltem. Egyre közelebbről hallottam, a sásrengetegen át.

Eltelt pár perc, nem haladtam rossz tempóban. És akkor, váratlanul belebotlottam valamibe. Ahogy a zseblámpával becéloztam, rémülten ugrottam hátra: mintha egy emberi arc emelkedett volna ki a földből. Vártam kicsit, de nem történt semmi más, így óvatosan körbevezettem a lámpám fényét, és rájöttem, hogy amolyan levetett, barnás bőrdarab maszkja volt, félig áttetsző, mint az atlanti tőfarkúrák levedlett páncélja. A szemek üresen meredtek előre a semmibe. Volt egy olyan érzésem, hogy ismerős, hogy fel kellene ismernem ezeket a vonásokat, és hogy fontos lenne, nagyon is, de ebben az elembertelenedett alakban képtelen voltam rá.

A pszichológussal folytatott utolsó beszélgetés óta nem voltam olyan higgadt, mint amilyen nyugalom most megszállt. Különös helyzet, az biztos, hogy egy levetett kitinváz emberi arcot idéz, de akkor is a természet része, akad rá józan magyarázat. Ami legalábbis egy megnyugtató pillanatra eltávolított az önerőből terjeszkedő határvonal gondolatától és a Déli Végek számtalan hazugságától.

Letérdeltem, és magam elé világítottam a lámpásommal. Körben a vedlés egyéb jeleit is felfedezhettem: valami bőrszerű hulladékot, héjat és foszlányokat mindenfelé. Hamarosan összetalálkozhatom vele, és a hangból, vagyis a távoli jajgatásból meg a hátrahagyott bőrcafatokból ítélve legalábbis valaha volt emberi lényre kell számítanom.

Eszembe jutott a kihalt falu és azok a különös szemű delfinek. Olyan kérdés villódzott bennük, amire talán magam is megtalálom a választ, talán túlzottan is személyre szabottan. A legfontosabb kérdés azonban most az volt, hogy a vedléstől ez a lény rögvest megújult-e, vagy egy ideig még sebezhető. Ez fajtól függött, csakhogy nem mozogtam otthonosan ezen a területen. És túl sok erőm sem maradt már egy újabb találkozáshoz, de persze visszavonulót se nagyon fújhattam.

Nemsokára balra tőlem jó fél méter széles sávban le volt taposva a sás, és a vedlés nyomai is arrafelé tartottak. Ahogy benéztem a friss ösvényen, láttam, hogy alig harminc méterrel beljebb élesen jobbra kanyarodik, vagyis a lény előttem jár, és bármikor bevághat elém az ösvényemre. És a jajongás mellett valamiféle hangos surrogás is hallatszott, egyre erősebben. Erőteljes pézsmaszag ülte meg a levegőt.

Szaporázni kezdtem a lépteimet. Elnyelt a teljes feketeség, csak annyit láttam, amennyit az elemlámpa megvilágított magam előtt. Olyan érzés volt, mintha egy végtelen sötétséglabirintusban haladnék körbe-körbe. A jajgatás egyre hangosabb lett, a szag pedig intenzív bűzzé erősödött. A talaj süppedőssé vált, víz lehetett a közelben.

Egyszer csak egészen közelről jajdult fel az a hang, de hozzá vergődő zaj társult. Felálltam, lábujjhegyre emelkedtem, és bevilágítottam a nádasba. Balról valami nagyot láttam felvillanni, ahogy jobbra vetődik, egészen közel az ösvényhez. A sás mozgásából és a heves trappolásból, topogásból ítélve romlott a helyzetem. Az az izé elébem akart vágni.

Halvány kíváncsiság támadt bennem, hogy annyi jajongásban eltöltött este után már láthatnám a hang gazdáját. De ez a kíváncsiság igen halovány maradt.

Ilyen gyorsan még életemben nem futottam. Vágtáztam előre a sötétben, törődtem is vele, hogy a sás és a nád éles levelei összevagdalnak! Csak azon igyekeztem, hogy a belső ragyogás vigyen előre. Meg kellett előznöm azt a lényt, nem hagyhattam, hogy elébem kerüljön. Éreztem, ahogy remeg a léptei alatt a talaj, a jajongásába morgás vegyült, várakozás.

Mintha gigantikus tömeg tartott volna felém balról. Elkínzott, sápadt arc érzete és mögötte az óriási test. Egy pont felé rohant előttem, és nem tehettem ellene semmit, csak loholtam, ahogy tudtam, hátha én leszek a gyorsabb, és kivágok elé. De túlságosan is gyors volt. Tudtam, éreztem, hogy képtelenségre vállalkozom, esélyem sincs.

Azt hiszem, rettenetes leheletét véltem érezni az arcomon, futtomban elhajoltam tőle. Ahogy közvetlen a sarkamból metsző vonyítás hangzott fel, egyszerre kinyílt előttem a táj. Éreztem, hogy mögöttem megtelik az addig üres tér és levegő. Az a hatalmas valami próbált fékezni, irányt váltani, de hiába, vitte a lendület tovább, át az ösvény másik oldalára, be a nádasba.

Nem néztem hátra. Rohantam tovább.

* * *

Addig meg sem álltam, amíg erdős részbe nem értem, és nem találtam egy óriási tölgyfát. Felkapaszkodtam rá, és igen kényelmetlenül elhelyezkedtem, hogy ott töltsem az éjszakát. Nem tudom, mihez kezdtem volna, ha a jajongó lény idáig a nyomomban marad. De már csak a távolból hallottam.

Éberen aludtam, hol felriadtam, hol elnyomott a buzgóság. Fél szememet mindig a földre szegeztem. Egyszer valami hatalmas állt meg a fa tövében, szimatolt kicsit, majd továbbállt. Később bizonytalan mozgást érzékeltem a környéken, de aztán az árnyalakok nem jöttek közelebb, csak a fénylő szemük parázslott odalenn. A férjem naplóját pajzsként szorítottam a mellkasomra, mintha azzal akarnám elűzni az éjszaka lényeit, de még most sem olvastam bele. Csak nőtt a rettegésem attól, amit benne találhatok.

Valamikor hajnalban arra riadtam, hogy a ragyogásom szó szerint eluralkodott rajtam, a bőrömből foszforeszkáló fény áradt halovány derengéssel. Igyekeztem lejjebb rángatni a karomon a kabátom ujját, és felhajtottam a galléromat, hogy ne legyek nagyon látható, aztán ismét elaludtam. Legszívesebben már csak aludtam volna, átaludtam volna mindent, ami még jön.

Egyvalami azonban eszembe jutott. Hogy hol láttam azt a levedlett arcot. A tizenegyedik expedíció pszichológusának a vonásai voltak. Láttam egy felvételt róla, amelyen elmondja a visszatérte után a tapasztalatait.

– Gyönyörű volt – mesélte higgadtan, kiegyensúlyozottan. – Az X Térség nagyon békés, nem láttunk semmi szokatlant, semmit.

Aztán csak mosolygott ábrándosan, bizonytalanul.

Kezdtem megérteni, hogy a halál nem ugyanaz a határ két oldalán.

* * *

Másnap reggel, ahogy a meredek emelkedőn meneteltem felfelé, mellettem két oldalon a fekete víz, bennük a térdig érő ciprustönkök és a mindenütt ott úszó, szürke mohaszakáll, tele volt a fejem a lény jajongásával. A víz mozdulatlanul állt, nem is rezzent, csak a moha tükörképe tükröződött benne. Az útnak ezt a szakaszát szerettem a legjobban. Itt éberség áradt szét és békés magány. A mozdulatlan csend egyszerre biztatott az éberség feladására és a legnagyobb éberségre. Az alaptábor alig másfél kilométernyire volt már, a délelőtti fény és a rovarok zümmögése elálmosított. Már az járt a fejemben, hogy mit mondok majd a geodétának, mibe avatom be, és mit tartok titokban.

Felvillant bennem a ragyogás. Épp csak annyi időm maradt, hogy kisasszézzak balra.

Az első lövés így nem a szívemet érte, csak a bal vállamat, de hanyatt lökött a becsapódás ereje. A második a bal oldalamat kapta el, megpördültem tőle. Ahogy hanyatt vágódva bucskázni kezdtem lefelé a domboldalon, a mélységes csendben dübörgött a fülem. Aztán már csak hevertem a domb tövében, a jobb karom a testem alá szorult, a bal kézfejem erőtlenül lógott bele a fekete vízbe. Nem kaptam levegőt. A fájdalom a bal oldalamban olyan volt eleinte, mintha valaki újra meg újra felhasítana egy henteskéssel, és visszavarrna. De elég gyorsan megszűnt, és a helyébe valami tompa gyötrelem állt be, mintha aprócska állatkák nyüzsögnének bennem.

Alig pár másodperc telt el, de tisztában voltam vele, hogy cselekednem kell. Szerencsémre a pisztolyom nem a kezemben volt, mert ha fogom, biztosan elveszítettem volna. Most előrántottam. Láttam a távcső villanását, a magas fűben azt az aprócska pontot. Azt is tudtam, ki támadott rám. A geodéta profi volt, egykori katona, azt azonban nem tudhatta, hogy a ragyogás megvéd, és éppen nem a fájdalom mindent átjáró sokkjában vergődöm bénultan.

A hasamra fordultam. Úgy terveztem, hogy a víz peremén kúszom fel.

– Hol a pszichológus? Mit művelt vele? – harsant fel a töltés oldaláról a geodéta hangja.

– Meghalt – kiáltottam vissza. Nagy dőreség volt bevallanom az igazat, de legalább igyekeztem gyengécskén, fojtottan kiáltani, mintha sebesülten vergődnék.

– Aki mer, az nyer – vágta hozzám, mintha valami kézigránát lenne. Gondolom, alaposan eltervezte, hogy ezzel fogad, de nem volt rám nagyobb hatással, mint én őrá, amikor hipnotizálni próbáltam.

– Nem én öltem meg a pszichológust – kiabáltam. – Levetette magát a világítótoronyból. Ide hallgasson! Megsebesített. Hagyjon itt, nem vagyok az ellensége. Menjen csak vissza a táborba, fogja a holmikat, és térjen vissza a határhoz. Nem fogom visszatartani. Már nem érdekel.

– Egy szavát sem hiszem – felelte. Közeledett, a töltés másik oldalán. – Visszatért, és már nem emberi lény. A legjobb az lenne, ha végezne magával, hogy ne nekem kelljen.

Nem tetszett ez a csevegő hangnem.

– Éppannyira emberi lény vagyok, mint maga. Ez teljesen természetes – mondtam, aztán persze leesett, hogy nem feltétlenül tudja, hogy a ragyogásról beszélek. Szerettem volna még hozzátenni, hogy én magam is természetes dolog vagyok, de persze már nem voltam biztos benne, és egyébként sem mentem volna sokra az érvelésemmel.

– Mi a neve? – visította. – Hogy hívják? Halljam a kurva kibaszott nevét!

– Mit számít az már? Mit számítana? Fel nem foghatom.

De már nem felelt. Többet nem mondott, nem szólalt meg. Pokoli teremtmény lettem a szemében, egy démon, valami, amit nem érthet, vagy legalábbis nem hajlandó megérteni. Éreztem, ahogy egyre közelebb lopózik hozzám, alacsonyan, mindig fedezékben.

Tudtam, hogy amíg nem adok tiszta célpontot, nem fog tüzelni, tudtam. Én viszont legszívesebben azonnal vadul lövöldözni kezdtem volna, hogy elkapjam. De uralkodtam magamon, és a víz mellett elkezdtem kúszni felé némán. Talán arra számított, hogy menekülni próbálok, hogy a másik irányba tartok, de a puskájával szemben úgy esélyem sem lett volna. Próbáltam lassítani a légzésemet, hogy a legapróbb neszt is meghalljam, amit esetleg csap, és amivel elárulja magát.

Pár pillanatra rá már hallottam is a lépések halk zaját a töltés túloldalán. Fogtam egy marok sarat, és elhajítottam hátrafelé, a vízbe, amerről jöttem. Jó tíz-húsz méterre csobbant bele a vízbe; közben sietve felkúsztam a töltésen, ahonnan az ösvény peremére már ráláthattam.

Alig három méterre tőlem emelkedett ki a magas fűből a geodéta feje. Csak egy kurta pillanatra, a másodperc töredékéig láthattam, egyébként a fű rejtekében kúszott ő is. Nem gondolkodtam. Nem haboztam. Lőttem.

A feje oldalra csapódott, és hangtalanul süppedt vissza a fűbe, majd egyetlen nyögéssel elernyedt a teste, mintha csak álmában zavartam volna meg. Többet nem mozdult. Az arca egyik fele csupa vér volt, a homloka furcsán eltorzult. Visszaereszkedtem a töltés oldalán. A pisztolyomat bámultam. Meglepett, hogy eltaláltam, és mégse lepődtem meg. Olyan érzés volt, mintha kétfelé ágazott volna a jövőm, én pedig elakadtam az elágazásnál, pedig már pontosan tudtam, hová tartok, melyik élet vár rám. Magamra maradtam.

Amikor újra megnéztem, óvatosan visszakapaszkodva a töltésen, és lekukucskálva a magas fűbe, még mindig ugyanúgy feküdt ott. Soha nem öltem meg senkit még. És a hely logikájából kiindulva, most sem voltam száz százalékig biztos benne, hogy tényleg megtettem. Legalábbis ezzel győzködtem magam, hogy végre úrrá legyek a remegésemen. Mert a szívem mélyén élt még a kétely, hogy érvelhettem volna hosszasabban, vagy akár el is menekülhettem volna, bevehettem volna magam az erdőbe anélkül, hogy elsütöm a fegyvert. Nem ezt akartam. Meg sem fordult a fejemben, hogy lelőjem.

Feltápászkodtam, és elindultam felfelé a domboldalon. Sajgott az egész testem, bár a vállam nem lett rosszabb, csak az a tompa sajgás maradt. Megálltam a tetem mellett, a puskája a véres feje fölött hevert, akár egy felkiáltójel. Vajon hogyan telhettek az utolsó órái a táborban? Milyen kételyek rághatták a lelkét? Visszaindult vajon a határhoz, és utána megfordult, esetleg még egyszer nekilódult, és vissza... Belekeveredett-e ebbe az ördögi bizonytalanságba? Valami nyilván arra késztette, hogy konfrontálódjon velem, persze az is lehet, hogy egy magányosan eltöltött éjszaka bőven elegendő volt. A magány ránehezedhet az emberre, cselekvésre késztetheti. Vajon ha ígéretemhez híven estére visszaértem volna, másként alakult volna minden?

Nem hagyhattam itt így, de az alaptáborba sem szerettem volna visszavinni, és a sátrak mögötti temetőben elhantolni. A ragyogás a bensőmben elbizonytalanított. Mert mi van, ha ennek az egésznek volt valami célja? Hogy éppen idejött. Lehetséges, hogy ha elásom, azzal megakadályozom, hogy végbemenjen az a változás, ami az ő osztályrésze. Végül addig görgettem a földön a még meleg, rugalmas testét, vérnyomokat kenve szét a fűben, míg a víz pereméhez nem értem vele. Ott elmondtam néhány szót, hogy remélem, meg tud nekem bocsátani, hogy lelőttem, és hogy én a magam részéről megbocsátom neki, hogy rám lőtt. Nem tudom, értelmesen beszéltem-e egyáltalán, akkor nekem meglehetősen összevisszának és abszurdnak tűntek a szavak. Nyilván, ha akkor feltámadt volna hirtelen, mindketten úgy éreztük volna, hogy nem tudunk megbocsátani egymásnak.

A karomba vettem, és begyalogoltam vele térdig a fekete vízbe, ahol végül elengedtem, és néztem, ahogy elmerül. Amikor már a kitárt bal tenyerének halvány tavirózsáját sem láttam, kiballagtam a partra. Fogalmam sem volt, hogy vallásos volt-e, hogy hite szerint a mennyekbe jut vagy éppenséggel a férgek táplálékává válik a teste. Bárhogy is, a ciprusok sajátos katedrálisként magasodtak a vízbe süllyedő teteme körül.

Több időm nem maradt emésztgetni az eseményeket, mert ahogy ott álltam a víz peremén, a ragyogás még inkább elhatalmasodott bennem, és már nemcsak az idegrendszeremet kebelezte be. Vad zimankó sötét jegének kérgébe kuporodva görnyedtem össze a földön, a fehér magban a ragyogás halványkék élességgel teljesedett ki, akár egy fényességes korona. Olyan érzés volt, mintha cigarettákat nyomnának el a bőrömön, ahogy valami szitáló hóféle rezgett alá, és szivárgott be a bőrömbe. Idővel annyira megdermedtem, összefagytam, csak gubbasztottam az ösvényen, és csak a fűszálak zöld lapocskáit láttam magam előtt, szám félig tátva harapta a sarat. Talán jobban kellett volna éreznem magam a testemben, hiszen a sebeim egyáltalán nem kínoztak, de ez a delírium legalább annyira gyötört.

Három mozzanat rémlik ebből a transzból: az elsőben a pszichológus, az antropológus és a geodéta felülről mered rám, mintha ebihal lennék egy pocsolyában, és a víz zavaros felszínén át látom őket. És bizarrul hosszasan bámultak. A másodikban a jajongó lény mellett ültem, kezem a feje tetején nyugtattam, és mormoltam neki valamit, amire egyáltalán nem emlékszem. A harmadikban a határról készült élő térképet néztem, amelyen körkörös sáncárok keretezte az X Térséget. Ebben a sáncárokban óriási tengeri lények úszkáltak, nem törődve azzal, hogy én figyelem őket. Mély gyászként telepedett rám, hogy rám sem vetik tekintetüket.

Ahogy később megnéztem a nyomaimat a fűben, kiderült, hogy nem csak egy helyben gubbasztottam, sokkal inkább féregként rángatóztam és vergődtem a sárban. Lényem egy igen távoli, belső morzsája érezte is a kínt, és legszívesebben belepusztult volna, ám a ragyogás ezt nem hagyhatta. Ha akkor a kezem ügyében van a pisztolyom, azt hiszem, a legnagyobb boldogsággal lőttem volna főbe magam.

* * *

Nincs nagy tehetségem abban, hogy beszámoljak másoknak azokról a dolgokról, amelyeket talán jogosan tudni kívánnának, és most is kihagytam részleteket a ragyogásról. Eddig. És ennek leginkább az volt az oka, hogy ne befolyásoljam az olvasót a saját szellemi objektivitásom megítélésében. Azzal igyekeztem ezt ellensúlyozni, hogy a gusztusomhoz mérten túlzottan is megnyíltam a személyes kérdésekben, leginkább azért, mert az X Térség természetrajzához ez mind szükséges adalék.

Az az igazság, hogy a geodéta első lövése előtti pillanatokban teljesen szétterjedt bennem a ragyogás. Megélesítette az érzékeimet: még azt is éreztem, ahogy a geodéta hasalva áthelyezi egyik csípőjéről a másikra a testsúlyát, és a célkeresztben már csakis engem lát. Hallottam a homlokán legördülő izzadságcseppek surrogását, az orromban éreztem a dezodora illatát, és a nyelvemen ízleltem a sárga füvet, amit kitaposott, hogy elhelyezkedjen a lesen. Ezek az érzékszervek vezéreltek, amikor lelőttem, és csakis ezért válhatott az áldozatommá.

Valójában csak az duzzadt extrém méretűre bennem, amit már eddig is tapasztaltam. Ugyanezek a képességek vittek előre szordínóban, amikor a világítótoronyba mentem, és onnan visszafelé is. Hőemelkedésem is volt, köhögtem és sajogtak az ízületeim. Néha megszédültem, és elkapott a gyengeség. Alkalmaként lebegés majd elnehezülés remegett végig a testemen, de mindig valamelyik végletében, soha nem kiegyensúlyozottan, mértékkel.

A férjem minden bizonnyal intenzíven kezelésbe vette volna a ragyogást, ezer módon igyekezett volna elmulasztani, és persze a sebeimet is gyógyítani kezdte volna rögtön. Nem hagyta volna, hogy a magam módján akarjak megbirkózni vele, a régi életünkben ezért is tartottam előle titokban néha, ha elkapott valami betegség. Ebben az esetben persze nem lett volna semmi jelentősége sem az ő beavatkozásának, sem az én húzódozásomnak. Az ember vagy arra vesztegeti az idejét, hogy aggodalmaskodik a közelgő halál miatt, ami talán be sem következik, vagy megrántja a vállát, és fittyet hány az egészre.

Másnap dél táján tértem végül magamhoz. Önkívületemben valahogyan sikerült bevonszolnom magam az alaptáborba, de kifacsartan éledeztem, üres héjnak éreztem magam, és több liter vizet kellett magamba töltenem, hogy végre kissé összeszedjem magam. Égett az oldalam, ugyanakkor döbbenetesen gyorsan gyógyultam, és tudtam, hogy a mozgás nem okoz majd problémát. A ragyogás már korábban szétáradt a tagjaimban, most mintha végső támadásba lendült volna, hogy a sebesüléseimet rendbe szedje. A hideg, a szédülés és az elnehezedés váltakozása megszűnt, helyette állandó zümmögés állt be, és néha-néha az a kellemetlen érzés, hogy valami kúszik a bőröm alatt, mintha a felsőt másoló újabb réteg alakulna ki belül is.

Volt már annyi tapasztalatom, hogy ne higgyek ennek a hirtelen jött javulásnak, hiszen nagyobb a valószínűsége, hogy csak átmeneti állapotot élek a következő fázis előtt. És a tünetek – a kiélesedett érzékek és reflexek meg a bőröm foszforeszkálása – enyhülése miatt érzett megkönnyebbülés elillant már belőlem, mert rádöbbentem, hogy ha kordában akarom tartani magamban a ragyogást, akkor állandóan meg kell sebesülnöm. A sérülések boríthatták csak fel a működési rendet.

Talán ennek eredményeként nem is hozott ki annyira a sodromból az a káosz és zűrzavar, ami az alaptáborban várt rám. A geodéta felszabdalta a sátrakat, csak széles vászoncsíkok maradtak a lapokból, és csapkodtak a szélben. Az előző expedíciók kutatási adatait mind elégette, a félig elhamvadt fahasábok között ott feketéllettek a jegyzetpapírok maradványai. Minden fegyvert tönkretett, amit nem tudott magával vinni: szétszedte őket, és a darabokat szerteszórta a tábor területén, mintha valami rejtvényt akarna elém állítani. Mindenfelé üres konzervdobozok hevertek. A geodéta az élettelen dolgok őrült sorozatgyilkosává fajult, amíg távol voltam.

A naplója az ágyán hevert, körülötte megsárgult, régi és újabb térképek. De a napló üres volt. Vagyis amikor „írni” láttam gondosan félrehúzódva a többiektől, csak tettetett. Soha nem állt szándékában akár a pszichológusnak, akár másnak betekintést hagyni a gondolataiba. Ez tiszteletet ébresztett bennem.

Azért az ágya mellett, egy papírfecnin hagyott hátra egy igen velős megjegyzést, amely talán magyarázatként is szolgálhatott ellenségeskedésére: „Az antropológus megpróbált visszatérni, de én gondoskodtam róla.” Vagy begolyózott, vagy nagyon is józan volt. Gondosan átmazsoláztam a térképeket, de egyik sem az X Térséget ábrázolta. Csupa személyes jegyzet szerepelt rajtuk, mintha visszaemlékezett volna az életére. Aztán leesett, hogy a térképek azokról a tájakról készülhettek, ahol korábban megfordult vagy esetleg élt. Nem hibáztattam, hogy ezekhez menekült, hogy a múltban igyekezett valamiféle kapaszkodót találni ebben a jelenben, még ha csüggesztően hiábavaló próbálkozás is volt.

Alaposabban átnéztem a tábor készleteit, hogyan is állok. Rábukkantam néhány épen maradt konzervre, amelyek valahogy megúszták a pusztítást. És a geodéta az ivóvíz egy részét sem találta meg, mert régi szokásom szerint már korábban elrejtettem valamennyit a hálózsákomba. Bár a mintáim mind eltűntek – gondolom, a fekete vízbe hajigálta őket, mielőtt elém jött, hogy levadásszon –, ezzel sok kárt nem okozott. A méréseimről és megfigyeléseimről gondos feljegyzéseket vezettem egy kisebb noteszbe, amelyet mindig a hátizsákomban hordtam magammal. Nyilván jobb lenne a nagyobbik mikroszkóp, de a kicsivel, amit magammal vittem, ugyanúgy elboldogulok majd. Az élelem hetekre elegendő lesz, mert nincsenek nagy igényeim. A víz annál két-három nappal tovább is kitart, és bármikor forralhatok még. Gyufám van bőven, így akár egy hónapig is tudok tüzet gyújtani, amúgy meg gyufa nélkül sem okoz gondot a feladat. És a világítótoronyban még akad bőven tartalék, már csak a pszichológus hátizsákjában is.

A tábor mögötti kis temetőben ráakadtam a geodéta másik mesterkedésére is: egy frissen kiásott, üres sírgödör tátongott ott, két oldalán a kimarkolt puha föld, mellette ágakból összetákolt kereszt. Nekem szánta vajon, vagy az antropológusnak? Vagy mindkettőnknek? Nem lett volna kedvemre való egy egész örökkévalóságon át az antropológus mellett nyugodni.

Ahogy valamivel később a romokat takarítottam, nevetés hangját hallottam, és belém hasított a fájdalom. Hirtelen eszembe jutott, ahogy a férjem hazatértének estéjén vacsora után mosogattam. Tisztán emlékeztem a spagetti- és csirkemaradványokra a tányérokon, valamint a megrökönyödésemre, miként létezhet egymás mellett ez a végtelen hétköznapiság és az a mélységes rejtelem, ahogy egyszerre csak felbukkant a semmiből.

05: ENYÉSZET

Soha nem funkcionáltam jól a városokban, pedig ott éltem, mert a férjem másutt nem maradt meg, mert a legjobb munkákat is ott lehetett fellelni, és mert amikor a terepmunkákon magamra maradtam, önpusztításba bonyolódtam. De akkor sem viselkedtem bentlakóként, háziállatként. Nem ragadott magával a városok pora és mocska, az állandó ébersége, a nyüzsgés és a tömeg, hogy az állandó fényáradat eltompítja a csillagok fényét, a benzingőz, amiben fürdik, és az ezernyi egyéb, önnön végzetét magában hordozó dolog.

– Hova mész ilyen késő éjjel? – kérdezgette a férjem bő kilenc hónappal az expedíciója kezdete előtt. Kimondatlanul is hallottam a kérdés elejére oda nem biggyesztett, de gondolt „igazából”-t.

– Sehova – feleltem olyankor. Bárhova.

– De tényleg. Hova mész?

Mellette szóljon, hogy soha, de soha nem eredt a nyomomba.

– Nem csallak meg, ha erre célzol.

Ez az egyenesség általában beléfojtotta a szót, még ha nem is nyugtatta meg teljesen.

Elmagyaráztam, hogy a késői magányos séta kikapcsol és megnyugtat, ha éppen túlságosan stresszel a munkám végtelen unalma. Igazából azonban nem sokat sétáltam, csak egy üres telekig gyalogoltam el, amit felvert a gaz. Azért tetszett ez az üres telek, mert mégsem volt igazán üres. Pillangók és szitakötők mellett két csigafaj és három gyíkfaj is élt itt. Hétköznapi módon, néhány traktor és teherautó kijárta keréknyom mélyedésében felgyűlt az esővíz, és pocsolya-tavacska alakult ki. Valahogyan ikra is került bele, ebihalak és lápi póc meg persze vízirovarok. A nagyra növekedett gyomok biztosították a vízelvezetést, pontosabban gátolták az eróziót, így a tavacska nem temetődött be. Énekesmadarak használták frissítő állomásnak.

Nem volt ez egy teljes élettér, de legalább tompította bennem a vágyat, hogy kocsiba vágjam magam, és az első kihaltabb mezőre hajtsak, ki a városból. Szívesen jöttem ide jó későn, amikor egy-egy óvatos róka is ideosont, vagy egy törpe erszényesmókus tűnt fel egyik vagy másik villanypóznán. Estifecskék gyülekeztek, az utcalámpák fényburájában nyüzsgő rovarokat bombázták. Egerek és baglyok játszották a ragadozók és áldozatok örökös meccsét. De mind másképpen volt éber, mint a vadonban élő állatok. Elcsigázott éberség volt ez, mintha belefáradtak volna már a hosszú és mozgalmas városi létbe. Az emberek lakta terek rosszízű történetei és a múlt tragédiái árnyalták életüket.

Azért nem meséltem a férjemnek a sétám céljáról, mert meg akartam őrizni magamnak ezt a helyet. A párok annyi mindent csinálnak együtt megszokásból vagy elvárásból. Nem volt soha bajom ezekkel a rítusokkal, néha még élveztem is őket, de a városi vadonomra féltékenyen ügyeltem. Amikor dolgoztam, ott élt az elmémben, és megnyugtatott. Volt mit várnom – azok a miniatűr drámák voltak az én titkos fájdalomcsillapítóim, miközben a férjem titokban már az X Térségről és sokkal tágasabb, nyílt terekről álmodott. Később legalább csitíthatta ez a párhuzam a haragomat, amelyet a távozása keltett bennem, majd aztán a zavarodottságomat is megváltozott visszatértekor... bár ettől valójában még nem értettem meg jobban őt.

A pszichológus azt mondta, hogy tudjuk, hogy a határ halad előre... évente akár fél métert is.

Túlságosan is szemellenzős, tudatlan kijelentés volt ez. Ezernyi ehhez hasonlatos „halott” tér létezik, olyanok, amilyeneket én is megfigyeltem. Ezernyi átmeneti környezet, amelyre senki sem figyel fel, senki sem veszi észre, mert a „haszontalanságuk” láthatatlanná teszi őket. Bármi eléldegélhet bennük, jó ideig észrevétlenül. Úgy gondoltunk a határra, mint valami sérthetetlen tömbre, láthatatlan falra, ám ha a tizenegyedik expedíció tagjai mind képesek voltak észrevétlenül visszatérni, vajon egyéb dolgok nem juthattak át rajta ugyanígy már korábban is?

* * *

A ragyogásnak ebben az új fázisában, miközben kezdtem túltenni magam a sebesülésemen, a Torony folyamatosan csábított magához. Éppen olyan tisztán éreztem a földből felém áradó vonzását, azt az első nagy fizikai jelenlétet, mint ahogy az ember egy szobában nézés nélkül is megérzi, hol találja a számára oly nagyon kívánatos tárgyat. Ennek a vágyakozásnak egy része nyilván a saját kíváncsiságom volt, másik része viszont a belém szabadult spóráké is lehetett, ezért késleltettem az érzést, előbb el akartam végezni pár dolgot. Mert ez a munka, ha semmi bizarr esemény nem zavar be, pontosíthatja a rálátásomat mindenre.

Mindenekelőtt el kellett különítenem azokat a hazugságokat és ködösítést, amit a feletteseink az X Térségről összehordtak. Ott volt például az a titkos ismeret, hogy létezett egy proto X Térség, egy amolyan előzetes hídfőállás. Bármennyire is sokat módosított az X Térségről alkotott elképzeléseimen a világítótoronyban talált rengeteg napló, azt nem hittem, hogy a Toronyról és hatásairól bármit is megtudok majd belőlük. Elsősorban arra következtettem, hogy még ha tágul is a határ, az X Térség terjedése akkor is konzervatív folyamat. A naplók alapján felhalmozott adatokból az mindenképpen kiderült, hogy a különös és az átlagos időszakok ciklusai és hullámzása segít trendeket megállapítani. De a feletteseim ezt bizonyára tudták, vagyis nem tekinthettem új információnak. A mítosz, hogy csak pár korai expedícióknak (méghozzá a Déli Végek által önkényesen meghatározott dátum utániaknak) lett csúnya vége, szintén megerősíti a haladás szerkezetébe ágyazott ciklusok elméletét.

A naplókban olvasott történetek hőstettekről, gyáva cselekedetekről, jó és rossz döntésekről számoltak be, de a lényege mindegyiknek ugyanaz volt: az elkerülhetetlenség. Még senki sem jutott le úgy a cél vagy szándék mélyére, hogy ezzel semmissé tehette volna azt a célt vagy szándékot. Aki ide bekerült, az vagy meghalt, vagy megölték, vagy megváltozva esetleg változatlanul tért vissza, az X Térség maga azonban változatlan maradt... a feletteseink viszont úgy küldözgették lankadatlanul a tudásukban elfátyolozott expedíciókat, mintha az lenne az egyetlen lehetőségük, hogy gátat vessenek a helyzet radikális újragondolásának réme elé. Tápláljuk az X Térséget, soha ne szegüljünk ellene, és majd egyszer talán akad valaki, aki puszta szerencséből vagy az ismétlődések együttállásaként rálel a magyarázatra, valamiféle megoldásra, mielőtt még az egész világ X Térséggé változna.

Ezeket az elméleteket természetesen nem tudtam semmiképpen igazolni, de legalább a kiötlésük sajátosan komor elégedettségemre szolgálhatott.

A férjem naplóját hagytam utolsónak, pedig legalább annyira vonzott, mint a Torony. Előbb azonban arra összpontosítottam, amit magammal hoztam még: a pszichológusból és a kihalt faluban gyűjtött mintákra és a saját bőrömből vettekre. A mikroszkópot a rozoga asztalra állítottam, amit a geodéta nyilván már kiinduló állapotában roncsnak látott, így aztán meghagyott épségben. A pszichológusból vett sejtek, az ép és a sérült válla egyképpen, normális emberi sejteket mutattak a mikroszkóp alatt is. És a saját magamból vett minta is. Vagyis totális képtelenség. Újra meg újra elővettem és ellenőriztem őket, még azt a gyerekes trükköt is bevetettem, hogy érdektelenséget mímeltem, majd váratlanul rávetettem magam a nézőkére, és lecsaptam sasszemmel a mintára.

Meggyőződésem volt, hogy amikor nem nézek oda, a sejtek a mintalapon átrendeződnek, átváltoznak, és a megfigyelés ténye változtatja vissza őket. Tudtam én, hogy ez téboly, mégis így gondoltam. Az volt az érzésem, hogy az X Térség gúnyt űz belőlem. A fűszálak, a kóbor bogarak, a vízcseppek is mind rajtam kacagnak. Mi fog történni, amikor a Mászó leér a Torony aljába? És amikor majd újból feljön onnan?

Ezután következtek a faluból hozott minták: az egyik moszatfigura „homlokából”, a döglött rókából és a patkányból származók, meg a faforgácsok. A fa fa volt. A patkány patkány. A moha és a róka pedig... módosult emberi sejtekből állt. Ahol a bűnös kezéből a fojtó gyümölcs fakad, ott hozom a halál magvait...

Gondolom, az lett volna a normális, ha elképedten kapom el a szememet a mikroszkóptól, de eddigre már túl voltam mindenféle heves reakció lehetőségén, bármit tár elém a tárgylemez. Csak a bajszom alatt szentségeltem kicsit. Az a vadkan az ide vezető úton, a különös delfinek, a sásban élő elkínzott szörnyeteg. Sőt, a mikroszkóp mutatta látványt igazolta az a perverz gondolat is, hogy a tizenegyedik expedíció tagjainak csak a másolatai tértek vissza a határon. Átváltozások zajlanak ezen a helyen, és hiába éreztem magam a táj természetes részének, amikor előző nap a világítótoronyhoz mentem, már nem tagadhattam, hogy ezek az átmeneti életterek mélységesen természetellenes átalakulásban vannak. Beteges megkönnyebbülés hatalmasodott el rajtam, hogy az antropológusnak a Mászó bőréből vett agyszövete mellett végre más bizonyítékra is akadtam, hogy valami különös zajlik itt.

De eddigre elegem lett a mintákból. Megebédeltem, és úgy döntöttem, teljesen felesleges tovább takarítgatnom a tábort. Ezt meghagytam az eljövendő expedícióknak.

Ragyogóan napsütéses kék éggel jött a délután, a meleg elviselhető volt. Egy ideig üldögéltem, néztem a magas fű felett táncoló szitakötőket, és egy vörös sipkás fakopáncs hisztérikusan zuhanó-emelkedő röptét. Csak halogattam az elkerülhetetlent, a visszatérést a Toronyba. Húztam az időt.

Mikor végre a kezembe vettem a férjem naplóját és olvasni kezdtem, a ragyogás végtelen hullámokban csapott át felettem. Belemosott a földbe, a vízbe, a fákba és a levegőbe, miközben feltárultam, és be se zárultam többé.

* * *

Alig akadt olyasmi a férjem naplójában, amire számíthattam volna. Néhány kurta, sietve odavetett megjegyzéstől eltekintve szinte minden bejegyzést nekem címzett. Váratlanul ért, rosszul viseltem, és amint nyilvánvalóvá vált, hogy ez lesz végig, erőt kellett vennem magamon, hogy legyűrjem a kísértést, és ne hajítsam félre végérvényesen. Nem a szerelem vagy a hiánya miatt, sokkal inkább bűntudatból. Kezdettől fogva nekem írta azzal a szándékkal, hogy együtt olvassuk majd, de meghalt, vagy legalábbis valami olyan formát öltött, amiben képtelen lennék vele kommunikálni, megosztani vele a gondolataimat.

A tizenegyedik expedíció nyolc tagból állt, csupa férfiból: volt egy pszichológus, két orvos (az egyik a férjem), egy nyelvész, egy geodéta, egy biológus, egy antropológus és egy régész. Ők télen jöttek az X Térségbe, amikor a fák elhullatták a lombjukat, és a sás meg a nád levele megvastagodott, bebarnult. A virágos bokrok „komoran kuporogtak” és mintha „egymáshoz bújtak volna” az ösvény két oldalán, ahogy fogalmazott. „Kevesebb a madár, mint a korábbi beszámolókban áll. De hova mehettek? Csak a szellemmadár tudná.” Az ég gyakran beborult, és a ciprusmocsárban a fekete víz szintje egészen alacsonyan állt. „Mióta itt vagyunk, egyetlen csepp eső sem esett” – írta az első hét végén.

Az ötödik-hatodik nap táján ők is rábukkantak arra, amit, úgy tűnik, csak én nevezek Toronynak – immár meggyőződésemmé vált, hogy az alaptábor helyzetét kifejezetten azzal a céllal jelölték ki éppen ide, hogy elősegítsék ezt a felfedezést –, az ő geodétájuk azonban ragaszkodott ahhoz, hogy mindenekelőtt végezzék el a környék feltérképezését, így aztán ők végül egészen más utat jártak be, mint mi. „Egyikünkben sem tombolt a vágy, hogy lemásszunk oda, bennem talán a legkevésbé” – írta a felfedezés örvén. A férjem klausztrofóbiás volt, néha még az is megesett, hogy az éjszaka közepén kellett felkelnie, és a teraszon aludnia tovább.

Ki tudja, mi okból, de az ő pszichológusuk nem erőltette a Torony feltárását, ezért ők az elhagyott falut, az azon túl elterülő tengerpartot és a világítótornyot kutatták. A világítótorony témájában kifejezi a borzalmat, amit mind éreztek a mészárlás nyomai láttán, de azt is írja, hogy ahhoz „túlságosan is tiszteletben tartották a holtakat, hogy rendet rakjanak”. Ez, gondolom, a felborogatott bútorokra vonatkozott. A lépcsőpihenőn talált fényképről nem tesz említést, ami kifejezetten csalódást okozott, mert reméltem, hogy esetleg közülük valaki karikázta be azt az arcot.

Hozzám hasonlóan ők is megtalálták a naplókupacot ott fenn, abban a veremben, és őket is megrendítette a látvány. „Komoly vitánk volt, hogy mit tegyünk. Én amellett érveltem, hogy szakítsuk meg a küldetést, és térjünk haza, mert nyilvánvalóan becsaptak bennünket.” A pszichológusuk ezen a ponton végül közbeavatkozott, és helyreállította a rendet, még ha a feszültség meg is maradt. Az X Térségbe induló expedíciók egyik alapszabálya, hogy az expedíció egységét mindenekfelett meg kell tartani. A következő bejegyzés szerint azonban csoportokra oszlottak, mintha azzal akarták volna megakadályozni a széthullást, hogy az egyéni igényeket jobban szolgálják, és így minimalizálják annak a kockázatát, hogy bárki is útra keljen a határ felé. A másik orvos, az antropológus, a régész és a pszichológus a világítótoronyban maradt, hogy átolvassák a naplókat, és megvizsgálják a közvetlen környezetet. A nyelvész és a biológus visszatért a Toronyhoz, a férjem és a geodéta pedig továbbindult a tengerparton.

„Imádnád ezt a helyet. Imádnád a fényeket a dűnéken, imádnád a végtelen vadságukat” – írja egy ponton valami nyugtalanító lelkesedéssel, ami inkább mániákusnak tűnt nekem, mint derűlátónak.

Egy egész héten át haladtak felfelé a part mentén. Felmérték a tájat, térképet készítettek, és várták, hogy egyszer csak elérik a határt vagy legalábbis valami akadályt, gátat.

De semmi hasonló nem történt.

Ugyanaz a környezet kísérte őket nap nap után. „Azt hiszem, északnak tartunk, de hiába teszünk meg huszonöt-harmincöt kilométert egy nap, mit sem változik közben a táj. Mindig ugyanaz” – írja, bár azt hangsúlyosan hozzáteszi még, hogy szó sincs arról, hogy valami bizarr, önmagába forduló hurkot járnának be újra meg újra. Azzal azonban tisztában van, hogy „mostanra már rég el kellett volna érnünk a határt”. És valóban, alaposan belegyalogoltak a Déli Végeknél még fel nem térképezett területekre, „amelyek a feletteseink bizonytalan utasításai alapján a határon túlinak lettek volna vélhetőek”.

Azt én magam is tudtam, hogy az X Térség a világítótornyon nem sokkal túl egyszeriben véget ér. Hogy honnan tudtam? Természetesen a kiképzésen mondták a feletteseink. Vagyis valójában nem tudtam semmit.

Végül azért fordultak vissza, mert „a hátunk mögött különös fényzuhatagokat láttunk és a szárazföld belsejében még többet, hozzá sajátos hangokat is hallottunk, amiről elképzelésünk sem volt, hogy mi lehet. Aggódtunk már a hátrahagyott társaink miatt.” Azon a ponton, ahol visszafordultak, „egy sziklás sziget magasságában voltunk. Az első sziget volt ez, amit láttunk” és „erős késztetés ébredt bennünk, hogy feltárjuk, pedig nem láttunk könnyű átkelési lehetőséget”. „Valaha lakott lehetett” a sziget, mert „egy domb oldalában kőházak magasodtak, alant a parton pedig kikötő látszott”.

Nem hét, hanem négy nap alatt értek vissza a világítótoronyhoz, mintha „összement volna alattunk a föld”. A pszichológus nem volt sehol, és a világítótorony első lépcsőfordulójában véres lövöldözés nyomaira bukkantak. Egyetlen túlélő volt, a régész, aki haldoklása közepette „elmondta, hogy egy nem evilági valami jött fel a lépcsőn, végzett a pszichológussal, és magával cipelte a tetemét. De később visszatért a pszichológus, delirált a régész. Csak két hullát találtunk, és egyik sem a pszichológusé volt, vagyis a régész nem jól mondta. És azt sem tudta megmagyarázni, hogy miért lőtték le egymást, csak azt hajtogatta, hogy nem bíztunk magunkban”. A férjem még azt is írta, hogy „a sebek némelyike nem lőtt seb volt, és a falakon a vérnyomok sem olyanok voltak, amilyeneket bűntények helyszínén láttam korábban. A padlón pedig valami különös maradvány volt.”

A régész „a lépcsőfordulóban ült hátát a falnak vetve, és fenyegetőzött, hogy ha közelítek, hogy megvizsgáljam a sebesüléseit, akkor lelő. De nem sokáig húzta már. Meghalt.” Akkor gyorsan kivonszolták a többi hullával együtt a világítótoronyból, és a parton, valamivel távolabb elásták őket. „Rettenetes pillanatok voltak azok. Azt hiszem, egyikünk sem heverte ki teljesen, szellemmadár.”

Rajtuk kívül már csak a nyelvész és a biológus maradt a Toronyban. „A geodéta azt javasolta, hogy vagy menjünk vissza a parton arra, amerre már jártunk, vagy induljunk neki déli irányban. De mindketten tisztában voltunk vele, hogy ezzel csak a felelősséget odáznánk el. Igazából az volt a javaslata lényege, hogy hagyjunk fel a küldetéssel, és vágjunk neki a tájnak, amerre a szemünk lát.”

A táj azonban mostanra rájuk nehezedett, a hőmérséklet hevesen ingadozott. A föld gyomra morajlott, rázkódott alattuk. A nap fénye zöldes volt, mintha „a határ valahogyan eltorzította volna a látásunkat”. És láttak „madárrajokat a szárazföld belseje felé vándorolni, de nem azonos fajokat, hanem mindenfélét. Héjákat, kacsákat, sasokat és kócsagokat egybeverődve, mintha ugyanaz a cél hajtaná őket mind.”

A Toronyba csak néhány szintet ereszkedtek, és a férjem nem említ írást a falakon. „Ha a nyelvész és a biológus odalent is van, jóval lejjebb járhatnak, és semmi okunk követni őket.” Visszatértek így az alaptáborba, ahol megtalálták a biológus összeszurkált tetemét és mellette egy szófukar üzenetet a nyelvésztől: „Az alagútba mentem, ne keressenek.” Különös szimpátia járt át a kollégám vesztét látván. Világos, hogy a nyelvészt igyekezett meggyőzni, legalábbis én így vélekedtem. Talán éppen a nyelvész végzett vele. Ám addigra őt már egyértelműen megbűvölte a Torony, a Mászó szavai befészkeltek az agyába. És neki ezerszer többet mondhattak azok a szavak, így nem csoda, hogy túl nagy volt a kísértés.

A férjem és a geodéta szürkületkor ért vissza a Toronyhoz. A bejegyzésekből nem derül ki, hogy miért akkor. Egyre több szünet állt be közöttük, ami több órát is jelenthetett, a köztes időszak egyszerűen kiesett. Éjjel azonban vérfagyasztó menetet láttak a Torony felé haladni: heten voltak az expedíció nyolc tagjából, köztük a geodéta és a férjem egy-egy hasonmása is. „Ott voltam a saját szemem előtt, én magam. Olyan mereven lépkedtem, olyan üres volt a tekintetem. Olyan nyilvánvalóan nem önmagam voltam, és mégis... csakis én lehettem. Lebénított bennünket a döbbenet. Nem is próbáltuk megállítani őket, lehetetlennek tetszett valahogy saját magunk útját állni. És őszintén szólva halálra voltunk rémülve. Nem tehettünk egyebet, mint álltunk, és végignéztük, ahogy leereszkednek. Pár pillanattal később megértettem, és minden világossá vált. Már tudtam, mi történt. Meghaltunk. Szellemként jártuk a kísértetvidéket, és bár nem tudunk róla, itt emberek élik az életüket, a hétköznapjaikat, megy minden, ahogy mennie kell, csak épp mi nem látunk át a leplen, az interferencián.”

A férjem aztán nagy nehezen lerázta magáról ezt az érzést. Hosszú órákon át várakoztak, hogy vajon visszatérnek-e a hasonmásaik. Összevitatkoztak, hogy mégis mit tegyenek, ha visszajönnek. A geodéta végezni akart velük, a férjem pedig kikérdezte volna őket. A sokkhatás alatt azzal egyikük sem törődött, hogy a pszichológus nem volt a kis kompániában. Egyszerre, mintha gőz fütyült volna fel a Toronyból, és közben fénysugár csapott fel az égre, majd ennek is vége lett éppolyan váratlanul. De senki nem bújt elő, és végül ők ketten visszatértek a táborba.

Ekkor határoztak úgy, hogy mostantól mindketten mennek a saját útjukon. A geodéta úgy ítélte, hogy látott mindent, amit látnia kellett, és ideje visszatérnie a határhoz. A férjem nem akart vele tartani, mert ahogy a bejegyzéseiből kiderül, azt gyanította, hogy „ugyanazon az úton visszatérni, amin jöttünk, csapda”. Az idő múlásával, és hogy észak felé haladva nem ütköztek semmilyen akadályba, a férjem kezdett „gyanakodni, hogy a határról szóló teóriák puszta ködösítések egytől egyig”, bár „ennek az érzésnek a mélységéből” koherens elméletet még nem kovácsolt.

Az expedícióval történtek ilyen konkrét elbeszélésébe pedig olyan személyes megfigyelések vegyülnek, amelyeket nem szívesen idéznék most fel, még összefoglalni sem nagyon van indíttatásom. Egyetlen passzust kivéve, ami egyként vonatkozik a kapcsolatunkra és az X Térségre:

„Még amikor kellemetlen is, amit itt átélek és megtapasztalok, mindig azt kívánom, bár itt lennél velem. Bár mindketten jelentkeztünk volna, együtt. Itt sokkal jobban megértettelek volna, ahogy járjuk az északra vezető utat. Beszélnünk sem kellett volna, ha éppen nem lett volna hozzá kedved. Nem zavart volna. Cseppet sem. És vissza sem fordultunk volna. Addig mentünk volna, amíg már nincs tovább.”

Lassan, fájdalmasan döbbentem rá, ahogy egyre jobban elmélyültem a naplójában, hogy mit olvasok valójában. A férjem lelki élete messze túlnyúlt túláradó természetén, és rájöhettem volna erre hamarabb is, ha lett volna annyi eszem, hogy közelebb engedem magamhoz. Csakhogy nem volt. Az árapálymedencéket és a műanyagot felzabáló gombákat magamhoz engedtem, de őt nem. Ez gyötört a legjobban a naplójában. Ő is tehetett a gondjainkról persze, azzal például, hogy túlságosan erőszakos volt velem, és túl sokat várt tőlem, meg olyanokat képzelt belém, amiknek nyoma sem volt. De ha legalább valamennyire megnyíltam volna neki, akkor találkozhattunk volna félúton, és közben nem áldoztam volna be az önállóságomat. Most azonban már túl késő.

A személyes hangvételű megjegyzései között akadt néhány lírai jegyzet is. Például egy margóra vetett megfigyelés a világítótornyon túlról és a sziklás partszakaszon látott árapálymedencéről. Valamint egy hosszas fejtegetés egy osztrigatelep sajátos felhasználásáról, ahol az ollóscsőrűek nagyobb halakra lestek. A hátsó borító tasakjába fényképeket dugott az árapálymedencéről. Mellé pár szokatlan formájú levelet, préselt virágokat és egy törékeny kis termést helyezett. A férjemet az effélék nem nagyon hozták lázba. Azt is tudtam, hogy igen nagy erőfeszítésébe telhetett a medencéről meg az ollóscsőrűekről tett megfigyeléseket felvezetni. Pontosan tudtam, hogy ez mind csakis nekem szól. Szép szavak nem voltak, de ismertem ezt a visszafogottságot. Nagyon jól tudta, mennyire utálom az olyan szavakat, mint „szerelmem”.

Az utolsó bejegyzést akkor írta, amikor visszatért a világítótoronyba: „Visszaindulok felfelé a parton. De ezúttal nem gyalog. A kihalt faluban volt egy csónak. Lyukas és félig elkorhadt, de a világítótorony külső falából ki tudok szedni annyi fát, hogy rendbe hozzam. A part mentén haladok majd, ameddig csak lehet. El a szigetig, vagy éppenséggel még azon is túl. Ha valaha olvasod ezt, tudd, hogy oda tartok. Ott leszek.” Lehetséges lenne, hogy ebben a mégoly átmeneti ökoszisztémában is létezik egy annál átmenetibb, a Torony hatásának határain éppen túl, de még a határon innen?

Ahogy befejeztem a naplót, utolsó képként a megnyugtató látvány kísért már, ahogy a férjem a helyrehozott csónakkal vízre száll, és keresztülhasít a part menti hullámverésen, be a csendesebb vizekre. Ahogy a parttal párhuzamosan halad északnak, egymagában, és a boldogabb idők emlékeit idéző apróbb pillanatok gyönyörűségét lesi. Heves büszkeség ébredt bennem. Az eltökéltsége láttán. A bátorsága láttán. Mélyebb és intimebb kötődést éreztem iránta, mint az utóbbi időkben bármikor.

A fejemben gondolatfoszlányok, az olvasás utórezgései kergették egymást, felvillanó szilánkok arról, hogy vajon ma is vezet-e még naplót, és hogy a delfinek szeme nem azért tűnt annyira ismerősnek, mert annyira emberi a pillantásuk. De sietve kivertem a fejemből ezeket az ostobaságokat; vannak megsemmisítő kérdések, amelyekre ha sokáig nem akad válasz, elpusztítják a lelket.

* * *

A sérüléseim végül egészen elviselhetővé váltak, már csak levegővételkor sajogtak. Estére, nyilván nem véletlenül, a tüdőmből a torkomon át tört fel a ragyogás, és olyan volt, mintha fehér pamacsokban köpném fel a levegőbe. Borzongva jutott eszembe a pszichológus teteme fölött idegőrlő jelzőlámpaként terjengő fényköd. Képtelen lettem volna reggelig várni, még ha ez csak a távoli jövő előképe volt. Azonnal vissza kellett térnem a Toronyhoz. Csakis oda mehettem, ott volt a helyem. Hátrahagytam mindent; csak egy pisztolyt tartottam meg, és egy kulacsnyi vizet rögzítettem az övemre. A fényképezőgépet magammal vittem, de később meggondoltam magam, és félúton egy sziklán hagytam. Csak elvonná a figyelmemet az örök késztetés, hogy rögzítsem, amit látok, pedig a fényképek sem érnek többet, mint a minták. Több évtizednyi napló vár még a világítótoronyban. Előttem kísértetté foszló expedíciók generációi haladnak. Megint kis híján becsavarodtam ettől a céltalan őrülettől, a sok pazarlástól.

Hoztam magammal egy zseblámpát, de hamar kiderült, hogy a testemből áradó zöldes ragyogásnak köszönhetően teljesen jól látok. Gyorsan osontam a sötétben a Toronyhoz vezető ösvényen. A fellegtelen, fekete égbolt felettem a fenyők keskeny vonalainak keretében a mennyek végtelenségét idézte. Sem határ, sem mesterséges fény nem zárta el előlem a sok ezer gombostűhegy fényét. Mindent láttam. Gyerekként éjjelente az éjszakai eget bámultam, és mint bárki más, a hullócsillagokat lestem. Felnőttként az öböl menti kunyhóm tetején vagy később azon az üres telken ücsörögve már nem a hullócsillagokat kerestem, hanem az állókat. Azokat néztem merőn, és közben igyekeztem elképzelni az életet azokban a távoli, égi árapálymedencékben. Ezek a csillagok most felettem idegenek voltak, mintha valami egészen új, zavaros mintázatot vetnének a sötétbe, pedig ismerős távolukba még tegnap este is megnyugtatóan pillantottam fel. Lehetséges, hogy éppen most látom őket tisztán? Lehet, hogy még annál is messzebb voltam az otthonomtól, mint korábban gyanítottam? Nem kellett volna, hogy ez a gondolat komor elégedettséggel töltsön el.

* * *

Amint beléptem a Toronyba, már hallottam a szívdobogást. Arcomra stabilan felerősítettem a maszkot, egészen befedte a számat és az orromat. Nehezen tudnám megmondani, hogy a további fertőződéseket igyekeztem kirekeszteni, vagy egyszerűen csak a ragyogásomat akartam kordában tartani. A falakra rótt szavak biofénye erősödött, amire a bőröm is hasonlóan reagált, talán valami kölcsönhatás volt ez, mindenesetre remekül megvilágította a zöldesen derengő fény az utat. Az első néhány szinten nem volt semmi szokatlan. Az érzést, hogy visszajáró vendég vagyok már, jól ellensúlyozta annak a józansága, hogy most először járok itt egymagam. A kanyargó ereszkedésben, ahogy egyre mélyebbre jutottam a zöldes derengés enyhítette fekete sötétben, egyre inkább számítottam rá, hogy a következő kanyarulatban rám veti magát valami. Ezekben a helyzetekben feltámadt bennem a vágy, hogy bár itt lenne velem a geodéta, és persze mardosott is miatta a bűntudat. És hiába igyekeztem koncentrálni, mindenáron elvonta a figyelmemet a falon vonuló szöveg. Újra meg újra rá kellett parancsolnom magamra, hogy az alattam nyíló sötétre összpontosítsak, és ne hagyjam, hogy a szavak visszarántsanak. Könyörület és méltóság fakad majd az árnyak ültetvényén sötét rügyekre, fogaik a kor haladtát marcangolják és viselik és hirdetik majd...

A vártnál hamarabb értem ahhoz a ponthoz, ahol az antropológus tetemét találtuk. Valahogy meglepett, hogy még mindig itt van, ugyanabban a felfordulásban: ruhacafatok, az üres hátizsákja, néhány törött üvegcse és a feje, amiből mintha ömlene valami. Fakó organizmusok mozgó szövedéke vonta be, és közelebbről megvizsgálva láttam, hogy ugyanazok a tenyérszerű kis lények alkotják, amelyek a szavakat is. Képtelenség lett volna eldönteni, hogy felfalják-e éppen a maradványokat, vagy óvni próbálják, esetleg átalakítják. Ahogy azt sem tudhattam, hogy amikor a geodéta a távozásom után magára maradt az alaptáborban, egy másolata visszalátogatott-e hozzá...

Nem időztem itt sokáig, hanem haladtam tovább.

A Torony szívverése egyre erősebb és visszhangosabb lett. A szavak frissebbé váltak a falon, mintha épp csak megszáradtak volna. És a szívdobogás alatt zümmögés húzódott meg, valamiféle légköri zörej jellegű. A hely rideg nedves bűze ragacsosabbá, trópusivá vált. Hirtelen rájöttem, hogy izzadok. Ennél azonban fontosabb, hogy a Mászó nyoma is frissebb, ragacsosabb lett, és próbáltam a jobb oldalra húzódni, hogy óvjam a bakancsomat. A jobb oldali fal is más lett: moha vagy zuzmó borította leheletnyi rétegben. Nem szívesen támasztottam neki a hátamat, hogy a padló ragacsos mocskát elkerüljem, de nem volt választásom.

Vagy kétórányi lassú araszolás után a szívverés annyira felerősödött, hogy már a lépcső is rázkódott belé, a zümmögés pedig recsegve nyögött. Csengett a fülem, az egész testem remegett a rezonanciától, és átizzadtam a ruháimat a nedvességtől. Nem sokon múlott, hogy letépjem a maszkot az arcomról, hogy legalább friss levegőhöz jussak. De fegyelmeztem magam, mert éreztem, hogy közel járok. Közel bizony... csak azt nem tudtam, hogy mihez.

Itt már annyira újsütetűek voltak a szavak, hogy szinte csöpögtek. A tenyér formájú kis lények kevesebben voltak, mind összezáródva, mintha még nem értek volna meg arra, hogy kitáruljanak, mintha még életre sem keltek volna. Ami meghal, halálában is ismeri majd az életet, hiszen nem feledjük, ami elrothadott, és az új életre keltek a nemtudás áldásában járják majd a földet...

Újabb lépcsősoron haladtam le, és amint befordultam a fordulón... fényt láttam. A fal takarásából előkúszó éles, arany fénycsík volt, és bár a forrását nem láthattam még, a ragyogás bennem mégis boldogan lódult neki. A zümmögés annyira felerősödött, hogy már szinte süvített, és úgy éreztem, vér fakad fel szétpattant dobhártyáimból. A szívverés átjárta minden porcikámat. Nem emberi lénynek éreztem már magam, hanem valami állomásnak, ami befogadja a zajt és az ingereket. Éreztem, ahogy a ragyogás félig láthatatlan sugárban tör fel a számból, és a maszk elállja útját, ezért sietve letéptem magamról. Add vissza néki, kitől néked adatott, futott át agyamon a gondolat. Fogalmam sem volt, mit táplálnék ezzel, és hogy ez egyáltalán mit jelentene az engem alkotó sejtek és gondolatok egészét nézve.

Fontos megérteni, hogy annyi esélye lett volna visszafordulnom, mint visszatekerni az időt. Az akaratom nem volt már szabad, még ha csak az ismeretlen kísértése ejtette is foglyul. Ha vissza kellett volna jönnöm anélkül, hogy befordulok azon az utolsó sarkon... örökre gyötört volna a képzeletem. Akkor, abban a pillanatban meggyőződésemmé vált, hogy inkább meghalok, csak tudjam meg... tudjak meg valamit, bármit.

Befordultam a sarkon. Beléptem a fénybe.

* * *

A Sziklás-öbölnél töltött utolsó hónap egyik éjjelén hatalmas nyugtalanság töltött el. Ekkor már tudtam, hogy vége az ösztöndíjamnak, és egyelőre nem volt új munkám. Ismét hazavittem magammal egy ismerős ismeretlent a kocsmából, hogy elüssem az időt, de már órákkal korábban hazament ő is. Csak forgolódtam az ágyban, még mindig részegen. Ostoba és veszedelmes ötletem támadt: kihajtottam az éjszaka közepén az árapálymedencéimhez. Hajnali három körül járt, apály ideje volt, és legalább megleshettem volna az ilyentájt zajló rejtett életet. A fejembe vettem, hogy éjjelente, amikor senki sem figyel, megváltozik a medencékben minden. Ez van, ha az ember ennyi időt tölt egyetlen árapálymedence tanulmányozásával, a végén már ha álmából riasztják is, képes név szerint felismerni minden egyes ott élő tengerirózsát, és akár száz ugyanolyan árapálymedence sorából is könnyűszerrel beazonosítja ezt az egyet, ha éppenséggel elkövetett valamit, és jön a szembesítés.

Leparkoltam hát a kocsit, és leegyensúlyoztam a kanyargós úton a köves partra, felkapaszkodtam a zseblámpa fényénél a sziklákra. Bele akartam veszni valamibe végre. Állandóan csak azt hallgattam egész életemben, hogy mennyire fegyelmezett vagyok, pedig ez nem igaz. Soha nem voltam igazán fegyelmezett, soha nem is akartam uralni semmit, magamat sem.

Azon az éjszakán pontosan láttam, hogy bár ezernyi okot sorakoztathatok fel másokkal szemben, végeredményben csakis magamat okolhatom. Nem készítettem el a jelentéseket. Nem ragaszkodtam a kutatás fókuszához. Jelentéktelen, mellékes adatokat rögzítettem, csupa olyat, amire az ösztöndíjat biztosító alapítványnak semmi szüksége nem volt. Az árapálymedencék úrnője voltam, csak az számított, amit én láttam, és arról írtam jelentést, amiről írni akartam. Megint kisiklottam, mint mindig, mert beszippantott a környezet, mert képtelen voltam kívülálló maradni, mert az objektivitás ismeretlen vidék számomra.

Nevetséges zseblámpámmal végigzarándokoltam az összes medencét és pocsolyát. Többször is megbotlottam, vagy tucatszor kis híján elhasaltam. Ha akkor figyel valaki – és honnan tudhatnám, hogy nem figyeltek-e ténylegesen? –, egy átkozódó, félrészeg, meggondolatlan biológust lát, aki már a második évét tölti a semmi közepén, és már fogalma sincs róla, hogy mit akar, mert sérülékeny és magányos, pedig megfogadta, hogy soha, de soha nem lesz magányos. Amiket tett és mondott, a társadalom szemében mind önző és antiszociális. Keresett valamit az éj közepén az árapálymedencékben, pedig már az is maga a csoda, amit nappal talált. Még az is lehet, hogy kiabált, üvöltözött és ugrált azokon a síkos sziklákon, pedig még a világ legtökéletesebb bakancsában is könnyedén nyakát szeghette volna. Egyszer csak kicsúszik a lába alól a talaj, a koponyáját a sziklához csapja, minden véres lesz és felhasad.

Tény azonban, hogy bár érdemelni nem érdemeltem – vagy talán mégis? –, tényleg ráakadtam valami csodálatosra. Valamire, ami önmagát leplezte le előttem. Az egyik nagyobb medencében felfigyeltem valami csillámlásra, a fény halovány sugallatára, és megtorpantam. Jelre vártam volna? Fel akartam volna fedezni valamit, vagy csak hittem, hogy fel akarok? Végül úgy döntöttem, hogy nagyon is fel akarok fedezni valamit, és odamentem. Közben kijózanodtam annyira, hogy ügyeljek a lépéseimre, nehogy azelőtt zúzzam szét a koponyámat, mielőtt látom, mi fénylik abban a pocsolyában.

Amikor végre odaértem, és négykézlábra ereszkedve a vízbe bámultam, a tengeri csillagok egy igen ritka óriási fajtáját pillantottam meg: hatágút, serpenyőnél is hatalmasabbat, ahogy a mozdulatlan vízbe éppen valami sötét aranyszínű folyadékot bocsát ki magából, hogy szinte lángra lobbantja vele. A szakma szereti a tudományos neve helyett a jóval helytállóbb „csillagromboló” elnevezést használni rá. Vaskos tüskék borították, a végein több ezer, smaragdzöldben játszó, majdnem áttetsző, finom csillószőr tartotta mozgásban, ahogy a magánál kisebb, alacsonyabb rendű tengeri csillagokra vadászott. Soha nem láttam még csillagrombolót, még akváriumban sem, ezért most a látvány olyan izgalomba hozott, hogy kis híján beleestem arccal a vízbe, ahogy ott támaszkodtam a sziklás peremen.

Minél hosszasabban bámultam azonban, annál érthetetlenebbé vált. Egyre idegenebbé és egyre távolibbá, hiszen sem a természetről, sem a környezetről nem tudtam semmit. Volt valami a lelkemben és abban a sötét ragyogásban, ami elhomályosította az értelmet, amitől ezt a lényt, ami valóban létezik, és rég katalogizálták, nevet adtak neki, tanulmányozták, mindezen kategóriákon felettinek, érthetetlennek és felfoghatatlannak kezdtem látni. Tudtam, hogy ha tovább nézem, a végén be kell vallanom, hogy magamról sem tudok semmit vagy még a semminél is kevesebbet, legyen az akár igaz, akár nem.

Amikor végül sikerült levennem a szememet arról a tengeri csillagról, felegyenesedtem. Azt sem tudtam, hol ér véget az égbolt, és hol kezdődik a tenger, vagy hogy a tenger van előttem avagy a part. Kicsúszott a lábam alól a talaj: az egyetlen dolog, ami még utat mutathatott nekem, az a lábamnál fénylő fáklya, a tengeri csillag volt.

Mikor befordultam a sarkon, a Mászót megpillantani hasonló élmény volt, csak épp az ezerszeresére nagyítva. Ahogy évekkel korábban egybefolyt előttem a tenger és az ég, ugyanúgy folyt most össze a lépcső és a mennyezet a szemem előtt, és bár kapaszkodtam a falba, olyan érzésem volt, mintha elveszne a tenyerem, beleveszne, süppedne a semmibe, és ha nem vigyáznék, keresztülzuhannék rajta én magam is.

Csakhogy akkor, ott a Torony mélyén nem érthettem meg, mit látok. Még most is igen nehéz dolgom van, ahogy próbálom felidézni, és megérteni azokból a töredékekből, amelyekért nem állhatok jót. Nehéz elválasztani az elmémet kitöltő ürességet a hézagoktól, amelyeket az ismeretlen sokaság népesít be. Egyszerűen nem jutott el a tudatomig, vagy éppen az elmém nem volt képes megfelelőképpen megjegyezni, amit látott.

Azt mondtam volna, hogy arany fényt láttam? Mert ahogy befordultam azon a sarkon, már nem arany, hanem kékeszöld volt az a fény, de olyan kékeszöld, amilyet még életemben nem láttam. Vakítóan és végtelenül ömlött vaskos sugárban, mindent magába szippantva és befedve. Olyannyira lenyűgözte a látásomat, a térérzékelésemet, hogy kényszerítettem magam a látásom mellőzésére és egyéb érzékekkel való kiváltására.

Akkor a hang erősödött fel, mintha egyre erősödő jégmorajlás vagy éppen jégkristály-zúzódás törne valami földöntúli hangzássá. Ezt véltem eddig zümmögésnek, és most mindent megtöltő dallammá és ritmussá duzzadt, ami megtöltötte, elmosta az agyamat. Tétován, valami kilencedik érzékkel ráébredtem, hogy a falra írt szavakat a hang is átitatja, csak eddig nem voltam kész rá, hogy halljam is őket. A vibrálásának is súlya volt, anyaga, szövedéke. Égett szag érződött, mintha ősz végi avart égetnének, vagy valami gigantikus gépezet motorja égne le éppen a távolban... azt pedig sós, égett íz kísérte.

Nincs szó, ami... nincs fénykép, ami...

Miközben alkalmazkodtam a fényhez, a Mászó villámsebességgel alakult, változott, mintha gúnyt űzne a felfogásomból. Sokszorosan megtört üveglapok közé zárt alak volt, rétegek sora, amely boltívet formált. Hatalmas, meztelen csiga formájú szörnyeteg volt, körötte még bizarrabb lények szatellitje. Ragyogó csillag volt. A szemem folyvást lecsusszant róla, mintha a látóideg kevéske lenne az érzékeléséhez. De még akkor is felmerült bennem, hogy talán ezeket a benyomásokat maga a lény szívja ki az elmémből, hogy aztán visszavetítse nekem, így álcázva magát. Hogy gátolja a bennem ragadt biológust, és hogy felzaklassa a bennem megmaradt logikát.

Azután egyre növekvő hatalmassággá duzzadt rokkant látásom tükrén, mintha egyre csak emelkedne, mintha rám akarná vetni magát. Az alak terjedni kezdett, míg végül már ott is volt, ahol nem, vagy ahol nem is lett volna szabad lennie. Olyan volt, mint valami barrikád, vagy fal, vagy valami masszív, retesszel rögzített ajtó, ami elállja az utat. Nem fényfal, akár arany, zöld, vagy kék, vagy valami más spektrum jelenése, hanem húsfal, ami fénynek mutatja magát, benne éles és domború elemekkel és a hömpölygő víz jéggé fagyásának textúrájával. Körülötte puhány ebihalak gyanánt lustán hömpölygő élő valamik benyomásával, kerülve a látásom tényleges sávját, megmaradva az érzékelés peremén. Képtelen voltam eldönteni, hogy ténylegesen ott lebegnek-e, vagy olyanok, mint a látótér karéján bizonytalanul ugráló fényfoltok, amelyek nem léteznek, csak a szem különös játéka hozza elő őket.

Ezen a töredezett-torzult masszán belül, a Mászóból eredő sokféle benyomásokon belül, félvakon, a többi érzékszerveim közt megfeszülve egy kar vagy inkább egy kar visszhangjának sötétebb árnyát véltem látni, ahogy folyamatos sistergő mozgásban a bal falra ír és csak ír, és mélységes odaadással, meg sem állva, mérhetetlen lassúsággal vési fel üzenetét, azokat az állandó átalakulásban és folyamatos változásban haladó szavait. És igen, talán e fölött az árnyképződmény fölött, meghajtva, ráhajolva egy másik sötét folt, talán fej alakzat, de mindezt olyan bizonytalanul érzékeltem csak, mintha zavaros, iszapos vízben tempóznék, és a távolban táncoló hínárok között egy alakot látnék elvillanni.

Próbáltam megfutamodni, észrevétlenül visszalopakodni a lépcsőn. De nem tudtam. Vagy a Mászó csapdájába kerültem, vagy az agyam árult el, de képtelen voltam megmozdulni.

Közelebb kényszerítettem magam, a kezem reszketett, és a Mászó egyre változott, vagy csak én ájultam el egymás után többszörösen, és tértem magamhoz megint. Egyszer mintha semmi sem lenne előttem, mintha a szavak önmagukat rónák fel a falra, majd megint feltűnt a Mászó. Visszaremegett a látótérbe, a részecskék valóságot adtak neki, majd megint eltűnt, és csak az a kar-képzet maradt állandó és a benyomás, hogy a szavak egyre szaporodnak vég nélkül.

Mihez kezd az ember, ha az öt érzékszerve kevés? Hiszen most sem láthattam jobban, mint a mikroszkóp tárgylemeze alatt, és ez igazán megrémisztett. Hogy miért nem látom? Lelkemben visszatértem a Sziklás-öbölbe, a gigantikus tengeri csillag fölé, ami egyre csak nőtt és nőtt, míg végül az árapálymedence lett a világ, és annak a durva, fényes felszínén imbolyogtam én, felettem az éjfekete égbolt, én meg csak bámulom és bámulom, ahogy a csillag fénye alulról keresztülárad rajtam, eltölt és áramlik.

Ennek a fénynek a rettenetes nyomása ellen – mintha az egész X Térség nyomása összpontosulna benne – kénytelen voltam taktikát váltani, és inkább a falra írt szavakra meg arra a fej jellegre, vagy sisakra vagy... mire is?... arra a valamire összpontosítottam a kar felett. Arra a szikrazuhatagra, amiről tudhattam, hogy élőlények áradata alkotja. Az új szóra, ami feltűnik a falon. És arra, hogy még így sem láttam. A ragyogás elnyugodott bennem, megszelídült, és vele együtt minden elcsitult, mintha egy katedrális íve alatt állnék.

Csordultig teltem ettől a magasztos tapasztalattól: a szívdobogás és a vég nélküli írás zörejének fülsiketítő hangorkánjától, ahogy leheletvételnyi hely sem maradt már bennem. Egész életemben csakis ezt a pillanatot vártam, még ha nem is sejtettem soha: ezt a felsőbbrendűen spirituális pillanatot, aminek a valláshoz semmi köze nem volt, ezt a valaha tapasztalt legfenségesebb és legrettenetesebb pillanatot. S még most sem foghattam fel teljességében, hiszen tökéletesen alkalmatlan volt az észlelési rendszerem, mint ahogy a Mászó név is, amit adtam neki, mind alkalmatlan volt. Múlásával az Idő is csak a szavak üzemanyaga lett, melyeket ki tudja, mi célból és mióta hozta létre ez a valami.

Fogalmam sincs, mennyi ideig tartott, milyen hosszasan álltam ott, és néztem a Mászót. Örökké is nézhettem volna, az időt képtelen lettem volna nyomon követni.

És aztán mi lett?

Mi követi a kinyilatkoztatást és a tehetetlenséget?

Vagy a halál, vagy a lassú, de biztos ellenállás. Visszatérés a valódi világba. Nem a Mászó jelenlétét szoktam meg, sokkal inkább a tengeri csillag emléke helyezett vissza a jelenbe. Miközben lefagyva álltam ott, elértem azt a végleges és végtelen pillanatot, amikor végül rádöbbentem: a Mászó is egy organikus lény. Bonyolult, egyedülálló, összetett, kifinomult, lenyűgöző és veszedelmes lény. Lehet, hogy megmagyarázhatatlan, lehet, hogy az érzékszerveim – vagy a tudásom vagy a tudományom – képtelenek és alkalmatlanok a felfogására, attól azonban még biztosan tudtam, hogy egy élőlény áll előttem, méghozzá olyan élőlény, amely a saját gondolataimon át álcázza mimikrivel önmagát. Még akkor is azt hittem, hogy az álcázás részeként alakítja ki az elmémben ezeket a benyomásokat magáról. Hogy az utolsó csepp józan eszem megkérdőjelezésével teljesen összezavarja bennem a biológust.

A tagjaim hörgésének és a csontjaim csikorgásának közepette erőszakkal elfordultam a Mászótól.

Ez az egyszerű mozdulat mértéktelen megkönnyebbülést hozott, és csak kapaszkodtam a fal hűvösen göcsörtös felületébe. A szemem lehunytam – minek is a látás, ha csak arra jó, hogy megcsaljon? –, és learaszoltam a fénnyel a hátamban. A szavak zenéje belém áradt. A pisztoly, amiről teljesen elfeledkeztem, a csípőmbe mélyedt. A pisztoly, mint eszköz, ugyanolyan szánalmasnak és hasznavehetetlennek tűnt, mint a minta szó. Mindkettővel célzunk valamire. De mire lehetett egyáltalán?

Pontosan tudtam, mikor érek a Mászó mellé, mert sütött a hőség belőle, és a hátamon éreztem minden súlyát meg valami nyaldosó nedvességet, mintha a sűrű fény, ami elől menekülni igyekeztem, tengerré változna, és elnyelne. Néhány lépés után a fuldoklásomban ráébredtem, hogy a fény valóban tengerré változott.

És bár nem voltam víz alatt, fuldokoltam.

Ugyanaz a páni rémület kelt életre bennem, ami a kisgyerekben, aki véletlenül belezuhan a szökőkút medencéjébe, és megtelik vízzel a tüdeje, majd életében először érzi meg a halál lehetségességét. Nem szakadt vége, nem lehetett megúszni, megbirkózni vele. De egy utolsó, mély lélegzetet még beszívhattam, benn tartottam, és hagytam, hogy átmosson a fejem felett a szikrázó, sűrű, kékeszöld óceán. Egyszerre fuldokoltam és viaskodtam az érzés ellen, míg végül valahol az agyam mélyén rádöbbentem, hogy ez így megy majd a végtelenségig, hogy a fuldoklásnak sosem lesz vége. Elképzeltem, ahogy lezuhanok a sziklákról, majd a hullám nekicsap a köveknek. Később több ezer kilométernyire innen, a felismerhetetlenségig összeroncsolva, valami más alakban partra vetődöm, őrizve ennek a pillanatnak a szörnyű emlékét.

Akkor megéreztem, hogy több száz szem felém fordul, és engem néz. Egy izé voltam egy medencében, amit egy óriási kislány vizslat. Egérke voltam egy üres telken, amire egy róka vadászik. Én voltam a zsákmány, amit a tengeri csillag elkapott, és berántott az árapálymedencébe.

Az agyam egy vízhatlan zugában a ragyogás elárulta nekem, hogy el kell fogadnom, hogy meghalok. Hogy ezt a pillanatot nem élem túl. De élni akartam, nagyon is. Ám nem tudtam tovább. Már levegőt sem kaptam. Kinyitottam hát a számat, és benyeltem a vizet, befogadtam az áradatot. Csakhogy nem valóságos víz volt. És nem szemek tartottak fogva, hanem a Mászó. Őt engedtem magamba, így az ő tekintetének súlya nehezedett most rám, hogy sem mozdulni, sem gondolkozni nem tudtam. Kiszolgáltatott voltam és magányos, igazán és a végsőkig magányos.

Dühödt zuhatag csapott át az agyamon, de a víz ujjakból állt, száz ujjból, melyek belemélyedtek a nyakamba, átszakították a bőrt, és felhatoltak a koponyámba, az agyamba... majd enyhült a nyomás, bár a végtelen erő súlya nem tompult, és ahogy tovább fulladoztam, egyszeriben jeges nyugalom lett úrrá rajtam, és ezen a nyugalmon át kékeszöld fényesség érkezett belém. Égésszagot éreztem a saját fejemben, és sikoltottam. Mintha a koponyámat zúzták volna porrá, és szemcsénként állították volna össze megint.

Tűz lobban majd, mely ismeri nevedet, és a fojtó gyümölcs mellett sötét lángja lassan megkaparintja minden porcikádat.

Haláltusa volt, kínszenvedés, mintha fémrudat döfködtek volna belém, többször egymás után, és a fájdalom második bőrként vonta volna be kontúrjaimat. Minden vöröses árnyalatot öltött. Elájultam. Magamhoz tértem, elájultam, magamhoz tértem, elájultam, és lankadatlanul kapkodtam levegő után. A térdeim megrogytak, de a falat nem eresztve kapaszkodtam. A számat olyan szélesre tártam az állandó üvöltésben, hogy az állkapcsom kiakadt. Azt hiszem, egy pillanatig a lélegzetem is kihagyott, bár a ragyogás megszakítatlan maradt. Az táplálta oxigénnel a véremet tovább.

Vége szakadt a szörnyű kerülgetésnek, és ezzel egy időben a fuldoklás is megszűnt, elpárolgott a tenger. Hirtelen egy lökést éreztem, a Mászó oldalra tolt. Nem volt már kapaszkodóm, így elzuhantam, akár egy zsák. Összerogytam valami előtt, aminek léteznie sem lett volna szabad, aminek soha nem lett volna szabad megszállnia engem. Reszketegen kapkodtam levegő után, és csak hevertem a lépcsőn elgyötörten.

Nem maradhattam azonban ott. Kaparó torokkal, kiforgatott belsővel levetettem magam a Mászó alatti világtalan sötétbe. Eleinte négykézláb iszkoltam, páni rémületemben, minél messzebb menekülve tőle.

Csak amikor már elenyészett mögöttem a fény, és végre biztonságban érezhettem magam, akkor rogytam le megint. Sokáig hevertem ott. Úgy tűnt, hogy rám ismert a Mászó. Úgy tűnt, hogy csupa olyan szóvá váltam, amelyet megért, nem úgy, mint az antropológust. Azon tűnődtem, vajon a sejtjeim mennyi ideig rejtegethetik még előlem a változásokat. Vajon ez a vég kezdete-e. De leginkább mélységes megkönnyebbülést éreztem, hogy ha csak egy hajszállal is, de megúsztam. A ragyogás apróra húzta össze magát bennem, egyelőre nem tért magához.

Meglehet, hogy az én egyetlen nagy tehetségem az, hogy az elviselhetetlennél elviselhetetlenebbet is kibírom. Nem tudom, mikor sikerült feltápászkodnom, és gyenge lábakon tovább araszolnom. Órákig is tarthatott. De végül felálltam.

A csigalépcső hamarosan kiegyenesedett, és ezzel együtt a korábban fojtogatóan fülledt levegő is kitisztult. Már nem láttam sehol a falon élő miniatűr kis élőlényeket, és a Mászó hangja is tompábban szüremlett le hozzám. Bár a falon még felfedezhetőek voltak régebbi írások fakuló nyomai, az én foszforeszkálásom már enyészni kezdett. Aggasztottak a szómaradványok, mintha azok is bánthatnának, mint korábban a Mászó, ugyanakkor megnyugvást is leltem bennük, hogy még mindig utánuk megyek. Itt jóval olvashatóbbakká váltak a különböző szintek, és érthetőbbekké is. „És eljött értem. És minden mást kirekesztett.” Újra meg újra, ugyanez. Vajon a szavak váltak idelenn egyszerűbbekké, vagy én tudtam már többet?

Fogalmam sem volt, hová visznek ezek a végtelennek tetsző meredek lépcsőfokok, de nem lehetett nem észrevenni, hogy mennyire hasonlítanak a világítótorony lépcsőfokaira. Immár ugyanolyan szélesek és mélyek voltak. A fejem felett az eddig szilárd és változatlan mennyezetet most kanyargós vájatok dzsungele borította.

Megálltam inni. Megálltam, hogy levegőhöz jussak. A Mászóval való találkozás alaposan megrázott, hullámokban tört rám az újabb és újabb sokk. Utamat folytatva éreztem, hogy még várhatnak rám ehhez fogható kolosszális jelenések, melyek befogadására fel kell készülnöm. Valahogyan.

Pár perccel később a mélyben egy aprócska, fehér fénynégyszög tűnt fel tompán, alakot öltött, mintha egy kút mélyének tükröződése lenne. Ahogy haladtam egyre lejjebb, bizonytalanul növekedett, mintha habozna. Félórányi mászást követően úgy véltem, talán egy ajtóféleség lehet, bár még mindig nem oszlott a fény ködössége, kuszasága. Mintha szántszándékkal álcázná önmagát.

Ahogy egyre közelebb jutottam, bár az ugyanolyan távoli maradt, egyre inkább meggyőződésemmé vált, hogy ez az ajtó szokatlanul emlékeztet arra az ajtóra, amit a szemem szögletéből véltem megpillantani, amikor a határ után elindultunk az alaptáborba, és én hátranéztem. A meghatározhatatlansága hozta elő belőlem ezt a benyomást, annyira sajátos meghatározhatatlanság volt.

Az ezt követő fél órában egyre növekedett bennem a késztetés, hogy forduljak vissza, de egyelőre képtelen lettem volna a hosszú visszaútra és a Mászóval való szembenézésre. Ám a fejem feletti vájatoknak a látványa is fájt, mintha a saját koponyámba vésődnének, ahogy folyamatosan újraszabták magukat. Visszataszító erejű barázdákká váltak. Egy órára rá, ahogy a villódzó fehér négyszög egyre nagyobb lett, még ha tisztább nem is, olyan rossz érzés hatalmasodott el rajtam, hogy még a gyomrom is felkavarodott. Csapdakörvonalazódott bennem, hogy ez a lebegő fény a sötétben nem ajtó, hanem egy szörnyeteg pofája, és ha belépek rajta, bekebeleznek.

Végül megtorpantam. A szavak tovább kacskaringóztak lefelé a falon, és úgy becsültem, hogy az ajtó legfeljebb öt-hatszáz lépcsőfokkal lehet már csak alattam. Egészen elvakított. A bőröm úgy égett tőle, mintha a nap égetne. Hiába akartam volna tovább menni, egyszerűen képtelen voltam. Képtelen voltam lépésekre ösztökélni a lábaimat, az agyam képtelen volt legyűrni a félelmet és aggodalmat. A bujkáló ragyogás is óvott a továbbindulástól.

Ott ültem hát a lépcsőn, és egy ideig az ajtót néztem. Az jutott eszembe, hogy ez akár valami hipnózismaradvány is lehet, amit a pszichológus a halálból gyakorol felettem. Talán valami titkos kód volt az elmémbe ültetve, amit a fertőzés sem tudott bennem felülírni. Lehet, hogy a megsemmisülés végső, elnyújtott szakaszában leledzek?

Egyébként meg érdekeltek is már az okok! Tudtam, hogy soha nem jutok el az ajtóig. Előbb lennék annyira rosszul, hogy sem moccanni, sem a felszínre visszamászni nem tudnék már, a szememet pedig kiégetnék a mennyezetet árkoló vájatok. Itt ragadnék a lépcsőn, mindörökre, mint az antropológus, éppannyira kudarcot vallva a lehetetlennel, mint ő és a pszichológus. Megfordultam hát, és rettenetes fájdalmak közepette, mintha énem egy részét is hátrahagynám, elindultam visszafelé a lépcsőn. Fejemben az elmosódott ajtó képe immár akkorára nőtt, mint a Mászó maga.

Emlékszem, a hátamban éreztem, hogy valami kikandikál utánam azon az ajtón, de ahogy hátrasandítottam, csak a derengő, fehér fénynégyszöget láttam, semmi egyebet.

* * *

Bár mondhatnám, hogy a visszaút egyetlen szemvillanás volt csupán, hogy akként a lángként tettem meg, aminek a pszichológus látott! Bárcsak a napfény és a felszín következett volna! Csakhogy hiába éreztem úgy, hogy nagyon is rászolgáltam, hogy véget érjen már, még közel sem ért véget semmi.

Minden fájdalmas és rémületes lépcsőfokra, minden egyes gyötrő pillanatra jól emlékszem. Emlékszem, hogy torpantam meg, mielőtt befordultam volna oda, ahol a Mászó ugyanolyan elmélyülten írt egymagában. Nem tudtam, hogy képes leszek-e még egyszer elviselni az elmém felvésését. Nem tudtam, hogy ezúttal nem bomlik-e meg az agyam a fuldoklástól, hiába tudtam, hogy csak illúzió. Azt azonban tudtam, hogy minél gyengébb leszek, annál nehezebben áll majd ellen az agyam. Hogy a legegyszerűbb az lenne, ha meghúznám magam a lenti sötétben, és ott bolyonganék ezentúl. Nem éreztem már erőt magamban, sem eltökéltséget, hogy tovább induljak.

Lélekben elengedtem a Sziklás-öbölt, és a tengeri csillagot a medencéjéből. A férjem naplójára gondoltam hát. Aztán a férjemre, abban a csónakban valahol északon. Arra gondoltam, hogy minden, minden odafenn van immár, odalenn nem maradt semmi a számomra.

Rátapadtam hát ismét a falra, lehunytam hát megint a szememet, rángva és nyöszörögve tűrtem el a fényt, miközben vártam, hogy a tenger a számba tolul, és a fejem szétrobban... de semmi sem történt. Semmi, csak annyi, hogy miután egyszer már átvizsgált, átvilágított, és utamra bocsátott a Mászó, ezúttal, fogalmam sincs, miért, de nem törődött velem.

Ezért történhetett meg, hogy miután elosontam mellette, és befordultam a következő sarkon, átfutott az agyamon, hogy még egyszer, utoljára, visszanézek. Makacsul megnézem még egyszer magamnak ezt a valamit, amit talán soha nem fogok megérteni.

És az önmagából előhívott lények rengetegének sötét csuklyája alatt alig láthatóan egy férfit pillantottam meg leírhatatlan dolgok gyűrűjében, amelyeket csakis fogvatartóinak tekinthetek.

A férfi arckifejezése olyan összetett és csupasz érzelmet mutatott, hogy képtelen voltam levenni róla a szemem. A parttalan kín és bánat viselését láttam azokon a vonásokon, ugyanakkor beragyogta az egészet a komor elégedettség és, igen, az elragadtatás. Soha olyan arckifejezést még nem láttam, az arcot azonban már igen. Felismertem. Egy fényképen láttam. Dús szakállával, szúrós tekintetével, se nem zord, se nem vidám ábrázatával...

Az utolsó világítótorony-őr élt a Mászó csapdájában, és bámult rám az évek és az áthidalhatatlan távolságok messzeségéből. Bár beesett az arca, és az álla vonala is élesebben rajzolódott ki, egy percet sem öregedett azóta a jó harminc évvel ezelőtti nap óta, amikor a kép készült róla. Ez a férfi immár egy tökéletesen érthetetlen helyen élt tovább.

Tudja, hogy mi lett belőle, vagy réges-rég megtébolyodott már? Lát engem egyáltalán?

Nem tudom milyen hosszú ideig nézett engem, figyelt meg magának, mielőtt odafordultam, és megláttam. Vagy, hogy egyáltalán létezett-e, mielőtt megpillantottam. De számomra valóságos volt, még ha csak egy pillanatra is találkozott a tekintetünk, egy mérhetetlenül rövidre, és nem mondhatnám, hogy bármi is történt közöttünk. Mennyi időnek kellett volna ahhoz eltelnie? Semmit nem tehettem érte, és számomra sem maradt más, mint küzdeni a túlélésért.

Vannak rosszabb dolgok a fulladásnál. Fogalmam sem volt, mi mindent veszített el, vagy mit nyert, de cseppet sem irigyeltem a sorsát.

* * *

Az X Térség előtt soha nem álmodtam, vagy legalábbis soha nem emlékeztem az álmaimra. A férjem szerint ez furcsa, és úgy vélte, hogy ez talán azt jelenti, hogy folyamatos álomban élek, amiből még soha nem ébredtem fel. Lehet, hogy viccnek szánta, de az is lehet, hogy nem. Végül is, őt éveken át kísértette egy rémálom, a hatása alatt lett olyan ember, amilyen, míg végül ki nem derült a valóság. Egy ház, egy pince, és az ott történt szörnyűségek.

De amikor ezt mondta, épp egy kimerítő munkanap végén jártunk, és én komolyan vettem. Legfőképpen talán azért, mert ez volt az elutazása előtti utolsó hét.

– Mind egyetlen végtelen álomban élünk – feleltem. – És csak azért ébredünk fel, mert valami, akár csak egy tűszúrás, megpiszkálja, és felszaggatja az addig igazinak gondolt valóságunkat.

– És én lennék a tűszúrás, szellemmadár, aki megzavarta a valóságodat? – kérdezte kivételesen leplezetlen nekikeseredéssel.

– Ja, hogy ez most megint a szellemmadár-heccelés felvonás? – vontam fel a szemöldökömet. Adtam a higgadtat, de összerándult a gyomrom. Miatta éreztem lényegesnek, hogy a nyugalom látszatát keltsem. Amikor később visszatért, és láttam, mit jelenthet a higgadtság, azt kívántam, bár kiadtam volna magam, bár kiabáltam volna, bár ne lettem volna annyira hétköznapi.

– Talán én is csak a te valóságod egy kis függeléke vagyok – mondta. – Talán csakis azért létezem, hogy a te kedvedben járjak.

– Akkor bizony csúnyán kudarcot vallasz – vágtam a fejéhez, és kimentem a konyhába egy pohár vízért. Ő már a második pohár bort itta.

– Vagy éppenséggel csúnyán sikerrel, mert éppen az az elvárásod velem szemben, hogy kudarcot valljak – mosolygott.

Azután mögém lépett, és átölelt. Széles mellkasa és vaskos alkarjai voltak. Reménytelenül férfi keze volt, barlanglakó kéz, nevetségesen erős, és igazi kincs, ha hajózni ment. Azért hajózott el, hogy felfedezzen valamit? Vagy valami elől szállt vízre? A sebtapaszok fertőtlenítőszaga édeskés kölniként ivódott a bőrébe. Gigantikus sebtapasszá vált, amit a sebre ragasztottak.

– Hol lennél most, szellemmadár, ha nem lennénk együtt?

Mit felelhettem volna erre? Nem itt. De ott sem. Talán sehol.

– Szellemmadár? – hallottam megint.

– Igen? – nyugodtam bele a becenevembe.

– Félek, szellemmadár. Félek, és valami önzőt szeretnék kérni. Olyasmit, amihez semmi jogom.

– Azért csak kérd – mondtam, mert hiába, hogy nem ült el a haragom, már megtanultam együtt élni vele, legbelül hurcoltam, és nem éreztettem vele percenként. Egy másik harag is tombolt bennem, hogy már nem járhatok terepre, irigyeltem az ő életében támadt lehetőséget. Ugyanakkor az üres telket kárpótlásnak éreztem, mert az meg csakis az enyém volt.

– Utánam jössz, ha nem térek vissza? Ha lehetséges.

– Visszatérsz – torkoltam le.

Bárcsak feleltem volna neki akkor tisztességesen, még ha nemmel is! És most, amikor már túl késő, mennyire szeretném, ha tényleg miatta jöttem volna az X Térségbe.

* * *

Egy medence. Egy sziklás öböl. Egy üres telek. Egy torony. Egy világítótorony. Valóságos és nem valóságos dolgok. Léteznek és nem léteznek. Minden gondolattal, minden felidézett aprósággal újrateremtem őket, mindig kicsit másképpen. Néha álca mind, máskor meg valami valóságosabb.

Amikor végre elértem a felszínt, hátamat a Torony tetejének támasztva kifeküdtem. A szám mosolyra húzódott a reggeli nap sugarainak egyszerű, váratlan örömétől. A világ elképzelése járt a fejemben újra és újra, a világítótorony-őr teljesen átvette az uralmat a gondolataim felett. Többször elővettem a fényképet a zsebemből, és az arcát tanulmányoztam, hátha találok valami újabb választ, amit most még nem érthetek.

Tudni akartam – tudnom kellett –, hogy valóban őt láttam-e, nem csak a Mászó valami megidézett jelenését. Bármiben képes voltam hinni, ami segített ebben. Végül nem a fénykép győzött meg elsősorban, hanem a minta, amit még az antropológus vett a Mászó oldalából. A minta, amiről később kiderült, hogy valójában emberi agyszövet.

Ezt használva kapaszkodóként elkezdtem megfogalmazni a világítótorony-őr elbeszélését a tőlem telhető legjobb módon, még a közben is, hogy felkeltem, és visszatértem az alaptáborba. Nehéz volt, mert semmit sem tudtam az életéről, semmilyen tudással nem rendelkeztem, aminek segítségével elképzelhettem volna őt. Egyedül a fényképem volt róla és emlékként az a borzasztó pillantás, amit rávethettem a Toronyban. Csak arra tudtam gondolni, hogy talán egyszer ennek az embernek is normális élete volt, de nem adatottak meg neki azok a dolgok, amik ezt egy életre szólóvá tehették volna, vagy legalábbis segíthettek volna neki ebben. Egy olyan vihar áldozatává vált, ami mindmáig nem csitult el. Még az is lehet, hogy a világítótorony tetejéből látta az Esemény eljövetelét, ami hullámként árasztotta el a környéket.

S mi történt akkor? Mi az elméletem? Egy hosszú, vastag tüskét képzelek el, ami mélyen a világ oldalába fúródik. Ebben a gigászi tüskében végtelen alkalmazkodási, másolási vágy lüktet. Az alkalmazkodó és az alkalmazkodásra szorító a szavak szövedékének katalizátorán keresztül érintkezik, és ez táplálja a változás gépezetét. Lehet ez akár egy olyan lény is, ami tökéletes szimbiózisban él más lények garmadájával. De lehet ez „pusztán” egy gépezet is. Bárhogy is legyen, ha intelligens, teljesen másképpen működik az intelligenciája, mint a miénk. A mi környezetünkből hozza létre a sajátját, amelynek módszerei és céljai tökéletesen idegenek tőlünk – a tükrözés és a bujkálás működteti, miközben soha nem adja fel a saját másságát, még ha azzá változik is, ami éppen az útjába került.

Nem tudom hogyan került ide ez a tüske és milyen messziről jött, de a szerencse, a sors, vagy a szántszándék miatt megtalálta az őrt, és nem engedte el többé. Rejtély, hogy mennyi időn keresztül alakította, huzalozta át magának. Senki sem volt, aki figyelhette, aki tanúja lehetett volna – egészen harminc évvel későbbig, amikor egy biológus megpillantja őt, és elgondolkodik azon, hogy mivé válhatott. Katalizátorrá. Szikrává. Motorrá. Homokká, ami kristállyá nemesül? Vagy csupán egy nemkívánatos útitárssá?

Képzeljük el az expedíciókat – tizenegyet, tizenkettőt, ötvenet vagy százat, mindegy is –, csak érkeznek sorban, és kapcsolatba kerülnek ezzel a valamivel vagy valamikkel, a táplálékává válnak, és ezáltal újrateremtődnek. Mind a rejtelmes határ egy rejtett bejáratán át jönnek, és ez a bejárat (talán) a Torony fenekén ismétlődik, tükröződik. Képzeljük el ezeket az expedíciókat, és döbbenjünk rá, hogy még mindig léteznek az X Térségen belül, még azok is, akik hazatértek, sőt, leginkább azok, akik hazatértek: egymásra rétegződnek, és a lehetséges eszközeikkel igyekeznek felvenni a kapcsolatot ebben az új létformájukban is. Képzeljük el, hogy ez a kapcsolatteremtés, ez a kommunikáció néha valószínűtlenné torzítja a tájat, mert az emberi tekintet narcisztikus, ám ez része itt a természetes környezetnek. Talán soha nem tudom meg, mi váltotta ki a hasonmások létrehozását, de talán nincs is jelentősége.

Képzeljük el, hogy míg a határon belüli világ a Toronyból mindig újrateremtődik, a határon túlra is bocsát követeket, méghozzá igen nagy számban, és ezek a követek az elhagyott kertekben és parlagon heverő mezőkön munkálkodnak. Hogy jut előre és mennyire? Mi vegyül el és kavarodik? Lehet, hogy már túl késő? Talán egyszer eljön a pillanat, hogy ez a benyomulás elér egy bizonyos, távoli sziklás tengerpartot, és halkan kicsírázik azokban az árapálymedencékben, amelyeket annyira ismerek. Hacsak persze nem tévedek, és az X Térség igazából nem éledezik, nem változik, nem válik valami egészen mássá, mint ami eddig volt.

A legszörnyűbb az, hogy miután láttam, amit láttam, nem állíthatom, hogy ez olyan nagyon rossz dolog lenne. Ha összemérem az X Térség érintetlen természetét azzal a világgal, amit a határ másik oldalán teremtettünk, egyáltalán nem gondolom, hogy rossz lenne. A pszichológus azt mondta, mielőtt meghalt, hogy átváltoztam, de azt hiszem, arra gondolt, hogy átálltam a másik oldalra. Ez nem igaz – nem tudom, hogy egyáltalán léteznek-e oldalak, vagy hogy ez mit jelenthet –, de akár igaz is lehetne. Már látom, hogy nem lenne nehéz meggyőzni engem erről. Egy vallásos vagy babonás ember, aki hisz az angyalokban meg ördögökben, talán másképpen látná. Szinte bárki másként látná. De én nem ők vagyok. Én csak egy biológus vagyok. Nincs szükségem arra, hogy ebből bárminek is legyen egy mélyebb jelentése.

Tisztában vagyok vele, hogy ez mind hiányos, pontatlan, fals és haszontalan spekuláció. De csak azért nincsenek valós válaszaim, mert még mindig nem tudjuk, mik is lennének a megfelelő kérdések. Az eszközeink használhatatlanok, a módszertanunk hibás, a céljaink önzőek.

* * *

Nem sok maradt már, bár elég pontatlan az eddig elbeszéltek sora. De legalább megpróbáltam. Miután kimásztam a Toronyból, rövid időre visszatértem az alaptáborba, és onnan ide jöttem, a világítótorony tetejére. Négy napja dolgozom ezen az íráson, tökéletesítem, kiegészítettem a másik füzetkémben feldolgozott adatokkal, amelyeket vagy a saját magam vagy a mások által vett minták elemzéséből összegeztem. Még a szüleimnek is írtam egy levelet.

Összekötöttem az egész kupacot: a saját és a férjem naplóját meg a többit, a halom tetején hagyom, a csapóajtó alatt. Elhúztam az asztalt, és a szőnyeget is elvettem felőle, hogy aki idejön, egyből ráakadjon. A világítótorony-őr fényképét visszatettem a keretbe, és visszaakasztottam helyére, a falra. Muszáj volt nekem is bekarikázni a fejét, úgyhogy most már kétszeresen meg van jelölve.

Ha a naplókban elejtett megjegyzések nem tévednek, akkor ahogy a Mászó leér a Torony fenekére, az X Térségben kataklizmikus forrongások, vérengzés, felfordulás és barrikádok ütik fel a fejüket. Talán a Mászó falra írt szavaitól felkavart és felzavart spórák terjedése teszi. Az elmúlt két éjjelen a Torony felett egyre növekvő energiatölcsért láttam, ahogy a környező vadon fölött terjeng egyre szélesebben. Bár a tengerből még semmi nem bukkant elő, a kihalt faluból láttam alakokat a Torony felé indulni. Az alaptábor környékén nincs jele életnek. Alattam a parton a pszichológusnak még a bakancsát sem látni, mintha a homok nyelte volna el. A nádas birodalmát a jajongó lény uralja változatlanul.

Mindez végül elcsitította bennem az égető kényszert, hogy mindent, bármit megismerjek, és a helyébe visszatért, ami mindig is ott volt. A ragyogásnak még nincs vége bennem, ez csak a kezdet; de elég szánalmas az a tervem, hogy csak azért, hogy ember maradjak, mindig kárt tegyek magamban. Amikor a tizenharmadik expedíció eléri az alaptábort, már nem leszek itt. (Láttak már vajon? Vagy majd később? Vagy beleolvadok majd én is a tájba, és a nádasból vagy valamelyik folyókából pillantok majd fel egy hitetlenkedő felfedező arcába? Fel fog tűnni, hogy valami nincs teljesen rendben?)

Úgy tervezem, hogy észak felé folytatom az utamat az X Térségben. Megyek, amíg nem túl késő, fel a part mentén a férjem után, el akár a szigetig. Nem hiszem, hogy megtalálom őt, és nem is kell, hogy megtaláljam, de látni szeretném, amit ő is látott. Közel akarom érezni magamhoz, mintha végre megint egy szobában lennénk. Őszintén szólva, képtelen vagyok kiverni a fejemből az érzést, hogy még most is itt van valahol, még ha teljességgel átalakulva is – akár egy delfin szemében, egy mohakitörés puhaságában, akárhol, bárhol. Kis szerencsével megtörténhet, hogy valahol a partra vetve találok egy csónakot, vagy bármi jelét annak, ami történhetett. Már az is boldoggá tenne, még akkor is, ha már tudom, amit tudok.

Ezt a részt már magamban csinálom végig. Ne kövessen senki. Túlságosan elöl járok már, és sebesen haladok.

Vajon mindig akadt egy hozzám hasonló, aki hátramaradt a végén, és eltemette a holtakat, meggyászolta őket, majd folytatta, miután mindenki más eltávozott már?

Én vagyok a tizenegyedik és tizenkettedik expedíció utolsó áldozata.

És nem térek haza.

A SZERZŐRŐL

Jeff VanderMeer 1968. július 7-én született a pennsylvaniai Bellefonte-ban, de a gyerekkora nagyobbik részét a Fidzsi-szigeteki Köztársaságban töltötte, mivel a szülei a Békehadtest helyi állomásán dolgoztak. Ez az élmény, valamint, hogy fiatalon láthatta Ázsia, Afrika és Európa egyes részeit, nagy hatással volt később a könyveire. Közülük a legismertebb az Ambergris-ciklus, ami egy vaskos novelláskötetből (City Of Saints And Madmen) és további két regényből áll (Shriek: An Afterword, Finch), középpontjukban egy különleges városburjánzással, melynek a lakóit – egy spóra alapú humanoid fajt – az emberek a föld alá száműzték.

VanderMeer jelenleg a Déli Végek-trilógián dolgozik, aminek az első része az Expedíció, és a másik kettő – Authority, Acceptance – még szintén 2014-ben megjelenik. Ezeknek a kiadási jogai már most több mint tizenöt országban keltek el, és a sci-fi műfajában az év egyik legfontosabb művének tartják.

TARTALOM

- 01: BEAVATÁS
- 02: BEILLESZKEDÉS
- 03: LÁNGÁLDOZAT
- 04: ALÁMERÜLÉS
- 05: ENYÉSZET
- A SZERZŐRŐL