Kontroll (II)
Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Publisher: szs

Jeff VanderMeer

KONTROLL

Jeff VanderMeer: Authority

Copyright © 2014 by Jeff VanderMeer

Fordította: Falvay Dóra

Ann-nek

RÁOLVASÁSOK

000

Kontroll kora hajnalokat lát álmában, mióta a Déli Végeknél van. Az ég mélykék, alig hatol rajta át a fény. Sziklacsúcsról bámul le a mélységbe, valamiféle öbölbe vagy medencébe. A kép változó. Mérföldes mélyre lelátni a csöndes vízben. Óceáni behemótok suhannak el alatta, tengeralattjáróhoz, harangforma óriásorchideákhoz vagy hajótestekhez hasonlítanak, némák, örökmozgók, és a puszta méretük akkora erőt sugall, hogy még ilyen messziről is érezni, mennyire pusztítóak lehetnek. Órákon át figyeli a felbukkanó alakokat, a mozgásukat, hallgatja a felhatoló neszeket... Aztán pedig zuhan. Lassan, túlságosan is lassan és hangtalanul hullik alá a sötét vízbe, mely nem csobban, gyűrűt sem vet utána. És zuhan tovább.

Ez néha ébren is megtörténik, amikor nem figyel eléggé, ilyenkor a saját nevét ismételgeti magában némán, míg vissza nem tér elméjébe a valóság.

001: Zuhanás

Első nap. Az utolsó esély kezdete.

– Ezek volnának a túlélők?

Kontroll a Déli Végek igazgatóhelyettese mellett állt, piszkos detektív-tükrön át nézte a kihallgatószobában ülő három személyt, az X Térségbe indított utolsó expedíció visszatért tagjait. Ez volt a tizenkettedik expedíció.

Az igazgatóhelyettes, egy magas, vékony, negyvenes fekete asszony nem válaszolt, ami csöppet sem lepte meg Kontrollt. Egyetlen fölösleges szót sem vesztegetett rá, mióta megérkezett aznap reggel, a beilleszkedésre szánt hétfői nap után. Nézni sem igen nézett rá, csak akkor egyszer, amikor Kontroll megkérte őt és a csapat többi tagját, hogy Kontrollnak nevezzék, ne „Johnnak” vagy „Rodrigueznek”. Akkor a nő egy rövid hatásszünet után így szólt, az egybegyűltek nem csekély mulatságára: „Akkor engem meg szólítson Patience-nek Grace helyett”. Kontroll sokatmondónak találta, hogy épp így változtatná meg a valódi nevét, egy másik, szintén jelentőségteljes névre, a Kegyelmet Türelemre. „Rendben van – mondta –, Grace-nek szólítom”, s reakciója nyilvánvalóan nem volt az asszony ínyére. Bosszúból azontúl mindig úgy hivatkozott Kontrollra, mint „megbízott” igazgatóra. Tulajdonképpen igaza is volt, hiszen nagy szakadék tátongott az ő stabil pozíciója és Kontroll hirtelen fölemelkedése között: időbeli és térbeli szakadék; rengeteg kitöltendő papír, elvégzendő feladat, a személyzet megválogatása, egyesek elbocsátása, újak alkalmazása. Míg mindez lezajlik, eléggé tisztázatlan marad a tekintély kérdése.

Kontroll számára azonban a nőnek sem a kegyelemhez, sem a türelemhez nemigen volt köze. Sokkal inkább látta absztrakciónak, ha ugyan nem akadálynak. Grace ragaszkodott hozzá, hogy nézzen végig egy réges-régi tájékoztató videót az X Térségről, pedig tudhatta, hogy csak alapvető információkat nyújt, mellé teljesen elavult. A kezdet kezdetétől világosan értésére adta, hogy kettejük kapcsolata ellenséges érzésekre épül, legalábbis az ő részéről.

– Hol találtak rájuk? – fordult felé Kontroll, pedig igazából azt akarta kérdezni, miért nem tartották őket egymástól elválasztva. Talán azért, mert nincs itt fegyelem, mert a részleged már régóta semmit sem ér? Ott nyüzsögnek a patkányok, lent az alapoknál, és szétrágnak mindent. Ha ugyan már nem a falakat pusztítják.

– Olvassa el az aktát – vágta rá Grace, s hangjával érzékeltette, hogy ezt már rég meg kellett volna tennie.

Azzal kiment a szobából.

Kontroll magára maradt az előtte heverő aktákkal – és a három nővel, az üveg mögött. Természetesen elolvasott minden anyagot, de szerette volna szóra bírni az igazgatóhelyettest, esetleg egy-két saját gondolatot kicsalni belőle. Grace személyi anyagából is megtudott ezt-azt, de még mindig nem sikerült képet alkotnia róla, csak a saját viselkedésére adott reakcióit látta.

Alig négy órája tartott az első teljes szolgálati napja, s máris úgy érezte, megfertőzte az ütött-kopott, bizarr épület, elnyűtt, zöld szőnyegeivel és a személyzettől hallott, maradi gondolkodást tükröző megjegyzésekkel. A hanyatlás érzése hatott át mindent, még a napfény is mintha csak fél szívvel tört volna át a magas, szögletes ablakokon. Kontroll szokott fekete öltönyét viselte, hozzá fehér inget, világoskék nyakkendőt, s fekete cipőjét gondosan kifényesítette reggel. Most azon morfondírozott, hogy ugyan kár volt fáradni. Utálta az ilyen hozzáállást, mivel tulajdonképpen fontosnak tartotta az öltözködést, de a gondolat makacs volt, nem hagyta magát elfojtani.

Alaposan szemügyre vette a három nőt, bár a külsejük nem sokat mondott. Mindhármat egyforma ruhába bújtatták, amely egyrészt a katonai egyenruhára, másrészt a takarítók öltözetére emlékeztetett. A fejüket leborotválták, mintha valami élősködő okozná a bajukat, például tetű, nem pedig a megmagyarázhatatlan rejtély. Valamennyiük arcán ugyanaz a kifejezés tükröződött, pontosabban ugyanaz a mélységes kifejezéstelenség. Ne gondolj rájuk úgy, hogy a nevükön nevezed őket, figyelmeztette magát Kontroll még a repülőn. Előbb csak a funkciójukról legyen szó, ne terhelje őket más. A többi később is ráér. Csakhogy a távolságtartásban Kontroll sosem volt jó. Szeretett a problémák mélyére hatolni, megkeresni azt a szintet, ahol a számtalan részlet együttesen megvilágítja az elméjét, nem pusztán elárasztják az információk.

A geodétát a házában találták meg, a hátsó udvarban üldögélt.

Az antropológusra a férje bukkant rá, ott dörömbölt a férj orvosi rendelőjének hátsó ajtaján.

A biológust egy üres, gazos grundon fedezték fel, néhány saroknyira a házától, ahol egy omladozó téglafalat bámult.

Az előző expedíció tagjaihoz hasonlóan ők sem emlékeztek rá, hogyan tértek vissza a láthatatlan határon át az X Térségből. Egyikük sem tudott beszámolni róla, miként keltek át a számtalan blokádon, kerítésen és egyéb akadályon, amelyeket a katonaság emelt a határ megerősítésére. Nem tudták, mi történt a negyedik taggal, a pszichológussal, aki mellesleg a Déli Végek igazgatója volt, és a végsőkig ragaszkodott hozzá, hogy inkognitóban ő vezethesse az expedíciót.

Lényegében egyikük sem emlékezett semmire.

*

Aznap reggelinél, az étkezőben Kontroll kinézett a hatalmas, táblákra osztott üvegfalon át az udvarra, az elszórt kőasztalok felé, majd a reggeliért sorban álló embereket vette szemügyre – kevésnek érezte a létszámot egy ekkora épülethez –, s megkérdezte Grace-t: „Miért nem örülnek jobban, hogy visszatért az expedíció?”

Grace csak hosszan végigmérte, mint fásult tanár a kisegítő osztály leglassabb észjárású nebulóját. „Na mégis mit gondol, miért, Kontroll?” Máris sikerült olyan ironikus nyomatékot adnia a nevének, hogy Kontroll úgy érezte, ő az ólom a nagyapja horgászbotján: arra ítéltetett, hogy számtalan tó legmélyére bukjon. „Eljátszottuk már ugyanezt ezelőtt is. Kilenc hónapon át faggatták őket, de az égvilágon semmire nem derült fény. És csak haltak sorra, egész idő alatt. Maga hogy érezné magát a helyükben?” A zavarodottság hosszú hónapjai, aztán a halál, melyet a rák különlegesen agresszív formája hoz el.

Kontroll csak lassan bólintott egyet. Persze, igaza van. Kontroll apja is rákban halt meg. Mégsem gondolt rá, hogyan érinti ez a személyzetet emberileg. Az ő számára mindez még csak absztrakció volt, szavak a jelentésből, amelyet a repülőn olvasott idefelé jövet.

A szőnyeg itt sötétzöld volt, stilizált világoszöld nyílhegymintával. A nyílhegyek mind az udvar felé mutattak.

„Miért nincs itt több fény? – kérdezte Kontroll. – Hová tűnik a fény?”

Grace-nek azonban elege volt a válaszolgatásból.

*

Az egyikük – a biológus – nagy sokára megmozdult, a fejét mozdította el épp csak egy parányit, és az üvegre bámult, mintha látná Kontrollt. Kontroll elkapta róla a tekintetét, késve fogta el a szégyenkezés. Bár a figyelme szakmai volt, személytelen, de nem biztos, hogy annak is érzik. Már ha tudnak róla egyáltalán, hogy figyelik őket.

Senki sem figyelmeztette, hogy az első napját az X Térségből visszatért zavarodott elméjű emberek kihallgatásával fogja tölteni, pedig a Központ tudhatta ezt már akkor, mikor felajánlották neki a pozíciót. Az expedíció tagjait jó hat héttel ezelőtt szedték össze, s egy hónapon át vizsgálták őket valahol fönt északon, mielőtt a Déli Végekre érkeztek. Ahogyan Kontrollt is előbb a Központba küldték kéthetes eligazításra, amely két hét során üres napok is adódtak, ezek átmenet nélkül siklottak a feledésbe, kiestek az emlékezetéből, bár mintha valami szándék lett volna e mögött. Aztán váratlanul fölgyorsultak az események, s hirtelen úgy tűnt, mindenki Kontrollt sürgeti.

Többek között ezek az apróságok okoztak számára futó bosszúságot az érkezése óta. A Hang, elsődleges kapcsolata a felső vezetéssel, utalt rá az első eligazítás során, hogy jelen kinevezése könnyű feladatnak számít a múltja fényében. A Déli Végek az idők során elavult, jelentéktelen ügynökséggé vált, egy szunnyadó titkot őrizget, amellyel mintha már nemigen törődne a világ, hiszen fontosabbak és aktuálisabbak a terrorizmus kihívásai meg az ökológiai katasztrófák. A Hang, a maga kissé mogorva stílusában „kezdetnek” minősítette ezt a küldetést; a cél, hogy „akklimatizálódjon, fölmérje, elemezze a helyzetet, és ásson a probléma mélyére”; ugyancsak szokatlan megbízatás ezekben az időkben.

Kontroll pályafutása során meglehetősen drámai mély- és csúcspontokat ért meg. Terepügynökként indult, belföldi terroristasejteket figyelt meg. Aztán az adatszintézis és szervezetelemzés területére került, vagy két tucat banális esettel foglalkozott, amelyekről tilos volt beszélnie. A nyilvánosság számára láthatatlanok voltak ezek az ügyek: a semmi titkos története. De az idők során Kontroll egyre inkább belecsúszott az elintézőember szerepébe, főként azért, mert mások gondjainak elemzéséhez nyilvánvalóan jobban értett, mint a sajátjai megoldásához. Harmincnyolc éves korára, ha valami, hát ez elmondható volt róla. Szerepköre azzal járt, hogy sehol sem maradt egy teljes folyamat idejéig, pedig mostanában már egyre inkább vágyott erre: hogy láthassa megvalósulni, aminek jelen volt a kezdeténél. Emellett az elintézőket nem szokták kedvelni – hiszen az a dolguk, hogy megmutassák, mások mit miért csinálnak rosszul –, főleg azok részéről számíthatott elutasításra, akik úgy érezték, hogy leginkább magának az elintézőnek volna szüksége alapos helyreigazításra.

Kezdődni mindig jól kezdődtek a dolgok, ha a végük aztán nem is mindig alakult szépen.

A Hang azt sem említette, hogy az X Térség egy láthatatlan határ mögött fekszik, amely határnak a mibenlétét még most, harminc év után sem érti senki. Ezt Kontroll csak az akták átbogarászásakor sejtette meg, aztán pedig a haszontalan oktatóvideó is tett rá célzást.

Nem számított arra sem, hogy az igazgatóhelyettes ennyire fogja gyűlölni, amiért az elveszett igazgató helyébe lép. Pedig gondolhatta volna: Grace aktájából kiderült, hogy alsó társadalmi osztályból származik, állami iskolába járt, és később is sokkal keményebben kellett dolgoznia az előrejutásért, mint a nagy többségnek. Kontrollról viszont azt suttogták székében, hogy valamiféle láthatatlan dinasztia tagja, s az ilyen híresztelés természetesen rossz vért szül. Tagadni sem igen lehetett a tényt, még akkor sem, ha a dinasztiához tartozás a valóságban sokkal inkább az örökölt elhivatottság melletti döntést jelentette.

– Készen állnak. Jöjjön velem.

Grace bukkant elő a semmiből, s az ajtóban állva parancsoló hangon szólalt meg.

Kontroll tudta, számos mód van arra, hogy letörje egy kolléga ellenállását vagy megtörje az akaratát. És sejtette, hogy ezúttal mindegyik módszerre szüksége lesz.

Fölkapott kettőt az asztalon heverő három aktából, és tekintetét mereven a biológusra szegezve kettétépte, majd a papírkosárba hajította őket, így adván nyomatékot döntésének.

Háta mögött tompa nesz hallatszott.

Csak most fordult oda, hogy az igazgatóhelyettes elfojtott dühének tombolását megszemlélje. De nemcsak haragot, hanem ravasz óvatosságot is látott az asszony szemében. Nagyon helyes.

– Miért tartanak még papíraktákat, Grace? – kérdezte, és közelebb lépett.

– Az igazgató ragaszkodott hozzá. Volt valami oka annak, amit csinált?

Kontroll figyelmen kívül hagyta a kérdést.

– Grace, miért nem akarja itt senki az „idegen” vagy „földönkívüli” szót használni, ha az X Térségről van szó? – Neki magának sem volt épp könnyű kimondani ezeket a kifejezéseket. Mióta tájékoztatták a helyzetről, néha irtózatos, üres szakadékot érzett feltárulni magában, s a roppant űrben csak a saját rémült és döbbent sikoltása visszhangzott. Persze erről senkinek nem szólt. Jó pókerarca van, ezt több szeretőjétől és rokonától megkapta már, sőt, még ismeretlenektől is. Jó száznyolcvan centi magas. A modora szenvtelen. Testfelépítése izmos, atletikus, mérföldeket tudott futni úgy, hogy meg sem érezte. Büszke volt rá, hogy egészségesen táplálkozik és rendszeresen edz, bár a whiskyt nem vetette meg.

Grace nem engedett.

– Hiszen nem tudhatjuk biztosan. Elhamarkodott ítélet volna.

– Ennyi idő után sem tudni? Csak az egyiket szükséges kihallgatnom.

– Micsoda? – döbbent meg Grace.

Az előbb a kezével kifejezett nyomaték most a szavaiban nyilvánult meg.

– Azért nincs szükség a másik két aktára, mert elég lesz egyiküket kihallgatnom.

– Ki kell hallgatni mind a hármat – felelte az asszony, mintha nem értette volna jól a szavait.

Kontroll megfordult, és fölkapta a harmadik aktát.

– Nem. Csak a biológust.

– Hibát követ el.

– Hétszázötvenhárom, az nem lehet hiba – felelte Kontroll. – Hétszáz-huszonkettő sem lehet.

Grace szeme veszedelmesen összeszűkült.

– Magával valami baj van.

– A biológust tartsák itt – mondta, ügyet sem vetve Grace megjegyzésére, de igazodva a hangvételéhez. Tudok valamit, amit te nem. – A másik kettőt küldjék vissza a szállásukra.

Grace úgy nézett rá, mint valami rágcsálóra, mintha nem tudná eldönteni, undorodjon tőle vagy sajnálja inkább. Aztán rövid mérlegelés után mereven bólintott, és távozott.

Kontroll ellazult, föllélegzett. Grace köteles teljesíteni a parancsait, de még legalább egy héten át ő irányítja a személyzetet, és számtalan módon tehet neki keresztbe, míg be nem illeszkedik itt.

Alkímia volt-e vagy valódi varázslat? Igaza van vajon? És számít-e, ha tévedett is, mikor tökéletesen egyformák?

Számít bizony.

Hiszen ez az utolsó esélye.

Az anyja is megmondta, mikor elindult ide.

*

Kontroll gyakran érezte úgy, hogy az anyja a távoli, éjszakai égen átcikázó fényvillanáshoz hasonlít. Itt van, és már el is tűnt, újra fölvillan, mikor senki sem várja, az ember meglátja, emlékszik rá, s talán el is gondolkozik, mi lehetett az – hogy mi okozta a fényvillanást. De tudni róla semmi bizonyosat nem lehet.

Jackie Miranda Severance egyetlen gyermekként apja nyomdokaiba lépett a szolgálatnál, és ragyogó eredményeket ért el; ekkorra már jóval magasabb rangban tevékenykedett, mint amilyet Kontroll nagyapja, Jack Severance valaha is elért. Számos kitüntetés tanúskodott kiválóságáról. Jack kemény, józan gondolkodású, vezetőnek való embert nevelt a lányából. Amennyire Kontroll tudta, az anyjának már gyerekkorában akadálypályákat kellett leküzdenie, és liszteszsákokon gyakorolta a szuronydöfést. Fényképalbum, amelyben ezt látni lehetett volna, nemigen akadt. Akárhogy történt is, az apa belenevelte a lányába a hideg könyörtelenséget, a maximalista elvárásokat, és még valami kiszámított, de meghatározhatatlan vonást, amely többnyire a mások sorsa iránti látszólagos közöny formájában mutatkozott meg.

Kontroll szenvedélyesen imádta azt a távoli fényvillanást, s követte is a maga alacsonyabb szintjén... Ugyanakkor az anyja mint szülő, ha jelen is volt, korántsem jelentett számára biztos családi hátteret, nem lehetett számítani rá, mikor olyan apróságokról volt szó, hogy elhozza a fiát az iskolából, eszébe juttassa a tízóraiját vagy a házi feladatot – alig szentelt figyelmet a választóvonal innenső oldalán található, földhözragadt dolgoknak. Igaz, mindig támogatta és bátorította fia elszánt törekvését a szolgálatba kerülésre, majd pedig az ottani előlépésre vonatkozóan.

Jack papának bezzeg sosem tetszett a gondolat, egyszer például végignézett unokáján, és kijelentette: „Nem hiszem, hogy a megfelelő alkat volna.” Az ítélet valósággal összezúzta a tizenhat éves kamaszt, aki erre a pályára tette föl az életét, aztán ha lehet, csak még eltökéltebb lett, attól fogva még jobban összpontosított, még inkább a célra, az elérhetetlen magasságban villanó fényre figyelt. Később aztán elgondolkodott rajta, hogy papa talán éppen ezt akarta elérni a mondatával. Papában volt valami futótűzszerű, kiszámíthatatlan vadság, míg az anyja jeges kék fényként ragyogott.

Nyolc- vagy kilencéves lehetett Kontroll, mikor először mentek nyaralni egy tó partjára – „saját külön kis kém-klubunkba”, ahogy az anyja mondta. Csak hármasban, anya, papa meg ő. A vityilló sarkában elavult tévékészülék állt, a viharvert kanapéval szemközt. Papa irányította az unokáját, hogyan mozgassa az antennát a jobb vétel érdekében. „Kicsit még balra, Kontroll! – mondta. – Még egy kicsit!” Az anyja közben a szomszéd szobában visszaminősített aktákat tanulmányozott, amelyeket a munkából hozott el. Így kapta hát a becenevét, nem is tudva, hogy a nagyapja a kémzsargonból vette. Gyerekkorában titokban tartotta, bár különlegesnek, menőnek érezte, és tudta, hogy papa szeretetből ruházta rá. Mégis volt benne elég józan ész, hogy sok éven át ne árulja el családon kívül senkinek, még a barátnőinek sem. Később aztán hagyta, hadd higgye mindenki – Grace és az emberei is –, hogy sportoló-gúnynév a főiskolás csapatából, ahol csereirányítót játszott. „Kicsit balra, Kontroll!” Kiköpött sztár volt, igen. Leginkább azt szerette a csereirányító posztban, hogy ott pontosan tudja az ember, hol lesznek az elkapok, és mindig ülnek a passzai. Bár egyre profibb módon játszott, meccsen sosem volt annyira jó, mint edzésen, de így is nagy örömét lelte a mértani precizitásban és a kiszámíthatóságban.

Felnőttként teljesen magáénak érezte a Kontroll nevet, bár ekkor már kihallotta belőle a rejtett lenézést is. Csakhogy nem volt lehetősége többé, hogy megkérdezze papától, valóban úgy gondolta-e, vagy esetleg egész másképpen. Azon tépelődött, nem fordította-e ellene nagyapját a tény, hogy ő abban a tóparti kunyhóban legalább annyi időt töltött olvasással, mint horgászással.

Igen, fölvette a nevet, sajátjává tette, kedve szerint értelmezte, és ragaszkodott hozzá. De ez volt a legelső hely, ahol megkérte a munkatársait, hogy szólítsák így, s még csak meg sem tudta volna mondani, miért. Spontán módon cselekedett, önmaga számára is váratlanul, mintha így akarná hangsúlyozni az újrakezdést.

Egy kicsit balra, Kontroll, úgy talán eléred azt a fényvillanást.

*

Miért épp az üres telek? Ezen rágódott, mióta csak végignézte aznap reggel a megfigyelőkamera felvételét. Miért az üres telekre tért vissza a biológus, ahelyett, hogy hazament volna? A másik kettő valami személyes helyre ment, olyanra, ahová érzelmi szálak köthetik őket. A biológus viszont hosszú ideig ácsorgott egy gazos telken, tudomást sem véve a világról. Kontroll korábban rengeteg videófelvételt nézett már meg gyanúsítottakról, tudta hát, hogyan figyeljen fel a legjelentéktelenebb viselkedésbeli furcsaságra, akár egy ideges tikkre, amely valamiképpen jelnek értelmezhető... Hanem ezen a videón hiába keresett ilyesmit.

A Déli Végek a helyi rendőrségtől értesült a nő megjelenéséről, azoknak szólt valaki, aki csavargónak vélte. Jócskán azután, hogy a Déli Végek keresőakciói során sikerült összeszedni a másik kettőt.

És a különös szűkszavúsága, mindkét alkalommal.

753.722.

Elég halovány útmutatás, de Kontroll biztosan érezte, hogy ez a megbízatása a parányi részleteken, az aprólékos nyomozómunkán áll vagy bukik. S hogy semmi sem adja majd magát könnyen. A szerencsére itt nem számíthat. Nem holmi félcédulás amatőr bombagyárossal lesz dolga, aki műtrágyával meg csekélyértelműek szintjére lebutított ideológiákkal dolgozik, és húsz perc alatt összeomlik a kihallgatószobában.

Az expedíciót előkészítő interjúk során, így az akta, a biológus összesen 753 szóra szorítkozott. Kontroll utánaszámolt. Az egyik kérdésre például egyetlen szóval felelt: reggeli. Kontroll csodálta ezt a tömörséget.

Újra és újra végigszámolta a szavakat a hosszan elnyúló várakozási idő alatt, míg a számítógépét installálták, kiállították a belépőkártyáját, ellátták a szükséges jelszavakkal és forráskódokkal, s végigjátszották a többi szokásos szertartást, ami olyannyira megszokottá vált számára temérdek ügynökséget és részleget látott pályafutása során.

Ragaszkodott hozzá, hogy az előző igazgató irodáját kapja meg, bár Grace nagyon igyekezett elterelni egy pazarul felújított tárolóhelyiség irányába, amely jócskán kiesett minden forgalom és esemény útjából. És ragaszkodott ahhoz is, hogy mindent hagyjanak ott érintetlenül, még az igazgató személyes holmiját is. Grace-nek szemlátomást nem volt ínyére, hogy ő majd ezek között a dolgok között turkál.

„Kicsit olyan, mint akinek máshol jár az esze – jegyezte meg Grace, mikor négyszemközt maradtak. – Nem teljesen van itt.”

Kontroll csak bólintott. Nem tiltakozott, maga is érezte a saját furcsaságát. De ha egyszer azért küldték ide, hogy a dolgokat helyrebillentse, akkor először föl kell mérnie, mennyire is vannak kibillenve – és ahogy egyszer rég, egy másik helyen egy szociopatától hallotta: „fejétől bűzlik a hal”. A romlott hal ugyan bűzlik mindenestül, hiszen a sejtek bomlása nem ismer sem kasztokat, sem hierarchiát, de a mondásban akkor is van igazság.

Kontroll azonnal helyet foglalt a faltörő kosra emlékeztető íróasztal mögött, melyen rendezetlen tornyokban álltak az akták, s valóságos dzsungelt képeztek a kézírásos jegyzetlapok, cédulák, post-itek. Elhelyezkedett a forgószékben, innen nagyszerű kilátás nyílt a falakat borító könyvespolcokra, melyeket itt-ott falitáblák szakítottak meg, úgy teleaggatva régibb-újabb, rétegekben odatűzött papírkákkal, emlékeztetőkkel, hogy összességében kissé zilált és bolondos műalkotásnak tűntek inkább. A szoba levegője állott volt, rég elillant cigarettafüst szaga érződött benne.

Az igazgató számítógépének monitorjáról első pillantásra lerítt, hogy ősrégi: hihetetlenül hatalmas és súlyos darab volt, s a rátelepedett vastag por is arról tanúskodott, hogy talán évtizedek óta halott már. Odébb tolták, ha nehéz szívvel is: az asztalt borító nagy naptárlapon meglátszott az egykori nyoma, meg a laptopé is, amely nyilvánvalóan átvette a helyét. Ezt a laptopot nem sikerült megtalálni. Kontroll arra gondolt, meg kell kérdezni, átkutatták-e az igazgató otthonát.

A naptárlap maga a kilencvenes évek végéről származott – talán ebben az évben kezdte az igazgató elveszíteni a fonalat? Kontroll lelki szemei előtt felvillant egy látomás: az igazgató az X Térségben a tizenkettedik expedícióval. Céltalanul kóborolnak a vadonban. Magas, robosztus, negyvenéves asszony, de idősebbnek tűnik a koránál. Hallgatag, bonyolult, vívódó teremtés. Annyira nyomasztja a felelősségérzet, hogy arra a következtetésre jut, nem küldheti az embereit a terepre, csak úgy, ha maga is csatlakozik hozzájuk. Miért nem állították meg? Senki nem törődött vele igazán? Vagy sikerült meggyőznie mindenkit? Erről nem szólt a Hang. És nem tartalmaztak semmit a bosszantóan hiányos akták sem.

Amit csak Kontroll látott maga körül, mind arról tanúskodott, hogy ez az asszony egyfelől túlságosan is törődött az ügynökség működésével, másfelől viszont egyáltalán nem törődött vele. Bal térde valami tárgyba ütközött az asztal alatt: a régi monitorhoz tartozó számítógép. Arra gondolt, vajon ez is a kilencvenes években adta föl? Kontroll úgy érezte, semmi kedve felkeresni a hardware-rel foglalkozó technikusok helyiségeit, tele az elmúlt évtizedek szánalmasan lerobbant gépeivel, a drótok, áramkörök és műanyag alkatrészek kaotikus múzeumát. De talán mégiscsak fejétől bűzlik a hal. Lehetséges, hogy az igazgató hozta el ide a bomlást?

Kontrollnak jelenleg nem volt számítógépe, az ő laptopját még nem nyilvánították biztonságosnak. Átlapozta hát a tizenkettedik expedíció előkészítő interjúinak átiratát. Ezeket az interjúkat az egykori igazgató vezette, pszichológusi minőségében.

A többi jelölt elfojthatatlan, megállíthatatlan szógejzír volt, vadul ontották magukból a kliséket. Ezek itt aztán egyáltalán nem tudják tartani a szájukat, állapította meg Kontroll. 4623 szó... 7154 szó... Na és az abszolút bajnok, a nyelvész, aki aztán visszalépett az utolsó pillanatban – ennek a válaszai 12 743 szót tartalmaztak, s volt közöttük egy káprázatosan hosszúra nyúló gyermekkoridézés is, „körülbelül olyan szórakoztató, mint vesekövet megszülni pöcsön át”, firkálta oda egy ismeretlen kéz a margóra. Mindezzel szemben a biológus a maga 753 szavával. A nő döbbenetes önfegyelme és visszafogottsága arra késztette Kontrollt, hogy ne csak a szavakat tanulmányozza gondosan, de minden egyes kihagyást is. Például: „Élveztem minden terepmunkát.” És mégis kirúgták a legtöbb munkahelyéről. Azt hiszi, nem mondott semmit, de minden egyes szava – például a „reggeli” – távlatokat nyit meg. A biológusnak gyerekkorában meggyűlt a baja a reggelivel.

Ott lebegett a kísértet ebben az interjúban, attól a perctől fogva, hogy a biológus visszaérkezett. Ott lebegett a szöveg sorai között. A szavak mögött meg-megmutatkoztak bizonyos dolgok, s ezért Kontrollnak nem akaródzott hangosan kimondania a kifejezéseket, attól tartva, hogy megzavarja a rejtett áramlatokat és összefüggéseket. Egy bogáncs szenvtelen leírása... említés egy világítótoronyról. Egy vagy két mondat arról, milyen a fény az X Térség ingoványai fölött. Nincs különösebb oka, hogy bármiféle hatást gyakoroljanak az olvasóra, és ő mégis érzi ezeket a szavakat, átlátnak rajta – semmi hasonlót nem tapasztalt a többi taggal készített interjú olvastán.

A biológus azt állította, nem emlékszik többre, mint amazok.

Kontroll viszont tudta, hogy ez hazugság, pontosabban hazugságnak bizonyulna, ha megszorongatná. De akarja-e valóban megszorongatni? Azért olyan óvatos ez a nő, mert történt valami az X Térségben, vagy azért, mert egyszerűen ilyen, és kész? Árnyék suhant át az igazgatói asztal fölött. Kontroll volt már ilyen helyzetben, vagy legalábbis nagyon hasonlóban. Korábban is meg kellett hoznia hasonló döntéseket, és kevés híján összeroppant a felelősség súlya alatt. De nem volt más választása.

A biológus gyakorlatilag hétszáz szóra szorítkozott a visszatérés után is. Pontosan úgy, mint a másik kettő. Csakhogy nála a beszámoló szűkszavúsága az előzetes interjú egyszerű hangvételére rímelt. És néhány ponton különös módon sokkal részletesebben írta le a környezetet, mint amazok. Az antropológus például ilyeneket írt: „az elvadult terület érintetlen volt, és kopár”, a biológus viszont így fogalmazott: „Élénk rózsaszín bogáncs virágzott mindenütt, még ott is, ahol már nem volt édesvíz, csak sós... Alkonyatkor erős fény játszott az ég alján, különös ragyogás.”

Ez a furcsaság, valamint az üres telek ébresztette fel a gyanút Kontrollban, hogy a biológus talán több mindenre emlékszik, mint a másik kettő. És talán inkább jelen van, mint azok, de valamilyen okból kifolyólag rejtőzködik. Sosem volt még ilyen helyzetben, de eszébe jutott egykori kollégája esete, akinek egy fejlövést szenvedett terroristát kellett kihallgatnia. A sérült hosszú időn át feküdt a kórházban, egyre halogatva a vallomást, abban a reményben, hogy visszatér az emlékezete. Vissza is tért. De csak a puszta tények, az igaz ügyért harcba szálló indulat nem, és a sérültből elveszett, gyámoltalan ember lett, kiszolgáltatva fogvatartói akaratának.

Elméletét nem osztotta meg az igazgatóhelyettessel, tudva, hogy ha tévedésnek bizonyul, Grace kihasználja, hogy hibán kapta; de azért sem szólt neki, mert igyekezett minél tovább bizonytalanságban tartani. „Ne tégy olyasmit, amire csak egyetlen okod van”, mondogatta a papa, s Kontroll, ha mást nem is, ezt az intést komolyan megszívlelte.

*

A biológus haja hosszú volt, míg le nem borotválták, a színe sötétbarna, majdnem fekete. A szemöldöke szintén sötét, és erős, a szeme zöld, az orra keskeny, egy kissé ferde (eltört egy sziklás terepen elszenvedett baleset során). Markáns járomcsontja az anyai ági ázsiai örökségre utalt. Kicserepesedett, telt ajkát most cérnavékonyra préselte össze. Kontroll bizalmatlanul fürkészte a szemét, külön utánanézett, nem volt-e más színű az expedíció előtt.

Még így, ülő helyzetben is sugárzott belőle a fizikai erő, nyaka és válla közt kidudorodott az izom. A rákszűrő vizsgálatok mindeddig csupa negatív eredményt mutattak. Arra nem emlékezett Kontroll, milyen testi adatok szerepeltek a nő aktájában, de úgy gondolta, körülbelül olyan magas lehet, mint ő. Már két hete tartották az épület keleti szárnyában, azóta semmi mást nem tudott csinálni, mint enni és edzeni.

Az expedíció előtt intenzív túlélő- és fegyveres kiképzésben vett részt a Központ egyik ilyen célokra létrehozott egységénél. Kapott eligazítást is nyilván, már amilyen féligazságokat a Déli Végek parancsnoksága jónak látott megosztani vele. Az információk megosztásának kritériumait Kontroll változatlanul rejtélyesnek, mi több, gyanúsan homályosnak találta. Minden bizonnyal kondicionáló kezelést is kapott, hogy fogékonyabbá váljon a hipnotikus szuggesztióra. A pszichológus/igazgató alkalmasint számos hipnotikus eljárást alkalmazott, amelyek megfelelő kombinációban megfelelő hatást váltanak ki. Ahogy az ajtó csukódott mögötte, Kontroll agyán átfutott a gondolat: Vajon tett-e olyasmit az igazgató még odakint, az X Térségben, ami hozzájárult az elméjük elborulásához?

Kontroll leült az asztal túloldalára, tudva, hogy ha más nem is, Grace bizonyosan figyeli őket a detektívtükrön át. A biológust eddig számos szakértő vizsgálta és faggatta, csakhogy Kontroll is szakértő volt a maga módján, s szüksége volt a közvetlen találkozásra. Megmutatkozik valami a személyes interjúban, ami semmilyen videófelvételen vagy átiraton nem érhető tetten.

A padló mocskos, szinte ragadós volt a talpa alatt. A fluoreszkáló fények szabálytalanul hunyorogtak odafönt, az asztalt és székeket mintha egy iskolai menzáról szerezték volna. Savanyú, fémes szag csapott Kontroll orrába, az olcsó tisztítószer szaga, akár a romlott méz. Ez a helyiség nem kelt bizalmat az emberben a Déli Végek iránt. A szoba, ahol a saját embereink beszámolóját hallgatjuk (vagy legalábbis ezt az illúziót szeretnénk kelteni), nem nézhet ki úgy, mint egy vallatóhelyiség, amelyben ellenségességre és ellenállásra számítunk.

Most, hogy szemtől szemben ült a biológussal, lényének erőteljes hatása alatt nemigen akaródzott egyenesen a szemébe néznie. De mindig ideges volt, mikor nekiveselkedett egy-egy kikérdezésnek, folyton úgy érezte, hogy a ragyogó fényvillanás megtorpant haladtában, és leszállt hozzá, megállt a háta mögött, hús-vér valójában, hogy figyelje a fiát: anya. S valóban, az anyja tényleg utána szokott nézni néha. Kezébe kerülhetnek a felvételek. Nem paranoia volt hát az érzése, és nem is képzelgés. Hanem a lehetséges valóság része.

Néha úgy segített magán, hogy rájátszott az idegességére, ezzel oldva a kihallgatandó személy feszültségét. Megköszörülte hát a torkát, kortyolt egyet körülményesen a magával hozott pohár vízből, babrált kissé az aktával, amit az asztalra tett, meg a bal oldalon elhelyezett tévékészülék távirányítójával. Az igazgatóhelyettes úgy rendelkezett, hogy a biológus semmilyen információt nem kaphat a személyes adatairól, mivel fenn kell tartani azt az állapotot, amelyben rátaláltak, s biztosítani kell, hogy ne jusson hamis, konstruált emlékekhez. Kontroll kegyetlennek érezte ezt a döntést, de egyetértett vele. Az aktát kecsegtetésképpen tette az asztalra kettejük közé, mintegy lebegtetve, hogy valamikor, később esetleg megkaphatja a nő, jutalmul, bár egyelőre fogalma sem volt róla, odaadná-e valóban.

Bemutatkozott, a valódi nevén, közölte, hogy az „interjúról” felvétel készül, majd utasította a biológust, hogy a felvétel kedvéért adja meg a nevét.

– Szólítson Szellemmadárnak – mondta a nő. Mintha dac csendült volna a hangjában.

Kontroll rápillantott, s valahogy elveszettnek érezte magát, gyorsan elkapta a tekintetét. Lehetséges, hogy valami módon hipnotizálja ez a nő? Elhessegette a futó gondolatot.

– Szellemmadárnak?

– Vagy sehogy.

Kontroll bólintott. Tudta, mikor kell engedni. Majd utánanéz ennek a szónak később. Rémlett valami homályosan az aktából. Talán, talán.

– Szellemmadár – próbálgatta a szót. Nem hangzott természetesen az ő szájából. Mintha krétát rágna. – Nem emlékszik semmire az expedícióból?

– Megmondtam már a többieknek. Érintetlen vadon van ott. – Kontroll iróniát vélt kihallani a hangjából, de nem volt biztos benne.

– Mennyire ismerte meg a nyelvészt... a kiképzés alatt? – kérdezte.

– Nemigen. Nagyon bőbeszédű volt. Be nem állt a szája. Tisztára... – A biológus majdnem elfeledkezett magáról, aminek Kontroll titkon örült. Erre a kérdésre nem számított. Láthatólag egyáltalán nem.

– Tisztára...? – nógatta. Az előző kihallgató a szokott technikát használta: építsünk ki valamelyes kommunikációt, adjuk elő a tényeket, innen fejlesszük tovább a kapcsolatot. Nem járt valami nagy eredménnyel.

– Nem emlékszem.

– Pedig azt hiszem, emlékszik. – És ha emlékszik, akkor...

– Nem.

Kontroll színpadiasan kinyitotta az aktát, a korábbi átiratokat vizsgálgatta, és közben mintegy megmutatta az összekapcsolt lapok szélét, amelyek a a legfontosabb adatokat tartalmazták.

– Jól van. Beszéljen akkor a bogáncsokról.

– A bogáncsokról? – A kifejező szemöldök ékesszólóan mutatta, hogyan vélekedik a nő erről a kérdésről.

– Igen. Sokat beszélt a bogáncsokról. Miért? – Még mindig nem tudott napirendre térni a bogáncsokról adott részletes beszámoló fölött. Az egyik múlt heti interjú része, arról szól, amikor a biológus a Déli Végekre érkezett. Ez is a hipnotikus utasítások felé terelte gondolatait. Mintha a szavakat valami védőrétegként használná.

A biológus vállat vont.

– Nem tudom.

Kontroll az átiratból olvasta:

– „A bogáncsok virága levendulaszínű. Az erdő és a mocsár közötti átmeneti terepen nőnek. Mindenütt ott vannak, lehetetlen elkerülni őket. Számtalanféle rovart vonzanak, s ezek zümmögése meg a ragyogó fény eleven élettel tölti meg az X Térséget, szinte egy emberlakta város zsibongására hasonlít.” Folytatódik még, de nem olvasom tovább.

A nő megint vállat vont.

Kontroll most, a legelső alkalommal nem szándékozott csökönyösködni, inkább szerette volna nagy vonalakban felmérni a kutatandó terepet, feltérképezni kiterjedését. Továbblépett hát.

– A férjére mennyire emlékszik?

– Ez meg hogy tartozik ide?

– Hová? – Hopp. Válasz nem jött, tehát megismételte a kérdést.

– Mennyire emlékszik a férjére?

– Emlékszem, hogy volt férjem. Van néhány emlékem a megelőző időkből, mint a nyelvészről is. – Ügyes volt ez az összekapcsolás, ahogy egyszerre reagált a két kérdésre. A bizonytalanságot hangsúlyozta.

– Tudta, hogy a férje visszatért, ahogy maga is? – kérdezte Kontroll. – Ő is ilyen zavarodott volt?

– Én nem vagyok zavarodott – csattant föl a nő előrehajolva. Kontroll hátradőlt. Félni nem félt, de egy pillanatra felvillant az eszében, hogy talán kellene. Az agyi szűrővizsgálatok normális eredményt adtak. Minden elképzelhető vizsgálatot elvégeztek, hogy kizárják az invazív fajok jelenlétének legcsekélyebb gyanúját is. Vagyis a „behatolókét”, ahogy Grace mondta, aki még mindig erősen húzódozott az „idegen” szótól. Ha lehet, Szellemmadár még egészségesebb volt most, mint az indulás előtt. Szervezetében, s a többiekében is, a normálisnál jóval csekélyebb mértékben voltak jelen a mai életben mindennapos toxinok.

– Nem akartam megbántani – jegyezte meg Kontroll. Pedig bizony, zavarodott a biológus, ezt biztosan tudta. Nem számít, mire emlékszik, mire nem, az a biológus, akit az expedíció előtti interjúkból ismert meg, nem jött volna ki ilyen könnyen a sodrából. Mivel sikerült így az elevenére tapintania?

Kontroll fölkapta a távirányítót, és kettőt kattintott. A háta mögött villódzva életre kelt a lapos képernyő, a biológus homályos, szemcsés képét mutatta, ahogy ott áll az üres grundon, csaknem ugyanolyan mozdulatlanul, mint az út kövezete vagy a téglák a falban, amelyet bámult. A jelenet a biztonsági kamerák baljós zöldes sötétjében vibrált.

– Miért épp ez az üres telek? Miért ott találták meg?

Közönyös tekintet, semmi válasz. Kontroll hagyta, hadd peregjen a felvétel. A háttérben futó ismétlődő képek olykor mégis hatnak a kihallgatott személyre. Igaz, a filmek többnyire olyasmiket mutatnak, hogy a gyanúsított letesz egy táskát, vagy begyömöszöl valamit egy kukába.

– Első nap az X Térségben – mondta Kontroll. – Gyalogút az alaptáborba. Mi történt?

– Semmi különös.

Kontrollnak nem volt gyereke, de körülbelül ilyennek képzelte el a kamaszokkal való társalgást arról, hogy mi volt az iskolában. Talán kicsit vissza kéne lépni megint.

– A bogáncsokra viszont rendkívül jól emlékszik.

– Nem tudom, miért emlegeti folyton ezeket a bogáncsokat.

– Azért, mert amit a bogáncsokról mondott, azt sugallja, hogy megmaradtak bizonyos emlékei az expedícióról.

Csönd állt be, s Kontroll tudta, hogy a biológus merőn nézi. Szíve szerint viszonozta volna a tekintetét, de valami azt súgta, ne tegye. Úgy érezte, magával ragadná a zuhanásos álom.

– Miért tartanak itt fogva? – kérdezte végül a nő, s Kontroll tudta, hogy most már a szemébe nézhet, elmúlt a veszély pillanata.

– Nem tartják fogva. Csak a beszámolóját veszik föl.

– De nem mehetek el!

– Egyelőre még nem – ismerte el Kontroll. – Majd később. – Igaz, csak egy másik intézménybe. A legjobb esetben is két-három évig tart, mire a visszatérőket valóban kiengedhetik a világba. Jogi státuszuk a nemzetbiztonsági kockázat senkiföldjén lebeg, amelyet gyakran fölöttébb önkényesen határoznak meg.

– Nem tartom valószínűnek – jegyezte meg a nő.

Kontroll újra nekidurálta magát.

– Ha nem a bogáncs, akkor mi az, ami számít? – kérdezte. – Mit kellene kérdeznem magától?

– Az a maga dolga, nem?

– Mi az én dolgom? – kérdezett vissza, bár pontosan értette, mire céloz a biológus.

– Maga vezeti a Déli Végeket, nem igaz?

– Maga tudja, mi a Déli Végek?

– Még szép – sziszegte a nő.

– Na és a második nap az alaptáborban? Mikor kezdtek furcsára fordulni a dolgok? – Merthogy elkezdtek? Legalábbis kénytelen volt ezt föltételezni.

– Nem emlékszem.

Kontroll előrehajolt.

– Hipnotizálhatom is. Jogom van hozzá. Megtehetem.

– A hipnózis nem hat rám – vágta rá a biológus, félreismerhetetlen undorral a fenyegetés iránt.

– Honnan tudja? – Pillanatnyi zavar. Mi történt most? Elárult valamit, amit nem akart, vagy rájött valamire, amire eddig nem emlékezett? Mi a különbség egyáltalán?

– Egyszerűen csak tudom.

– A kérdés tisztázása érdekében akkor nyilván újra kondicionálhatjuk, és megpróbálhatjuk hipnotizálni, nem? – Blöffölt, hiszen ez korántsem ennyire egyszerű. Ha így dönt Kontroll, akkor el kell küldenie a nőt a Központba, ami azt jelenti, hogy örökre eltűnik abban a zúzógépben, Kontroll pedig csak a jelentéseket kaphatja meg, sosem találkozhat vele többé. Ráadásul nem is igen óhajtotta ezt az újrakondicionálást.

– Csak merje megpróbálni, én...

Sikerült megfékeznie magát, mielőtt kimondta a szót, ami nyilvánvalóan „megölöm” lett volna.

Kontroll úgy döntött, elereszti a füle mellett. Eleget fenyegették már életében, tudta, mit vegyen komolyan, és mit ne.

– Mitől lett rezisztens a hipnózissal szemben? – kérdezte.

– Hát maga rezisztens? – kérdezett vissza a biológus dacosan.

– Miért volt azon az üres telken? A másik kettőt a szeretteiknél találták meg.

Semmi válasz.

Talán elég is mára. Talán elég.

Kontroll kikapcsolta a tévét, fogta a mappáját, odabólintott a nőnek, és az ajtóhoz ment.

Nyílt az ajtó, s mintha még több árnyat engedett volna be a helyiségbe. Ekkor visszafordult, miközben tudta, hogy az igazgatóhelyettes a folyosón várja. A biológusra nézett.

És föltette a kérdést, ahogy eltervezte előre, a nyitány zárásaként:

– Mi a legutolsó dolog, amire emlékszik az X Térségből?

A válasz váratlan volt, úgy érkezett, mint egy támadás, vagy ahogy a fény hasít bele a sötétségbe.

– Fuldoklás. Fuldokoltam.

002: Kiigazítások

„Csak hunyd le a szemed, akkor emlékezni fogsz rám” – mondta Kontrollnak az apja két éve, nem is messze innen. A haldokló vigasztalta az életre ítéltet. Csakhogy, ha lehunyta a szemét, minden eltűnt, az egyetlen zuhanásos álom kivételével. És az egyre szaporodó sebek maradtak. Miért mondta ezt a biológus? Miért mondta, hogy fuldoklott? A válasza megrendítette Kontrollt, de egyszersmind a közös titok különös érzését ébresztette fel benne. Mintha a nő belelátott volna a fejébe, látta volna az álmát, s ez a tudás most egymáshoz kötné kettejüket. Kontroll haragudott ezért, semmilyen módon nem akart kötődni kihallgatandó személyekhez. Fölöttük kell lebegnie. Neki kell megválasztania a pillanatot, mikor csap le, nem engedheti meg, hogy más akarata rángassa le a földre.

Mikor kinyitotta a szemét, a Déli Végek főhadiszállásának U alakú épülete előtt állt, épp a kanyarulattal szemben, amelytől egy út és egy parkoló választotta el. Az épület régi, évtizedekkel korábbi stílusban épült, rétegezett betonmonstrum volt. Kontroll nem tudta eldönteni, minek tekintse inkább, műemléknek vagy romhalmaznak. A megmagyarázhatatlan ormok, rések sokasága és a furcsán kiszögellő tető nem annyira funkcionális épületet sejtetett, inkább egy óriási és különös, absztrakt műtárgynak tűnt. Tovább bonyolította az összképet az U alakzat által közrefogott udvar, mely erdővel övezett tóra nézett. A tó partjai kiégetten feketélltek, a zavaros vízben göcsörtös ciprusok. A tavat klausztrofóbiát ébresztő, szürkés fény világította meg; úgy tűnt, végtelen távolság választja el a fönt kéklő égtől.

Pedig ez az egész új volt valaha régen, talán a kréta korban, az épület is itt állhatott valamilyen formában, s az ablakából keselyű méretű szitakötőket lehetett látni.

A hívogatóan kitárt karú U betű azonban korántsem volt bizalomébresztő. Nem annyira a szerencse szimbólumának tűnt, inkább a befejezetlenségének. Befejezetlen következtetések, befejezetlen beszámolók. Két végén egy-egy ajtó nyílt, amelyeket sokan használtak, hogy lerövidítsék útjukat az U túlsó oldalára. Ez megpecsételte a képzelet kudarcát. A végtelen ingovány meg csak élte a maga mocsáréletét, pontosan olyan tökéletesen, amennyire a Déli Végek tökéletlennek bizonyult.

Akkora volt a csönd, hogy mikor egy harkály átrepült a térség felett, úgy hatott, mint egy F-16-os hangrobbanása.

Az U és a tó bal oldalán, olyan messze, hogy épp csak látni lehetett onnan, ahol Kontroll állt, út húzódott a fák között a láthatatlan határ felé. Mögötte pedig az X Térség. Talán ötvenöt kilométernyi burkolt út, aztán még húsz kilométer földút, összesen tíz ellenőrző ponttal. Innen lőhettek bárkire, aki illetéktelenül odamerészkedett. Számtalan kerítés, szögesdrót, árok, verem, meg a mocsár maga, amelybe feltehetőleg külön e célra telepített az állam csúcsragadozókat, génmódosított mérgező termésű cserjéket, meg kalapácsokat, hogy az ember fejbevághassa vele önmagát... Kontroll attól a perctől fogva, hogy mindebbe beavatták, csak egyetlen kérdésen rágódott: ugyan mi végre mindez? Egyszerűen csak azért, mert így reagál az ember bizonyos helyzetekben? Igyekszik mindenkit távol tartani? Áttanulmányozta a jelentéseket. Aki „illetéktelenül” közelített a határhoz, vagy átlépett rajta bárhol, kivéve a kijelölt kaput, az mindörökre eltűnt. Vajon hányan tették ezt meg, anélkül, hogy bárki értesült volna róla? Hogyan is tudhatná ezt a Déli Végek? Oknyomozó újságírók egyszer-kétszer elég közeljutottak a határhoz, hogy lefényképezhessék a Déli Végek határőrző berendezéseit, de ez is csak a hivatalos magyarázatot erősítette meg a köztudatban: természeti katasztrófa történt, s következményeinek felszámolására egy évszázad sem lesz elég.

Lépések zaja közelgett a lebetonozott udvar kőasztalaihoz vezető gyalogösvényen, melynek fehér kőkockái mellett négyszögletű ágyásokban itt-ott agyagos föld barnállott, ezekben szabálytalan időközönként valószerűtlen tulipánok. Kontroll ismerte ezt a járást, leginkább valami sajátos csoszogásra emlékeztetett. Az igazgatóhelyettes terepügynök volt valaha, és az egyik bevetésén baleset történt, megsérült a lába. Bent a házban ügyesen tudta leplezni, de itt, az áruló kőlapokon nem. Csakhogy Kontroll számára ez a tudás korántsem bizonyult előnynek: együttérzésre kényszerítette. „Valahányszor azt mondod, kinn terepen, mindig azt látom magam előtt, hogy az ügynökök valami akadálypályán szaladnak”, ezt mondta egyszer az apja az anyjának.

Grace az ő kérésére érkezett erre a találkozóra, hogy együtt bámuljanak ki a mocsárra, míg az X Térségről beszélnek. Azt hitte, jó ötlet a változatosság, enyhíti majd az asszony ellenségességét, hogy kilépnek a szűk betonkoporsóból. Csak most ébredt rá, mennyire pokoli és történelem előtti ez a táj, prehistorikus, és legalább annyira prehisztérikus. Nézze csak ezeket a nyüzsgő moszkitókat, Grace, ugye, mindjárt jobban kedvel kissé.

– Csak a biológust hallgatta ki. Még mindig nem értem, miért – szólalt meg Grace, mielőtt Kontroll bármiféle puhatolózó kérdéssel próbálkozhatott volna... S annak egy csapásra oda is lett minden elszántsága, hogy diplomatikus lesz, igyekszik kollégaként és nem ellenségként mutatkozni, hogy a félrevezetést, a burkolt oldalvágásokat kerüli.

Elmagyarázta a gondolatmenetét. Úgy tűnt, mintha ez imponált volna Grace-nek, bár még nem igazodott el rajta biztosan.

– A kiképzés alatt keltett valamikor is olyan benyomást, hogy titkol valamit? – kérdezte.

– Ez belemagyarázás. Maga gondolja, hogy titkol valamit.

– Nem tudom biztosan. Tévedhetek is.

– Vannak magánál képzettebb és gyakorlottabb kihallgatóink.

– Nem vitatom.

– Elküldhetnénk a Központba.

Kontroll beleborzongott a gondolatba.

– Ne – mondta kissé túl hevesen, és egy pillanatra aggodalom fogta el, hátha gyanút fog az igazgatóhelyettes, hogy személyesen érdekli a biológus sorsa.

– Az antropológust meg a geodétát már elküldtem.

Most hirtelen megérezte az ingovány felszíne alatt rothadó töméntelen növényi anyag szagát, érezte a szövevényes rétegek között esetlenül törtető teknősök, apró halak jelenlétét. Nem mert Grace felé fordulni. Megszólalni sem mert, csak állt ott, némán a megdöbbenéstől.

– Azt mondta, nem veszi semmi hasznukat, hát elküldtem őket a Központba – folytatta derűsen az asszony.

– Kinek a felelősségére?

– A magáéra. Egyértelműen tudtomra adta, hogy ezt akarja. Ha valami másra gondolt, nagyon sajnálom.

Kontrollt szinte a földrengés erejével rázta meg a hír, de kívülről semmi sem látszott rajta.

Hát elvesztek. Nem kaphatja vissza őket. Legjobb, ha kiveri a fejéből. Legjobb, ha elhiteti magával a hazugságot, hogy Grace szívességet tett neki, megkönnyítette a munkáját. Vajon mennyi befolyása van a nőnek a Központnál?

– Hiszen az átiratokat bármikor megkaphatom, ha meggondolnám magam – jegyezte meg nyájasan. Mindenképpen tovább faggatják majd azt a kettőt, ő pedig maga adta föl a magas labdát Grace-nek, mikor azt mondta, nem akarja kihallgatni őket.

Grace merően fürkészte az arcát, kereste a jelét, hogy sikerült-e elevenbe találnia.

Kontroll mosolyogni próbált, haragját csitítgatta a gondolattal, hogy ha valóban ártani akarna neki az igazgatóhelyettes, megtalálta volna a módját, hogy a biológust is eltüntesse valahogy. Ez csupán figyelmeztetés volt. Csakhogy most neki is el kell valamit vennie Grace-től cserébe. Nem megtorlásképpen, hanem azért, hogy vérszemet ne kapjon. Nem kockáztathatja, hogy a biológust is elveszítse. Egyelőre nem.

Grace kérdése élesen hasított a kényelmetlen csöndbe:

– Miért álldogál itt feleslegesen ebben a hőségben? – Könnyedén folytatta, mintha mi sem történt volna: – Menjünk be inkább. Ebédidő van. Megismerhet egy-két embert az adminisztrációról.

Kontroll már kezdte megszokni elszánt tiszteletlenségét, de nagyon haragudott, s szerette volna valahogy visszájára fordítani a dolgot. Ahogy a nő mögött ballagott, hátában súlyosan érezte a mocsár jelenlétét. Ez is csak egy ellenség. Épp elég ilyesmit látott, hiszen a közelben élt tizenéves korában, majd később is, apja lassú haldoklása alatt. Azt remélte, soha többé nem kell mocsarat látnia.

„Csak hunyd le a szemed, és emlékezni fogsz rám.”

Igyekszem, apa, de halványul a képed. Túl sok a zavaró tényező, és valamennyi kezd rémítően valóságossá válni.

*

Kontroll családjának apai ága Közép-Amerikából származott, hondurasi spanyol és indián ősöktől. Kontroll az apja kezét és fekete haját örökölte, meg az anyja keskeny orrát és magasságát. A bőrszíne valahol a kettő között állapodott meg. Ezen az ágon a nagyapja meghalt, még mielőtt megismerhette volna, de hallott róla családi történeteket. Gyerekkorában biztosítótűvel házalt, huszonévesen bokszolt; ahhoz nem volt elég jó, hogy bajnok legyen, ahhoz viszont igen, hogy szép pénzeket szedjen be, amiért megvereti magát. Aztán kőműves lett, majd autóvezető-oktató, végül pedig fiatalon, alig hatvanöt évesen elvitte egy szívroham, s a felesége, aki pékségben dolgozott, egy évre rá követte. A fia, Kontroll apja művész lett egy jobbára asztalosokból és szerelőkből álló családban. Absztrakt szobrokat készített, amelyeknek elvontságát azzal enyhítette, hogy maja szokás szerint tarkára festette, majd üveggel, cseréppel díszítette őket; bizonyos értelemben hidat vert a professzionális és amatőr művészet között. Ez töltötte ki az életét. Kontroll nem emlékezett olyan időkre, amikor az apja kicsit is más lett volna.

Kontroll apjának és anyjának boldog szerelmi története egyben annak története is, hogyan emelkedett az apja egy időre a legbefolyásosabb galériák favoritjának szerepébe. Szülei egy kiállításmegnyitón találkoztak, és elmondásuk szerint első látásra egymásba szerettek, bár ezt Kontroll később, mikor elgondolkodott rajta, nehezen hitte. Az idő tájt anyja New Yorkban dolgozott, adminisztratív területen, de gyorsan haladt felfelé a ranglétrán. Apja északra költözött a szerelméhez, megszületett Kontroll, majd alig egy-két év múltán az asszonyt irodai szolgálatról újra terepmunkára helyezték át, és ez volt a vég kezdete. A boldog időszak, mely a gyermek Kontrollban a lelket tartotta, rövidke közjátéknak bizonyult a boldogtalanság történetében. Banális sztori, az összkép pedig azokra a szomorúságukban ismerős festményekre emlékeztet, amelyeken megakad az ember szeme tengerparti antikvár üzletekben nézelődve, de soha nem vennénk meg őket.

A veszekedéseket mély hallgatások követték. Ezt a csöndet nemcsak a titkok okozták, amelyekről nem beszélhetett az asszony, hanem, amint Kontroll csak felnőtt fejjel döbbent rá, az anyja legbelső természetévé vált távolságtartás is, amely egy idő után teljesen áthidalhatatlannak bizonyult. A férj szenvedett a sok távolléttől, és mire Kontroll tízéves lett, már az volt az állandó, ki nem mondott, de néha mégis kikiáltott panasz, hogy az asszony elpusztítja a művészetét. Márpedig a művészvilág divatja is változik, és Kontroll apjának művészete a költségesebb fajtából való volt, amely mecénást vagy ösztöndíjakat igényel.

A bevetésekről visszatérő feleségét új munkái tervrajzai között fogadta, melyeket néma szemrehányásként teregetett szét. Kontroll élénken emlékezett rá, milyen higgadt, hűvös és távolságtartó együttérzéssel nézte ilyenkor az asszony, a feltartóztathatatlan erő: hirtelen berobbant, sosem onnan, ahonnan várta az ember, rengeteg ajándékkal, amelyeket valami távoli reptéren vásárolt, és ártatlanul hangzó fedősztorival, hogy hol is járt. A kevésbé ártatlan igaz történetet csak utólag mondhatta el, Kontroll ezt évek múltán értette meg, mikor már maga is efféle problémákkal küszködött. A korábban titkosított anyagból később elárulhatott ezt-azt az anyja, csakhogy az akkor már nem volt aktuális. Kontroll tudta, hogy ezek a történetek felzaklatják az apját, ahogy a felesége távolságtartása is, ami azonban vérig dühítette, az az együttérzés volt. Hiszen honnan tudhatná az ember, hogy az égen átiramló fényvillanás őszinte, vagy sem?

Mikor elváltak végül, Kontroll délre költözött az apjával, itt közösségbe kerültek, ahol apja otthon érezte magát, a rokonok és rokon lelkek művészi ambícióit is felszították, a bankszámlája viszont hamarosan megcsappant. A költözésből Kontroll leginkább a rémült döbbenetre emlékezett: sosem képzelte, hogy ennyi zaj, mozgás és szín tölthet meg egy házat. És igen furcsa volt hirtelen egy nagyobb család tagjává válni.

Ám a déli város forró nyarain – nem messze a Déli Végektől –, melyeket Kontroll tizenharmadik évétől rozsdás biciklije és néhány hű barátja társaságában töltött, állandóan csak anyjára gondolt, aki most is kint van valahol terepen, ki tudja, melyik messzi országban. A távoli fényvillanásra, amely néha lecsap az éjszakai égről, és emberi lény formájában áll meg a küszöbön. Pont úgy, mint akkor, mikor még együtt volt a család.

Szentül hitte, hogy anyja egyszer majd magával viszi, s akkor őbelőle is fényvillanás lesz, olyan titkokkal, amelyeket nem árulhat el senkinek.

*

Az X Térségről terjengő híresztelések némelyike meglepően kidolgozott és részletgazdag volt. Kontroll olyannak látta őket, mint hatalmas és gyilkos mérgű medúzákat, melyeket az akváriumokban lehet megfigyelni, ahogy hullámzó mozgással haladnak a mélykék vízben, s egyszerre tűnnek valóságosnak és valószerűtlennek. Inváziós terület. Titkos kormányzati kísérletek. Hogyan létezhet egyáltalán ilyen organizmus? Az egyszerűbb elméletek viszont, melyek a hivatalos magyarázatokat visszhangozták – emberkéz okozta környezeti katasztrófa –, olyannyira közhelyesen hangzottak, hogy semmi érdeklődésre nem számíthattak. Jámbor óvodásoknak való verziók.

Pedig valahol egyszerű volt az igazság: úgy harminc évvel ezelőtt az Elfeledett Part nevű, isten háta mögötti vidéken egy olyan Eseményre került sor, mely elkezdte átalakítani a tájat, egyszersmind láthatatlan határt vagy falat alakított ki önmaga körül. Egyfajta szellem-határ, „átjárható határ-előzmény” jelent meg, miként az iratok fogalmaznak, majdnem érzékelhetetlen, ködösen vibráló fényfüggöny, mely ismeretlen középpontból kiindulva árasztotta el a tájat, aztán megállt a jelenlegi helyén. Időközben megalapították a Déli Végeket azzal a céllal, hogy fényt derítsen a történtekre. A kutatás kevés sikert hozott, és sok emberáldozattal jártak az expedíciók, amelyeket az egyetlen átjárási ponton keresztül küldtek a területre. Ám ez a veszteség mind semmi valamely határáttörés lehetőségéhez képest. A tudósok pedig csak kutatják a határt, és próbálják megérteni jelentőségét. Még fenyegetőbbnek és megmagyarázhatatlanabbnak tűnik a szinte gunyoros kiszámíthatatlanság: egyes expedíciók tökéletesen sértetlenül tértek vissza, ugyanakkor a megmaradt és használhatatlanná vált felszerelés hihetetlen gyorsasággal tönkrement, lebomlott.

– Még azelőtt kezdődött, hogy megjelent a határ – mondta az igazgatóhelyettes ebéd után a régi-új igazgatói irodában. Most teljesen tárgyilagosnak mutatkozott, s Kontroll úgy döntött, értékeli a változást, s egyelőre félreteszi a haragját az alattomos ütés, az antropológus és a geodéta eltüntetése miatt.

Garce kiterítette az X Térség térképét az íróasztal sarkán. A partvonal, a világítótorony, az ösvények, a tavak és folyók, meg a sziget, sok-sok mérföldnyire északra, a legtávolabbi nyúlványa a... behatolásnak? inváziónak? fertőzésnek? S a legrosszabb, amit fekete pont jelzett a térképen, s az igazgató az „alagút” szót írta mellé, de általában a „topográfiai anomália” néven emlegették. A legrosszabb, mivel a túlélő expedíciókból több egyáltalán nem is szembesült vele, bár a térképen ugyanúgy megjelölték.

Grace aktákat tornyozott a térképre. Kontrollt – nemzedékére oly kevéssé jellemző módon – mindig nosztalgia fogta el a papíralapú dokumentáció láttán. Az előző igazgatót viszont megfertőzte az aggodalom: ez mozgatta, mikor megtiltotta, hogy a határon túlra modern technológiát küldjenek. Kereken elutasította a kommunikáció bizonyos formáit, megkövetelte, hogy minden e-mailt nyomtassanak ki, és archiválás után az eredetiket töröljék. Rejtélyes, zavarba ejtő szabályzatot dolgozott ki az internet és egyéb elektronikus eszközök használatára vonatkozóan. Véget vessen-e mindennek Kontroll? Nem tudta még, és dolgozott benne valami rokonszenv a kevéssé praktikusnak látszó gyakorlat iránt. Az internetet kizárólag kutatásra és adminisztratív célokra használta. A mobiltelefont utálta, az okostelefont még inkább, és úgy tartotta, hogy a modern ember elméje végzetesen meghasadt.

– Korábban kezdődött.

– Mennyivel korábban?

– Bizonyos adatok arra utalnak, hogy megfigyelhető volt némi... különös... tevékenység... ezen a partvidéken már legalább egy évszázaddal a határ megjelenése előtt. – Mielőtt még kialakult volna az X Térség. Az „érintetlen” vadon. Sose hallotta még ennyit ismételni ezt a szót, hogy „érintetlen”.

Eltöprengett rajta, ugyan minek hívhatják azok – mármint akik vagy amik megteremtették ezt az érintetlen buborékot, amely annyi emberéletet követelt. Talán üdülőtelepnek. Talán támaszpontnak. De az is lehet, hogy annyira érthetetlen lények, hogy ha tudná is, minek hívják és miért, akkor sem értené. Megkérdezte a Hangot, szüksége lesz-e hozzáférésre más megmagyarázhatatlan jelenségek dokumentációihoz, és a Hang válasza, a „nem”. Súlyos állítás, akár egy gránitszikla, amely fölött csak az üres kék ég feszül.

Az összefoglalóban már látott néhány címet azokból az aktákból, melyek most hordalékként halmozódtak az asztalán. Tudta, hogy a bézs színű mappákba szorított információ tekintélyes része a világítótorony naplóiból és a rendőrség jelentéseiből származik, s hogy a megmagyarázhatatlant úgy kell kierőszakolni belőlük, ahogy az ember a kiszikkadt fogkrémes tubusból nyomja ki az utolsó, apró adagot, a mosdó peremén lapítva, hajlítva, tekerve az ellenálló fémet. „Különös tevékenységek”, amilyenekre kemény sorsú, szakállas halászemberek utalgatnak régi idők rémfilmjeiben, űzött tekintettel bámulva ki a könyörtelen tengerre. Megmagyarázhatatlan eltűnések. Fények az éjszakában. Furcsa megmenekülések, hamis világítótorony-jelzések és még számtalan legenda, amilyeneket az isten háta mögötti partvidék és a magányos világítótorony kitermel.

Létezett egy informális csoport is, a Tudomány és Transzcendencia Brigád, mely „a paranormális jelenségeket” óhajtotta „empirikus módszerekkel” vizsgálni. Magánkiadású könyveik ott porosodtak a helyi boltok polcain. A T&T Brigád felelős végső soron az X Térség elnevezéséért is, mivel a területet „különlegesen aktívként” határozták meg, s elkeresztelték „X Aktív Helyszínnek”, a maguk bizarr, félig tudományos, félig tenyérjós-modorában. A Déli Végek hamar „leírta” a T&T Brigádot, mint olyan tényezőt, amelynek „sem kezdeményező, sem katalizáló szerepe” nem lehetett az X Térség kialakulásában. Amennyiben hitelt adhatunk az aktáknak, pusztán néhány szerencsés vagy épp szerencsétlen amatőr, bár ironikus módon olyasmibe keveredtek, ami messze meghaladta a képzeletüket. Csakhogy minden valamirevaló terrorista, akivel Kontroll találkozott, amatőrnek tekinthető. „Világunkat a véletlen irányítja – mondta egyszer Kontroll apja –, de a nyavalyás hazugság-művészek mind okságot akarnak.” – Hazugság-művésznek ebben az esetben elsősorban Kontroll anyja minősült. Ám a jelzőt ki lehet terjeszteni másokra.

Akkor tehát a véletlen egybeeséseknek volt szerepe a dologban – vagy pedig létezett valami hatalmas, X Térség előtti összeesküvés is? Akár éveket eltölthet az ember vaktában kezdett felderítéssel, kutatással, és Kontrollnak úgy tűnt, hogy az előző igazgató pontosan ezt tette.

– És maga szerint ez hitelt érdemlő bizonyító anyag? – Kontroll még nem tudta felmérni, milyen mélyen veszett bele az igazgatóhelyettes a hazugságok zagyvaságba. Ösztönös ellenségességét tekintve gyanítható, hogy túlságosan is mélyen, és őneki aztán nincs sok kedve kirángatni.

– Nem mind – ismerte el Grace, s állandósult zord szemöldökráncolását egy pillanatra felfüggesztve enyhén elmosolyodott. – De ha visszafelé vizsgálódunk, azokból az eseményekből kiindulva, amelyekről tudjuk, hogy a határ keletkezése után következtek be, akkor megmutatkoznak bizonyos minták.

Kontroll hitt neki. Hitt volna akkor is, ha Grace azt állítja, hogy forró nyári napokon látomások jelennek meg a kedvenc fagylaltjában. Ahogy a diétás-rumos a lime-os réteggel keveredik. Ez már csak vele jár az elemzői szakmával. De vajon az előző igazgató elméjét miféle minták kerítették hatalmukba? És mennyi szivárgott át belőlük a helyettesbe? Valahol a szíve mélyén Kontroll azt remélte, hogy szándékos a káosz, amit az igazgató maga után hagyott, és valami racionálisabb gondolatmenetet akart vele leplezni.

– De hát miben különbözik ez bármelyik isten háta mögötti tengerparttól? – Amilyen tucatjával akad még szerte az országban. Az ingatlankereskedők rémei, semmi infrastruktúra, és történelmileg megcsontosodott bizalmatlanság mindennemű kormányzat iránt.

A helyettes rápillantott, olyan tekintettel, hogy Kontroll egészen zavarba jött tőle, mint egy iskolás, akit sarokba állítanak pimaszkodásért.

– Tudom, mire gondol – mondta Grace. – Mennyire torzítják el a gondolkodásunkat a saját adataink? Nyilván eltorzítják. Idővel ez mindig bekövetkezik. Ám ha van ezekben az aktákban bármi lényeges, azt maga észreveheti, mert még friss tekintettel nézi. Archiválhatom az egészet, ha óhajtja. De talán több hasznát vesszük magának így, épp azért, mert olyan keveset tud.

Kontrollban felhorgadt a sértett büszkeség. Lelke mélyén ugyanis valóban haszontalannak érezte magát, mivel olyan szülő gyermeke volt, aki mindentudónak tűnt számára.

– Eszem ágában sem volt azt mondani...

Szerencsére Grace félbeszakította. Szinte sütött belőle a megvetés.

– Mi már hosszú ideje vagyunk itt, Kontroll. Nagyon hosszú ideje élünk együtt ezzel az egésszel. És nemigen tudunk mit tenni ellene. – Hangjában váratlanul őszinte fájdalom csendült. – Nem maga jár haza minden este úgy, hogy ezzel van tele még a csontja is. Néhány hét, és látni fog mindent, akkor már magának is története lesz itt. Pontosan olyan lesz maga is, mint mi... vagyis még olyanabb, mert ez a dolog egyre rosszabb. Egyre kevesebb naplót tudunk kimenteni, és egyre több a zombi. Mintha kimosták volna az agyukat. És odafent nem törődik velünk senki.

Itt lehetett volna valami együtt érzőt mondani a Központ kiszámíthatatlan és igazságtalan húzásai miatt, döbbent rá később Kontroll, de abban a pillanatban csak bámult Grace-re. Fatalizmusát nagy akadálynak érezte, főként mivel – tévesen – mélységes, keserű elégtételt hallott ki belőle. Bezárkózó hozzáállás, nem hasznos, nem segít. És mellé pontatlanságokhoz vezet.

Az akták szerint már az első expedíció is olyan, csaknem elképzelhetetlen borzalmakat élt át, hogy képtelenség megérteni, miért küldtek egyáltalán továbbiakat. Bár nem volt más választásuk, hiszen kénytelenek voltak „hosszú távon” gondolkozni – az előző igazgató így szerette mondogatni, tudta meg Kontroll az aktákból. A későbbi expedícióknak nem is árulták el, milyen sorsra jutott az első, tökéletes fikciót kreáltak az érintetlen vadonról, és erre építették föl aztán a többi hazugságot. A félrevezető manőver valószínűleg legalább annyira szolgálta a Déli Végek öngyógyítását a trauma után, mint a későbbi expedíciók moráljának védelmét.

– Fél óra múlva kell meglátogatnia a tudományos részleget – mondta Grace, fölkelt, és két kezével az asztalra támaszkodva Kontroll fölé magasodott. – Gondolom, megtalálja az utat magától. – Így lesz egy kis ideje körülnézni az irodában elrejtett lehallgató- és megfigyelőeszközök után.

– Köszönöm – mondta –, távozhat.

Grace elment.

Hiába. Mielőtt ideérkezett, Kontroll úgy képzelte, a magasban kering majd szabadon a Déli Végek fölött, és onnan csap le könnyedén a zsákmányra. Hogy kívülről intézi a dolgokat. Csakhogy a valóság nem így alakult. A szárnya már lángot fogott, és sokkal inkább érezte magát egy nehézkes, jajongó teremtménynek, mely fogságba esett a mocsárban.

*

Kontroll tapasztalt tekintete semmi újat vagy különlegeset nem fedezett fel az egykori igazgató irodájában. Azt az egyet kivéve, hogy a számítógépe, melyet végre elhelyezhetett az asztalon, szinte tudományos-fantasztikus csodának tűnt ebben a helyiségben.

Az ajtó a téglalap alakú helyiség bal oldali hosszú falának a legvégén volt, úgyhogy aki belépett, és a mahagóniasztal elébe akart járulni, az végighaladt az egész szobán. Ide nem lehetett észrevétlenül beosonni, vagy odalopózni az igazgató háta mögé. Minden falat könyvespolcok és irattartó szekrények borítottak, a könyvek tetején is papírhalmok feküdtek keresztben, és sok helyütt két sorban álltak a polcon a könyvek. És itt is, ott is, a leglehetetlenebb helyeken, a papírfecnikkel, rögtönzött diagrammokkal teletűzdelt táblák. Az asztal bal oldalán rengeteg preparált Ephemeridát talált Kontroll. A polcokon mindenütt fenyőtobozok törmelékei. És valami enyhe rothadó szag, de képtelen volt rájönni, honnan származik.

A bejárattal szemben egy másik ajtó is volt, két könyvespolc közé beszorítva, de ezt kartondobozok és iratmappák tornya torlaszolta el, és azt mondták róla, hogy csak a falra nyílik, egy ügyetlen átalakítás emléke. A túlsó falon, az asztallal szemben, jó nyolcméternyire, kis szünetet tartott a káosz, itt képek voltak elhelyezve két sorban, olyasféle olcsó keretekben, amilyet nagy mennyiségben lehet venni diszkontboltokban. A sorrend az óra járása szerint alakult, balra lent kezdve: egy 1880-as rézkarc a világítótoronyról; egy fekete-fehér fénykép, melyen két férfi és egy lány áll a világítótorony ajtajában; egy hosszúkás, amatőrre valló akvarell, tájkép a partról, nádas mérföldeken át, helyenként egy-egy fák alkotta sötét szigettel; majd egy színes fénykép, melyen teljes pompájában lehetett megcsodálni a világítótornyot. Sehol egy személyes utalás, sehol egy kép az igazgatóról, amerikai őslakos anyjáról, fehér apjáról – vagy bárkiről, aki számított az életében.

Kontroll tudta, hogy rengeteg információn kell átrágnia magát az elkövetkező napokban, s azok elébe nézett a legkelletlenebb várakozással, amelyeket ebben a helyiségben – immár a saját irodájában – lesz kénytelen találni. Minden apróság arra utalt, hogy az igazgató szabályosan megtébolyodott. Kontroll úgy érezte, mintha bezárták volna valaki másnak a megbomlott elméjébe. Az íróasztal egyik fiókja zárva volt, és sehol nem találta a kulcsot. De mintha abból a fiókból szivárgott volna a földes, korhadt szag, mintha valami már régóta rothadna odabent. És akkor még szó sem esett az asztalról csaknem leomló rengeteg holmiról.

Papa jutott eszébe, a kém, a roppant hasznos és mégis oly haszontalan bölcsességeivel, ahogy elgondolkozva mondogatta, bármiről volt is szó, mosogatásról vagy a horgászat előkészítéséről: „Csak sose hagyj ki egy lépést se, fiam. Ha egyet átugrasz, rögtön több áll előtted helyette.”

A megfigyelőeszközök, magyarán poloskák keresése hosszadalmasabbnak bizonyult, mint számította, ezért oda is szólt a tudományos részlegnek, hogy késni fog. A válasz artikulátlan nyögés volt, majd megszakadt a vonal. Azt sem tudta, kivel beszélt, emberi lénnyel-e vagy netán idomított disznóval.

Pokoli kutatás árán Kontroll, nagy meglepetésére, huszonkét poloskát szedett össze az irodában. Többségükről feltételezte, hogy már egyáltalán nem működnek, de még ha működnek is, figyeli-e valaki, mit jelentenek? Annyi bizonyos, hogy az igazgató irodája valóságos lehallgatási múzeum volt – a legkülönbözőbb korok legkülönbözőbb poloskái – egyre kisebbek és egyre nehezebben felfedezhetők a történelem előrehaladtával. A harmincesztendős behemótok duzzadó, röfögő fémgolyvák a legújabb, éterien karcsú, tűhegynyi szerkezetek mellett.

Minden egyes poloska láttán egyre vidámabb hangulatba került. A poloskáknak legalább van értelmük, nem úgy, mint annyi sok dolognak a Déli Végeken. Kontroll általános kiképzést kapott a szolgálatnál, s ennek során legalább hat olyan bevetése volt, amelyben embereket vagy lakásokat kellett bepoloskáznia. Az emberek utáni kémkedés neki nem jelentett olyan örömteli izgalmat, mint sokaknak, vagy ha jelentett is valaha, az érzés kikopott belőle, ahogy jobban megismerte alanyait, és helyette a védelmező ösztön vált uralkodóvá benne. Magukat az eszközöket viszont mindig lenyűgözőnek találta.

Mikor úgy ítélte, végzett a kereséssel, azzal mulattatta magát, hogy megpróbálta időrendi sorba rendezni az eszközöket a megfakult naptárlapon. Némelyik ezüstösen csillogott, mások feketén nyelték el a fényt. Egyiken-másikon még ott lógott a drót, akár a köldökzsinór. Az egyik darab parányi, ragacsos labdafélébe volt elrejtve, mely zöldes papírmaséból vagy talán színezett méhviaszból készült; Kontroll eltöprengett a láttán, hogy talán külföldi gyártmányok is vannak közöttük, tehát az X Térség rejtélye ilyen betolakodókat is vonzott.

Annyi bizonyos, hogy az előző igazgatót nem érdekelték a poloskák. Talán tudott róluk, de úgy ítélte, a legokosabb, ha semmit nem tesz. Talán némelyiket ő maga helyezte ki. Mindenesetre köze lehetett a modern technológia iránti bizalmatlanságához.

Annak még nem volt itt az ideje, hogy ő helyezzen ki poloskákat. Vagy hogy ezeket a készülékeket alkalmazza más célra, bár ez átfutott az agyán. Gondosan besöpörte őket egy fiókba, és elsietett a tudományos részleghez.

*

A laboratóriumok az alagsorban voltak elrejtve, az U bal szárnyában, ha a parkoló felől nézte az ember. Velük szemben a lezárt rész helyezkedett el, ahol az expedíciók végső előkészítése zajlott, s ahol most a biológust tartották. Kontroll mellé a tudományos részleg egyik mindenesét rendelték ki vezetőül. Whitby Allen ugyan rangidős volt, hiszen mindenki másnál régebben szolgált az ügynökségnél, mégis rá hárult számtalan unalmas adminisztratív munka, részben a lemorzsolódás miatt. Így az általános, holisztikus természettudósként végzett, a bioszférákra irányuló kutatásait gyakran kellett megszakítania, hogy jelentéseket gépeljen vagy egyéb ügyeket intézzen valaki más helyett. Az is ilyen önfeláldozó tett volt, hogy vállalkozott Kontroll körülvezetésére. Whitby a tudományos részleg vezetőjének tartozott elszámolással, de amellett az igazgatóhelyettesnek is. Az elit értelmiség szűk köréhez tartozott, régi professzori dinasztiából származott, számos férfi és női őse nevelkedett a legkülönbözőbb – de egyaránt hamis korinthoszi oszlopokkal büszkélkedő – magániskolákban. Családjában minden bizonnyal fekete báránynak számított, ugyanis először művészeti főiskolára jelentkezett, s csak később, miután onnan lemorzsolódott, szerzett komoly tudományos képesítést.

Whitby kék zakót, fehér inget viselt, s burgundivörös nyakkendőt, amely furcsamód illett hozzá. Jóval fiatalabbnak tűnt a koránál örökbarna hajával, s azzal a fajta feszes, sima arccal, ami a jó ötvenest is kisfiús harmincasnak mutatja némi távolságból. Ráncai hajszálvékonyak voltak, inkább csak mikroszkopikus repedések. Kontroll már ebédnél megfigyelte a büfében, tucatnyi dolláros bankót teregetett ki maga előtt legyezőformában, érthetetlen okból. Számolta a pénzt? Műalkotást formált belőle? Esetleg egy újfajta, monetáris bioszféra tervét fontolgatta?

Whitby esetlenül kacarászott, kellemetlen lehelete volt: a fogai egyértelműen szakember segítségre szorultak volna. Közelebbről úgy festett, mint aki évek óta nem bírta kialudni magát; akár egy furcsán aggastyánná vénült suhanc: az arca hirtelen aszottá vált, úgyhogy vizeskék szeme túl nagynak tűnt a koponyájához képest. Ettől, valamint a pénzhez fűződő különös viszonyától eltekintve meglehetősen kompetens személynek látszott, s bár minden bizonnyal képes lett volna semmiségekről csevegni, nyilvánvalóan nem volt kedve hozzá. Ez épp elég ok volt Kontroll számára, hogy kérdezősködni kezdjen tőle, míg kiballagtak a büféből.

– Megismerkedett a tizenkettedik expedíció tagjaival az indulásuk előtt?

– Azt nem mondanám, hogy „megismerkedtem” – felelte Whitby, szemlátomást feszengve a kérdéstől.

– De azért találkozott velük olykor?

– Igen.

– A biológussal is?

– Vele is.

Kiléptek a magas mennyezetű büféből. Az átriumban fluoreszkáló fény fogadta őket. Valamelyik irodában könnyed popzene szólt.

– Mit gondolt róla? Milyen benyomást keltett önben?

Whitby komolyan, szigorú arccal gondolkodott.

– Távolságtartó volt, uram. Komoly. Sokkal többet dolgozott, mint bárki más. De nem igazán volt benne szívvel-lélekkel a dologban, ha érti, uram.

– Nem, Whitby, nem egészen értem, mire céloz.

– Nos, tulajdonképpen nem számított neki. Mármint a munka. Valami másra figyelt. Valami mást látott maga előtt. – Kontrollnak az az érzése támadt, hogy Whitby nagyon is megfigyelte a biológust.

– Hát az előző igazgató? Látta valaha, hogy a biológussal beszélget?

– Kétszer, talán háromszor is.

– Jól kijöttek egymással? – Kontroll nem is tudta igazán, hogy erre miért kérdez rá, de hát a horgászat már csak ilyen sport. Van, hogy az ember találomra dobja ki a horgot, csak hogy elkezdje a dolgot valahol.

– Nem, uram. De hát ezt mindnyájukról elmondhatnánk. – Ezt már csak suttogva tette hozzá, mintha attól tartana, hogy hallgatózik valaki. – Senki nem akarta, csak egyedül az igazgató, hogy az a biológus ott legyen a tizenkettedik expedícióban.

– Senki? – kérdezett vissza szemfülesen Kontroll.

– A legtöbben nem akarták.

– Az igazgatóhelyettes sem?

Whitby csak ránézett, gondterhelt arccal. Ennyi elég is volt.

Hosszú ideig szolgált az igazgató a Déli Végeknél. Részévé vált. És igen hosszú árnyékot vetett. Még most is hatással van mindenre, pedig nincs jelen. Persze talán nem százszázalékos a befolyása. Whitby például kivétel lehet. De azért Kontroll érezte a jelenlétét. És az a különös gondolata támadt, hogy az igazgatóhelyettes személyén keresztül az egykori igazgató tartja őt szemmel.

*

A liftek nem működtek, és a megjavításukra még várni kell pár napot, míg átugrik valaki a katonai támaszpontról. Lépcsőn mentek tehát. A lépcsőkhöz pedig az U hajlata mentén lehet bekanyarodni. Kiléptek az ajtón egy majd húsz méter hosszú folyosóra. Ennek padlóját ugyanaz a kopott zöld szőnyeg fedte, amely az épület egyéb részein is oly eredményesen rontotta az összképet. A lépcső a folyosó legvégében volt, széles lengőajtón át lehetett elérni, amely jobban illett volna egy mészárszékbe vagy a baleseti sebészetre. Whitby, ki tudja, miért, olyan hevesen, alkatához nem illő módon viharzott át az ajtón, mint a rajongók elé a színpadra rohanó rocksztár – talán figyelmeztetni akart valakit odaát, hogy jönnek? –, aztán meg jámborul behúzódott az ajtó mögé, hogy nyitva tartsa Kontroll előtt, aki még mindig az előző mozdulatán álmélkodott.

– Erre – mondta Whitby.

– Tudom – felelte Kontroll.

A lengőajtó után mintha szabadesés következett volna: a zöld szőnyeg váratlanul megszűnt, s betonrámpa vezetett lejjebb egy lépcsőfordulóhoz, melynek túloldaláról széles, kényelmes lépcső vezetett tovább. Ez pedig mély homályba vitt lefelé, csak itt-ott világították meg a falakba süllyesztett gyönge, fehér halogénizzók és a hunyorgó vörös biztonsági lámpák. A lépcsőház mennyezete magas volt ugyan, a furcsa homályban mégis inkább tűnt valami mesterséges barlangnak, esetleg raktárnak. A fémkorláton lévő rozsdás foltok jól látszottak a gyönge fény ellenére. A hűvös levegő régi emléket elevenített fel Kontrollban, míg lefelé tartottak az alagsorba: középiskolai kirándulás egy természettudományi múzeumba, melynek a jelenkort bemutató mesterséges barlangrendszerében furcsa következetlenséggel elhelyezték néhány történelem előtti időkben élt állat utánzatát, ősi óriáslajhárt és óriástatut – talán annak demonstrálása végett, mi lett volna, ha az állatvilág evolúciója kevésbé szerencsésen alakul.

– Hányan dolgoznak a tudományos részlegnél? – kérdezte Kontroll, mikor hozzászokott kissé a különös atmoszférához.

– Huszonöten – felelte Whitby. Valójában tizenkilencen.

– És hányan voltak öt évvel ezelőtt?

– Körülbelül ugyanígy. Talán eggyel-kettővel többen. – Valójában harmincöten.

– Sok a személyi változás?

Whitby vállat vont.

– Van néhány biztos emberünk, akikre mindig számíthatunk. Aztán meg jönnek folyton az újak, tele ötletekkel, de igazából nem változtatnak sokat. – Hangvétele egyértelműen jelezte, hogy ezek vagy hamar lemorzsolódnak, vagy pedig alkalmazkodnak... Na de mihez is?

Kontroll nem zavarta meg a beálló csöndet. Csak a lépteik nesze hallatszott. Jól számított, Whitby nem bírta a hallgatást. Alig egy perc múltán megszólalt:

– Sajnálom, elnézést. Nem úgy értettem. Csak hát olyan bosszantó tud lenni, ha idejönnek idegenek, és okvetlenül változtatni akarnak, miközben fogalmuk sincs semmiről... vagyis a... a helyzetünkről. Rögtön úgy érzi az ember, hogy legalább a használati utasítást elolvashatnák előbb... már persze ha volna hozzánk használati utasítás.

Kontroll bizonytalan kis hanggal nyugtázta a hallottakat. Elgondolkodott. Úgy érezte, mintha egy vita kellős közepébe pottyant volna, amelyet Whitby valaki mással folytat. Lehet, hogy valamikor Whitby is ilyen kényelmetlen új embernek számított? És lehetséges, hogy ő maga volna az új Whitby, akit nemcsak a tudományos részleg, de az egész Déli Végek nyakába ültettek?

Whitby elsápadt, egészen beteges lett a kinézete. Maga elé bámult a semmibe, míg gépiesen ballagott lefelé a lépcsőkön. Már azt sem mondta, hogy „uram”.

Kontrollt valami részvét vagy együttérzés fogta el, nem is tudta, melyik a kettő közül. Talán más témára kéne terelni a társalgást, csak hogy segítsen Whitbynek.

– És mikor kaptak utoljára új mintákat az X Térségből?

– Úgy öt vagy hat éve – felelte Whitby élénkebben, ha nem is határozottabban, mint azelőtt. Ez igaz. Hat éve nem érkezett semmi újdonság az X Térségből a Déli Végekhez. Kivéve az egyaránt tizenegyedik sorszámmal ellátott expedíciók folyamatosan cserélődő tagjait. Az orvosok és tudósok a lehető legtüzetesebb vizsgálatoknak vetették alá testüket, öltözéküket – mindhiába. Semmit nem találtak, ami ne lett volna tökéletesen hétköznapi. Egyetlen rendellenességet diagnosztizáltak: a rákot.

Az alagsorba nem jutott le más fény, csak az, amit a tudományos részleg maga állított elő. Külön generátoruk volt, külön szűrőrendszerük, külön élelemkészletük. Alkalmasint valami rég feledésbe merült politika maradványaképpen, amelynek végletesen leegyszerűsített értelme az lett volna, hogy „vészhelyzet esetén a tudósokat kell megmenteni”. Kontroll nehezen tudta elképzelni azokat a régi időket, mikor a kormány zárt ajtók mögött rettegett, s a Déli Végek emberei meg voltak győződve róla, hogy az isten háta mögötti partvidéken zajló történések hamarosan feléjük fordítják az általános figyelmet. Ám az invázióra nem került sor, és Kontrollban fölmerült a gondolat: nem lehetett-e ennek a csalódásnak szerepe a Déli Végek hanyatlásában.

– Szeret itt dolgozni, Whitby?

– Hogy szeretek-e? Igen. Be kell ismerni, gyakran lenyűgöző ez a munka, és annyi biztos, hogy komoly kihívás. – Whitby most már verítékezett, csak úgy gyöngyözött a homloka.

Ugyan lehet, hogy a munka lenyűgöző, de az akták szerint Whitby úgy két évvel ezelőtt válságos időszakot élhetett meg: újra és újra kérelmezte az áthelyezését, előbb havonta, aztán két hónapos időközre állt át, majd végül elhaltak ezek a segélykiáltások, akár egy végképp kisimuló EKG-vonal. A próbálkozást méltányolta Kontroll, ha nem is volt ínyére a kétségbeesés, amit a rengeteg kérvény sugallt. Whitbynek nem volt kedve megrekedni az isten háta mögött, ennyi bizonyos, és még biztosabb, hogy valaki – talán Grace – viszont nagyon nem akarta a távozását.

Nyilván a rendkívüli rugalmassága és használhatósága miatt. Kontroll annyit már tisztán látott, hogy a tudományos részleget, a Déli Végek többi részlegéhez hasonlóan „megtizedelték” (Kontroll anyjának kifejezésével) a terrorelhárítók és a Központ. A személyi akták tanúsága szerint valaha száztizenöt tudós volt itt alkalmazásban, majdnem harminc különféle tudományág képviseletében, s a részleg számtalan alrészlegre oszlott. Ehhez képest ma mindössze hatvanöt személy dolgozik az egész óriási kísértetkastélyban. Kontroll tudomása szerint már az áthelyezés is szóba került, csak hát az épület túlságosan közel volt a határhoz, más célra nemigen volna alkalmas.

Megint orrába csapott a rothadás átható szaga, mintha portásként bejuthatna az épület minden zugába.

– Nem erős egy kicsit ez a fertőtlenítőszag?

– Milyen szag? – fordult felé Whitby. Szeme óriásinak tetszett a fekete karikák miatt.

– Ez a bűz, mint a romlott méz, vagy valami hasonló.

– Én semmit nem érzek.

Kontroll összevonta a szemöldökét, leginkább Whitby tiltakozásának hevessége miatt. Persze. Hozzászoktak, ez természetes. Elhanyagolható apróság a feladatok tengerében, de megjegyezte magában, hogy a tisztítószert valami organikus anyagra kell cserélni.

Egy kanyarhoz értek, mely furcsán élesnek tűnt, s amint befordultak, a tudományos részleg tágas előterébe értek. A mennyezet minden eddiginél magasabb volt, Kontroll nagy meghökkenésére. Hatalmas fémfal állt előttük, rajta parányi ajtó, melynek érzékeny biztonsági rendszere vörös fénnyel pislogott.

Csakhogy az ajtó nyitva állt.

– Ez az ajtó nyitva szokott lenni, Whitby? – kérdezte Kontroll.

Whitby a jelek szerint kockázatosnak ítélte a ködösítést. Némi habozás után felelt.

– Azt hiszem, igen. Korábban itt volt az épület vége. Csak két éve rakták be ezt az ajtót.

Kontroll önkéntelenül is elgondolkodott, mire használhatták azelőtt ezt a helyiséget. Táncteremnek? Esküvőkre, bármicvókra? Rögtönítélő bírósági ülésekre?

Meg kellett görnyedniük az ajtóban, aztán két űrhajóba illő zsilipajtón haladtak át, melyek alkalmasint a fertőzések elleni védelemre szolgáltak. Az ajtókat egy kar segítségével lehetett kinyitni, mögülük éles fehér fény világított, amely azonban érthetetlen módon nem volt látható a tárva-nyitva álló biztonsági ajtó túloldaláról.

A két zsilipkamrában a falon vállmagasságban hosszú, fekete kesztyűk lógtak. Kontroll lehangolónak találta a látványt. Mintha nagyon-nagyon régóta nem keltette volna életre ezeket a kesztyűket emberi kéz. Mauzóleum volt, a kíváncsiság és szorgalom temetkezőhelye.

– Ezeket meg minek tartják itt, Whitby? A látogatókat riogatni?

– Ó, ezer éve nem használjuk őket. Nem is tudom, miért vannak még itt.

Aztán később sem javult a helyzet.

003: Feldolgozás

Később aztán, miután ott hagyta Whitbyt a maga külön világában, Kontroll újra átkutatta az irodáját poloskák után. Felkészült, hogy kapcsolatba lép a Hanggal, aki rendszeres jelentéseket várt tőle. Külön mobiltelefont kapott kizárólag erre a célra, csak hogy nehezebb legyen a csomagja. A Déli Végekre érkezése előtt, még a Központban, legalább tucatszor beszélt a Hanggal; ekkor a mögötte meghúzódó személy – férfi vagy nő – akár közel is tartózkodhatott hozzá. Figyelhette egész idő alatt, rejtett kamerák segítségével. De ugyanígy lehetett több száz mérföldnyi messzeségben; a szolgálat távoli tagja, akire egy ügynök irányítását bízták.

Ezekből a korábbi beszélgetésekből Kontroll emlékezetében leginkább csak a puszta információk maradtak meg, de azért ideges volt, valahányszor kapcsolatba kellett lépnie a Hanggal. Most is, míg a megadott számot hívta, miután kikukkantott a folyosóra, hogy üres-e, s bezárta az ajtót, érezte, hogy ingét átitatja a veríték. Sem anyja, sem a Hang nem magyarázta el, mit is várnak egy jelentéstől. Anyja azt állította, hogy a Hang elmozdíthatja Kontrollt az állásából anélkül, hogy őt megkérdezné. Kontroll ezt nem igazán hitte, de úgy döntött, egyelőre nem firtatja a dolgot.

A Hang szokás szerint komor volt, és egy szűrő torzította felismerhetetlenné. Ez lehetett egyszerű biztonsági intézkedés. De megeshet, azt akarják megakadályozni, hogy Kontroll felismerje. „A Hang személyazonosságát valószínűleg sosem tudod meg – mondta az anyja. – Jobb, ha ezt a kérdést jó előre kivered a fejedből. A feladatodra összpontosíts, és tegyél meg mindent, ami telik tőled.”

De mi is volna az? S hogyan tudhatná, a Hang számára mi a jól végzett munka? Leginkább valamiféle gépezetnek, hatalmas szervezetnek képzelte a Hangot, hiszen agytröszt, nem személy, ott zakatol szörnyű bonyolultságában valami sötét alagsor mélyén, mintha labirintusban volna elrejtve, és már senki sem emlékszik az eredeti céljára, csak rituálészerűen biztosítják a működését: kiszolgálják. Agytröszt, nagy tröszt, motyogta magában Kontroll, tudva, hogy anyjának vagy a Hangnak aligha volna kedve mosolyogni az efféle képzelgéseken.

A Hang Kontroll igazi nevét használta, amivel össze is zavarta, hiszen annyira belemerült már a „Kontrollságba”, hogy az a másik név mintha valaki máshoz tartozott volna. Görcsösen ütögette bal mutatóujjával az asztalra terített naptárlapot.

– Jelentsen – szólt a Hang.

– Hogyan? – kérdezett vissza önkéntelenül, s mi tagadás, elég együgyűen Kontroll.

– Néhány szó megfelelő lenne – felelte a Hang, de úgy, mintha kövek csikorognának.

Kontroll nekilátott, hogy vázolja eddigi tapasztalatait, kezdve annak a helyzetelemzésnek az összefoglalásával, amelyet a Déli Végekhez érkezésekor kapott.

Ám alig kezdett bele a beszédbe, elbizonytalanodott... Nem tudta hirtelen, szólt-e már az irodájában talált poloskákról... De ekkor a Hang félbeszakította:

– Beszéljen a tudósokról. A tudományos részlegről. Hiszen ma ellátogatott hozzájuk. Hogy állnak ott a dolgok?

Érdekes. Ez vajon azt jelenti, hogy a Hang számára még valaki más is kémkedik a Déli Végeken?

Beszélt tehát a Hangnak a tudományos részlegről, s a biztonság kedvéért diplomatikus megfogalmazással leplezte valódi véleményét. Ha az anyjának jelentett volna, akkor azt mondja, hogy teljes káosz uralkodik a tudományos részlegen, még a tudósok közismert rendetlenségéhez képest is. A részleg vezetője, Mike Cheney alacsony, zömök, ötvenes fehér férfi, motoros bőrdzsekiben, pólóban, farmerban, rövidre nyírt, őszes hajjal és harsogó, joviális hanggal. Az akcentusa északi származásra utalt, de az idők során elnyújtott déliesség keveredett bele. A szája mellett lefelé húzódó ráncok és meredeken fölfelé szökő szemöldöke miatt furcsán X alakra emlékeztetett az arca, s ez ellen a sorscsapás ellen úgy próbált küzdeni, hogy gyakorlatilag állandóan mosolygott.

Alvezére, Cynthia Davidson szintén fizikus volt. Vékony, sportosnak látszó nő, aki azonban fura módon dohányzás segítségével szabadult meg fölös kilóitól. Rövid ujjú, piros kockás inget és szűk, barna kordnadrágot viselt, szorosra húzott, széles bőrövvel, de mindennek nagy részét takarta a fekete zakó, melynek koráról irdatlan nagy válltömései árulkodtak. Davidson kézfogása olyan volt, akár a jéghideg döglött hal érintése, és Kontroll nem tudott szabadulni a kellemetlen érzéstől.

Davidson után nem is volt képes több új nevet megjegyezni. Vaktában odabiccentett a kutató vegyésznek, a csapat epidemológusának, pszichológusának és antropológusának, akik szintén bezsúfolódtak fogadására a parányi tárgyalóba. Kontroll ebben a gesztusban előbb tiszteletlenséget gyanított, de aztán rájött, hogy félreértette őket. Viselkedésük inkább olyan volt, mint a macskáé, aki ragadozóval találja magát szemközt, s igyekszik minél nagyobbnak mutatni a termetét. Ezért hozták ebbe a szűkös helyiségbe.

A többiek nem is igen szóltak bele a beszélgetésbe, bár Kontroll úgy érezte, négyszemközt sokkal készségesebbek volnának. Így azonban kétszemélyes Cheney-Davidson-show ment; egy-két megjegyzéssel járult hozzá a társalgáshoz az antropológus. A hangvételük arra utalt, hogy ha a tudományos végzettséget igazoló okiratok kitűzők volnának, akkor mindet folyton mutogatnák, tudósi egyenruhájukon, például a laborköpenyükön, már ha viseltek volna ilyet. Kontroll mindazonáltal megértette a viselkedésüket, hiszen az aktuális történések nagyban befolyásolták helyzetüket: a tudományos részleg valaha óriási hatáskörrel bírt, ám kiváltságaiktól fokozatosan megfosztották őket.

Grace nyilván megmondta nekik – vagy elrendelte? –, hogy a szokásos műsort adják le Kontrollnak. Ezt ő egyszerű kibúvónak, legjobb esetben is időpocsékolásnak tartotta. A tudósok azonban mintha nem bánták volna a verklizést. Inkább örömüket lelték benne, mint a publikumra vadászó, túlbuzgó bűvészek. Whitbyn világosan látta Kontroll, hogy szégyenkezik, igyekezett minél jobban meghúzni magát a helyiség legtávolabbi sarkában.

Az „ellenállás részeként”, ahogy Kontroll apja mondta volna tréfásan, bemutattak egy videót arról, ahogy fehér nyulak tűnnek el a semmiben a láthatatlan határon. A folytonos megjegyzésekből ítélve ezt a felvételt már számtalanszor láthatták.

Az esemény a 90-es évek közepén játszódott le, és Kontroll már találkozott a filmmel, mikor a világ és az X Térség közötti láthatatlan határra vonatkozó adatokat kutatta. A tudósok, akik csalódottak voltak kutatásaik eredménytelensége miatt, kétezer fehér nyulat engedtek szabadon egy tisztáson, úgy tizenöt méternyire az határtól, majd egyenesen az X Térség felé terelték őket. A kísérlet érdekessége egyfelől az, hogy megfigyelhették a nyulak átkelését a határon, a másik pedig az a halvány remény, hogy ha egyszerre ennyi „élőlény” tör át, az valamiképpen „túlterheli” a határ mögött működő „mechanizmust”, úgyszólván rövidzárlatot okoz, ha csak helyileg is. Már amennyiben feltételezzük, hogy a határt túl lehet terhelni, mint egy elektromos hálózatot.

A nyulak átkelését hétköznapi videókamerával filmezték, de néhány állat fejére minikamerát is rögzítettek. A felvételeket profi módon összevágva, osztott képernyőn mutatták be a nagyobb hatás kedvéért, s lassítást és gyorsítást is használtak a további fokozás érdekében, úgyhogy végül az egésznek valami furán komolytalan eredménye lett. Mintha a film összeállítója félvállról vette volna az eseményt vagy ösztönös tiszteletlenséggel próbálta volna meg nem történtté tenni. Kontroll tudta, hogy a digitális és videófelvételek tára negyvenezernél is több képanyagot őriz az eltűnő nyulakról. Ahogy ugranak, szökkennek, egymás hegyén-hátán tülekednek, bukdácsolnak esetlenül, csak hogy át ne kergessék őket a határon.

Alapvetően tárgyilagos, nyers ábrázolás, akár normális, akár lassított sebességgel. A nyulak kétségbeesetten cikáztak a zsákszerű, steril védőruhába öltöztetett emberek előtt, akik félkörbe fejlődve terelték őket a határ felé. Ezek az emberek furcsamód tömegoszlató rendőrökhöz hasonlítottak: falat alkottak hosszú, fehér pajzsaikkal, azzal szorították a nyulakat a megfelelő irányba. A földön vörös sáv mutatta a mintegy háromméteres átmeneti zónát a világ és az X Térség között.

Néhány nyúlnak sikerült kiszökni a félkör két végén, mások őrült erőfeszítéssel átvetették magukat a magas pajzsok fölött. A legtöbbjük azonban odaveszett. Csak zúdultak előre, s egymás után tűntek el, rohanás vagy ugrás közben, amint elérték a határsáv szélét. Nem volt semmi nesz, semmi robbanás, se vér, se testrészek – épp csak eltűntek. A lassított közeli felvételeken meg lehetett figyelni állapotokat, amikor csupán egy fél vagy negyed nyúl látszik már, de úgy igazán megragadni a pillanatot a nyúl és a nem-nyúl között csak kiemelt képkockával lehet. Az egyik ilyenen vagy négytucatnyi tülekedő nyúl hátsó fertálya látható, legtöbbje ugrás közben, ám a fejük s a törzsük nagy része már hiányzott.

A tudósok által mutatott videón hang nem volt, csak alámondás, de Kontroll tudta az adattárakból, hogy amint az első néhány nyulat átterelték a határon, a többi irtózatos visítozásba kezdett. Valóságos tömegpánik tört ki. Ha folytatódott volna a felvétel, azt is láthatta volna Kontroll, ahogy az utolsó nyulak végső kétségbeesésükben a pajzsos terelőkre támadnak, és küzdenek, nekiugorva az embereknek, karmolva és harapva... S a pajzsok fehérjét hamarosan vér fröcsköli be, a tudósokat pedig annyira meghökkenti ez a fejlemény, hogy megfutamodnak, s végül jó kétszáz nyúlnak sikerül megszöknie.

A fejkamerák talán még kevesebb rálátást biztosítottak. Mint a vágásnál kidobott részek valami hatalmas csatajelenetből, hol a fejvesztve rohanó nyulak hátsó fele, hol talpuk villant meg, s találomra kiszaggatott földdarabkák, mielőtt minden elsötétült. A határon átkelő nyulaktól nem érkezett felvétel, bár a sikeres szökések összezavarták persze a kutatókat, hiszen a mocsár eléggé hasonló képet mutat mindkét oldalon. A Déli Végek legénysége nem kevés időt fordított aztán a felvételek visszakövetésére, kizárandó a lehetőséget, hogy bármelyik is a túloldalról érkezett.

A következő expedíciót az eset után alig egy héttel küldték az X Térségbe, de azok nyomát sem látták fehér nyulaknak, sem élőnek, sem döglöttnek. Sok hasonló kísérlet történt még, persze kisebb léptékű próbálkozások, de azok sem hoztak eredményt. Kontroll emlékezett egy kissé affektált megjegyzésre egy ökológus jelentéséből: „WTF? Hiszen a nyúl invazív faj! Hát megfertőzik az X Térséget!” Megfertőzhették volna, valóban? Megengedett volna ilyet az az ismeretlen erő, amely létrehozta a Térséget? Kontroll nevetséges látomással küszködött: évek múltán ember nagyságú nyúl jön elő az X Térségből, amely életképes, de semmire nem emlékszik. A bűvészek állandóan el-elnevetik magukat, jelezve, hogy a legvarázslatosabb trükkjüket vezetik épp elő, csakhogy Kontroll hallott már életében ideges vihorászást. Bizonyos volt benne, hogy némelyiküket még ennyi év távlatából is komolyan fölzaklatja ez a videó.

A felelősök közül sokat kirúgtak az esemény után, másokat áthelyeztek. De úgy látszik, a paródiának csak idő kell ahhoz, hogy ikonikussá váljék, hiszen ez a páros, a megmaradt kutatócsoport meghatározó alakjai, tüntető lelkesedéssel mutatják be neki az egykori teljes kudarcot. Volt a részlegnek még más mutogatnivalója is – adatok az X Térségből, különböző minták üveg alatt –, de semmi újat nem tudott meg az aktákban foglaltakhoz képest, csak olyasmit, aminek nyugodtan utánanézhet később.

Ugyanakkor bizonyos szempontból nem bánta, hogy láthatta ezt a videót. Szinte megkönnyebbülést jelentett ahhoz képest, ami várta még ezen a részlegen. Az első expedíció felvételeit, amelynek résztvevői egy személy kivételével elpusztultak, később fogja megtekinteni, de még ezen a héten. Sehogy sem volt ínyére a filmnézés iskolás hangulata, mintha csak részegen kurjongatnának: „Ide süss, mekkora szart kavartunk a határon! Micsoda zrí!”, miközben vödörszám fogy az olcsó sör, és minden nyúl után fel kell hajtani egy rövidet.

Mikor Kontroll kilépett a helyiségből, a többiek esetlenül felálltak, felsorakozva, mintha arra várnának, hogy lefényképezi őket, vagy sorra kezet fog mindenkivel. Csak odakint jött rá, mi volt olyan a furcsa, túl a fekete kesztyűs kamrán, mikor már a lépcsőházban jártak Whitbyvel. Olyan katonásan sorakoztak, annyira komoly képpel. Bizonyára azt hitték, hogy ő is elbocsátásokat és átalakításokat tervez a részlegüknél. Hogy ítélkezni jött. Ám még később, mikor kivett az asztalfiókból néhány poloskát, hogy véghezvigyen még egy gonosztettet, mielőtt hívná a Hangot, megkísértette a gondolat, hogy talán mégsem ettől féltek, hanem valami egészen mástól.

*

Kontroll szinte mindent elmondott a Hangnak, de közben csak nőttön-nőtt benne a hiábavalóság érzése. Sok értelem nincs az egészben, még csak újdonság sem. Csak rakosgatja a szavakat, miközben semmi valódi mondanivalója. Azt nem árulta el a Hangnak, hogy némelyik tudós „környezeti áldás”-ként hivatkozott az X Térségre, amiből nyugtalanító, demoralizáló hátsó gondolatot hallott ki: „Muszáj egyáltalán küzdeni ellene?” Hiszen „érintetlen vadonról” van szó, amely mentes az emberi környezetszennyezéstől.

– A mindenit! – kiáltott fel hirtelen a Hang a jelentés vége felé, félbeszakítva Kontroll mormolását... Eltartotta a fülétől a mobilt, álmélkodva, hogy mi történhetett. Végül a Hang megjegyezte – Elnézést, magamra öntöttem a kávét. Folytassa. – Ez a kávé-ügy összezavarta kissé a gépezetről alkotott elképzelést Kontroll fejében, beletelt egy kis időbe, mire megtalálta az elvesztett fonalat.

A jelentés végeztével a Hang töretlen lendülettel kérdezte tovább, mintha csak most kezdenék a beszélgetést.

– Milyen a lelkiállapota? Rendben van minden? Mit gondol, sok idő kell hozzá?

Melyik kérdésre feleljen?

– Derűlátó vagyok – kockáztatta meg. – De nem sokat várhatunk, amíg nem tesznek szert nagyobb céltudatosságra, rendezettségre és több forrásra.

– Mi a benyomása az előző igazgatóról?

Kényszeres gyűjtőmániás. Különc. Kész rejtély.

– Nagyon bonyolult helyzet ez, és egyetlen napja va...

– MI A BENYOMÁSA AZ ELŐZŐ IGAZGATÓRÓL? – kiáltotta szinte sikítva a Hang: a csikorgó kavicsot hirtelen viharos szél kapta föl az útról.

Kontroll érezte, hogy kalapálni kezd a szíve. Volt már dolga olyan főnökkel, aki nem tudta kordában tartani az indulatait, s az sem valami nagy vigasz, hogy ez legalább valahol a távolban tartózkodik.

Hát elé tárta formálódó véleményét.

– Elvesztette a perspektívát. A fonalat. A vége felé már nagyon különc módszereket alkalmazott, sok időbe telik, míg kibogoz...

– ELÉG!

– De én...

– Ne becsméreljen halottakat – megint a csikorgó kavics. Még a szűrőn át is hallható volt a gyász, ha ugyan nem képzelődött Kontroll.

– Igen, ez csak...

– Legközelebb valami érdekesebbet várok – szólt a Hang. – Valami olyat, amit nem tudok. Kérdezze ki az igazgatóhelyettest a biológusról. Például. Mi volt az igazgató terve a biológussal?

– Igen, ennek lenne értelme – felelte Kontroll egyetértőn, csak hogy ejtsék a témát. Aztán hirtelen eszébe jutott valami: – Ha már az igazgatóhelyettesről van szó... – És elmesélte, hogy Grace visszaküldte az antropológust meg a geodétát a Központba, egyúttal jelezte gyanúját, hogy a nőnek kapcsolatai lehetnek a Központnál, ami nehézségeket okozhat.

– Utánanézek. Intézkedem – felelte a Hang, majd egy figyelmeztetést fűzött hozzá, amely gépies ismétlésnek vagy felvételnek hangzott:

– És ne feledje, mindig figyelek. Úgyhogy komolyan gondolja át, mi lehet az, amit nem tudok.

Kattanás.

*

Pedig hallott valami hasznosat és váratlant is a tudósoktól, de nem mondta el a Hangnak, mert úgy vélte, hogy amolyan nyílt titok lehet, amit mindenki tud, de nem beszélnek róla.

Próbálva más témára terelni a figyelmet a kudarcos nyúlkísérletről, arra kérte őket, hogy adják elő a határról alkotott elméleteiket, bármilyen elrugaszkodottak legyenek.

Cheney köhécselt néhányat, körülnézett, aztán így szólt:

– Bár mondhatnék valami konkrétumot, de tudja, rengeteget vitatkozunk, mert annyi az ismeretlen tényező... Mindenesetre, én a magam részéről egyáltalán nem tartom bizonyosnak, hogy a határ okvetlenül ugyanattól az erőtől származik (bármi legyen is az), mint amely az X Térséget alakítja.

– Tessék?

– Többnyire ez a reakció – grimaszolt Cheney. – Nem hibáztatom érte. A hipotézis azon alapul, nincsen rá semmi bizonyíték, hogy a határ megjelenéséért az a... az a bizonyos jelenség felelős az X Térségben.

– Ennyit értek is, de...

– A határt nem tudtuk olyan módszerekkel vizsgálni, mint az X Térség belsejéből származó mintákat – szólt közbe Davidson. – De azért rendelkezünk erről is adatokkal. Nem akarom a technikai részletekkel terhelni, de annyi tény, hogy a határ eléggé másmilyennek tűnik ahhoz, hogy némiképpen alátámassza az elméletet. Gyakorlatilag leszögezhetjük, hogy volt egy Esemény, amely létrehozta az X Térséget, aztán pedig bekövetkezett egy másik Esemény, amely létrehozta a láthatatlan határt, csakhogy...

– Úgy érti, hogy nincs közük egymáshoz? – kiáltott föl hitetlen döbbenettel Kontroll.

Cheney a fejét rázta.

– Nos, legföljebb annyiban, hogy a kettes számú Esemény szinte bizonyosan az egyes számú Esemény hatására bekövetkezett reakció. De ettől még ugyanúgy lehet, hogy a határt más... valaki más hozta létre. – Kontrollnak megint feltűnt, mennyire kerülik az „idegen” vagy a „valami” szó használatát.

– Ami azt jelentheti – kockáztatta meg –, hogy a második Entitás esetleg az első Entitás káros hatásait igyekszik féken tartani?

– Pontosan – mondta rá Cheney.

Kontroll újra erős késztetést érzett, hogy fölpattanjon, kimenjen az ajtón, és soha többé ne jöjjön vissza.

– Na és mi van az X Térségbe vivő úttal – kérdezte eltöprengve –, ami a határon át vezet? Ezt hogyan hozták létre?

Cheney összevonta a szemöldökét, gondterhelten nézett a kollégáira, de egyik sem sietett a segítségére, így az arcvonásai visszaálltak a szokott X alakba.

– Nem mi csináltuk. Úgy találtuk. Egyszer csak... egyszerűen ott termett.

Kontrollban fölhorgadt a düh, egyrészt azért, hogy az igazgatóhelyettes olyan hézagosan informálta, bár talán ő maga feltételezett túl sokat. De legfőképpen azért, mert a Déli Végek sorra küldte az expedíciókat az átjárón, amelyet nem is ők alkottak, a semmibe, az ismeretlenbe – abban a reményben talán, hogy magától rendbe jön minden, hogy sértetlenül visszatérnek, hogy az a rengeteg fehér nyúl valójában nem is bomlott szét atomjaira, vélhetően rettenetes kínok közepette.

– Egyes számú Entitás vagy kettes számú Entitás? – szögezte Cheney-nek a kérdést. Magában azt kívánta, bárcsak hallhatná a biológus is ezt a beszélgetést, és már formálta magában a legközelebb fölteendő kérdéseket.

– Tessék?

– Mit gondol, melyik Esemény kiváltója nyitott kaput a határon?

Cheney vállat vont.

– Hát ezt igazán nem lehet megállapítani, sajnos. Mivel nem tudjuk azt sem, mi volt a fő célja, hogy kiengedjen valamit, vagy hogy beengedjen valamit.

Esetleg mindkettő. Vagy Chaney nem tudja, mit beszél.

*

Miközben Kontroll a számtalan folyosón bolyongott, melyekről nem látta át, hogyan kapcsolódnak egymáshoz, utolérte az igazgatóhelyettest. A személyzeti osztályt kereste, ahol némi papírmunkát kellett elvégeznie, de még nem sikerült elméjébe vésnie az épület teljes, részletes térképét, ráadásul a Hanggal folytatott telefonbeszélgetés kissé kibillentette az egyensúlyából.

A folyosón elkapott párbeszédfoszlányok sem siettek segítségére, olyasmihez szolgáltattak bizonyítékot, aminek nem látta még az összefüggéseit. „Mit gondol, milyen mélységű dolog?” „Nem tudom, de én nem vagyok kutató.” „Akár hiszi, akár nem...” Grace jelenléte meg végképp nem volt segítség. Amint Kontroll utolérte, Grace mintha szándékosan támadóan viselkedett volna, talán azt próbálta bizonyítani, hogy van olyan magas és erős, mint a férfi. Ráadásul intenzív levendulaillat volt körülötte, valami szintetikus parfüm, amely tüsszentésre ingerelte Kontroll orrát.

Miután felelt néhány kérdésre a tudósoknál tett látogatással kapcsolatban, Kontroll fordított a helyzeten, s igyekezett jó mélyre döfni, mielőtt az ellenfél észbe kaphatna:

– Miért ellenezte, hogy a biológus részt vegyen a tizenkettedik expedíción?

Grace megtorpant, így végre némi távolság keletkezett közöttük.

Pompás, tehát nem tagad kapásból.

– Mi járt a fejében akkor? Miért nem akarta, hogy a biológus ott legyen?

Emberek haladtak el mellettük mindkét irányból. Grace halkabbra fogta a hangját.

– Nem rendelkezett megfelelő kvalifikációkkal. Több munkahelyéről elbocsátották. Érződött benne valami kiforratlan tehetség, ez igaz, valami isteni szikra, de nem volt eléggé megbízható. No és a férje részvétele az előző expedícióban... ez is határozottan ellene szólt.

– Az igazgató nem így látta.

– Na és hogy vált be Whitby? – kérdezte Grace válasz helyett, és Kontroll tudta, hogy arckifejezésével elárulta a forrását. Bocsásson meg, Whitby, kiadtam magát. Viszont beigazolódott a gyanúja, hogy Grace aggódik, ha Whitbyvel beszél. Ez vajon arra utal, hogy Whitby Cheney védence?

– Az igazgató nem értett egyet önnel – erősködött.

– Nem – ismerte el Grace. Kontroll pedig azon tűnődött, milyen és mekkora árulás lehetett ez. – Valóban nem. Mindazt, amit most fölsoroltam, ő plusznak látta, és úgy gondolta, túlzottan nagy jelentőséget tulajdonítunk az alkalmasság megszokott mércéinek. Hát beadtuk a derekunkat.

– Pedig az igazgató kiföldeltette és újra megvizsgáltatta az előző expedíciósok holttesteit...

– Ezt meg hol hallotta? – kérdezte Grace őszinte döbbenettel.

– Nem mond ez valamit az igazgató alkalmasságáról?

– Nem – vágta rá határozottan Grace. – A legkevésbé sem.

– Gyanított valamit, nem igaz? – Az akták valamiképpen azt sugallták Kontrollnak, hogy ha az előző expedícióról visszatértek különös, agymosott állapota nem is jelezte az X Térség valamilyen változását, jelezhettek viszont változást az igazgató általános állapotában.

Grace fölsóhajtott, mint aki már unja a vitát.

– Gyanította, hogy esetleg... megváltozhattak... a boncolás óta. De hát ha már így rákérdez, akkor úgyis tudja.

– Na és? Volt változás? – Eltűntek. Föltámadtak. Fölszálltak az égbe.

– Nem. A bomlás folyamata valamivel gyorsabb volt a vártnál, de változás nem volt megfigyelhető.

Kontroll azon töprengett, az igazgató mennyi beosztotti tiszteletet és szolgálatkészséget veszíthetett el e miatt az ügy miatt. Arra gondolt, mikor az igazgató bejelentette, hogy a tizenkettedik expedíción maga is részt vesz, néhányan bizonyára nem rémületet vagy aggodalmat éreztek először, hanem bizonyos bűntudattal társult megkönnyebbülést.

Lett volna még kérdése, de Grace-nek szemlátomást elege volt, sarkon fordult, és eltűnt a labirintus egy mellékutcájában.

*

A következőkben meglehetősen sikertelenül és fél szívvel tevékenykedett: igyekezett némileg rendbe tenni az irodáját, és belenézett a rendszeres beszámolókról készített összefoglalóba, amelyet Grace hagyott nála, valószínűleg azért, hogy lassítsa a haladását. Az áttekintésből megtudta, a Déli Végek saját ellátó részleggel rendelkezik, ennek feladata az expedíciók felszerelésének előállítása, ily módon mentesült a protokollok betartásának kötelezettsége alól. Más szóval, korszerűtlen technológiával dolgoztak. Megtudta továbbá, hogy a visszatért expedíciósok felügyeletére használt biztonsági rendszer épp javítás alatt áll, mivel az elavult megfigyelő kamera rendszeresen elromlott. Kapott egy DVD-t is, amely a természetes életciklusra vonatkozó biológiai ismereteket nyújtott: egy számítógép generálta keresztmetszettel szolgált az Elfeledett Part ökoszisztémájáról. A képeket a szivárvány topográfiai adottságaihoz igazítva alkották meg. Az eredmény nagyon látványos, de információértékét tekintve korántsem közelítette meg a kívánatos szintet.

A nap végén, kifelé menet, Whitbybe ütközött a büfében; úgy látszott, Whitby folyton arra téblábol, mintha nem szeretne odalent tartózkodni az alagsorban a többi tudóssal. Vagy talán amazok küldözgetik folyton ide-oda, hogy megszabaduljanak tőle. Egy sötét tollazatú kismadár betévedt a helyiségbe, Whitby azt bámulta, hogyan csapong a lámpák közt.

Kontroll hát tőle kérdezte meg, amit Grace-től szeretett volna, mielőtt eltűnt a labirintusban.

– Whitby, miért van olyan kevés napló az expedíciókról? Sokkal, de sokkal kevesebb, mint amennyi visszatérő.

Whitby továbbra is megbabonázottan figyelte a madarat, minden mozdulatát követte a fejével, akár egy macska. Ez az összpontosított figyelem kellemetlen érzést keltett Kontrollban.

– Erről nincs elég adatunk – felelte Whitby. – A legtöbb visszatérő azt mondja, nem érzik lényegesnek. Nem hiszik, hogy valóban fontos volna, nem érzik szükségét. Ez a lényeg, az érzés. Nincs többé szükségük rá, hogy osztozzanak a gondolataikon, hogy kommunikáljanak. Mint ahogy az űrhajósok izomtömeget veszítenek. A legtöbb napló a világítótoronyban található. Egy darabig nem is igen foglalkoztak velük, a későbbi expedíciókat ugyan megkérték, hogy hozzák ki őket, de általában meg sem próbálták. Elveszítik az akaraterőt, a lendületet, vagy hirtelen valami más lesz fontos. Aztán meg már túl késő.

Kontroll fejében nyugtalanító látomás támadt: valaki vagy valami az X Térségből beballag a világítótoronyba, letelepszik a nagy halom napló tetejére, és a Déli Végek számára elkezdi olvasni őket. Vagy nekilát írni.

– Mutathatok magának valami érdekeset az egyik szobában a tudományos részleg közelében, ami ide tartozik – jegyezte meg Whitby álmatagon, még mindig a madarat követve a szemével. – Akarja látni? – Csapongó tekintete hirtelen váltással Kontrollra szegeződött. Kontroll úgy érezte, mintha egy másik Whitby kukucskálna elő ravaszul az ismerős Whitby mögül. De az is lehet, hogy még többen vannak, rétegesen egymásba ágyazva. Riasztó gondolat.

– Miért nem mondja el?

– Nem, nem, csak mutatni tudom. Kicsit fura dolog. Látni kell, hogy megértse – mondta Whitby olyan hangon, mintha nem izgatná igazán, hogy megnézi-e Kontroll azt a szobát, miközben egyértelmű volt, hogy nagyon is izgatja.

Kontroll elnevette magát. Mióta csak a belföldi terrorelhárítás területén dolgozott, számtalan ember akart már rettentően őrült dolgokat mutatni neki. És ezen a szent napon is rengeteg őrült dolgot hallott már.

– Holnap – mondta. – Holnap megnézem. – Vagy sem. Nem szeretjük a meglepetéseket. Meg az elégtételt a fura titkok őrzőinek képén. Minden furcsaságnak megvan a maga ideje. Mára igazán bőven elég volt, kell az éjszakai pihenés, hogy fölvértezze magát a holnapra. Amikor különös dolgokat akarnak mutogatni az embernek, az a feneség benne, hogy egyfelől nyilván információval szeretnék ellátni, másfelől viszont van bennük valami kis voyeur-szadizmus. Repesve várják, hogy milyen képet vág az áldozat, hogyan reagál, és tulajdonképpen bármilyen pofa vagy reakció jó nekik, csak láthassák, hogy kellemetlenséget okoztak. Az járt az eszében, nem Grace utasította-e erre Whitbyt a beszélgetésük után. Vagy hogy talán csak afféle gyerekes hecc az egész, be kell dugni az embernek a kezét valami sötét lyukba, és mikor kihúzza, tele van gilisztával, vagy ki kell nyitnia egy dobozt, amiből műanyag kígyó ugrik elő.

A madár most már zavarosan cikázott, nehéz volt követni a délutáni fényben.

– Most kéne látnia – mondta Whitby kissé sértett, álmatag hangon. – De jobb későn, mint soha.

Kontroll azonban már hátat fordított neki, a kijárat és a (szabadulással kecsegtető) parkoló felé igyekezett.

Későn? Ugyan mit gondol Whitby, mennyire későn?

004: Újrakezdés

A kocsiban végre fellélegezhetett, elengedhette a feszültséget, átalakulhatott. Hedley olyan negyvenpercnyire volt a Déli Végektől. Egy folyó partján feküdt, mely harminc kilométerrel odébb torkollott az óceánba. Hedley épp elég nagy volt ahhoz, hogy önálló arculatot és saját kulturális életet fejlesszen ki, de nem vált a turisták zarándokhelyévé. Egész sokan költöztek oda, pedig nem volt az a fajta városka, amely úgymond „ideális a gyermeknevelésre”. Az üzletek a rövid folyóparti sétány egyik végében csoportosultak, innen néhány árnyas fasor futott szanaszét, egy-egy üzletsorral a város pereme felé. Ez a rész sugárzott némi életminőséget. Magánfőiskola is volt a településen, amelyhez színház és kulturális központ csatlakozott. Lehetett kocogni a folyóparton, és kellemes volt sétálni a zöldben. Volt Hedley-ben valami álmatagság, amely hol bájosnak, hol pedig, főként nyáron, határozottan tespedtnek tűnt. Egy-két bár a part közelében váratlan, oktalan erőszak-kitörésekről volt hírhedt – ilyen helyekre nem jár az ember, legföljebb ha fehér, illetve eléggé fehér, de inkább akkor sem. A városka mintha megállt volna az időben, szinte ugyanolyan volt, mint Kontroll tizenéves korában.

Kontrollnak tökéletesen megfelelt Hedley elhelyezkedése. Közel akart lenni a tengerhez, mégsem közvetlenül a parton. Mintha az X Térség bizonytalansága befolyásolta volna ezt a választását. Mintha az álma követelte volna meg. Mintha az parancsolná, hogy egy kicsit mégis tartsa a távolságot. A repülőn, míg új munkahelyére tartott, fura gondolatai támadtak az X Térség közelében lévő tengerparti városok lakóira vonatkozóan. Az jutott eszébe, talán mutálódtak valamiképpen, láthatatlanul, a bőrük alatt. Egész városok változtak meg lényegesen, miközben külsőlegesen semmi sem észlelhető. Az ilyen fajta gondolatokat egyszerre kell táplálni és féken tartani, már ha érti az ember a módját. Hallgatni kell rájuk bizonyos mértékig, de mégsem hagyhatjuk, hogy eluralkodjanak rajtunk. Kontroll tapasztalata azt súgta, hogy fontos tudatalatti dolgokat tükröznek, valami ösztönféleség nyilatkozik meg általuk, aminek nem szabad ellene szegülni. Tény, hogy a Déli Végek olyan keveset tudott még most, három évtized múltán is, az X Térségről, hogy nem lehetett jogosulatlannak ítélni a legirracionálisabb óvatosságot sem.

Hedley egyébként is ismerős volt számára. Ide járogatott régen a haverjaival hétvégeken, amint az első közülük jogosítványt kapott. Tudták, hogy ez is csak sárfészek, de legalább valamivel nagyobb sárfészek, mint ahol éltek. Isten háta mögötti, szárazföldi zug. Az anyja még említette is, mikor utoljára találkoztak. Meglátogatta az előző munkahelyén, fönt északon, ahol Kontrollt az elemzői és irányító pozícióból egyre inkább adminisztratív beosztás felé igyekeztek terelni. Nyilván a múltja miatt, gondolta magában. Vagy azért, mert mindig jól kezdődik, de aztán, ha túl sokáig marad valahol... akkor előbb-utóbb bekövetkezik valami meghatározhatatlan. Túlságosan belebonyolódik. Túlzottan beleéli magát. Vagy épp nem eléggé. Mindig összezavarta, mikor így elromlottak a dolgok, mert képtelen volt visszaemlékezni, mikor is kezdődött a hanyatlás. Még mindig szentül hitte, hogy egyszer rájön a képletre.

Hanem akkor az anyja eljött a Központból, és leültek egy tárgyalóban, amelyről Kontroll sejtette, hogy bizonyára be van poloskázva. Talán vele jött a Hang is? Ott zakatol a gépezet valamelyik szomszéd szobában?

Hideg volt odakint, anyja kabátot viselt, télikabátot és sálat az üzletasszony-kosztümjéhez, fekete magas sarkú cipőjéhez. Levette a kabátot, az ölébe tette. A sálat azonban nem. Úgy tűnt, bármelyik pillanatban fölpattanhat a székről, és eltűnhet, mielőtt a fia egyet pislogna. Öt éve nem látta már Kontroll – előre tudhatóan elérhetetlen volt, mikor az exférje temetése miatt próbálta keresni – de alig öregedett azóta, barna haja divatos frizurában övezte a fejét, kék szeme józan, számító tekintettel világított ki sima arcából, amelyen ráncocskák épp csak a szeme sarka körül látszottak halványan, meg valamennyi a homlokán, a haj rejtekében.

– Olyan lesz, mintha hazatérnél, nem igaz, John? – unszolta állhatatosan a fiát, azt akarva, hogy ő mondja ki a szájába adott szavakat; kitartóan küzdött, akár a sirály, mely a sziklához tapadó kagylót próbálja kifeszíteni a helyéről. – Otthon érezheted magad. Az emberek is ismerősek lesznek.

Kontrollban különös harag ébredt. Honnan tudhatná az anyja, mit beszél? Szinte sosem volt jelen az életében, hiába a láthatási jog. Ketten voltak csak örökké, apa meg ő, apa már szétfelé hullóban, túl sokat evett, túl sokat ivott is. Megpróbálkozott egy sor futó kapcsolattal a válás után, vagy talán már előtte is, lehet, hogy csak merő naivitásból, aztán pedig szigorú cölibátus következett, már amennyire Kontroll megállapíthatta, miközben apja újra teljességgel a művészetnek szentelte magát. Csakhogy a művészetére nem volt kereslet. Kontroll bűntudatos megkönnyebbülést érzett, mikor végül rendbehozta utána a házat, és elment főiskolára. Örült, hogy kiszabadul abból az atmoszférából.

– Na és mi a csodát fogok csinálni azon a roppant otthonos helyen?

Anyja rámosolygott, mégpedig őszintén. Kontroll pontosan tudta a különbséget, mert annyiszor kellett szenvednie a hamis változat sárga sugárzásában, amellyel anyja az ő elvesztett szeretetét próbálta volna feltámasztani. Ha igazán, szívből mosolygott, akkor hirtelen megszépült az arca, mindenki számára váratlan módon, mintha egészen addig álarc mögé rejtette volna valódi énjét. Az olyanok bezzeg, akik állandóan őszinték, nem aratnak ekkora sikert ezzel az erénnyel.

– Esélyt kapsz a javításra. Hogy kitöröld a múltat.

A múltat. Annak ugyan melyik részét? Az északi munka már a tizedik állása volt tizenöt év alatt, vagyis a Déli Végek a tizenegyedik lett. Ők az rengeteg volt, okok mindig akadtak. Pontosabban, Kontroll esetében egy ok.

– Mit kellene csinálnom? – Mivel így, harapófogóval kellett kirángatnia a választ az anyjából, tudhatta, hogy nem fog tetszeni neki. Csakhogy nagyon elege volt már az akkori munkájából, amely, mint kiderült, nem annyira a dolgok rendbehozásáról, inkább a felszín pingálgatásáról szólt. A munkahelyi hatalmi játszmákkal is tele volt a hócipője. Talán éppen ez volt a legfőbb problémája mindig is.

– Hallottál már a Déli Végekről?

Hallott, főként kollégáktól, akik dolgoztak ott valaha. Homályos célozgatásnál több nem hangzott el, mindenki tartotta magát a környezeti katasztrófáról szóló fedősztorihoz. Kétértelmű célzások a finoman szólva is excentrikus vezetési stílusról. Változatos híresztelések arról, hogy sokkal több húzódik meg a dolog mögött. Na, de hát ilyesmit ugyan miről nem lehetett hallani? Kontroll maga sem tudta, anyja válaszának hallatán, hogy akkor most izgatja-e a dolog, vagy sem.

– És miért én?

A választ bevezető mosolyba bánat, gyász vagy valami hasonló keveredett, amitől Kontroll kénytelen volt elfordítani a tekintetét. Mielőtt anyja elhagyta volna őket, volt egy rövid időszak, mikor távoli munkáiból hosszú, kézírásos leveleket intézett a fiához. Ezek a levelek nagyszerűek voltak, Kontroll pedig még annál is nagyszerűbben tudta halogatni az elolvasásukat – hol az idő hiányzott hozzá, hol a meggyőződés. Mindazonáltal gondosan őrizgette őket, tudva, hogy anyja veszélyes szakmában dolgozik, s előfordulhat, hogy más sem marad belőle, mint a levelek. Most szinte kívánta, bár levélben értekezne a Déli Végekről, s ne szóban közölné a mondanivalóját.

– Mert visszavágják ezt a részleget, bár nem biztos, hogy tudnod kell róla, de az volna a lényeg, hogy te forgatnád a metszőollót. És ez pont neked való, ugye?

Görcsbe rándult hirtelen a gyomra. Másik szín, másik város. És semmi esély, hogy megtalálja a helyét. Kontroll hiába csatlakozott a szolgálathoz, nemigen érezte magát fényvillanásnak. Sokkal inkább valami nehezéknek, és most rádöbbent, hogy talán az anyja is ugyanígy érez. Csak színleli a távolságtartást, könnyedséget, és rejtegeti a rengeteg információ, háttérismeret és összefüggés rettentő terhét. Annyi minden nehezedik az emberre, de ezt mégis ellensúlyozza a fölvillanyozó érzés, hogy határvonalon jár, és olyan dolgokat tud, amiket senki más.

– Nincs más választás? – Még szép, hogy nincs, hiszen anyja nem említett más lehetőséget. Nem azért utazott ennyit, hogy csak köszönjön a fiának. Kontroll tudta, hogy fekete báránynak számít, hogy rossz fényt vet az anyjára, mert annyira szerény az előmenetele. Fogalma sem volt, milyen küzdelmeket vív meg anyja a titkosszolgálat magasabb régióiban, amelyek oly messze estek az ő illetékességi körétől, akár a csillagos ég és az angyali karok.

– Nem tűnik igazságosnak John, belátom. De könnyen lehet, hogy a legutolsó esélyed – felelte, most már mosolytalanul. Tökéletesen mosolytalanul. – Legalábbis a legutolsó, amit biztosíthatok a számodra. – Utolsó esély állandó állásra, a nomád életmódja bevégzésére? Vagy általában véve utolsó esély? Utolsó esély arra, hogy megmaradhasson a szolgálatnál?

Rákérdezni nem mert, ahhoz túl mélyen átjárta a hideg félelem, melyet anyja szavai ébresztettek benne. Nem is tudta, hogy rászorul egy ilyen utolsó esélyre. Annyira elöntötte a szorongás, hogy jóformán kitörölt a fejéből minden egyéb kérdést. Nem gondolhatta egy pillanatig sem, hogy talán anyja sem kizárólag azért jött, hogy szívességet tegyen a fiának. Talán őneki is nagy szüksége van arra, hogy Kontroll most igent mondjon.

És akkor előkerül a csábító csali, a rettegést ellensúlyozandó, a kellő pillanatban bevetve, tökéletes, derűs könnyedséggel. Kontroll tehetetlen volt vele szemben.

– Hát nem akarsz többet tudni, mint én? Többet fogsz, ha ezt elvállalod.

És ez igaz is volt. Teljes mértékig.

Nagy meghökkenésére az anyja átölelte, mikor igent mondott a Déli Végekre.

– Minél közelebb vagy, annál biztonságosabb – suttogta a fülébe az asszony. Közelebb, mihez?

Megérezte egy pillanatra a drága parfüm illatát, mely kissé a régi, északi családi otthon kertjének szilvafájára emlékeztette. Az a kis gyümölcsöskert, amelyről meg is feledkezett, egészen eddig a pillanatig. A hinták. A szomszéd malamutja, aki tessék-lássék meg szokta kergetni a kerti úton.

Mire felmerültek benne a kérdések, késő volt már. Anyja felvette magára a kabátot, és eltűnt, mintha ott sem járt volna.

Látogatásának a hivatalos papírokban természetesen nem volt nyoma.

*

Hedley-re alkonyat telepedett, mire a házhoz ért. Csökkenni kezdett már a nappali hőség. A ház, melyet bérelt, lankás domboldalon állt, talán egy mérföldnyire az úttól. A domb a a folyópart felé lejtett. Világoskékre festett, százhúsz négyzetméteres cédrusfa épület, ablakain a hőségtől megvetemedtek kissé a zsalugáterek. Két fürdőszoba volt benne, egy nagy háló, nappali, konyha, meg egy dolgozószoba hátul, mely árnyékos belső udvarra nyílt. A berendezés amolyan „nagymama-stílusú” volt, kicsit cikornyás, de kellemes. A ház előtt kis virágoskert, fűszernövényekkel, petúniákkal, meg némi pázsit.

Ahogy Kontroll fölballagott a kapulépcsőn, El Chorizo szökkent elő a bozótból, és a lábába gabalyodott. El Chorizo hatalmas termetű, fekete-fehér macska volt, valóságos igásló macskában, a nevét még Kontroll apjától kapta. Valamikor ugyanis volt egy El Gato nevű disznójuk. Kontroll apjának már csak ilyen volt a humora. Kontroll úgy három évvel azelőtt vállalta át El Chorizót, mikor apja már nagyon beteg volt, s terhére lett az állat. Mindig félig kerti, félig szobamacskaként tartották, Kontroll ehhez igazodott az új házban is. A döntés helyesnek bizonyult: El Chorizo – vagy ahogy Kontroll becézte, Chorry – képéről lerítt az elégedett elevenség, bár hosszú bundája meglehetősen kócos és piszkos volt már.

A házba lépve Kontroll macskaeledelt tett Chorry elé, majd játszott vele egy kicsit, végül pedig lehallgatta az üzeneteit a vonalas telefonról, amelyet kizárólag „civilek” számára tartott fönt. Egyetlen üzenet volt csak, Mary Phillipstől, aki a barátnője volt úgy fél évvel azelőttig. Érdeklődött, hogy jól sikerült-e a költözés és beilleszkedés. Mi több, azzal fenyegetőzött, hogy látogatóba jön, bár Kontroll a pontos helyet nem árulta el neki, és hozzászokott már újra, hogy egyedül aludjék. Különválásuk baráti volt, Kontroll arra sem emlékezett már, melyikük kezdeményezte. Szakításait ritkán kísérte dráma, sértett érzelem, s ezt most hirtelen furcsának, nem helyénvalónak érezte. Hát normális ez így? Majdnem annyi barátnője volt, ahány állása, a kapcsolatok nemigen élték túl a költözködést, vagy a szükséges óvintézkedéseket, vagy a lehetetlen időbeosztást, de az is lehet, hogy egyszerűen még nem találta meg az igazit. Bizonyos nem lehetett benne. Mivel a kapcsolatai szinte egymást ismételve ugyanazt az utat járták be, megpróbálta az elején mindegyikből a lehető legnagyobb intenzitást és bensőséges érzést kicsikarni, hiszen tudta, mi lesz a vége. Fura egy színész vagy, mondta az egy éjszakára fölszedett lány, miután orálisan kényeztette. Pedig Kontroll nem volt színész. Igazából maga sem tudta, hogy micsoda.

Nem hívta vissza Maryt. A nappaliba sietett, és letelepedett a díványra. Chorry azonnal mellé kuporodott. Kontroll szórakozottan vakargatta a macska fejét. Ültek ott egy darabig, s hallgatták odakintről egy ökörszem vagy valami hasonló madárka hangját. Megszólalt aztán egy poszáta is, majd kirajzottak a denevérek, csapongani kezdtek a rovarok nyomában. Kontroll ezt örömmel nyugtázta: a denevér egyre ritkább volt az utóbbi időkben.

Nagyon közel volt most a tizenéves kori világához. Úgy döntött, ezt vigasztaló dolognak könyveli el a házzal együtt, olyan tényezőnek, mely segít elhitetni magával, hogy ez az állása végre állandó lesz. Ám az anyja a kiképzése első napjától sulykolta fáradhatatlanul, a csömörig és tovább, hogy „mindig legyen menekülési terved”, úgyhogy az útitáskája mélyén, a titkos rekeszben mindig ott rejtegette a kis túlélőcsomagot. Nem csak a standard oldalfegyvert hozta magával most sem, az egyik fegyverét ott tartotta az útlevelek és a pénz mellett.

Már kicsomagolt. Ez is egy oka volt annak, hogy nem akart szállodába menni. Utálta a gondolatot, hogy a holmija egy részét raktárban kell hagynia. A jórészt csak dísznek készült, téglából rakott kandallópárkányra helyezett egy sakktáblát, élénk színű, apró fafigurákkal – ez volt apja legutolsó menedéke. Helyi kézműves üzletekben árulta a sakk-készleteit, meg egy kulturális központban dolgozott, mikor a karrierje végképp megfeneklett. Életének utolsó évtizedében is megjelent még egy-egy gyűjtő, hogy megvásároljon egyet a hátsó udvarban ponyvák alatt rozsdásodó monumentális installációkból, de ezek inkább kísértetek vagy időutazók látogatásainak tűntek, s nem keltették a valóban föltámadt érdeklődés illúzióját. A kiállított sakktáblán apa és fia legutolsó partija zajlott, örökre megdermedve a kellős közepén.

Ha most nem tápászkodik föl a díványról, egész éjszakára ott marad. Beballagott hát a hálóba, rövidnadrágot, pólót, tornacipőt öltött. Chorry úgy nézett rá, mint aki esdekel, hadd tartson vele.

– Tudom, tudom, épp csak megjöttem. De mindjárt itt leszek megint.

Kiosont az ajtón. Úgy döntött, Chorryt odabent hagyja. Föltette a fülhallgatót, s klasszikus zenét hallgatott. Teljesen bealkonyult már, épp csak egy kis kék derengés lebegett odalent a folyón, föntebb pedig a város mesterséges fényeinek ragyogása távolibbnak láttatta az ég csillagait. A hőség megszűnt, ám a kabócák és egyéb rovarok kitartó neszezése még visszaidézte a vibrálását.

Azonnal érezte a feszülést a bal combizmában, de tudta, hogy úgyis kimozogja. Lassan indult, kifelé figyelve, a környékre, alacsony házaira, melyek az övéhez hasonlítottak, s kerítés helyett magas sövény oltalmazta őket. A házak sora a domb gerincével párhuzamosan futott, a keresztutcák pedig merőlegesen lefelé. Nem bánta a távolságot, kellett most jó öt-nyolc kilométer. Olykor lonc nehéz illata csapta meg, ahogy futott a házak előtt. Nemigen jártak már kint, csak néhányan üldögéltek a ház előtt hintaágyon, mások kutyát sétáltattak. Még egy-két gördeszkás is akadt. A legtöbben biccentéssel köszöntötték.

Fölgyorsított, beletalált a tempóba, és lefelé, a folyónak vette az irányt. Ekkor végre olyan állapotban érezte magát, hogy el tudjon gondolkodni a napjáról. Sorra visszajátszotta magában a találkozásokat, különös tekintettel a biológus kihallgatására. Újra és újra felidézte a rengeteg információt, amely ezen a napon elárasztotta, és amelyet engedett magába áramolni. Holnap még többre számíthat, meg holnapután is, eléggé bizonyosra veheti, hogy egy jó ideig még csak dőlni fog a rengeteg új adat, mielőtt bármi következtetésre juthatna belőlük.

Ezen a szinten még megpróbálhat nem bevonódni, megmaradni az irányítás és adminisztráció elvont szintjén, de nem hitte, hogy ez volna az, amit a Hang valójában vár tőle... Sem pedig az, amit az igazgatóhelyettes hagyna. Hogy is lehetne a Déli Végek igazgatója, ha nem érti és érzi zsigeri szinten, mivel kell az ottaniaknak szembesülnie? Erre a hétre legalább három további beszélgetést tervezett be a biológussal, meg egy látogatást az X Térség határára, az átkelőhöz. Tudta, hogy az anyja azt várja, a helyszínen mérje fel a fontossági sorrendet.

Futás közben leginkább a határ foglalta le az elméjét. Az abszurditás, hogy ez a határ létezik, mégpedig ugyanabban a világban, amelyben a város, ahol kocog éppen, s a fülében hangzó zene, a fúvósok és vonósok crescendója.

A határ láthatatlan.

Úgy tűnik viszont, hogy kiterjedése, az van.

Félmegoldásokat nem ismer: ha megérinted, magába ránt (vagy odaátra?).

A kiterjedése behatárolható és állandó. A tengerre is kinyúlik úgy egy mérföldnyire; itt a katonaság úszó akadályokat helyezett ki, és szünet nélkül járőröztek a part mentén.

Kitartóan töprengett, miközben átugrott egy kudzuval benőtt, alacsony falon, majd átkelt egy omladozó kőhídon. Azon morfondírozott, vajon láttak-e valaha valamit odakint a tengeren azok az állandó járőrök, vagy az életük pusztán gyötrelmes, szürkéskék egyhangúság?

A határ úgy nyolcvan mérföldre húzódhat a világítótoronytól a szárazföld irányában, kelet és nyugat felé pedig negyven-negyven mérföldnyire. Közvetlenül a troposzféra alatt ér véget, lefelé pedig, a föld alatt, az asztenoszféráig ér.

És van rajta egy kapu vagy átjáró, amelyen az X Térségbe lehet jutni.

Lehetséges, hogy az átjárót nem az az erő hozta létre, amely az X Térséget magát.

Elfutott egy vegyesbolt, egy gyógyszertár és egy kocsma mellett. Átkelt az úton, s majdnem elüttette magát egy biciklis nővel. A megfelelő helyen lelépett a járdáról az út szélére. A folyópartra vágyott, bár nem hiányzott neki a visszaút, végig hegynek föl.

Nem lehetséges a tenger felől megkerülni a határt. Sem pedig alagutat ásni alatta a szárazföldön. Semmilyen gépezet, radar, szonár nem képes áthatolni rajta. Műholdról pedig nem látni mást, csak a vadont, semmi, de semmi különöset. Ez természetesen optikai csalódás.

A határ, amikor egy éjszaka megjelent, hajókat, repülőket, teherautókat gyűrt maga alá, mindent, ami keletkezése pillanatában ott tartózkodott azon a képzeletbeli, de nagyon is valóságos területen. Órákon keresztül senki sem értette, mi történik, bár ahhoz eleget tudtak, hogy a lehető legtávolabb meneküljenek a környéktől. A fém panaszos vonítása, a gépek kitartó zakatolása, miközben eltűntek... valahová, ki tudja hová. A világégés apokaliptikus látomásai: egy katonai romboló ágyúi kint a tengeren, ahogy a monstrum „a semmibe siklott”, így mondta egy szemtanú. A fedélzetén tartózkodók utolsó, kétségbeesett üzenetei videón és rádión; a többségük kavargó, tolongó hullámban tódult a hajó tatja felé, s egyetlen hatalmas, alaktalan teremtménynek tűntek, mely a vízbe veti magát; így látszott a rossz, homályos videón, amelyet egy helikopterről sikerült fölvenni. A megsemmisülés várt rájuk, és semmit nem tehettek ellene. A köd is bonyolította a helyzetet. Némelyek azonban csak álltak, nézték, hogyan tűnik el alóluk a hajó, és átkeltek ők is a határon, vagy meghaltak, vagy máshová kerültek, ki tudja, mi történt velük... Kontroll képtelen volt ésszel megragadni.

A domboldal ellaposodott, Kontroll a járdán futott tovább, hétköznapi üzletsorok között. Emberek keltek át az utcán a lámpáknál, az üzletek előtti parkolókban emberek szálltak ki az autóikból vagy épp szálltak be. Elért a folyó előtti főútra – elmosódó fények tengere, még több gyalogos, jó néhány részeg –, és átkelt rajta. Csöndesebb környékre jutott, itt főként mobilházak és salaktéglából emelt parányi vityillók sorakoztak. Most már bőségesen izzadt, hiába a hűvös levegő. Az egyik kertben grillparti folyt, az összes résztvevő őt bámulta, ahogy elfutott mellettük.

Gondolatai, mint mindig a nap folyamán, megint a biológusnál kötöttek ki. Létfontosságú volna tudnia, mit látott, mit tapasztalt a biológus az X Térségben. De fennáll a veszélye, hogy az igazgatóhelyettes nem éri be puszta fenyegetőzéssel, és eltávolítja a biológust. Megeshet, a fenyegetés lebegtetésével arra akarja rábírni őt, hogy vállalhatatlan döntéseket hozzon.

A folyóhoz egyirányú út vezetett lefelé, szélét fölverte a gaz, a kátyúkból kavics szóródott szanaszét. A parti cserjés sűrűjéből Kontroll egy rozoga pontonstégre lépett föl, laza térddel, hogy el ne veszítse az egyensúlyát. Végül megállt a stég peremén, ahol egy motorcsónak volt kikötve. Néhány fény pislákolt csak a túlparton, kis csoportocskákba rendeződve, nem úgy, mint ideát. Bal felé valóságos fénytenger jelezte a parti sétányt, turistacsalogatónak szánt, a viktoriánus kort megidézni hivatott, ízléstelen kandeláberek sorával, melyeken áttetsző gömbök ültek, a homályos fényű lámpák.

Az X Térség a túlsó parton terült el, szintén bal felé – sok-sok mérföldnyire onnan, mégis érzékelhetően, mintha súlyként vagy derengő árnyként nehezedne a tájra. Már Kontroll főiskolás korában is járhattak ott expedíciók, némelyik visszatért, mások soha. A pszichológust is valamikor akkoriban léptethették elő igazgatónak. A titkos történelem bonyolult eseményei játszódtak le ezen a helyen, míg ő Hedley-be járt a haverokkal, sörök és bulik bizonytalan reményében.

Mielőtt fölszállt volna a gépre, mely a Déli Végekre hozta, beszélt telefonon az anyjával. Szóba került a Hedley-hez fűződő kapcsolata is.

„Én csak annyiban ismerem azt a környéket, hogy te ott laktál. De erre már biztos nem emlékszel.” Nem bizony. Arról sem tudott, hogy anyja dolgozott egy kis ideig a Déli Végeknek. Ez az értesülés meghökkentő volt számára, bár voltaképpen nem lepte meg. „Azért ott, hogy közelebb lehessek hozzád” – mondta az anyja, és Kontroll úgy érezte, mintha enyhült volna kissé a szíve körül a szorítás, bár fogalma sem volt, hogy hihet-e neki.

Mert azt sosem lehetett tudni. Akkoriban ő csak az anyja jóval korábbi kalandjairól értesülhetett, a kellő időeltolódással. Gondolatban visszaforgatta az időt, azon morfondírozva, hallott-e valaha, s ha igen, mikor, valamiféle álcázott, leplezett beszámolót a Déli Végekről. De nem talált semmiféle fogódzót, az emlékezete nem volt hajlandó információval szolgálni. „Mit csináltál ott?” – kérdezte, de falba ütközött: „Titkosított anyag” – érkezett a válasz.

Kikapcsolta a zenét, és csak állt, hallgatta a békabrekegést meg a víz csobogását a motorcsónak oldalán, ahogy könnyű szellő mozdult a túlsó part felől. A sötétség tökéletesebb volt itt, közelebb jöttek a csillagok. A folyó régen gyorsabban áramlott, ám a sok mezőgazdasági eredetű üledék megfékezte a futását, lecsöndesítette, megváltoztatta az élővilágát is. Odaát, a túlsó part sötétjében papírgyárak rejtőztek, meg hajdani bezárt üzemek elhagyatott romjai, amelyek még mindig szennyezték a talajvizet. S az egész, persze, a tengerbe ömlött, amit egyébként is mind súlyosabban érint az elsavasodás.

Távoli üvöltés hangját hozta a szél a folyón túlról, s még távolibb válaszét. Jobboldalt, a közelben valami élőlény csörtetett és szaglászott a nád közt. A metszően friss levegőben enyhe, mégis átható mocsárszag érződött. Ilyenfajta helyekre vitte az apja tizenéves korában evezni. Nem egészen igazi vadon, megnyugtató közelségben marad a civilizációhoz, de mégis fölfedezhető valami nyilvánvaló különbség a kettő között. Hiszen erre vágyik az emberek nagy többsége: közel lenni, mégsem elvegyülni. Nem vágynak a valóban „érintetlen” vadon rémítő idegenségére. Persze a lélektől megfosztott, teljességgel mesterséges életre sem.

Most már újra John Rodriguez volt, „Kontroll” eltűnt, ki tudja, hová. John Rodriguez, a szobrász fia, akinek nagyapja azért jött ebbe az országba, hogy jobb életre találjon. És egy olyan asszony fia, aki a titkok bizánci birodalmában él.

Mikor hazafelé indult, már azon járt az esze, nem volna-e jobb már most kidolgozni valami menekülési stratégiát. Sőt, mindent berámolni a kocsiba, és el innen, mielőtt még egyszer farkasszemet kellene néznie az igazgatóhelyettessel, vagy bárkivel és bármivel.

Hiszen indulni mindig jól indul.

Csak a vége, az nem lesz annyira rózsás.

De lelke mélyén tudta, hogy holnap reggel megint Kontrollként fog ébredni, és visszatér a Déli Végekre.

RÍTUSOK

005: Az első törés

– Mi ez már? Rajtam van? Hol van? Rajtam van? Hol van? Látja? Látja? Hol van?

Reggel volt, a szikláról lebámulós álmokkal töltött éjszaka után. Kontroll egy étterem parkolójában állt, kezében kávé meg a reggeli sütemény, s egy lila kosztümös üzletasszonyt figyelt, két kocsival odébb. A nő még így is talpig üzletasszony volt, pedig vadul forgolódott, hogy megtalálja a nyakába mászott hangyadarazsat: tökéletes smink, szőkített apródfrizura. Ám a kosztüm nem illett hozzá igazán, s a körmei sem voltak teljesen egyformák, kissé pergett róluk a vörös lakk, és Kontroll érezte, hogy nem egyedül a hangyadarázs okozza a feldúltságát.

A hangyadarázs a nyaka hátulján kapaszkodott, s egy pillanatra mozdulatlanná dermedt. Ha megmondaná neki, hogy ott van, azonnal agyonütné. Van, hogy muszáj elhallgatni az emberek elől a dolgokat, csak azért, nehogy azt tegyék, ami hirtelen az eszükbe jut.

– Álljon le egy pillanatra – szólt az asszonyhoz, és az autó tetejére tette a kávét, süteményt. – Ártalmatlan. Mindjárt leszedem – ajánlotta, mivelhogy senki más nem sietett a segítségére. Az emberek többsége ügyet sem vetett a nőre, s a kocsikhoz, terepjárókhoz igyekvők között olyan is akadt, aki nevetett rajta. Kontroll azonban nem nevetett. Nem mulattatta ez a helyzet. Ő sem tudhatta, hol van a nyakában az X Térség, és a fejében hemzsegő kérdések éppolyan haszontalannak és hisztérikusnak tűntek, mint az asszony sikoltozása.

– Rendben – mondta a nő, még mindig feldúltan, mikor Kontroll fölébe hajolt, és a hangyadarázshoz közelítette a kezét, aki aztán némi gyöngéd noszogatásra hajlandó is volt a tenyerébe mászni. Épp a nő nyakát borító finom szőke hajszálak között próbált volna átkelni. A vörös csíkos, puha, mégis szúrós kis teremtmény céltalanul rohangált föl-alá Kontroll tenyerén.

Az asszony megrázta a fejét, hátracsavarta a nyakát, végül bizonytalanul elmosolyodott, majd azt mondta, köszönöm. És már rohant is a kocsijához, mintha késésben volna, vagy megrettent volna az idegentől, aki a nyakához ért.

Kontroll a parkoló szélére lépett, letette a kezét, s hagyta, hogy a hangyadarázs lesétáljon róla a fakéregre. A hangyadarázs hamarosan összeszedte magát, és elsietett a parkoló meg a kocsiút között húzódó fás-füves sáv felé, mintha valami magasabb ösztön dolgozna benne, annak tudata, hogy hol is van most, és hol kellene lennie. Kontroll elméjét meghaladta ez a magabiztosság.

„Amíg el nem árulod az embereknek, hogy nem tudsz valamit, nagy valószínűséggel azt fogják hinni, hogy tudod.” Ez a bölcsesség kivételesen nem Kontroll anyjától, hanem az apjától származott. Talán nem is annyira meglepő. Bár az anyja úgyszólván mindent tudott, így nemigen lehetett szüksége erre a félrevezetésre.

De ő vajon melyik: a nő, aki azt kérdezi sikoltozva, hol a hangyadarázs, vagy a hangyadarázs, aki aligha tudhatja, hogy egy asszonyon mászik.

*
ezt a rejtélyt, mielőtt szembesül a nagyobb titokkal, a biológussal. A számítógép mellett hanyagul odavetve hevert a táskája, mellette a megszikkadt reggeli sütemény, a kihűlt kávé. Amúgy sem volt étvágya, a tisztítószer kellemetlen szaga az irodájában is érződött.

Mikor megtalálta a kulcsot, egy darabig csak ült, és bámult rá, aztán pedig a bezárt fiókra, sarkában a sárnak kinéző folttal. Miközben elfordította a kulcsot a zárban, az a nevetséges gondolata támadt, hogy szemtanú, mondjuk Whitby jelenlétében kellene kinyitni.

Egy halott élőlényt talált a fiókban – meg egy elevent.

Egy növény növekedett odabent, sötétben éldegélt egész idő alatt, bíbor gyökerei egy apró földdarabba kapaszkodtak. Az igazgató kihúzta a helyéről, hogy aztán valami titokzatos okból kifolyólag a fiókba tegye. Nyolc vékony levélke, szinte foszforeszkáló mélyzöldben ragyogtak, szabálytalan távolságra ágaztak el a bordázott szárról, de felülről nézve szemet gyönyörködtető körkörös mintázatot alkottak. Azonban ha oldalról szemlélte, mintha menekülni próbált volna ez a lényecske, tekergőző tagjai kikunkorodtak a fiók szélén.

Legalul pedig, félig a sárdarabkába ágyazva, egy apró, barna egér aszott teteme hevert. Kontroll nem tudta, nem ebből táplálkozott-e valami módon a növény. Az élőlény mellett elavult, első generációs mobiltelefon feküdt, ütött-kopott fekete bőrtokban, s alatta többrétegnyi régi akta, ugyancsak elázva. Meglehetősen groteszk: mintha valaki bejárt volna ide, hogy öntözze a virágot. Ugyan ki törődhetett vele az igazgató távozása után? Vajon ki viselkedik így, ahelyett, hogy eltávolítaná a növényt az egértetemmel együtt?

Kontroll csak nézte egy ideig a döglött egeret, aztán vonakodva a fiókba nyúlt, kiemelte a telefont – a tok egy kicsit olvadtnak tűnt –, és egy toll segítségével óvatosan szétbontott néhány aktát. Nem hivatalos akták voltak, amennyire meg tudta állapítani, kézírásos oldalak sorakoztak bennük, újságkivágások és egyéb másodlagos anyagok. Tekintete megakadt néhány nyugtalanító szón; visszaejtette a lapokat a helyükre.

Az összhatás különös volt: mintha az igazgató valamiféle komposztot készített volna a növény számára. De a komposztnak elektronikus összetevője is volt. Akár valami hajmeresztő tudományos kísérlet: „egéralapú adatkezelő és bioszféra-fenntartó rendszer”. Régen, az iskolai tudományos bemutatókon látott már őrültebb dolgokat is, bár ő maga, tudományos tehetség híján, sokkalta hagyományosabb ötletekre hagyatkozott a jutalom jelesek reményében, például miniatűr tűzhányó-modellt épített vagy krumplit csíráztatott.

Talán igaza volt az igazgatóhelyettesnek, gondolta motoszkálás közben. Jobb lenne tényleg másik irodát választania. Kioldalozott az asztal mögül, keresett valamit, ahová átrakhatná a növényt. Egy könyvhalom mögött talált is végül egy cserepet. Talán az igazgató is kereste, csak hiába.

Találomra fölkapott néhány lapot az asztalon heverő számtalan iratból – ha pont ezeken van az X Térség titka, hát isten neki –, óvatosan kiemelte az egeret, és a szemétbe hajította. Aztán áthelyezte a növényt a cserépbe, és kitette az asztal szélére, a lehető legtávolabb.

És most? Miután poloskátlanította és egértelenítette az irodát? A rengeteg papír átböngészésének és eltakarításának herkulesi munkáján kívül nem volt más hátra, mint a lezárt ajtó, amely nem vezet sehová.

Ivott egy kortyot a keserű kávéból, és az ajtóhoz ment. Jó pár percbe telt, míg eltakarította előle a könyveket és a lomokat.

Rendben. Jöjjön az utolsó rejtély. Habozott egy pillanatig, feszélyezte a gondolat, hogy tetteiről valaki értesíti a Hangot.

Kinyitotta az ajtót.

Percekig csak nézett.

Aztán bezárta megint.

006: Tipográfiai anomáliák

Ugyanaz a kihallgatószoba. Ugyanazok az elnyűtt székek. Ugyanaz a bizonytalan megvilágítás. Ugyanaz a Szellemmadár. Valóban ugyanaz? Volt a szemében valami ismeretlen ragyogás, vagy talán az arckifejezése volt szokatlan. Valami, ami az előző alkalommal elkerülte Kontroll figyelmét. Lágyabbnak, mégis élesebbnek tűnt, mint a múltkor. „Ha valaki megváltozik egyik kihallgatásról a másikra, győződj meg róla, nem te változtál-e.” Anyjától származott ez a figyelmeztetés, egyszer csak kibökte, még régen, mintha találomra választotta volna ki egy nagy dobozra való, kémbölcsességgel töltött szerencsesütemény közül.

Kontroll hanyagul az asztalra tette a cserepet, bal oldalra, középre pedig, kettejük közé az állandó csalit: a biológus aktáját. Felvonta volna a szemöldökét a cserép láttán? Kontroll nem tudta biztosan. Szólni nem szólt egy szót sem, pedig normális ember kíváncsi lett volna a helyében. Kontroll egy hirtelen ötlettől vezérelve kivette az egeret a szemétből, és azt is elhelyezte a cserépben, a növény mellett. Szemétnek tűnt ebben a lehangoló környezetben.

Azzal leült. Halvány mosolyt villantott a nőre, de nem kapott semmi választ. Előre elhatározta, hogy nem azzal kezdi, amivel a múltkor befejezték, nem hozza szóba a fuldoklást, bár ő maga is szeretett volna egyenesebben eljárni. A szavak, amelyeket a falon olvasott a bezárt ajtó mögött, kellemetlen módon motoszkáltak a fejében, a bűnös kezéből a fojtó gyümölcs fakad, ott hozom a halál magvait... Egy növény. Egy döglött egér. Valami eszelős zagyvaság. Vagy rossz tréfa. Vagy újabb bizonyíték a lefelé pörgő spirálra, melynek végén ott az ugrás, a szikla pereméről, az ismeretlen rémektől hemzsegő óceánba. Talán a vége felé, mielőtt beerőltette magát a tizenkettedik expedícióba, az igazgató valami elferdített Scrabble-szerű játékkal mulattatta magát.

Teljesen az igazgatóhelyettes sem lehetett ártatlan ebben a dologban. Kontroll már csak ezért is örült, hogy ezúttal nem figyeli a kémtükrön át. Bevetett egy trükköt, amit az előző munkahelyén lesett el egy kollégájától: Grace-nek egy délutáni időpontot adott meg a kihallgatás idejeként, aztán egyszerűen átsétált oda, ahol az expedíciósokat tartották, váltott pár szót a biztonsági őrrel, és előhozatta a biológust.

Most minden bevezető nélkül, in medias res kezdett. Igyekezett nem figyelni a foltokra a mennyezeten, a beázásokra, amelyek hol óriási fülnek, hol pedig víz alól bámuló, hatalmas szemnek tűntek.

– Van az X Térségben egy topográfiai anomália, meglehetősen közel az alaptáborhoz. Megtalálták ezt a topográfiai anomáliát? Akár maga, akár az expedíció más tagjai? S ha megtalálták, behatoltak oda? – A legtöbben, akik beszámoltak erről a dologról, alagútnak, toronynak vagy gödörnek nevezték, Kontroll azonban kitartott a „topográfiai anomália” mellett, abban a reményben, hogy a biológus adhatott neki valami árulkodóbb nevet.

– Nem emlékszem.

Kezdte idegesíteni ez a csökönyös ismétlés, illetve talán a falon olvasott szavak irritálták igazán Kontrollt, s a biológus makacssága csak fokozta ezt a hatást.

– Bizonyos benne? – Természetesen bizonyos.

– Csak emlékszik az ember, hogy nem emlékszik semmire.

Valahányszor a nő szemébe nézett Kontroll, mindig feltűnt neki, hogy a szája sarka enyhén fölfelé kunkorodik, s a szemében valami új csillogás ül – egészen más, mint a múltkor. Maga sem tudta, miért frusztrálja ez annyira. Nem ugyanaz a személy. Nem ugyanaz?

– Ez nem vicc – bökte ki végül. Látni akarta, hogyan reagál a biológus arra, ha ő bosszúsnak mutatkozik. Csakhogy valóban bosszús is volt.

– Nem emlékszem. Mi mást mondhatnék? – felelte a nő olyan hangon, mintha kissé nehézfejű emberhez szólna, aki nem értette elsőre ezt az egyszerű választ.

Lelki szemei előtt az új otthona jelent meg, Chorry, ahogy az ölében dorombol, valami jó zene, egy könyv. Mennyivel kellemesebb hely, mint ez itt.

– Azt, hogy emlékszik. Hogy szándékosan hallgat el valamit – próbálkozott. Hisz olyan ember is van, aki igyekszik kedvére tenni a kihallgatóinak. Mások meg nem szándékosan tagadják meg az együttműködést, csak össze vannak zavarodva, illetve egyszerűen közönyösek. Az első kihallgatás, meg a három korábbi kihallgatás átirata azt a gyanút keltette Kontrollban, hogy a biológus talán szélsőséges állapotok között hánykolódik, és nem tudja eldönteni, mit is akarjon, mivel súlyos konfliktusba kerültek benne különböző késztetések. Mit tehetne, hogy meggyőzze? A cserépbe ültetett egér nem volt rá hatással. A témaváltás sem.

A biológus hallgatott.

– Nem valószínű – mondta Kontroll, mintegy válaszképpen egy újabb tagadásra. – Annyi más expedíció találkozott ezzel az anomáliával. – Hangzatos kis szó. Topográfiai anomália.

– Akkor sem – mondta a biológus. – Nem emlékszem semmilyen toronyra.

Toronyra. Nem alagút, nem barlang, nem gödör.

– Miért nevezi toronynak? – csapott le mohón Kontroll. Túlságosan is mohón, döbbent rá a következő pillanatban.

Szellemmadár arcán mosoly jelent meg, s valami távolságtartó érzelem. Kinek szól ez az érzelem, csak nem Kontrollnak talán? Valamit megmozdítottak benne Kontroll szavai? Vagy csak képzelte, hogy nyomatékosan mondja ki ezt a szót: „torony”?

– Tudta-e – kérdezte a nő –, hogy a Phorus csiga más csigák héjait ragasztgatja a saját héjához? Ennek következtében rendkívül esetlen a mozgása. Úgyszólván csak botladozik. A sok üres héj jó álcázást ad, de ennek ára van.

Kontrollt szíven találta a válasz mögül kihallható rejtett káröröm.

*

Talán azt is nagyon erősen akarta, hogy a biológus osztozzék a „topográfiai anomália” kifejezés iránti utálatában. Ez az érzés a legelső megbeszélésen támadt föl benne, mikor Grace és a többiek ismertették vele az itteni helyzetet. Valaki rendkívül „szakértői” módon értekezett a topográfiai anomáliáról, mintegy körvonalazva azt, amiről fogalmuk sem lehetett. Kontroll érezte, hogy heves méltatlankodás növekszik benne, s vele együtt föltartóztathatatlan szóáradat, mintha Jack papa akarna kiszólni belőle, aki irtózatos dührohamokba tudta lovallni magát, főként a világ ostobaságának láttán. „Topográfiai anomália? Topográfiai anomália? Nem boszorkányságot akart esetleg mondani? Nem a civilizáció végpusztulását? Nem azt akarta mondani, hogy valami rémítő, kísérteties dolog, amiről semmit nem tudunk? Egy a számtalan dologból, amiről semmit nem tudunk?” Csak valami árnyék egy elmosódott fényképen, valami rémálom, megbízhatatlan tanúk feljegyzéseiben. – A hipnózis pedig talán még megbízhatatlanabbá tette őket, de a Központ minden tiltakozása ellenére ragaszkodtak az alkalmazásához. Lefelé vezető spirál, ki tudja, hová visz, ki tudja, miből van – még annyira sem kifürkészhető, mint a mások házát elorzó csiga, amely csak botladozik, mintha részeg volna. Semmi remény megtudni, hogy mi lehet, de még arra sem, hogy szétrobbantsuk, pedig ez az, amit az intelligens főemlősök tenni szoktak. Valami nem tudjuk mi, lent a földben, amit fesztelenül emlegetnek. Csak egy szó, mint a „csatornafedél” vagy „tűzcsap” vagy „evőkés”. „Topográfiai anomália.”

Monológját azonban csak a könyvespolcoknak mondta el, az irodában ezen a kedden – meg az igazgató kísértetének, miközben csigatempóban válogatni kezdte a jegyzeteit. Grace-nek meg a többieknek csak néhány higgadt szó jutott: „Tudnak-e még mondani erről bármit?” – Persze nem tudtak.

Semmivel sem többet, mint a jelek szerint a biológus.

*

Kontroll egy pillanatig merően nézett a biológusra, próbált élni a kihallgató visszataszító előjogával, hogy megfélemlítheti az emberét. Ám Szellemmadár határozott tekintetű zöld szeme rezzenetlenül viszonozta a pillantását, és végül Kontroll nézett félre. Továbbra is nyugtalanította a gondolat, hogy a nő megváltozott. Mi történhetett huszonnégy óra alatt? A napirendje ugyanaz, a megfigyelők semmi újat nem jelentettek a mentális állapotáról. Fölajánlották neki, hogy ellenőrzött körülmények között telefonálhat a szüleinek, de nem volt mondanivalója a számukra. Unatkozhatott, hiszen be volt zárva, csak egy DVD-lejátszót kapott, gondosan kiválogatott filmekkel, meg néhány regényt, de ez nem okozhatta a változást. Enni ő is az étkező kínálatát kapta, ami miatt Kontroll együtt érzett vele, de oknak ez sem volt ok.

– Talán ez felfrissíti az emlékezetét! – Vagy elveszi a kedvét a hazudozástól. A korábbi expedíciók följegyzéseiből kezdett olvasni.

„Végtelen mélységű gödör a földben. Nem értünk az aljára. Csak zuhantunk lefelé.”

„Mintha egy torony süllyedt volna a föld alá. Valami meghatározhatatlan rossz érzés sugárzott belőle. Senkinek sem akaródzott belépni, de azért lementünk. Néhányan. Néhányan vissza is tértünk.”

„Bejárat nem volt. Csak egy kör, valami lüktető kőből. Meg a hatalmas mélység érzete.”

Ebből az expedícióból csak ketten tértek vissza, de elhozták a kollégáik naplóit is. Tele voltak rajzokkal, torony, alagút, gödör, ciklon, csigalépcső. Már ahol nem hétköznapibb dolgok rajzai voltak. Mindenesetre nem akadt közöttük két egyforma.

Kontroll nem folytatta sokáig. Azért vágott bele a felolvasásba, mert tudta, hogy kikezdheti az amnéziát, már amennyiben valóban arról van szó. Jó ötletnek tűnt, s véleménye csak erősödött. Mégis, a saját rossz érzése miatt volt kénytelen megállni, s véget vetni a felolvasásnak. Úgy érezte, hogy ha képzeletében valóságosabbá teszi ezt a torony-gödröt, azzal valamiképpen a valóságban is erősíti.

Szellemmadár vagy észrevette ezt a pillanatnyi elbizonytalanodást, vagy sem, mindenesetre megszólalt:

– Miért hagyta abba?

Kontroll nem válaszolt, helyette a másik tornyot hozta elő.

– Na és mi van a világítótoronnyal?

– Mi van a világítótoronnyal? – Kontroll első gondolata az volt, a nő utánozza. Egy középiskolai rossz emlék jutott eszébe, megaláztatás az erőszakos osztálytársaktól. Később, a főiskolán más volt már, jól teljesített a futballban, és képzeletben azt játszotta, hogy kémkedik a sportemberek világában. Hirtelen rádöbbent, hogy a falon olvasott szavak kibillentették az egyensúlyából. Nem nagyon, de azért épp eléggé.

– Emlékszik rá?

– Igen – jött a meglepő válasz.

Mégis tovább kellett unszolni.

– Mire emlékszik?

– Közeledtünk hozzá az ösvényen a nád között. Benéztünk a kapun.

– És mit látott?

– A belsejét.

És így tovább, egy jó darabig még, míg Kontroll el nem veszítette a fonalat. Fölhozta a következő témát, a biológus azt mondta, nem emlékszik, majd a következőt, a következőt, így beszélgetésük belezökkent egy ritmusba, amit a nő talán kényelmesnek érzett. Kontroll győzködte magát, hogy igyekszik feltérképezni a biológus idegrendszeri reakcióit, valóságos elmeállapotát. Győzködte magát, hogy nem is annyira veszélyes a szemébe nézni. Nem veszélyes, egyáltalán. Hiszen ő, Kontroll, kézben tartja a helyzetet.

*

„Ahol a bűnös kezéből a fojtó gyümölcs fakad, ott hozom a halál magvait, hogy osztozzék a férgekkel, melyek a sötétségben gyülekeznek, s életük erejével veszik körül a világot, míg más vidékek homályos csarnokaiból sosem volt, sosem létezhetett alakok vonaglanak gyötrődve a kevesek türelmetlenségéért, akik sosem látták azt, ami lehetett volna. A fekete vizekben, éjfélen sugárzó napfényben érik meg majdan az a gyümölcs, s annak sötétjében, mely színarany, hasad föl, hogy megnyilváníttassa a föld végzetes puhaságát. A mélység árnyai, akár egy óriási virág szirmai, mely a koponyán belül virágzik, s túlterjeszti az elmét az ember által elviselhető határokon...” – És így tovább, és tovább, azt a benyomást keltve Kontrollban, hogy az igazgató vég nélkül tudta volna folytatni, ha ki nem fogy a helyből, s nem rajzolja oda az X Térség térképét is.

Először azt hitte, valami sötét minta fedi a falat az ajtó mögött. De nem: valaki különös mondatokkal írta tele, egy rendkívül vastag fekete tollal. Némelyik szó alá is volt húzva pirossal, mások bekarikázva zölddel. A szavak súlyától Kontroll önkéntelenül is hátrébb lépett, aztán csak állt, és nézett, összevont szemöldökkel.

Az első elmélet, amit aztán elvetett, mint nevetségest: a szöveg az igazgató tébolyult ódája a fiókjában burjánzó növényhez. Aztán az tűnt föl, hogy a mondatszerkezet ismerős valahonnan, a vallásos rendszerellenes szervezetek nyelve, amelyekkel a pályafutása során foglalkozott valaha. Aztán újabb párhuzam jutott eszébe: azoknak a lajhárszerű, mégis válogatós megszállottaknak a hadarása, akik az anyjuk házának alagsorában húzódnak meg, s teleragasztgatják a falat újságkivágásokkal és internetről kinyomtatott bölcsességekkel, hüvelykről hüvelykre teremtve meg saját, külön bejáratú univerzumukat. Ám ezek a zavaros filozófiák nem szoktak ennyire melankolikusak, ennyire földiesek egyszersmind éteriek lenni.

A legemésztőbb érzése azonban, míg a falat bámulta, nem a félelem, nem is a zavarodottság volt, hanem az irritáció, ami nem is hagyta el a biológus kihallgatása során. Ez az érzés abszolút meglepetésként érte: mintha hideg vizet öntenének egy gyanútlan üres pohárba.

A kudarcot néha a legapróbb dolgok okozzák. Egyetlen apró repedés továbbiakat szül, egyre nagyobbakat és nagyobbakat, s az ember hamarosan szabadesésben találja magát. Elég egyszer megfeledkezni a jegyzetelésről. Túl közel kerülni egy megfigyelt személyhez. Átlapozni egy aktát, amelyet teljes figyelemmel kellett volna tanulmányozni.

Az igazgató falán található szövegre senki nem figyelmeztette Kontrollt, s nem talált róluk említést a gondosan újra és újra végigolvasott aktákban. Ez volt az első jele annak, hogy az eljárása nem hibátlan.

*

Mikor úgy látta, hogy a biológus elengedte magát, elégedett eddigi viselkedésével és talán az okosságával, így szólt:

– Azt mondta, utolsó emléke az az X Térségből, hogy fuldoklik a tóban. Pontosabban mire emlékszik?

A biológusnak erre el kellett volna sápadnia, szomorúan nézni Kontrollra, s elmosolyodni bánatosan, ami elszomorította volna Kontrollt is, mintha a nő csalódott volna benne valamiért. Hogy egészen eddig milyen jól ment minden, miért kellett most elrontania. Aztán tiltakoznia kellett volna, magyarázkodni, hogy nem tó volt, hanem az óceán, és aztán végre beszélni mindenről.

Csakhogy mindebből semmi nem valósult meg. Nem tűnt fel az arcán semmilyen mosoly. Ellenkezőleg, a biológus végképp bezárkózott, még a tekintete is mintha valami távoli magasságból érkezett volna – talán egy világítótoronyból –, ahová elzárkózott, hogy biztonságban legyen tőle.

– Össze voltam zavarodva tegnap – mondta. – Nem is az X Térségben történt, hanem egy emlék ötéves koromból. Majdnem belefulladtam egy szökőkútba. Beütöttem a fejemet. Nem tudom, miért, de a maga kérdésére visszajött ez az emlék, csakhogy nem egyszerre, hanem töredékekben.

Kontroll szíve szerint tapsolt volna. Szeretett volna fölkelni, gratulálni, és átnyújtani a biológusnak az aktáját.

Ott üldögélt tegnap a szobájában, halálra unva magát, és előre gondolt rá, hogy ezt a kérdést fel fogják neki tenni. Nem elég, hogy számított rá, arra is felkészült, hogy Kontroll ellen fordítsa. Kiad egy kevésbé személyes apróságot, hogy védelmezze a fontosabb részleteket. A szökőkutas baleset szépen dokumentálva van az aktájában, hiszen kórházba kellett vinni, összeölteni a fejsebét. Annyit bizonyít az egész, hogy eszébe jutott egy gyerekkori emlék, nem többet.

Kontrollban fölmerült, hogy talán nincs is joga a nő emlékeihez. Talán senkinek sincs joga ilyesmihez. De eltaszította magát ettől a gondolattól, ahogy az űrhajósok mozognak a súlytalanság állapotában a kabinjukban. Fogalma sem volt, hová vezet ez az egész.

– Nem hiszek magának – mondta egyszerűen.

– Nem érdekel – dőlt hátra a biológus. – Mikor engednek ki innen?

– Ó, hát ismeri az eljárásokat – vágta rá könnyedén, klisékhez folyamodva, hogy tudatlannak vagy egyenesen ostobának tűnjék. Nem is annyira stratégia volt ez, inkább önbüntetés, amiért kudarcot vallott a manőverével. – Hiszen aláírta a megállapodást, tudta, hogy eltarthat egy darabig a beszámoltatása. – És tudta azt is, hogy valószínűleg rákosan tér vissza, ha ugyan visszatér egyáltalán.

– Nincs számítógépem – mondta a nő. – Nem kaptam meg a könyveket sem, amiket igényeltem. Egy cellában tartanak, egyetlen parányi ablaka van, az is jó magasan. Csak az eget látom. Vagy ha nagy szerencsém van, arra ténfereg egy héja.

– Szoba, nem cella.

– Cella, mivel nem hagyhatom el. Adjanak legalább könyveket.

De Kontroll nem engedélyezhette neki az amnéziáról szóló munkákat, amelyeket kért. Nem, amíg nem tudnak többet erről a speciális amnéziás esetről. Ezenkívül a mimikriről és álcázásról igényelt szövegeket – erre majd rá kell valamikor kérdezni.

– Jelent ez magának valamit? – kérdezte, csak hogy elterelje a figyelmét, és elébe tolta a növényes-egeres cserepet.

A biológus egyenes háttal ült a széken, nemcsak magasabbnak, de termetesebbnek, tekintélyt parancsolóbbnak tűnt, ahogy váratlanul Kontroll felé hajolt.

– Egy növény és egy döglött egér? Annak a jelét látom benne, hogy adniuk kéne végre egy nyavalyás számítógépet meg könyveket. – Talán ez volt benne más: hogy láthatóan szórakozott vele. Valami felelőtlenség érződött a viselkedésében.

– Nem tehetem.

– Akkor pedig tudja, mit csináljon a növényével meg az egerével.

– Rendben.

A nő megvető nevetése végigkísérte még az előcsarnokban is. Szép nevetése volt, még ha fegyverként vetette is be Kontroll ellen.

007: Babona

Húsz perccel később ott állt Whitby, Grace és az intézmény nyelvésze, Jessica Hsyu társaságában a feltárt falrészlet előtt, mely tele volt az igazgató különös kézírásos szövegével. Nem sokat törődött azzal, hogy rendbehozza előbb a helyiséget, sőt egyenesen az volt a célja, hogy kényelmetlen közelségben kelljen ülniük a nyugtalanító szavakkal és egymással – teremtsünk csak kapcsolatokat ebben a lerobbant fülkében, ahol egymást éri a térdünk, s ahol nagyra nő minden kis nesz, ruhasuhogás, lélegzet, cipőnyikorgás és a szagok. Talán közelebb hoz egymáshoz. Talán.

Csak az igazgatóhelyettesnek jutott egy rendes méretű szék. Ezzel megteremtette az illúziót, hogy ő a főnök, s remélte, elejét veszi az esetleges későbbi panaszkodásnak, kicsinyességgel vádolván őt, Kontrollt. Nem vett tudomást Grace éles megjegyzéséről – „Örülök, hogy tartjuk magunkat a megbeszélt időpontokhoz” –, mely arra utalt, hogy máris értesült a terven kívüli kihallgatásról. Grace megváratta őket, tréfálkozva beszélgetett valakivel odakint. Kontroll ezt afféle apró bosszúnak tekintette.

A világ legkisebb tárgyalóasztala körül ültek – méretét tekintve dohányzóasztal volt inkább. Kontroll ide helyezte a növényes-egeres cserepet. Mindent a maga helyén és idejében, bár az igazgató mobiltelefonja nem vehet részt a találkozón – azt Grace már elkobozta.

– Mi ez itt, az irodámban? – kérdezte Kontroll a falra mutatva, és szándékosan nem vett tudomást a Grace-ből sugárzó néma ellenkezésről, miszerint az iroda még mindig a régi igazgatóé.

Kérdése nem csak a szavakra vonatkozott. A szöveg alatt vázlatos térkép látszott az X Térségről, zölddel, pirossal és feketével felvázolva. Rajta volt minden ismerős tereptárgy: a világítótorony, a topográfiai anomália, az alaptábor... de távolabbi részek is, mint a part, meg egy sziget. A térkép szélein néhány golyóstollal odafirkált, érthetetlen szó, följebb pedig, talán egy fél lábbal Kontroll feje fölött két vonás, mellettük egy-egy dátum, hároméves különbséggel. Az egyik piros, a másik zöld. És az igazgató monogramja is ott volt mellettük. Talán a magasságát ellenőrizte? A fal rengeteg furcsasága közül ez tűnt a legfurcsábbnak.

– Mintha azt mondta volna, hogy elolvasta az aktákat – szólt Grace.

Az akták egyetlen szóval sem említették az ajtó mögött rejtőző különös szöveget, de Kontroll nem állt le vitatkozni. Úgysem hitte, hogy valami újat mond a többieknek a felfedezésével.

– Kérném szépen.

– Az igazgató írta – felelte Grace. – Az alagút falán találták ezeket a szavakat.

Kontroll egy pillanatig emésztette az új információt.

– De miért hagyták itt? – Egy pillanatra szabályosan rosszul lett a szavak és a rothadó szag közös hatásától.

– Az emléke miatt – vetette közbe Whitby, mintegy segítségére sietve az igazgatóhelyettesnek. – Tiszteletlenség lett volna megsemmisíteni. – Kontroll észrevette, hogy nagyon nem tetszik neki az egér, és állandóan oda-odasandít rá.

– Nem emlék – tiltakozott Grace. – Emlékről szó sincsen, hiszen az igazgató nem halt meg. Nem hiszem, hogy meghalt – mondta halkan, de határozottan. Whitby és Hsyu elnémult, mintha kínos volna, amit Grace mondott. Kontroll előzőleg manipulált kicsit a termosztáttal, úgyhogy eleve melegük volt, és kényelmetlenül fészkelődtek.

– Mit jelent ez? – kérdezte Kontroll, hogy elmozdítsa őket a holtpontról. Grace-ben megint valami mély fájdalmat látott felvillanni a szokásos ellenkezésen túl, és ezt nem akarta bolygatni.

– Hát éppen ezért hoztuk a nyelvészt – jegyezte meg Whitby szívélyesen, pedig nyilvánvaló volt, hogy Grace nem számított Hsyu jelenlétére. Csakhogy Hsyu befolyása egyre nőtt, ahogy a Déli Végek zsugorodott. Közel volt már a helyzet, mikor egy-egy alrészleg egyetlen személyből fog állni, akik aztán följelentgethetik magukat a hibáikért, javasolhatják magukat előléptetésekre meg jutalmakra, és megünnepelhetik a születésnapjukat az alkalomhoz illő, Déli Végek alakú tortával.

Hsyu szólalt meg. Alacsony, vékony nő, hosszú fekete hajjal.

– Először is, kilencvenkilenc százalékig bizonyosak lehetünk benne, hogy ez a szöveg Saul Evansnek, a világítótorony őrének egyik prédikációjából származik. – Különös, emelkedő hangsúlyokkal beszélt, ami a legsúlyosabb kijelentésnek is valami optimista felhangot adott.

– Saul Evans...

– Ő az, nézze – mutatott Whitby a bekeretezett képekre. – Ott, középen, az a fekete-fehér kép. – Aki a világítótorony előtt áll. Hát ez Saul. – Mintha az elméje legmélyén Kontroll már tudta mindezt.

– Megtalálták valahol máshol magát a szöveget? – kérdezte Hsyutól. Evans aktájába épp csak belekukkantott, fontosabbnak érezte, hogy a Déli Végekkel és az X Térség helyzetével ismerkedjék.

– Nem, de pontosan illik az ő mondatszerkesztéséhez és szókincséhez. Néhány prédikációja megvan hangszalagon.

– Hogyhogy prédikált, ha egyszer a világítótorony őre volt?

– A lelkipásztori tevékenységből igazából visszavonult. Hirtelen otthagyta a hivatalát északon, nem tudjuk, mi okból, és délre jött, elvállalta a toronyőri pozíciót. Öt éve volt itt, mikor a határ megjelent.

– Ez nem lehet véletlen egybeesés – jegyezte meg Kontroll, de senki sem követte a gondolatmenetét.

– Megvizsgáltuk – felelte Whitby, s a hangjába első ízben keveredett némi megvetés.

– És ezeket a szavakat találták a topográfiai anomália belsejében?

– Igen – felelte Hsyu. – Több expedíció jelentései alapján rekonstruáltuk, de sosem jutottunk mintához abból az anyagból, amiből az írás fölépül.

– Eleven anyag – mondta Kontroll. Most már emlékezett. A szavak maguk nem szerepeltek az összefoglalásban, de azt említették, hogy írás van a torony falain, eleven anyagból. – Miért nem található meg ez a szöveg az aktákban?

A nyelvész ezúttal némi habozás után felelt:

– Őszintén szólva, nemigen szeretjük megismételni ezeket a szavakat. A világítótorony őrének aktájában esetleg szerepelhet, rövidítve.

Grace-nek nem volt hozzáfűznivalója, Whitby viszont megszólalt:

– Azért nem szeretjük megismételni őket, mert még mindig nem tudjuk, hogy az X Térséget mi hozta létre... vagy hogy miért.

És mégis otthagyták a szavakat az ajtó mögött, mely sehová sem vezet. Kontroll hiába próbálta megérteni a dolog logikáját.

– Ez babona – jegyezte meg Hsyu. – Közönséges babona. Nem kéne ilyeneket beszélnie.

Kontroll tudta róla, hogy a szülei erősen hagyományőrző emberek, s olyan kultúrából származnak, amely hisz a szellemi lényekben, és különleges jelentőséget tulajdonít a szavaknak. Hsyu nem osztotta eme hiedelmeket, sőt határozottan fellázadt ellenük, s a maga részéről valami kötetlen keresztény hitet vallott, amelynek persze szintén megvoltak a maga következetlenségei és fantazmagóriái. Kontroll mindazonáltal egyetértett vele, bár gyanította, hogy talán az elemzéseire is hatással van ez a nyilvánvaló ellenszenv.

Hsyu tovább ostorozta volna a babonát, csakhogy Grace közbeszólása megszakította.

– Nem babona – tiltakozott.

Mindenki odafordult felé.

– Illetve babona – ismerte el –, de attól még igaz lehet.

*

Hogy lehet igaz egy babona? Kontroll hosszasan töprengett ezen az állításon, míg a határhoz tervezett látogatásra készült, s átlapozott egy aktát, amelyet Whitby áhított össze a számára, egyszerűen Elméletek címmel. Talán a „babona” óhatatlanul belopódzik, ha olyan helyen dolgozik az ember, ahol ugyancsak nyomott a közhangulat, és egyre csökkennek az erőforrások. Talán babona a következménye annak, ha az igazgató eltűnik egy bevetésen, s az igazgatóhelyettes nem képes feldolgozni a gyászt. Talán ilyenkor az ember kénytelen-kelletlen rituálékhoz és varázsigékhez folyamodik, talán a hüllőagya így szól a fejlettebb agyterületekhez: most én veszem át az irányítást, ti már kudarcot vallottatok. Nem is annyira értelmetlen, igazán. Hát a Déli Végeken kívüli világot talán nem láthatatlan, absztrakt varázsigék irányítják?

Csakhogy nem mindenki ugyanabban a babonában hisz. A nyelvész például a logika babonájához ragaszkodott, talán azért is, mert alig két éve dolgozott a Déli Végeken. Ha a statisztika jelent valamit, akkor várható, hogy a következő tizennyolc hónap során kiég: az X Térség mintha különösen kegyetlen hatást gyakorolt volna a nyelvészekre, majdnem annyira pusztítót, mint a lelkipásztorokra. Lelkipásztor pillanatnyilag egy sem volt a Déli Végeken.

De az is lehet, hogy pár hónapon belül megtér: elfogadja az igazgató-helyettes babonarendszerét, vagy a Whitbyét, bármi legyen is az. Azzal már tisztában volt Kontroll, hogy a tudományba vetett hit sosem ér igazán messzire. A logikátlanság zikkuratjai bezzeg, amelyeket az átlagos terrorista épít magában, mikor megvásárolja a bombához szükséges műtrágyát vagy detonátort, szédítő sebességgel emelkednek és erősödnek. És amikor azok a tornyok a földre omlanak, tovább léteznek az elkövető elméjében, és mindenki máséban is – csak más okokból.

Hsyu azonban rendíthetetlenül elszántnak tűnt, de ez egyáltalán nem nyugtatta meg Kontrollt az X Térség természetével kapcsolatban.

Képzelje el, mondta Kontrollnak, hogy a nyelv pusztán egyetlen összetevője egy kommunikációs rendszernek. Képzelje el, hogy még csak nem is lényeges alkatrész, inkább pusztán valamiféle hálózat vagy útrendszer, amelyen keresztül a kommunikáció zajlik. Igen, puszta vezeték. „Infrastruktúra”, magyarázta Kontroll később a Hangnak.

Az üzenet valódi lényege pedig, az értelme, a szavakat alkotó élő anyag kombinációiban van. Mintha a „tinta” maga volna az üzenet.

– És ha egy üzenet félig fizikai jellegű, ha a kódrendszer félig fizikai, akkor, véleményem szerint, igazán nem is számítanak sokat a szavak a falon. Éveken át elemezhetném a szavakat... Ha jól tudom, az igazgató valószínűleg pontosan ezt tette... És nem jutnék semmilyen eredményre. A vezetékből csak arra következtethetünk, milyen sebességgel érkezik az üzenet, talán bizonyos háttérösszefüggésekre is, de többre nem. Ráadásul – Kontroll itt vette észre, hogy Hsyu valami rutinba zökkent, hogy ezt az előadást számtalanszor elmondta már, talán PowerPoint prezentációval is kísérte –, ráadásul ha olyan üzenetet akarnak az ember fejébe verni, amely érthető szavakat használ, de a jelentése olyan, amit nem értünk, az még sokkal rosszabb, mint mikor nem vagyunk egy hullámhosszon. Példaként azt mondanám, hogy az üzenet egy kés, a jelentést pedig úgy alakítja ki, hogy a húsba vág, márpedig az ember feje az üzenet fogadója, így a kés hegye újra és újra a fülébe döf.

Ennél többet nem is kellett mondania, Kontroll az első expedíciókra gondolt, amelyek szörnyű véget értek, még mielőtt száműzték volna a neveket és a modern technológiát. Mi van, ha az első expedíció sorsát valami interferencia pecsételte meg, amelyet ők maguk vittek be magukkal, s amely képtelenné tette őket a figyelésre, a felfogásra?

A világítótorony őréhez tért vissza.

– Saul Evans írta ezeket a szövegeket réges-régen, igaz? De most már bizonyára nem írhatja. Ősöregnek kellene lennie manapság.

– Nem tudjuk. Egyszerűen nem tudjuk.

Ez a nem éppen hasznos információ Whitbytől származott. A többiek pedig úgy meredtek Kontrollra, mint az állat, aki éjszaka mozdulatlanná dermed az út közepén a száguldva közeledő kocsi előtt.

008: A terror

Egy jó órával később indultak a határra. Grace közölte, hogy Cheney kíséri el.

– Valamiért ragaszkodik hozzá. – Grace pedig nyilvánvalóan nem vágyott a társaságára. Újra végigballagtak a folyosón, le a hatalmas dupla ajtóhoz. Whitby vele tartott, mintha nem feltételezné, hogy Kontroll emlékszik az útra. Cheney derűsen fogadta. A barna bőrdzseki olyannyira elmaradhatatlanul része volt megjelenésének, mint egy bogárnak a páncélja. Whitby a háttérbe húzódott, majd hirtelen nagy lélegzetet véve eltűnt az ajtó mögött, mint aki vízbe készül alábukni.

– Gondoltam, feljövök, megkímélem magát a kísérteties kesztyűk látványától – magyarázta Cheney, miközben kezet ráztak. Kontroll azon töprengett, valóban ravaszság érződik-e a kedélyessége mögött, vagy csak mindent megfertőz a Grace miatti paranoiája.

– Miért tartják azokat a kesztyűket egyáltalán? – kérdezte, míg Cheney a biztonságiakat megkerülve, egy bonyolult „egérúton” vezette ki a parkolóba.

– Takarékosságból, be kell vallanom – felelte Cheney. – Ez itt az általános jelszó. Túl drága volna megszabadulni tőlük. Egyébként is vicc lett már belőlük. Vagyis viccet csináltunk belőlük.

– Viccet, igen? – Mára ugyancsak elege volt a viccekből.

A bejáratnál meglepő módon Whitby várta őket egy ott parkoló katonai dzsip volánjánál. A tetőt lehajtotta. Úgy nézett ki, mint valami némafilmsztár, akinek az a szerepe, hogy állandóan hasra essen. Hangtalan gesztusa, mellyel a kocsiba tessékelte őket, csak erősítette ezt a hatást. Kontroll égre emelte a szemét. Whitby azonban rákacsintott. Lehet, hogy főiskolás korában színjátszó körbe járt? Talán fel nem ismert színész tehetség?

– Viccet, bizony – válaszolt derűsen Cheney, miközben beszálltak a kocsiba. Whitby vagy valaki más elővigyázatosan elhelyezett egy hatalmas kartotékdobozt az anyósülésen, úgyhogy oda nem lehetett ülni. – Mintha a furcsaságok, amiket elemezni kell, az épület belsejéből érkeznének hozzánk, nem pedig az X Térségből. Ugye találkozott már azokkal az emberekkel? – Elvigyorodott, amitől olyan lett a feje, akár egy varangyé. Vicc volt ez is. – Whitby, az érdekesebb úton!

Kontroll azonban nemigen figyelt rá. Bosszankodott, mert a rothadás átható szaga a kocsiba is követte.

*

Hosszú idő telt el úgy, hogy Whitby meg sem szólalt, Cheney pedig csak olyasmikről locsogott, amit Kontroll mind tudott már. Idegenvezetőt játszott, és – nyilvánvalóan öntudatlanul – sok mindent megismételt a tegnapi, fehér nyúlás találkozó forgatókönyvéből. Kontroll tehát inkább a környezetnek szentelte figyelmét. Az „érdekesebb út” a megszokott út volt, amint azt Kontroll a térképről megállapíthatta: kanyargós út, tele akadályokkal, régi háborúkat idéző lövészárkokkal. Ahol csak lehetett, fönntartották a mocsarat és az erdőt, mint természetes fedezéket és akadályt. De itt is, ott is kiszáradt foltok látszottak a mocsáron, irtások az erdőben, némelyiken őrtornyok, barakkok, másutt viszont semmi, csak kopár, sárguló rét. Kontrollnak bizsergett a tarkója: kénytelen volt orvlövészekre, távolról leső idegenekre gondolni. Talán a drónok segítségére szolgáltak ezek az üres részek, hogy távol tarthassák a betolakodókat. A katonák többsége, akik mellett elhaladtak, álcázást használt, s nehezen lehetett volna megbecsülni, hányan is vannak. De annyi bizonyos, hogy minden egyes személy, akit csak láttak az utolsó ellenőrző pont óta, meg van győződve róla, hogy az általuk őrzött terület valamiféle környezeti katasztrófa miatt veszedelmes.

A Déli Végekkel „együttműködő” katonaság feladata az volt, hogy újabb belépési pontokat keressen az X Térségbe, illetve hogy állhatatosan – s vélhetően egyre növekvő unalommal – járőrözzenek a határán, határsértők után kutatva. Időnként lövedékekkel is megsorozták a határt, mintegy próbaképpen. Kontroll azt is tudta, hogy közeli silókban nukleáris rakéták várakoznak az X Térségre irányítva, és műholdak segítségével tartják megfigyelés alatt.

Ám a hadsereg legelső, legfőbb feladata az volt, hogy távol tartsák az embereket a térségtől, és megerősítsék a környezeti katasztrófa meséjét. Ennek érdekében egy közeli katonai támaszponthoz csatolva gyakorlatilag bekebelezték a térséget, illetve még kétszer annyi területet a térség határain kívül. Ezt a célt szolgálta az „éleslövészeti zónák” létesítése is. A katonaság szerepe annak mértékében nőtt, ahogy a Déli Végek veszített a fontosságából. Például egészségügyi és műszaki legénységgel immár csak ők rendelkeztek. Ha eldugult egy vécé a Déli Végeken, a katonáktól kellett szerelőt kérni.

Whitby vezetési stílusa miatt – mintha csak dodzsemet vezetett volna – a durvább útszakaszokon Kontroll túlságosan is közel került Cheney-hez. Így akaratlanul szemügyre vette útitársát: leginkább ex-bodybuildernek nézett ki, aki valaha nagyon is fitt volt, aztán ez a testi állapota, mint minden emberi állapot, hanyatlásnak indult... Majd pedig átrendeződött a derékvonal köré összpontosuló vaskosságba. Minden hanyatlás ellenére azért boltozatos, izmos mellkas feszült a fehér ing mögött, mely szinte feledtette az alatta domborodó sörhasat. Aktája tanúsága szerint „elsőrangú tudós”, akinek „gyenge pontja a sör”. Kontroll látott már ilyet, nem is keveset. A sör tompító hatására a lassítás végett van szüksége ennek a fajta elmének, vagy pedig azért, hogy távol tartsa a kétségbeesés lehetőségét. A Tudós és a Sör párviadala voltaképpen a beszéd banális volta és a gondolatok eredetisége közti meghaladhatatlan küzdelem. Folyamatos harc.

Miért játssza vajon Cheney a bohócot Kontrollnak, ha egyszer kivételes elme? Nos, talán valóban bohóc, amint kívül kerül a speciális szakterületén. Hiszen Kontroll sem éppen az ideális koktélparti-vendég.

Amint maguk mögött tudták az ellenőrző pontok kellemetlenkedéseit, jó húsz kilométernyi kavicsos út következett. Ez figyelmet igényelt a sofőrtől, úgyhogy Whitby továbbra is szótlan maradt.

– Ezen az úton szokták az expedíciók is megközelíteni a határt? – kérdezte Kontroll.

Minél tovább haladtak, annál több kép villódzott a fejében az expedíciókról, ahogy végighajtanak ugyanezen az úton, mély hallgatásba merülve, ki-ki egyedül a gondolatvilága végtelenjében, s a mélységes csendet csupán a ellenőrző pontokon újra és újra lezajló színjáték szakítja meg.

– Bizony – felelte Cheney. – Csakhogy speciális busszal, amit nem állítanak meg.

Speciális busz. Semmi ellenőrzés. Nincs limuzin az expedíciók számára, legalábbis nem ezen az úton. Legalább az utolsó vacsorájukat megrendelhették? Az utolsó éjszakájuk részeg tivornya volt vagy csendes elmélkedés? Mikor láthatták utoljára a családjukat, barátaikat? Kaptak-e lelkipásztori támogatást? Az akták minderről nem beszéltek. A Déli Végekre számtalan végtagú parazitaként tapadt rá a Központ, s az intézte a dolognak ezt a részét.

Málhával vagy a nélkül?

– És már náluk van olyankor a hátizsákjuk, a holmijuk? – kérdezte. Lelki szemével a biológust látta a különbuszon, amit nem állítanak meg ellenőrzésre. A holmijával babrál vagy csak ül némán, s a csomag mellette az ülésen. Ideges? Higgadt? Mindegy, hogy milyen a lelkiállapota, gondolta Kontroll, az adott helyzetben bizonyosan nem vált szót a többiekkel.

– Nem, azt a határállomáson kapják meg. De tudják, mi lesz benne... pont ugyanaz a csomag, mint amivel gyakoroltak. Csak kövek nélkül. – Megint az az arckifejezés, ami jelzi, hogy ezen nevetnie kéne, és az örök udvarias Cheney előzékenyen kuncog is helyette.

Úgy. Közeleg a határ. Szellemmadár vajon izgatott? Közönyös? Erősen frusztráló, hogy többet érez meg arra vonatkozóan, milyen nem lehetett, mint arról, milyen lehetett.

– Azzal viccelődtünk – jegyezte meg Cheney, miközben nagyot huppantak egy kátyú miatt, amit Whitbynek nem sikerült kikerülni –, hogy egy abakusszal meg egy darab kovával kéne beküldeni őket. Esetleg még néhány gumikarikát is kaphatnak.

Kontroll reakcióját látva Cheney visszakozott, mindjárt magyarázkodni kezdett:

– Akasztófahumor, tudja. Mint a műtőkben. – Csakhogy az ő bátorságát sose tették próbára. Ő otthon maradt, és elemezgette, amit az expedíciók hoztak. Már azok, akik visszatértek. Egy jókora raktár állt telis-tele jobbára haszontalan mintákkal, amelyeket emberi vér és személyes karrierek árán szereztek. Mert a túlélők sem voltak képesek visszatérni boldog, jól bevált életükhöz. Emlékszik-e Szellemmadár Cheney-re, és ha igen, mit gondolhat róla?

Pikkelyes, barna fatörzsek végtelen mintázata. Fenyőtűk illata keveredik a bomlás bűzével és a kipufogógáz szagával. Odafont itt-ott látszik a szürkéskék égbolt a lombsátoron át. Whitby billegő feje hátulról. Whitby. Láthatatlan, mégis túlságosan látható. A nulla rejtélye, amely hol a középpontba kerül, hol eltűnik, egyszerre távoli és közeli.

*

„A terror”, ezt mondta Whitby reggel a találkozón, a növényt és az egeret bámulva. A terror. De valahogy furcsán mondta, titokzatosan, ugyanakkor olyan hangon, mint aki információt közöl, nem pedig érzelmet fejez ki. Terror? Mi miatt? És miért ilyen elragadtatott?

Ám a nyelvész átvette a szót, és messzire elvitte a beszélgetést, úgyhogy Kontroll már nem is tudott visszatérni a kérdésre.

– Egy névhez rengeteg asszociáció kötődik – magyarázta Hsyu, tovább idézve a réges-régi PowerPointból, amelyet eredetileg talán a jégbe dermed óriásfauna közönségének szántak, a természettudományi múzeumban. – Egész sor gondolat, tény, miegyéb. És az asszociációk nemcsak a név tulajdonosának a fejében élnek, nemcsak az ő identitástudatát formálják, de a többi expedíciós tag gondolkodásában is jelen vannak, és ezért elérhetővé válnak bárki vagy bármi számára, akivel vagy amivel találkoznak az X Térségben. Még ha ez a folyamat teljes mértékig ismeretlen is számunkra, és a teória merőben spekulatív természetű. Az viszont, hogy „biológus”, pusztán egy funkció, parányi része egy teljes identitásnak. – Nem, akkor nem, ha úgy éli meg az ember, mint Szellemmadár, aki teljes mértékig azonosul a munkájával. – Ha a személy a funkciójával jelölhető, akkor az elmélet szerint beszűkül, esetleg meg is szűnik az asszociációk köre, s így elejét vehetjük a személyiséghez való hozzáférésnek. Esetleg, talán.

Csakhogy Kontroll tudta jól, nem ez volt az egyetlen oka a nevek mellőzésének. Elsősorban azért akarták félretenni a személyiséget, hogy ezzel is erősítsék a lojalitást, és megkönnyítsék a hipnózist, a kondicionálást. Amely viszont a maga módján enyhíti vagy semlegesíti az X Térség hatásait – legalábbis ezzel indokolták a dolgot az aktákban, amelyeket Kontroll láthatott. Így magyarázta el James Lowry, az első expedíció egyetlen túlélője, aki viszont a Déli Végeknél maradt, annak ellenére, hogy súlyos károsodásokat szenvedett, és évekbe telt a felépülése.

*

Megkerülve néhány felmerülő kérdést, melyeket nem akart megosztani másokkal, előadta saját végkövetkeztetését.

– Állandóan azt mondjuk róla... mármint arról a jelenségről, amely az egészet beindította, és ami Saul Evans szavait használja... hogy ehhez vagy ahhoz a dologhoz hasonlít. Pedig nem. Kizárólag önmaga. Akármi is. Az elménk szinte csak analógiák és kategorizálás segítségével képes feldolgozni az információt, ezért tehetetlenek vagyunk, ha olyasmivel szembesülünk, ami nem illik semmiféle kategóriába és elérhetetlen a hasonlatainkkal. – Kontroll lelki szemei előtt végéhez közelgett a PowerPoint, a keretezett táblákon sorakozó információk üres képernyőnek adták át helyet, mélyen a „Kérdések?” szó villogott.

Mindazonáltal értette a dolog lényegét. Valami módon ugyanarról szólt ez is, amit a biológus mondott a kihallgatásokon. A főiskolán, a Bevezetés a csillagászatba órán nagyon szíven ütötte, hogy az első csillagászoknak mekkora dolog lehetett nem úgy gondolni a csillagokra, mint fénypontokra a Föld körül forgó mennybolt szövetén, hanem különálló, hatalmas égitestekre – ez összezúzta a világot addig magyarázó elgondolást, s vele együtt az összes hasonlatot és metaforát, vagyis elképzelhetetlen durvasággal billentette ki a gondolkodást az évszázadok óta jól bejáratott vágányról.

Kinek lehet a Déli Végeken olyan különös elméje, amely vadonatúj belátásokra sóvárog? Fogalma sem volt. Cheney-nek aligha. Cheney nyughatatlan elméje jó régóta nem fedezett föl már semmi újat, mégpedig valószínűleg önhibáján kívül. Hanem, merült föl a gondolat Kontrollban, Cheney képes és hajlandó kitartóan verni a fejét a falba, miközben bizonyos, hogy erről itt soha nem publikálhat semmilyen tanulmányt, s ez valami furcsa módon talán éppen annak bizonyítéka, hogy az igazgató nagyon is kompetens volt.

Szürke moha csüng a fákon. A sötétedő ég alatt kis tisztás, sólyom köröz fölötte. Forró és nyirkos levegő birkózik az elsuhanó szellővel.

*

A Déli Végeken az utolsó expedíciót a tizenkettediknek nevezték, de Kontroll alaposan utánaszámolt, s valójában a harmincnyolcadik volt. „Tizenegyedikből” például hat is akadt. Világos a szent történet: a tényleges ötödik expedíció után a Déli Végek elakadt, mint egy rossz CD, s gyakorlatilag ugyanazt ismételte újra meg újra. Az ötödik expedíciót X.5.A-nak keresztelték át, amelyet X.5.B és X.5.C követett, el egészen az X.5.G-ig. Ettől fogva ilyen jelzésekkel látták el az expedíciókat, mindnek megvolt a maga száma, a betűk pedig bizonyos változók variálását jelentették. A tizenegyedik expedíció-sorozaton például csak férfiak vettek részt, a tizenkettediken pedig – már ha folytatódni fog X.12.B-vel és tovább – kizárólag nők. Kontroll azon töprengett, vajon látott-e már az anyja ehhez hasonlót a speciális műveletek között, vannak-e esetleg titkos tanulmányok a társadalmi nem szerepéről, amelyek elkerülték a figyelmét, mert az ő szemében meglehetősen irrelevánsnak tűnt ez a kérdés. Na és mi van az olyan emberrel, aki sem férfinak, se nőnek nem tartja magát?

Aznap reggel alaposan átnézte a feljegyzéseket, de nem tudta megmondani, vajon adminisztratív hibaként kezdődött-e ez az ismétlődő gyakorlat (aligha valószínű), vagy az igazgató tudatos döntése alapján, amelynek kivitelezése azonban már lopva zajlott, a jegyzőkönyveket gondosan mellőzve. Egyszer csak ott volt, mintha mindig is ez lett volna. A kényszer, hogy úgy tegyenek, mintha nem próbálkoznának már ennyire régóta, minden néven nevezhető eredmény vagy válasz nélkül. Netán valami történeti ívet akartak teremteni az expedíciók számára, amely nem mutatja ki, mennyire hiábavaló az egész?

Az ötödik során kezdődött az a gyakorlat is, hogy hazudtak a résztvevőknek. Ezentúl senkinek nem árulták el, hogy a 7.F, a 8.G vagy éppen a 9.B expedícióban vesz részt. Kontroll azon töprengett, hogyan tudták egyáltalán számon tartani, s hogy az eltitkolt igazság milyen sebességgel pusztította a Déli Végek morálját, hogyan taszította cinikus fatalizmusba. Mennyire különös: dolgozni rendületlenül az „ötödik” expedíció előkészítésén, görgetni fölfelé a hegyoldalon ugyanazt a sziklát, újra meg újra.

Grace csak vállat vont, mikor a hétfői eligazításon rákérdezett, hogyan tértek át X.11.K-ról 12.A-ra. Mintha már egy hónap telt volna el azóta, pedig csak szerda volt. – A biológus tudott a tizenegyedik expedícióról, a férje gondatlansága miatt. Ezért tértünk át a tizenkettesre. – mondta. Valóban ez lett volna az egyetlen ok?

– Rengeteg módosításra került sor a biológus kedvéért – jegyezte meg Kontroll.

– Az igazgató rendelkezett így – felelte Grace. – Én pedig egyetértettem vele. – Ezzel mintegy le is zárta a vitát. Grace nem hajlandó elismerni, hogy közte és az egykori igazgató között bármi nézeteltérés volt.

S ahogy az már lenni szokott, a nagy hazugság számtalan apró hazugsághoz vezetett, a „számozás megváltoztatásából” a kísérlet módosításai következtek. Ahogy az eredmények rohamosan csökkentek, az igazgató egyre többet bajlódott az expedíciók összeállításával, egyre többet manipulált a résztvevők rendelkezésére bocsátott információval, és ki tudja, mit segített mindez, hogy segített-e egyáltalán? Az ember egy ponton kétségbeesik, megbénítja az érzés, hogy a katasztrófa föltartóztathatatlan és egyre gyorsabban közeledik felé, ezért tehetetlenségében értelmetlen álcselekvésekbe menekül.

*

Aki tudósként viselkedik és nyilvánul meg, az a nem-tudósok szemében hamarosan elveszíti valóságos emberi lény voltát, és fogalommá lényegül át. Némely tudósok kényelmesen elvannak ebben a szerepben, úgyszólván lubickolnak benne, s két lábon járó tudományos értekezéssé válnak. Cheney-ről ez nem volt elmondható, még ha néha bele is feledkezett a szakmai zsargonba, és kvantumokat meg ehhez hasonlókat emlegetett.

A határ felé tartva Kontroll hamarosan rákapott, hogy gyűjtögesse a cheney-izmusokat. A legtöbbjük külön noszogatás nélkül érkezett, mivel Cheney a jelek szerint ki nem állhatta a csöndet, és ha egyszer belemelegedett, ontotta magából a félig tudós, félig pongyola szólamait. Kontrollnak nem kellett megerőltetnie magát, elég volt – Whitby hallgatólagos együttműködésével –, ha válasz nélkül hagyott egy tréfát vagy megjegyzést, és Cheney-ből már ömlött is a szó, az űr betöltésére. Az út pedig hosszú volt, de még mennyire...

– Igen, igaz, hogy fenntartjuk és buzdítjuk egymás tévelygését. Más sem megy itt.

– Még azt sem értjük, hogyan működik a saját szervezetünk, vagy ez a bolygó. Nem térképeztük föl teljesen. Mi van, ha nyelvünk sincsen hozzá?

– Hogy elavultak volnánk? Én nem hiszem, de jobb, ha a hadsereg véleményét erről nem kérdi. Ha egy kör ránéz egy négyzetre, egy rosszul megcsinált kört fog látni.

– Mit tesz a fizikus, ha olyasmivel szembesül, amire egyáltalán nincs hatással az ember semmilyen tette? Nos, többnyire ilyenkor kezdünk el szónokolni a sötét energiáról, aztán lassan becsavarodunk.

– Igen, erről például rengeteget gondolkodunk: hogyan állapítsuk meg, hogy valami rendkívüli történik, amikor azt sem tudjuk, hogy a műszereink képesek-e bármit érzékelni az eseményekből. Lézer, gravitációshullám-detektor, röntgen. Egyik sem használható. Fogom az ásót, a vödröt, gumihevedert és szigetelőszalagot. Érti?

– És más tudósok sem jutottak többre a Központban. Nem igaz?

– Tényleg elég fura ügy. Itt élni, ennek a dolognak a közelében. Mondhatom, igen. Csak hát ha az ember hazamegy, akkor otthon van.

– Ért valamennyire a fizikához? Dehogy ért, hogy is értene.

– Tudta, hogy a fekete lyukaknak olyan a szerkezetük, mint a hullámoknak? Illetve nagyon-nagyon hasonló. Ki hitte volna?

– Mert hát ugye azt várná az ember, hogy az X Térség legalább egy kicsit együttműködik, nem? Én a szakmai tekintélyemet tettem föl arra, legalább annyira együttműködik, hogy valami mérési eredményekhez hozzájuthatunk belőle. Egy abnormálisan heves reakció. Bármi... – Később így pontosította ezt a kijelentését: – Létezik egy kimondatlan előfeltevés, amely szerint, ha elemezni akarunk bizonyos dolgokat, akkor az objektumnak engednie kell, hogy elemezzék. Mintegy szükség van a beleegyezésére. Ezt kell kinyilvánítania, valamilyen, bármilyen jelzés vagy válasz útján.

Az utolsó két megjegyzést Cheney kissé panaszos hangvétellel adta elő, sokatmondó könyök-oldalbabökések kíséretében. Kétségtelen tény, hogy a szakmai tekintélyét tette föl az X Térségre. Hiszen a pályája most már a Déli Végektől függ. Előbb dicsőség volt, hogy kiválasztották, aztán beszorította, maga alá gyűrte a hely, mintha hatalmas kígyóként fojtogatná az X Térség, és ott volt a a belátás, melyet sehogy sem zárhatott ki tudata legmélyéről, állandóan ott keringett, ha kimondatlanul is, az agyában: a Déli Végek voltaképpen megsemmisítette a karrierjét, s talán még a házassága is erre ment rá.

– Na és hogy érez az expedíciósok félrevezetésével kapcsolatban? – kérdezte Kontroll, mintha csak a cheney-izmusok áradatát akarná megakasztani kissé. Tudta, hogy Cheney-nek volt némi része a téves információk rendszerének kialakításában.

Cheney úgy vonta össze a szemöldökét erre a közbevetésre, mintha Kontroll egy irtózatos balesetből megmentett autón a festés hibáit kritizálná. Hát ilyen játékrontó alak ez a Kontroll, el akarja tiporni Cheney kétségbeesett derűlátását, jovialitását a tehetetlenségben? Tény, hogy Kontrollnak világéletében ellenére volt a jovialitás. A középiskolai futballcsapat öltözőjétől kezdve tudta, ez a címke mindig arra szolgál, hogy kisebb-nagyobb bűnöket leplezzen a derűs, tréfálkozó hangnem segítségével.

– Nem is volt... nem volt igazán félrevezetés – mondta Cheney, aztán egy pillanatra mintha elakadt volna, keresgélte a megfelelő szavakat. Talán azt hitte, próbára teszik. A lojalitását, a hozzáállását, a morális elkötelezettségét? De aztán elég hamar szóhoz jutott újra. – Inkább úgy mondanám, hogy ki kellett alakítanunk egy történetet, egy narratívát, hogy átsegítse őket a nehezén. Amolyan kapaszkodót.

Mint a világítótorony például, amely eltereli figyelmüket a topográfiai anomáliáról, a világítótorony, melynek puszta léte is a biztonságról szól. Cheney talán ezzel a narratíva-történettel vagy történet-narratívával vigasztalja magát, Kontroll azonban kételkedett abban, hogy az igazgató is így értelmezné az ügyet, még kevésbé a biológus, a hézagos emlékezetével.

– Hosszú ez az út, de mennyire, Jézusom – sóhajtott fel Cheney a beállt csöndben.

009: Bizonyíték

A találkozón, ahol az ajtó mögötti falról volt szó, végül szóba került az egér is, meg a növény.

– Na és ez az egér, ez a növény? – kérdezte Kontroll, csak hogy lássa, miként reagálnak. – Ez is valami megemlékezés?

Az egér és a növény még mindig a cserépben lapult, egyik sem jött elő, egyik sem ugrott a torkuknak, pedig Whitby és Hsyu éberen szemmel tartotta őket egész idő alatt. Bár Whitby egy pillantással sem akarta elárulni magát, úgy nézett ki, mint a feszülten figyelő macska, amely azonnal kész eliramodni az ellenkező irányba, a cserép felől fenyegető veszély leghalványabb jelére.

– Nem, nem igazán – ismerte be Grace, hosszú szünet után. – Ezt meg akarta ölni.

– Tessék?

– De nem volt hajlandó elpusztulni – mondta Grace megvető hangon, mintha a természet rendjének megtörése nem csoda volna, hanem arcátlanság.

Whitby az igazgatóhelyettes felszólítására rövid összefoglalóval szolgált a hajmeresztő gyilkossági kísérletekről, szurkálásról, égetésről, a talaj és a víz megvonásáról, paraziták telepítéséről, általános elhanyagolásról, gyűlölködő lelki energia közvetítéséről, számtalanféle szóbeli és fizikai bántalmazásról. Némelyik esetet le is játszotta, túlhabzó lelkesedéssel. Mentek a Központnak a beszámolók, és talán még ma is töprengenek a tudósaik a növény titkán.

Csakhogy vissza nem érkezett reakció a Központból, a növényt pedig az igazgató semmilyen cselekedete nem volt képes elpusztítani, még az sem, mikor egyszerűen bezárta egy fiókba. Igen ám, de valaki megkönyörülhetett a növényen, öntözte, sőt még egy döglött egeret is adott neki táptalajnak. Kontroll gyanakodva lesett Whitbyre és Grace-re. A puszta gondolattól, hogy valamelyikükben megmozdulhatott az irgalom, most valamivel több szeretetet érzett mindkettejük iránt.

– A minták közül hozta el, szerintem – törte meg a csöndet Hsyu. – Az X Térségből származott. Azt hiszem, elég közönséges növény, bár nem vagyok botanikus.

Vagyis irány a mintákat őrző terem.

Csakhogy Hsyunak, nyelvész létére nem volt bejárása a biztonsági részlegre.

*

Már csak néhány kilométer volt a határig; változott a táj, s Whitbynek le kellett lassítania, óránként alig tizenöttel haladtak, ahogy egyre szűkült, egyre alattomosabb lett az út. A mocsaras tisztásokkal tarkított sötét fenyvesek szubtrópusi esőerdőnek adták át helyüket. Páfrányok nyújtogatták kérdőjellé kunkorodó zsenge leveleiket, s döbbenetes mennyiségű apró, fekete szárnyú kérész nyüzsgött mindenütt. A dzsip több ízben is csermelyek fölött kelt át, fából épített hidakon. A föld illata már nem nehéz és nyirkos volt, mint a páfrányok között, hanem dúsabb lombkoronákra utaló frissességet lehelt. Kontroll ekkor döbbent rá, hogy egy hatalmas víznyelő vagy dolina pereméhez közelednek, egy „topográfiai anomáliához”, amely a környéktől egészen eltérő élőhelyet teremtett. Ki tudja, mi okból, a helybeli tizenévesek előszeretettel verődtek össze az ilyen karsztos süllyedések körül, gyakran vették feléjük az irányt Hedley-ből, ebül szerzett rekesz sörökkel, hogy lányokkal találkozzanak. Kontroll emlékezetében ezek a dolinák mindig összetaposott sörösdobozokkal és kotonfóliákkal voltak teleszórva. A rendőrség rajtuk tartotta a szemét, mert alig múlt el hétvége véres csetepaté nélkül.

S ami még meghökkentőbb, itt is, ott is, fehér nyulak mutatkoztak, semlyékek szélén inaltak fürgén, s a nyirkos, gyorsan rothadó, barna avarral vastagon lepett süppedékeken, ahol sűrűn ütötték fel pirosló fejüket a gombák.

Kontroll megszakította Cheney akadozó monológját:

– Ezek itt azok, amikre gondolok?

Cheney szemlátomást megkönnyebbült, hogy Kontroll is megszólalt végre.

– Pontosan, igazoltan az egykori kísérlet leszármazottai. Mármint azoké, akik megléptek. Mert szaporodnak, mit is mondjak... mint a nyulak. Próbáltuk kiirtani őket, de túl sok erőforrást igényelt a dolog, úgyhogy most már hagyjuk a fenébe.

Kontroll hosszan nézett egy hatalmas fehér jószág után, amely még nagyobbnak tűnt társainál, s egyértelműen fölfelé törekedett energikus, hosszú ugrásaival. Volt a mozgásában valami dacos ellenszegülés. Vagy csak Kontroll vetítette ki erre a példányra az érzéseit, ahogy a többi állat néma, figyelmes meglapulását is inkább ő láthatta bele a nyulak tényleges viselkedésébe.

Whitby váratlanul közbeszólt:

– A nyulaknak három szemhéjuk van, és nem tudnak okádni. – Kontroll egy pillanatig a kelleténél nagyobb jelentőséget tulajdonított ennek az információnak, pusztán a meghökkenés miatt, hogy Whitby egyáltalán megszólalt.

– Tudja, ez szép mementó az ember számára – hadarta Cheney, akár egy gőzhenger, igyekezve elsimítani Whitby közbeszólását. – Hogy legyünk alázatosabbak. Szerénységre való felszólítás. Valami ilyesmi.

– Na és ha vannak közöttük visszatérők? – kérdezte Kontroll.

– Micsoda?

Kontroll meg volt győződve, hogy Cheney jól hallotta, de azért megismételte a kérdést.

– Úgy érti, hogy odaátról... hogy átmentek, és visszajöttek? Nos, az bizony elég nagy baj volna. Mert hát tudjuk, ugye, hogy rendkívül gyorsan szaporodnak. Mármint azok, akik elég dörzsöltek az életben maradáshoz. És ahogy az már lenni szokott, néhányan kiszabadultak a biztonsági zónából, ezeket aztán befogták bizonyos vállalkozó szellemek, és eladták kisállat-kereskedéseknek.

– Szóval azt mondja, nincs kizárva, hogy ennek a tizenöt évvel ezelőtti kísérletnek némelyik leszármazottja ma polgári otthonokban tölti be a házi kedvenc szerepét? – kérdezte álmélkodva Kontroll.

– Én nem egészen így fogalmaznék, de igen, lényegében erről van szó – ismerte el Cheney.

– Döbbenetes – ez volt az egyetlen szó, amit az elképedt Kontroll ki tudott préselni magából.

– Nem is annyira – ellenkezett szelíden, de határozottan Cheney. – A világ már csak ilyen. Vagyis az invazív fajok ilyenek, mondjuk így.

Egy-két pillanattal később Whitby szólalt meg, ez volt a leghosszabb megjegyzése az egész út során:

– Az a néhány barna-fehér az itt honos mocsári nyúllal való kereszteződésből származik. Határvidékinek nevezzük ezt a fajtát. A katonák lövöldözik, hogy megsüssék. De a tiszta fehéreket sosem, amit nem értek! Miért nem lövik ki ezeket?

Miért nem lövik ki mindet? És miért esznek meg akár egyet is közülük?

*

Az U bal oldalán, a parkoló közelében, a második emeletet gyakorlatilag teljesen lefoglalta az ötvenezer mintát magába fogadó, mélán búslakodó raktár. Ebéd előtt mentek oda, Hsyut hátrahagyva. Fehér biztonsági overallt vettek föl és fekete kesztyűket, igen hasonlóakat azokhoz, amelyek annyira nyugtalanították Kontrollt odalent a tudományos részleg alagsorában, az épület túlsó végén. Most bosszút állt, elszántan mélyesztette beléjük a kezét, és akaratának bábjává züllesztette őket, ha mégannyira zavarta is a hideg, tapadós gumi érintése.

A légkör leginkább egy katedrálisra emlékeztetett. A tudományos részleg mintha csak főpróbája lett volna ennek a látogatásnak, pontosan ugyanolyan zsilipen lehetett ide is bejutni. Valami éteri, égi muzsika kellett volna még, a fény is úgy esett, hogy ferde csóváiban szépen látható volt a lebegő por, s bizonyos boltívek, támpillérek valóban áhítatos érzéssel töltötték el az embert a magas mennyezet alatt.

– Ez a kedvenc helyem a Déli Végeken – mondta Whitby, s arca ragyogott az áttetsző sisak alatt. – Olyan megnyugtató, biztonságos érzés fog el itt.

Hát másutt nem érzi magát biztonságban az épületben? Kontroll kis híján föltette a kérdést, de érezte, hogy azzal kibillentené Whitbyt a kellemes hangulatából. A teljes élményhez hiányzott a fülhallgató, amelyen neoklasszikus zenét hallgatna, de a fejében azért valamilyen módon jelen volt a zene, egyfajta különös sóvárgásként.

Ilyen földöntúli ruhába öltözve érkeztek meg a helyiségbe Grace-szel és Whitbyvel, akár távoli istenek, akik túllépték birodalmuk határait. Bármilyen esetlennek tűntek is a ruhák, könnyű anyaguk alig érintette az ember testét, és Kontroll úgy érezte, szinte lebeg, mintha másképp működne itt a gravitáció. A biztonsági öltözéknek némi enyhe veríték- és mentaszaga volt, de igyekezett nem figyelni rá.

Végtelen polcokon sorakoztak a minták, és a hatást csak fokozta a sok tükör – a termeket egymástól elválasztó falak padlótól plafonig tükörből voltak. Millióféle növény, fakéregminták, szitakötők, preparált róka- és pézsmapatkány tetemek, prérifarkas-ürülék, egy régi hordó darabkája. Moha, zuzmó, gombák. Kerékküllők. Levelibékák bámultak le rá vakon, üveges szemmel. Voltaképpen valami rémítő Frankenstein-laboratóriumot várt, formaldehidben eltett kétfejű borjakkal meg púpos, kísértetiesen csúf szolgával, aki a nyomukban jár, és tolakodó segítőkészséggel roppant zavaros, nyelvileg is zagyva magyarázatokat hadar. De csak Whitby volt ott, meg Grace, s a székesegyházi hangulatban egyikük sem érzett késztetést a beszédre.

A Déli Végek tudósainak elemzése szerint az utóbbi hat évben, vagyis az X.11.D óta az X Térségben semmi nyoma nem mutatható ki ember okozta szennyezésnek. A világon semmi nyoma. Nincsenek nehézfémek. Sem ipari, sem mezőgazdasági hulladék. Nincs műanyag. Ami pedig lehetetlenségnek tűnik.

Kontroll belesett az ajtón, amelyet az igazgatóhelyettes tárt ki előtte.

– Íme, tessék – szólt, Kontroll szerint semmitmondó, ostoba módon, íme, tessék: a központi helyiség, amelynek mennyezete az eddigieknél is magasabb volt, oszlop is több állt benne, meg véget nem érő polcok garmadája.

– A levegő nagyon tiszta itt – mondta Whitby. – Be lehet rúgni az oxigéntől.

Egyetlen mintán sem látszott semmi szokatlan vagy szabálytalan. Normális sejtstruktúrák, normális baktériumok, normális radioaktivitás. Normális minden. De Kontroll látott néhány különös megjegyzést a kisszámú vendégtudós beszámolóiban, akik a minták vizsgálatára érkeztek ide, bonyolult biztonsági eljárásokon átesve, s akiket nem világosítottak föl a dolgok összefüggéseiről. A megjegyzések lényegében egy dologra utaltak mind: ha egy pillanatra félrenéztek a mikroszkópról, a minta változott, s mikor újra odanéztek, megint látszólag „normális” formába rendezte magát. Íme, „tessék”. Kontroll vetett egy gyors pillantást a végtelen változatosságban sorakozó tárgyakra – leginkább egyfajta érdekességgyűjteménynek tűnt az egész. Kiszáradt bogárpáncélok, törékeny tengeri csillagok s más effélék tégelyekben, palackokban, petricsészékben, dobozokban, minden elképzelhető méretben.

– Kipróbálta már valaki, mi történik, ha megeszik ezeket a mintákat? – fordult Grace-hez. Hiszen ha valaki megenné azt a halhatatlan növényt, gondolta magában, akkor biztos nem jönne vissza többet.

– Csss – pisszegett Grace, mintha templomban volnának, és Kontroll illetlenül hangosan beszélne, vagy megszólalt volna a mobilja. Csakhogy Kontroll figyelmét nem kerülte el, hogy Whitby kíváncsian, félrebillentett fejjel néz rá a sisakja alól. Lehetséges, hogy Whitby próbát tett már a mintákkal? A terror ellenére?

Ugyanakkor az a gondolat is nyugtalanította, hogy Hsyu és a többi nem-biológus sosem látta ezt a katedrálist. Azon töprengett, ugyan mit láthattak volna ezek egy döglött mocsári patkány bundájának csíkjaiban vagy egy rétihéja kifejezéstelen üvegszemében, görbe csőrében. Miféle hanggal vagy szóval lehetne visszaadni a váratlant, ami egy moha- vagy fakéregminta keresztmetszetéből néz az emberrel farkasszemet? Az ágakban és lombokban felfedezhető mintázatokat?

Túl abszurd volt a gondolat ahhoz, hogy megpróbálja szavakba önteni. Ő maga pedig túlságosan új fiú ebben az állásban. De az is lehet, hogy túlságosan öreg róka a szakmában, legyen ez akár pozitívum, akár negatívum.

Íme, tessék.

Az igazgatóhelyettes becsukta az ajtót. Indultak a katedrális további részei felé. Kontroll kénytelen volt az ujjába harapni, hogy magába fojtsa a kitörni készülő nevetést. Lelki szemei előtt elevenen megjelent egy kép: a töméntelen minta odabent táncba fog, amint megszabadultak az emberi tekintetek gúzsba kötő súlyától. „A mi pusztítóan banális emberi képzeletünk”, ahogy a biológus mondta egyszer az igazgatónak az őszinteség egy ritka pillanatában, még a tizenkettedik expedíció előtt.

*

Később, a folyosón, a látottaktól még kissé kábán megkérdezte Whitbyt:

– Ez volt az a helyiség, amit mutatni akart?

– Nem – felelte röviden Whitby, s nem fűzött hozzá további magyarázatot.

Talán megbántotta a visszautasítással?

Akár megbántotta, akár nem, az ajánlata nyilvánvalóan nem állt már.

*

A moha között mintha települések szenderegtek volna, kudzuval és egyéb burjánokkal benőve: egy rég elhagyott kalóz-témájú minigolf-pálya romjai. A pályákat avar és sár fedte vastagon. Kalózhajók emelkedtek ki különös szögekben a növényzet tengerszintje alól, majd belevesztek a sűrű, ködös homályba, ahogy eleredt az eső. A közelben benzinkút omladozott, tetejét beszakították a kidőlt fák, aszfaltja számtalan helyen felpúposodott, összetört az erős gyökerek miatt, úgyhogy a leginkább csokoládés piskótára hasonlított, olyan göröngyös volt, és annyira puhán morzsálódónak tűnt. A fák közt házak, egy-két szintes épületek szabálytalan körvonalai tűntek fel, bizonyítva, hogy itt emberek éltek, mielőtt evakuálták őket. A határ közelében az volt a szabály, hogy a lehető legkevésbé avatkoznak be a folyamatokba, tehát az elhagyott építményeket csak a természet pusztította, a rothadás és az időjárás viszontagságai.

A határhoz vezető végső szakaszon egyre mélyebbre és mélyebbre kanyargott az autó. Kontroll úgy érezte, hogy már jócskán a tengerszint alatt járnak. A legvégén megint kissé felfelé vitt az út, egy alacsony peremféleségre, amelyen fakózöld barakk állt, hivatalos kinézetű téglaépület. Itt székelt a katonai kirendeltség, s itt volt a Déli Végek külső támaszpontja is.

A hihetetlenül bonyolult szolgálati hierarchia szerint – melynek vázlatos szerkezete leginkább rengeteg, egymásba gabalyodott kígyónak tűnt – a Déli Végek idekint a katonaság fennhatósága alá tartozott, s talán ez lehetett az oka, hogy az ő épületeik, melyeket két expedíció között zárva tartottak, inkább sátrakra hasonlítottak. A citromos habcsók színében virító sátrakra. Ugyanakkor felidézték benne azokat a templomokat, amelyeket Kontroll tizenéves korában meglátogatott, többnyire egy-egy lány kedvéért. A különféle karizmatikus és újjászületési mozgalmak megerősödése gyakran mutatkozott meg ebben a külső formában is: az ideiglenes hajlékból állandó lett. Tehát jó néhány, permafroszt-területre való sátor fogadta őket, melyek úgy néztek ki, mint gigászi, rohamában megfagyott hullámok. A látvány meghökkentő volt, zavarba ejtő. Óriási, megkövesedett holdfénymázas minyonok; Kontroll kedvenc gyermekkori csemegéje.

A katonaság főhadiszállása a barakk kupolaszerű részében volt, az utolsó ellenőrző pont után. Nem várták őket, csak néhány közlegény lézengett az épület előtt, a nem hivatalos személyek számára kialakított parkoló sarát dagasztva. Föl-alá ténferegtek, ügyet sem vetve a szemerkélő esőre, ízesített filteres cigarettákat szívtak, és unottan, mégis indulatosan beszélgettek: „Én aztán szarok rá!” „Baszódj meg!” Mintha fogalmuk sem volna róla, mit is őriznek – vagy esetleg tudják, de nagyon szeretnék elfelejteni.

Samantha Higgs határparancsnok – az irodája akkora volt csak, mint egy nagyobb szekrény, és éppolyan lehangoló – házon kívül tartózkodott, mikor keresték. A szárnysegédje – „segédszárnyas” mondta volna rögtön Kontroll örökké viccelődő apja – motyogott valami mentegetőzést, hogy a főnöke „kénytelen volt távozni”, és „nem fogadhatja önöket személyesen”. Mintha valami ajánlott küldemény volnának.

Nem bánták egyáltalán. Támadtak bizonyos kellemetlenségek a hadsereg és az ügynökség között, miután az utolsó tizenegyedik expedíció hazatért. Az akkori határparancsnokot kirúgták, az eljárásrendet megváltoztatták, a biztonsági kamerák felvételeit újra és újra átvizsgálták. Újra leellenőrizték a határt is, más kijáratokat keresve, hő- és légáramlási eltérésekre vadászva, ám hiába.

Kontroll úgy érezte, ostoba és félrevezető titulus ez, hogy „határparancsnok”, s nem is érdekelte Higgins távolléte, bár Cheney személyes sértésnek vette.

– Hisz mondtam neki, hogy fontos. Tudta, hogy fontos!

Whitby közben lopva megsimogatott egy páfrányt, elárulva ezzel a textúrák iránti, eddig nem ismert vonzódását.

*

Kontroll érezte, ostobaság nyíltan rákérdezni, mire célzott Whitby a „terrorral”, de nem hagyhatta annyiban. Főként, miután elolvasta az elméleteket tartalmazó aktát, amelyet Whitbytől kapott aznap reggel. Erről is beszélni kellett. Csupa lassú halálelmélet. Idegenek okozta lassú halál. Párhuzamos univerzum okozta lassú halál. Ismeretlen időutazó hatás okozta lassú halál. Egy másik Földről érkezett invázió okozta lassú halál. Lassú halál, melyet a fölfoghatatlanul burjánzó technológia okoz, vagy az árnyék-bioszféra szimbiózisa; ikonográfia vagy etimológia. Ilyen halál, olyan halál. Halál, melyet a közöny hoz, halál, melyet a beavatkozás hoz. És a kedvence: „A földfelszínen élő, mindeddig ismeretlen organizmus”. Hát hol bujkált ilyen rettentő sokáig? Egy tóban? Egy tanyán? Kártyabarlangokban?

Idejében rádöbbent, hogy a kirobbanni készülő nevetés a hisztéria fenyegető jele, s hogy cinizmusa sem más, mint védekező mechanizmus: ne kelljen valóban belegondolni a dologba.

Halált hozhat az ironikusan fölvont szemöldök is; csak úgy hemzsegtek a kimondott vagy kimondatlan ítéletek – „az elmélete nevetséges, alaptalan, hasznavehetetlen”. Régi, részlegek közti ellentétek és versengések szelleme elevenedett meg s lappangott harciasan egyes mondatok mögött. Kontroll azon töprengett, hogyan alakulhattak az ellenséges és baráti viszonyok az évek során, s hogy ha példának okáért egy régész érezhető fintorral minősíti le egy környezetkutató értelmesnek tűnő megállapítását, akkor az mennyire veendő komolyan, mint vélemény, s mennyiben tekinthető egy húszesztendős huzavona végjátékának.

A határra indulás előtt tehát föláldozta az ebédszünetjét, és az irodájába kérette Whitbyt, hogy megkérdezhesse a „terror” dolgában, valamint megvitassa vele az elméleteket. Végül azonban az elméletekre gyakorlatilag nem is került sor.

Whitby a széke szélén feszengve nézett farkasszemet az asztal mögött ülő Kontrollal, és várt, csaknem remegve a feszültségtől, akár egy hangvilla, így Kontrollnak még inkább nehezére esett megkérdezni, amit kérdeznie kellett, de végül azért megszólalt:

– Miért mondta azt az előbb, hogy „terror”? Aztán meg is ismételte!

Whitby arca tökéletesen üres volt egy pillanatig, aztán olyan hirtelen gyűlt ki, hogy csaknem fölpattant ültő helyéből. Lelkes buzgalmában, ahogy magyarázni igyekezett, a virág körül sürgölődő kolibrihez volt hasonló.

– Nem terror. Dehogy terror. Terroir. – Ezúttal nyomatékosan, hosszan elnyújtva ejtette ki a szót, hogy Kontroll jobban értse, és a különbség nyilvánvaló legyen.

– De hát... az meg micsoda... hogy terroir?

– Borászati kifejezés – mondta Whitby olyan lelkesen, hogy Kontroll arra kezdett gyanakodni, másodállásban talán sommelierként dolgozik valamelyik puccos étteremben, a hedley-i parti sétányon.

Fokozott izgalma valamiképpen Kontrollra is átragadt. Annyi volt a Déli Végeken a ködösítés meg a gépies ismétlődés, hogy öröm volt látni Whitbyt, amint föllelkesíti egy gondolat.

– Tehát mit jelent? – kérdezte újra, bár nem volt teljesen meggyőződve róla, hogy okos ötlet buzdítani.

– Hogy mit jelent? Egy bizonyos területnek a speciális jellemzőit... földrajzi elhelyezkedését, a talaj geológiai összetételét és a klímát, amelyek a szőlő fajtajellegével együtt különleges, eredeti borokat hoznak létre.

Kontroll még jobban összezavarodott, de mulattatta is a dolog.

– És ennek mi köze az itteni munkához?

– Rengeteg köze van – vágta rá Whitby, ha lehet, még lelkesebben. – A terroir szót talán úgy lehetne lefordítani, hogy a hely szelleme. Egy bizonyos, körülhatárolt helyi környezet számtalan jellemzőjének az összességét jelenti, abból a szempontból, hogy milyen hatással vannak egy adott termény minőségére. Persze általában borvidékekre használják, de miért ne alkalmazhatnánk az X Térségre is?

– Szóval azt mondja – kérdezte Kontroll, már-már lángra kapva Whitby hevétől –, hogy a többi elemen kívül maga annak a partvidéknek a történetét is tanulmányozná? A természeti és emberi történetét? S hogy ilyen módon esetleg válaszra lehetne találni a kombinálódó hatásokat szem előtt tartva? – A terroir gondolatához képest a többi elmélet egyszerre talminak és tompának tűnt.

– Pontosan. A terroirnak épp az a lényege, hogy két terület sohasem lehet egyforma. Tehát két bor sem lehet egyforma, mert az elemek kombinációja nem lehet ugyanaz. Bizonyos helyeken bizonyos dolgok megtörténhetnek, mások meg nem. Csakhogy ahhoz teljes mélységében kell egy térséget megérteni, hogy bármilyen következtetést levonhassunk.

– És ebbe az irányba nem történtek még erőfeszítések?

Whitby vállat vont.

– Valami azért történt. Valamicske. Csakhogy az összefüggések hiányoznak, énszerintem. És úgy látom, túl nagy súlyt helyeznek a világítótoronyra, a toronyra, az alaptáborra... ezekre a, mondhatjuk így, szembeötlő tereptárgyakra, míg magát a terepet figyelmen kívül hagyják. Meg azt a föltevést is, hogy az X Térség csak itt alakulhatott ki, máshol nem. Bár ez a hipotézis természetesen nagyon spekulatív természetű, és pusztán az én megfigyeléseimen alapszik.

Kontroll csak bólintott, nem volt ereje szembeszegülni saját csökönyös szkepticizmusával. Valóban használhatóbb a terroir gondolata, mint a többi megközelítés? Ha valamiféle erő, amely minden emberi tapasztalatot messze meghalad, úgy dönt, hogy megjelenik itt, anélkül, hogy az embereknek a megértést vagy felismerést lehetővé tenné, akkor a terroir-elmélet sem jelent mást, mint utólagos magyarázatot, az emberi rendszerek korlátoltságának beismerését. Hiszen egy folyamat – egy partraszállás, egy invázió – egészét csak a megtörténése után lehet föltérképezni, s még akkor sem adható egyértelmű válasz sem a miért, sem a kicsoda kérdésére. „A szőlőtermesztés valamicskével egyszerűbb dolog az X Térségnél”, szerette volna mondani Whitbynek, de visszafogta magát.

– Elmagyarázhatom néhány felismerésemet – mondta Whitby. – Megmutathatom, hogyan indult a dolog.

– Pompás – bólintott Kontroll eltúlzott örvendezéssel, s megkönnyebbülten látta, hogy Whitby ezzel a végszóval elégedetten távozik az irodából. Az már nem volt ennyire megnyugtató, hogy a kurta választ fenntartás nélküli megerősítésnek vette.

A nagy egyesítő elméleteknek mindig van valami hátulütőjük – például a Központ erősködésének, hogy egymással semmilyen kapcsolatban nem álló szélsőjobbos militáns csoportok között összefüggéseket keresnek. Apja jutott eszébe, ahogy azt fejtegette, a szedett-vedett kertjében álló szobrok egyike éppenséggel egy másik alkotásra reagál, s mindnyájan egy nagyobb narratíva részei. Ugyanazon a helyen állnak, ugyanaz az alkotó készítette őket, de nem azért, hogy egymással kommunikáljanak. Mint ahogy nem arra szánták őket, hogy a hátsó kertben rozsdásodjanak, penészedjenek. Így legalább valahogyan racionalizálta az apja, miért kell együtt állniuk odakint, égető napban, esőben egyaránt. Bár a ponyva azért védte őket némileg.

A határ egy hajnalon keletkezett, ám a napjára a Déli Végeken kívül nem emlékezett senki. Csak arra, hogy egy megmagyarázhatatlan Esemény hozzávetőleg másfél ezer ember életének vetett véget. Hogyan kombinálja bele az ember a kísérteteket egy terroirba? Mélyítik a zamatot, vagy száraz, meszes, karcos aromát hoznak? Kontrollnak ugyancsak keserű lett a szája íze.

*

Ha a terroir hatások összességét jelenti, akkor ennek az összességnek a koronája a határon nyíló bejárat. Maga a legfőbb, legvégső titok. Nem volt róla semmi vizuális bizonyíték. Az ember csak úgy tapasztalhatta meg, hogy személyesen megközelítette, és átnézett rajta. És nem épp vidító élmény, ha egy ilyen szemrevételre szakadó zivatarban került sor, miközben az ember cipője megtelik híg sárral, és hárman kell osztozni egyetlen esernyőn.

Bőrig ázva, vacogva botorkáltak az ösvényen, mely a barakkoktól az óriás dolina peremén át stabilabb talajra vezetett. Jókora, masszív, fából készített vörös keretre láttak rá oldalról, amely kijelölte a távolabb található bejárat irányát, magasságát, szélességét. Az ösvénnyel párhuzamosan festett vonal futott, melyet állandóan felújítottak, ez jelezte, hogy öt méterre ott a határ. Ha valaki a vonalat átlépve háromméternyi utat megtett volna, beindul a rejtett biztonsági rendszer, és a lézersugár álltó helyében elégeti az illetőt. Ettől eltekintve a katonaság nem sok látható nyomot hagyott – senki nem tudhatta, mi milyen hatással lehet a terroirra. A szennyezettségi szint itt majdnem megegyezett az X térségével, ami annyit tesz: semmi, nulla, zéró.

Ami pedig a terrort illeti, Kontrollban ugyancsak fokozták ezt az érzést az eget lépten-nyomon kettéhasító villámok, meg a dörgés: mintha egy rosszkedvű óriás szálfákat tördelne. De azért kitartottak. Cheney fogta a fejük fölött a kék-fehér csíkos esernyőt, karját magasra nyújtva. Kontroll és Whitby szorosan mellé húzódott kétfelől, s igyekeztek összhangban lépkedni vele, óvatosan, nehogy megcsússzanak a keskeny, sáros ösvényen. Hiába volt ernyőjük, az eső szinte vízszintesen vágott.

– Erről az oldalról nem észlelhető a bejárat – mondta Cheney hangosan. Fél arca tele volt fröcskölve sárral, levéldarabkákkal. – De meglátja mindjárt. Az ösvény úgy kanyarodik, hogy egyenesen oda fordul.

– Nem jön belőle fény? – kérdezte Kontroll, és lerázott a nadrágja száráról valami hatlábú, piros kis jószágot.

– De igen, csakhogy azt így oldalról nem látni. Oldalról egyáltalán semmit sem látni belőle.

– Hat méter magas és majdnem négy méter széles – tette hozzá Whitby.

– Úgy is mondhatnánk, hogy hatvan nyúl magasságú és harminchat nyúl szélességű – mondta Cheney.

Kontroll nagylelkűen elnevette magát ezen az elmésségen. Úgy képzelte, hogy Cheney elpirul örömében, de látni nem sokat lehetett a vizes homályban.

A környéknek különös, szentélyszerű hangulata volt, még ilyen felhőszakadásban is. Sőt, éppenséggel azért, hiszen a zivatar hirtelen megszakadt a határon, miközben a táj ugyanúgy folytatódott mögötte is. Pedig Kontroll valami olyasféle megszakítást várt volna, mint mikor egy albumban a kétoldalas kép nem egészen jól van összeillesztve. De csak mintha valami terráriumban vagy melegházban lépkedtek volna, melynek láthatatlan üvegfala mögött napsütéses táj látszik.

Ahol megálltak, különlegesen vadul burjánzott a növényzet, madarak és rovarok is szinte ijesztő tömegben mutatkoztak, s a távolban szarvasok látszottak az esőfüggöny mögött. Itt már ugyanakkora volt a szennyezettség, mint az X Térségen belül, vagyis nulla, semmi, zéró. Hsyu mondott valamit a találkozójukon arról, hogy a terminológia mindig föltételezésekkel jár, mire Kontroll így felelt az ordító csöndben:

– Például mint mikor „határnak” nevezünk valamit? – És a nevüktől megfosztott expedíciós tagokra gondolva magában folytatta: akkor vajon más kép alakul ki, hogyha a puszta funkcióhoz rendeljük a személyiséget és egyéb részleteket?

Pár percig tocsogtak még a sárban, aztán kanyar jött, és szemközt találták magukat a nagy fakerettel.

Kontroll nem várta volna, hogy itt bármi szépségben lesz része, de ez csodaszép volt.

*

A piros fakeret túloldalán hozzávetőleg négyszögletes teret látott, amelyen szikrázó, nyugtalan fény sugárzott végig, vibráló, reszketeg fény, mely mindig mintha kihunyni készült volna, de aztán mégsem hunyt ki... és valami spirális mozgás is érződött benne, mintha önmagába térne vissza szüntelenül. Amikor gyorsan pislogva nézte, az a benyomása támadt, hogy nyolc-tíz vékony, állandóan forgó küllőből sugárzik a fény, ám tudta, ez csak illúzió.

A ragyogás semmihez nem hasonlított, amit Kontroll valaha is látott. Nem volt sem éles, sem puha. Nem volt mesterkélt, mint a lidércfények a régi, rossz mozikban. A bűvészek és szemfényvesztők fényeire sem hasonlított: ezek mintha az árnyék segítségével akarnák meghatározni és behatárolni a fényt. Nem volt annyira tiszta és világos, mint a raktár-katedrális mindent felfedő fénye, de homályos vagy ködös sem – voltaképpen egyetlen jelző sem illett rá, amit Kontroll ismert. Elképzelte, hogyan próbálná meg leírni az apjának, csakhogy sokkal jobb lett volna fordítva: az apja talán tudott volna szavakat találni, hogy megragadja a lényegét.

– Hiába olyan magas és széles ez a folyosó, úgy kell kúszni rajta, mindig az út kellős közepén maradva. Nem szabad megközelíteni az oldalát – ismételte Cheney, amit Kontroll úgyis tudott már az aktákból. Olyan óvatosan haladtak előre, akár a hason kúszó macska, akinek póráz van a nyakán. – Még ha nincs is klausztrofóbiája, ott rettentő furcsán érzi magát az ember. Egyrészt széles, szabad mezőn vág át, ám ugyanakkor egy keskeny sziklagerincen egyensúlyoz, ahol nincs korlát, és bármelyik pillanatban lezuhanhat. Egyszerre szűkös és határtalan az a hely. Már csak ezért is elengedhetetlen, hogy hipnotizáljuk a résztvevőket.

Cheney gondosan ügyelt rá, hogy ne említse: a mindenkori expedícióvezetőnek hipnózis és kondicionálás nélkül kell szembenéznie mindezzel, s némelyikük ugyancsak különös látomásokkal találkozott odabent. „Mint azokban az óriásakváriumokban, ahol az ember feje fölött van a víz, csak homályosabb, nem lehet tudni, mi úszik ott. Talán nem is a víz olyan homályos, hanem maguk az állatok.” „Konstellációkat láttam. Minden egyszerre volt messze és közel.” „Hatalmas fennsík, mint ott, ahol gyerekkoromban éltem, és csak tágult és tágult az egész, le kellett néznem a földre, mert úgy éreztem, hogy én tágulok egyre nagyobbra, és szétrobbanok a végén.” Mindez talán csak az alanyok elméjében játszódott le.

A befelé vezető út hossza nem egyezett okvetlenül a határsáv szélességével. Voltak beszámolók, amelyek szerint az út kanyarog, mások viszont egyenesnek írták le. Csak annyi bizonyos, hogy állandóan változik, s emiatt az X Térségbe vezető út időtartamát nem lehet pontosabban meghatározni, mint hogy „általában” három és tíz óra közé esik. Éppen ezért a Központ egyik legrégibb félelme, hogy a bejárat egyszer csak eltűnik. A határról szóló aktákban volt egy meghökkentő megjegyzés James Lowrytól: „...mikor én láttam, úgy tűnt, az a bejárat mindig is ott volt, s ott lenne akkor is, ha az X Térség egyáltalán nem létezne”.

Az igazgató egyértelműen arra gyanakodott, hogy a határ terjeszkedik, de ezt a nézetét semmilyen bizonyíték nem támasztotta alá. Az akták között talált egy megjegyzést, a vezetőség egy magas rangú munkatársától, amely szerint az igazgató talán csak figyelmet és pénzt próbál kiharcolni a „haldokló ügynökség” számára. Most, szemtől szembe a bejárattal, Kontroll azon töprengett, honnan tudhatná bárki, mit is jelent a „terjeszkedés”.

– Ne nézzen bele sokáig – intette Whitby. – Magába szippantja az embert.

– Igyekszem – felelte Kontroll, de késő volt már. Csak abban bízhatott, hogy ha elkezd közeledni felé, megállítja Cheney vagy Whitby. Vagy a lézer.

Az örvénylő fény elterelte figyelmét a biológusról, hiába próbálta fölidézni alakját. Nem bírta odaképzelni maga mellé, nem látta, hogyan indult el abba a fénybe a három társa után. Mire idáig elért, hipnotikus hatás alatt kellett lennie. A nyelvész akkor már kilépett az expedícióból. Csak négyen voltak, hátukon a felszereléssel, négyen indultak el, szemközt a felfoghatatlan fénnyel. És egyedül az igazgató volt teljesen öntudatánál, nyitott szemmel. Ha alaposan átnézné kézzel írt jegyzeteit, ha elemezné személyiségének, élettörténetének rétegeit, ha mélyen megértené... vajon visszatérhetne-e ide, hogy rekonstruálja a gondolatait, az érzéseit, amelyek abban a pillanatban elfogták?

– Hogyan jutottak ki az utolsó tizenegyedik meg a tizenkettedik expedíció résztvevői az X Térségből anélkül, hogy észrevették volna őket? – kérdezte Cheney-től.

– Kell lenni egy másik kijáratnak is, amit viszont sehogy sem bírunk megtalálni. – A megfigyelt alany nem kooperál. Apja jelent meg lelki szeme előtt; tizennégy éves lehetett, rothadt gyümölcsöt rakott egy befőttes üvegbe a konyhában, majd összetekert papírtölcsért tett a tetejére, hogy csapdába ejtse a legyeket.

– Miként láthatjuk ezt a folyosót? – kérdezte Kontroll.

– Nem értem, mire gondol – felelt Cheney.

– Ha egyszer látható, akkor azt akarja, hogy lássuk. – Talán. Ki tudhatja? Minden hirtelen ötlettől vezérelt megjegyzés, mely elhagyta Kontroll száját, vagy csak gondolatai között megjelent, visszhangnak tűnt, s mintha az egykor elhangzott megjegyzések ott lebegtek volna a levegőben, keresve az egybeolvadást, azonos az azonossal, mert túlságosan is gyakran tökéletes összhangra találtak.

Cheney elhúzta a száját, majd egy pillanatnyi habozás után kelletlenül elismerte:

– Nos, igen, ez is egy elmélet. Kétségtelenül egy elmélet, igaz. Nem mondhatom, hogy nem.

Szédítő gondolat. Mi szabadulhat rá a világra egy hatszor négy méteres átmérőjű folyosón át?

Hosszú ideig álltak még ott, nem akarva beismerni maguknak sem, hogy csak húzzák az időt, ügyet sem vetve az esőre. Whitby odébb lépett, nem kellett neki az ernyő, inkább ázott. Mögülük a mennydörgésen át harsány vízzubogás hallatszott, ahogy az esőtől felduzzasztott vízfolyások rohantak lefelé, a peremen túli dolinába. Előttük felhőtlen nyári nap ragyogott.

Kontroll pedig csak bámulta a szikrázó, táncoló fényt.

010: Negyedik törés

Gondolataiba megint belopódzott a terroir. Késő délután volt már, megszárítkozott, megkapta a biológussal folytatott reggeli beszélgetése átiratát, s elméjében kaleidoszkópként villogtak a határra tett kiruccanás részletei. Vonakodva kidobta újra az egeret, a növényt pedig visszavitte a raktár-katedrálisba. Komoly erőfeszítés kellett hozzá, meg ahhoz is, hogy rázárja az ajtót a falra írt furcsa szentbeszédre. Utálta a babonát, de kínozta a gyanú, hogy talán mégis hibát követ el – hogy az igazgató talán jó okkal hagyta ott a fiókban azt a növényt meg az egeret, védelemképpen... de mi ellen?

Nem tudta. Átkutatta az internetet a Phorus csiga után, amelyet Szellemmadár említett, s úgy találta, hogy gyakorlatilag szó szerinti idézett egy régi könyvből, melyet egy amatőr „természetbarát lelkipásztor” írt. Talán az egyetemen olvashatta Szellemmadár, és ki tudja, milyen asszociációk tapadnak hozzá. Kontroll nem hitte, hogy nagy jelentősége volna. Elég annyi, amennyi nyilvánvaló: a biológus egy esetlen csigához hasonlította.

Aztán átlapozta az átiratot, s ebből valamiféle vigaszt merített. Volt egy pillanat, mikor vaktában próbálkozva elkanyarodott a torony és a világítótorony kérdésétől, visszatért a helyhez, ahol a biológust megtalálták.

K: Mit hagyott ott azon a grundon?

Mi van akkor, tépelődött az íróasztalnál ülve – megfeledkezve a fiókban lapuló vízfoltos papírokról –, mi van, ha az az üres telek is egyfajta terroir, amelynek van valami köze az X Térség terroirjához? Mi van, ha ember és hely egymásra gyakorolt hatása jelent valamit, ami több egy egyszerű hazaérkezésnél? Esetleg régészeti feltárást kéne végezni a grundon? Na és a másik kettő, az antropológus meg a geodéta? A Déli Végek rejtélyei közt vergődve úgysem volna ideje velük foglalkozni még jó néhány napig. Kelletlenül konstatálta, hogy voltaképpen hálával tartozik Grace-nek: megkönnyítette a dolgát.

A biológus így válaszolt az átirat szerint:

V: Hogyhogy hagytam? Milyen értelemben? Mit akar hallani? A nyakláncomat, kereszttel? Vagy vallomást?

K: Nem.

V: Hát akkor? Mondja meg maga, hogy maga szerint mit hagytam ott!

K: Mondjuk a jó modorát.

Erre kapott egy kis kuncogást jutalmul, ha gúnyosat is. Utána hosszú, fáradt sóhaj következett, nagyon mély sóhaj.

V: Mondtam már, hogy nem történt ott semmi. Magamhoz tértem. Mintha végtelenül hosszú álomból ébredtem volna. És aztán értem jöttek.

K: Szokott álmodni? Úgy értem, most.

V: Mi értelme volna?

K: Ezt meg hogy érti?

V: Egy dologról álmodom, hogy kiszabadulok innen.

K: És az én álmomat akarja hallani?

Fogalma sem volt, hogy ezt miért mondta. És azt sem tudta, hogy utána mit mondjon. Beszéljen a végtelen zuhanásról, egyenesen a leviatánok fogai közé?

Nagy meghökkenésére így felelt a nő: „Hát miről álmodik, John? Mondja el.”

Első ízben mondta ki a nevét, és Kontroll szeretett volna haragudni, mert szikrát vetett benne, ahogy kimondta. John. A biológus fölhúzta a lábát a székre, s két térdét átkarolva, szinte huncutul nézett rá.

Néha muszáj alkalmazkodni, változtatni a stratégián, föladni valamit, másért cserébe. Hát elmondta az álmát, bármennyire feszengett is miatta, s bármennyire szerette volna, ha Grace nem olvashatná el a hivatalos feljegyzésben, s nem fordíthatná ellene. De úgy érezte, hogy ha hazudna, ha kitalálna valamit, Szellemmadár észrevenné, hiszen folyamatosan azon dolgozik, hogy értelmezze őt, aközben is, mikor ő a Szellemmadár által mondottakat igyekszik kihüvelyezni. Tudta, hogy csak úgy önti elébe az adatokat, még azzal is, ha kérdez. Lelki szemével pixeles, vérvörös áradatként látta az információt, mely valósággal tódul kifelé a fejéből. Tessék, a családom. Tessék, az exbarátnőm. Tessék, apám, a szobrász. Anyám, a kém.

De a nő is felengedett egy parányit a beszélgetés során.

*

V: Magamhoz tértem az üres telken, és azt hittem, halott vagyok. Azt hittem, a purgatóriumban vagyok, igen, talán, bár egyáltalán nem hiszek a halál utáni életben. De annyira csöndes volt, annyira üres... hát csak vártam, nem mertem elmenni, féltem, hogy van valami ok, és ott kell lennem. Nem biztos, hogy akartam tudni bármit. Aztán értem jöttek a rendőrök, majd a Déli Végek következett. De még mindig úgy éreztem, hogy nem vagyok életben igazán.

*

Mi van, ha a biológus csak aznap reggel döntött úgy, hogy mégis él, és nem halott? Mi van, ha ez húzódik meg a hangulatváltozása mögött?

Mikor végzett az olvasással, érezte, hogy Szellemmadár merően nézi, pillantásával odaszögezi, nem engedi el a tekintetét. Vagy Kontroll nem engedte el az övét. Bármi okból is.

*

A határról visszafelé menet Kontroll, Whitby és Cheney mély hallgatásba süppedt, talán megviselte őket a hideg eső és a forró napsütés kontrasztja. Kontroll úgy érezte, baráti, bajtársi csönd ez, a közös tapasztalat csöndje, mintha fölvették volna egy exkluzív klub tagjai közé, anélkül, hogy egyáltalán megkérdezték volna. Nem bízott az érzésben: az ilyen közösségi érzésnek mindig megvannak az árnyoldalai, az ember olyasmikbe megy bele, amivel valójában nem ért egyet, abban a hitben, hogy úgyis egyek vagyunk, egyek a szándékaink. Ilyen helyzetben egyszer egy ügynöktársa egyenesen „spannak” nevezte, amit egy kétélű megjegyzéssel is megtoldott, miszerint Kontroll „nem az a tipikus kém”.

Egy mérföldnyire lehettek már csak a Déli Végektől, mikor Cheney megszólalt, erőltetett könnyedséggel.

– Tudja, van egy mendemonda az exigazgatóról meg a határról.

– Igen? – Lám: a meghitt hangulat így vezet túlzásokhoz, olyasmik fölfedéséhez, amiknek olykor inkább rejtve kéne maradni.

– Hogy egyedül is átkelt egyszer a határon – mondta Cheney, a semmibe bámulva. Whitby mintha igyekezett volna elhatárolódni ettől a kijelentéstől, előrébb hajolt a sofőrülésen. – Csak szóbeszéd – folytatta Cheney. – Ki tudja, igaz-e.

Kontrollt nem érdekelte, bármilyen őszintétlenül hangzott is ez a megjegyzés. Egyértelmű volt, hogy Cheney-t vagy nem izgatja az igazság, vagy pontosan tudja, hogy a híresztelés igaz, és fel akarja rá hívni Kontroll figyelmét.

– A szóbeszéd arról is megemlékezik, hogy mikor történt ez? – kérdezte Kontroll.

– Közvetlenül az utolsó tizenegyedik expedíció előtt.

Egyrészt azonnal az igazgatóhelyettes elébe akarta vinni ezt az értesülést, a végére járni, mit tud róla. Másfelől viszont úgy érezte, elhamarkodott lépés volna. Fontolgatta hát magában egy darabig, töprengett, hogy Cheney vajon miért közölte vele, pláne Whitby füle hallatára. Ez talán azt jelenti, hogy Whitbynek minden látszat ellenére van gerince, és képes titkot tartani még Grace előtt is?

– Maga járt már a határon túl, Cheney?

Horkantással jött a válasz.

– Nem. Megőrült maga? Dehogy.

A nap végén Kontroll beült a kocsiba, bedugta a slusszkulcsot, és várt egy kicsit, hogy alábbhagyjon benne a feszültség. Az eső elvonult, olajos tócsákat hagyott maga után, és zöld ragyogást a füvön, fákon. Csak Whitby lila elektromos kocsija volt még ott, kettővel odébb állt a parkolóban, mintha csak a dagály hordaléka lenne.

Ideje hívni a Hangot, hogy leadja a jelentést. Jobb gyorsan túl lenni rajta, mint hagyni, hogy a munka az estéjébe is beszivárogjon.

Hosszú ideig csöngött a telefon. A Hang nagy sokára felelt:

– Igen. Tessék. – Mintha Kontroll rosszkor hívta volna.

Az igazgató titkos határátkeléséről szeretett volna beszélni, de ez a hangvétel eltérítette szándékától, s inkább a növényt meg az egeret hozta szóba.

– Valami furcsát találtam az igazgató íróasztalában.

Pislogott egyet, aztán megint, és harmadszor is. Beszélgetés közben figyelmes lett egy apróságra. Igazán semmiség, mégis megdöbbentette. A szélvédő belsején egy elmázolt szúnyogot látott, és fogalma sem volt, hogyan kerülhetett oda. Pontosan tudta, hogy reggel még nem volt ott, és nem emlékezett, hogy leütött volna egy szúnyogot. Paranoid gondolat. Talán figyelmetlen volt, aki átkutatta a kocsiját... Vagy ellenkezőleg, arra akarta valaki felhívni a figyelmét, hogy figyelik?

Nem volt képes levenni szemét a szúnyogról, a figyelme megoszlott. Hamarosan arra neszelt föl, hogy a társalgásuk furcsa módon akadozik, mint mikor a repülőgép szárnyát hirtelen légörvények rángatják, s az utas csak lapul bent rémülten, az ülésébe szíjazva. Vagy mint amikor a tévé antennája rendetlenkedik, és néhány percenként öt másodperccel előbbre ugrik az adás. De az ő beszélgetésük mindig ott folytatódott, ahol elakadt.

A Hang még a szokottnál is mogorvábban mondta:

– Szerzek még információkat. És ne aggódjon, dolgozom azon a nyavalyás igazgatóhelyettes-ügyön. Hívjon holnap.

Nevetséges kép elevenedett meg lelki szeme előtt: míg ő távol van, kint a határon, az igazgatóhelyettes kilopódzik, feltöri a kocsit, átkutatja a kesztyűtartót, és szadista gyönyörűséggel üti le a szúnyogot.

– Nem tudom, hogy okos lesz-e ez ebben a pillanatban, már ami Grace-t illeti – mondta. – Talán jobb volna...

Csakhogy a Hang már megszakította a vonalat. Kontroll meg csak ámult, hogy milyen hirtelen besötétedett.

Elnézte egy darabig a vérfoltba ragadt finom lábacskák bonyolult geometriáját. Sehogy nem bírta levenni a szemét róla. Valami mást akart volna a Hanggal megbeszélni, de elfelejtette a szúnyog miatt, és most várhat vele holnapig.

Lehet, hogy öntudatlanul, ösztönös mozdulattal csapta le, azért nem emlékszik rá? Nem valószínű. Mindenesetre ott hagyja a nyavalyást a vérében, hátha nem. Ezzel küld válaszüzenetet. Esetleg, talán.

011: Hatodik törés

Chorry a lépcsőn várta. Kontroll beengedte, s adott neki a macskaeledelből, amit hazafelé vásárolt. Vett egy csirkés szendvicset is, amit a konyhában evett meg, bár Chorry étele zsíros halbűzzel töltötte el a helyiséget. Nézte a mohón evő macskát, de az esze másutt járt, a hibákon, amiket érzése szerint aznap elkövetett. Mintha az összes passzát messze elvétette volna, és a középiskolai edzője tele torokból üvöltene az arcába. Az a fal az ajtó mögött, az billentette ki. A fal, meg a beszélgetések. Túl sok idejét elrabolták. Még a határlátogatás sem hozta rendbe, éppen csak stabilizálta kissé a helyzetet, ráadásul újabb kérdéseket vetett fel a nyomozás számára. A gondolat, hogy az igazgató járt már a határon túl a tizenkettedik expedíció előtt, egyre nyugtalanította. Cheney megegyezte egyszer útközben: „Tudja, sose éreztem, hogy egy húron pendülne velünk az igazgató. Vagy senkire nem hallgatott, vagy pedig megvoltak a maga külön tanácsadói, például Grace. De az is lehet, hogy nem vagyok jó emberismerő. Sőt, ez nagyon valószínű.” Kontroll a táskájába nyúlt, a határlátogatás során írt jegyzeteit keresve, és döbbenten látta, hogy három mobiltelefon lapul benne kettő helyett. Ott volt a vékony mobil, a Hanggal folytatott beszélgetésekre, a másik a rendes használatra, és egy harmadik, vaskosabb darab. Kontroll összevonta a szemöldökét, és kivette a mobilt. A régi, nem működő készülék volt az igazgató íróasztalából. Csak bámulta. Hogyan került oda? Talán Grace tette be a táskába? Mint valami nagy, öreg, fekete bogár, a sérült bőrtok, akár a kitinpáncél. Nem lehetett Grace. Grace nyilván csak ott hagyta a készüléket az irodájában, ő meg szórakozottan fölkapta. De miért nem vette észre még a parkolóban, mikor a Hanggal beszélt?

Letette a mobilt a konyhaasztalra, s vetett felé még egy-két gyanakvó pillantást, mielőtt leült a nappaliban. Mi hiányzik?

Kelletlenül elvégzett néhány sorozat fekvőtámaszt, aztán inkább bekapcsolta a tévét. Záporoztak rá a valóságshow-k, a legújabb iskolai lövöldözés hírei, a küszöbönálló MMA-meccs esélyei. Habozott egy pillanatig, mit válasszon, egy főzőshow meg egy krimi között ingadozott, mivel gondolkodást egyik sem kívánt. Végül a krimi mellett döntött. Ölében a macska hangosan dorombolt, mint egy motor, amit túráztatnak.

A film közben eszébe jutott valami, amit még az egyetemen hallott, másodéves korában, a környezettudomány-tanárától. A gondolatmenet lényege az volt, hogy az intézmények, például a minisztériumok is, nemcsak eszméket vagy álláspontokat testesítenek meg, de érzelmeket, attitűdöket is. Mondjuk gyűlöletet vagy együttérzést. Efféle gondolatokat, mint „a bevándorlóknak meg kell tanulniuk angolul”, vagy „a pszichiátriai betegeknek is jár a tisztelet”. És ha az ember odafigyel, akkor például egy ügynökség mögött sem csak az absztrakt eszmét látja meg, hanem egészen konkrét érzelmeket. A Déli Végeket azért létesítették, hogy kutassa (és kordában tartsa) az X Térséget, és mégis, e küldetés minden jelének és szimbólumának ellenére – a sok beszéd, akta, eligazítás és elemzés ellenére – lappangott benne valami másféle érzés, másféle attitűd. Kontrollt nagyon bosszantotta, hogy sehogy sem képes meghatározni ezt az érzést, mintha másféle érzékelés, másféle érzékenység kellene hozzá, ami őbenne nincsen meg. Ugyanakkor, ahogy Grace is mondta: ha túlságosan beilleszkedik a Déli Végekbe, ha túlságosan belesimul az ölelésébe, akkor már esélye sem lesz ráérezni, mert belebonyolódott maga is.

Ezen az éjjelen nem álmodott. Annyira emlékezett, hogy fölriadt egyszer, még jócskán hajnal előtt, valami apró állat neszezett fönt a tetőn: hol megtorpanva, hol nekiiramodva inalt, de a nesz hamar megszűnt, a macska föl sem ébredt rá.

012: A válogatás választása

Reggel az irodában észrevette, hogy gyengébb a világítás, mert kiégett az egyik neoncső. Pont a széke és az íróasztal fölött alakult ki a homály. Elhozott egy lámpát a könyvszekrénytől, s felrakta egy polcra, hogy az asztal fölébe nyúljon bal felől. Máris jobban látta, hogy Whitby teljesítette fenyegetését, és ott hagyott számára egy vastag, kissé viharvert paksamétát, mely a Terroir és az X Térség: Egészleges megközelítés címet viselte. Az aktát összefogó, rozsdásodó kapocs, a sárguló, gépírásos lapok, a különböző színű tollakkal megejtett közbeszúrások, az innen-onnan kitépett és beragasztott képek elvették Kontroll kedvét attól, hogy bemerészkedjen ebbe a papírrengetegbe. Várjon csak a paksaméta a maga sorára – s ez azt jelentette a dolgok pillanatnyi állása szerint, hogy a következő hétig vagy akár a következő hónapig. Még egyszer beszélnie kell a biológussal, aztán Grace-szel is az ügynökségnek benyújtandó javaslatairól, pénteken pedig meg kell néznie az első expedícióról készült videófelvételt. Csak úgy nyüzsögtek a fejében a halaszthatatlan tennivalók... Köztük egy kisebb felújítás. Kontroll kinyitotta az ajtót, amely mögött a feliratos fal rejtőzött. Készített néhány fényképet róla, aztán fogott egy doboz fehér festéket meg egy ecsetet, amit a karbantartóktól kért, és gondosan lefestette az egész falat, minden egyes szót, a térkép minden parányi részletét. Grace meg a többi kénytelen lesz az emlékművük nélkül boldogulni ezután, mert ő nem tűrheti a nyomást, amit az ajtó mögött lüktető szöveg gyakorol rá. Meg azok a magasságjelzések, ha ugyan azok voltak. Két réteg, három, míg nyoma sem marad semminek, bár a magasságjelzések másfajta tollal voltak írva, s még mindig átderengtek. Amennyiben valóban testmagasságot jeleztek, akkor az igazgató több mint fél centit nőtt két méretkezés között. Már ha nem magasabb sarkú cipőt viselt a második alkalommal.

A festés végeztével Kontroll elővette apja két faragványát, melyek az otthoni sakk-készlethez tartoztak – ezekkel akarta helyettesíteni az egeret meg a növényt. Egy parányi, piros kakas meg egy éjkék kecske, abból a sorozatból, mely nemes egyszerűséggel a Mi Familia nevet viselte. A kakas egy nagybácsi nevét kapta, a kecske meg egy nagynéniét. Kontroll apjának sok fényképe volt gyerekkorából, ahogy a barátaival és unokatestvéreivel játszik a hátsó kertben, csirkék és kecskék között. A fakerítéssel körülvett kert óriásinak tűnt. Kontroll azonban csak az apja saját csirkéire emlékezett, ezekre a hagyománytiszteletből tartott vagy örökölt jószágokra, amelyeknek mind saját nevük volt, és nem kellett félniük a levágástól. „Házipipik”, mondogatta Kontroll csúfondárosan.

A sakk volt a közös hobbijuk, Kontroll találta ki, hogy együtt csinálhassanak valamit a kemoterápia nehéz időszakában, s hogy apjának legyen min töprengenie és rágódnia, ha ő éppen nem lehetett mellette. A rák előtt a biliárd volt a közös szenvedélyük, amiben mindketten egyformán középszerűek voltak, bármennyire szerették. Csakhogy apja testi leromlása sokkal gyorsabb volt, mint az elmebeli, ezért a biliárdot kénytelenek voltak föladni. Könyvekkel is elűzhette volna a tévé unalmát? Nem, hiszen a könyvjelző csak az egyik olvasatlan betűtengert választotta el a másiktól. A sakk viszont valamiképpen az emlékezést is segítette a betegség vége felé, mikor apjának már kezdett zavarossá válni az elméje, hiszen észben kellett tartani, mikor ki következik.

Kontroll volt az is, aki erőszakkal sakkbábuvá léptette elő az apja faragványait. Eléggé szedett-vedett kis társaság volt, nem igazán alkalmasak erre a célra, hiszen kétszeres átértelmezést voltak kénytelenek elszenvedni: előbb emberből állattá, aztán állatból sakkbábuvá váltak. Kontroll lett kettejük közül a jobb sakkjátékos, érdeklődését fölcsigázta az elvont gondolat valósággá válása, mely egyrészt humoros volt, másrészt valamiképpen nagyobb jelentőségre tett szert. „Abuela üti a püspököt” – ezen mindig nevetniük kellett. Vagy „Humberto kuzin üti La Sobrina Mercedezt”.

Most ezeket a figurákat hívta segítségül. A kakast az asztal bal sarkára tette, a kecskét pedig a jobbra. A kakas kifelé nézett, a kecske pedig hátrafelé, őrá. Mindkettejükre mikroszkopikus, csaknem láthatatlan nano-videókamerát erősített, melyek a telefonjára és laptopjára küldték az adást. Ha más nem is, legalább az irodája legyen bebiztosítva, legalább az legyen bástya az ismeretlen faktorok tengerében, az adjon valami vigasz. Ki tudja, milyen felfedezések várnak még rá?

Ezek után nekilátott az igazgató feljegyzéseinek.

*

Előtte azonban még elvégzett némi bevezető rituálét, amely sokban hasonlított a nagytakarításra. Az összes széket kivitte az irodából, a sajátját kivéve, és lerakta őket a folyosón. Aztán halmokat kezdett építeni a padló közepén. Igyekezett nem tudomást venni a szőnyeget borító sokféle foltról. Kávé? Vér? Mártás? Macskahányás? Annyi szent, hogy a gondnok és segítői jó régóta száműzve lehettek ebből az irodából. Lelki szemével Grace-t látta, amint elrendeli, hogy az irodát érintetlenül kell hagyni; ahogy a rendőrös filmekben a megölt gyerekek szülei még egy takarítót sem engednek belépni elvesztett kicsikéjük szobájába. Grace zár alatt tartotta a helyiséget, míg ő ide nem érkezett, s most is nála volt az egyetlen pótkulcs, de Kontroll valamiért mégsem hitte, hogy meglátja majd őt a kémkameráival.

Letelepedett egy hokedlire, a laptopról a kedvenc neoklasszikus zenéje szólt, s hagyta, hogy a muzsika áthassa a helyiséget, betöltse káoszból rendet teremtő erejével. Egy lépést se hagyjunk ki, bizony, papa, egyet se ugorjunk át. Aznap reggel kapott már iratokat Grace-től – asszisztenssel küldte át, nehogy szót kelljen váltaniuk. Az akták az igazgató hivatalos jelentéseit és beszámolóit tartalmazták – ezeknek fényében kell majd értelmeznie a feljegyzéseket és töredékeket. „Leltár”, Kontroll így gondolt rá. Eszébe jutott, hogy megkérhetné Whitbyt, válogassa át a jegyzeteket, csakhogy ezek kiszámíthatatlanul ingadoztak a titkos, a szigorúan titkos és a rosseb-tudja-titok-e minősítések között, mint holmi tőzsdei befektetések, melyek a jövővel kapcsolatosak.

Grace címadása szélsőségesen funkcionális volt: IGAZGATÓI AKTÁK – KISEBB ÉS NAGYOBB JELENTÉSEK, BESZÁMOLÓK DMP-JE. A DMP a Déli Végek saját fejlesztésű képalkotó és – kezelő programja volt, amelyet a kilencvenes években kezdtek használni. Kontroll a maga részéről egyszerűbb címet adott volna, például AZ IGAZGATÓ DOKUMENTUMAI, vagy pedig drámaibbat, mint MESÉK EGY ELFELEDETT ÜGYNÖKSÉGRŐL vagy X TÉRSÉG DOSSZIÉ.

A padlóra halmozott kupacokat téma szerint kellett csoportosítani, hogy legalább körülbelül hozzárendelhetőek legyenek Grace DMP-jéhez: határ, világítótorony, torony, sziget, alaptábor, természettudományos történet, nem természettudományos történet, általános történet, ismeretlen. Úgy döntött, csinál egy „lényegtelen” oszlopot is, bár tudta, hogy ami lényegtelennek tűnik az ő szemében, más számára valóságos rosette-i kő is lehet – ha ugyan található ebben az egész hordalékban egy ilyen kő, vagy akár csak kavics.

Viszonylag kényelmesen elhelyezkedett, a munka is neki való volt, otthonosan ismerős, akár valami büntetőfeladat a szégyen és lefokozás idejére. Bele tudott veszni, szinte ugyanolyan gondolattalanul, ahogy mosogatni szokott vacsora után, vagy az ágyát veti reggelente – sajátos módjai a kikapcsolódásnak.

Csakhogy volt némi különbség, mert ezeknek az iratoknak egy jó része úgy nézett ki, mint a sár, amit a cipője talpán hord be az ember. Gazdának érezhette magát az egykori igazgató jóvoltából, újfajta, városi gazdának, komposzthalmokat emelt a szigorúan titkos anyagból, amely megjárta már a kinti világot, és sokrétű háttérre tett szert. Tölgy- és magnólialevelek gazdagították a nyersanyagot, hogy átalakuljon vastag humusszá, de szalvétát, nyugtákat, sőt vécépapírt is tett melléjük az igazgató.

Volt itt jó néhány számla abból az étkezdéből, ahol Kontroll is reggelizett, meg egy élelmiszerboltból, ahol az igazgató a jelek szerint többször vásárolt. Véletlenszerű vásárlásokról tanúskodtak a nyugták, nem tervezett nagybevásárlásról. Egyszer egy csomag papírtörlő, máskor egy doboz müzli és gyümölcslé, megint más alkalommal virsli, zsírmentes tej és egy képeslap. Meglehetősen nagy számban képviseltették magukat a szalvéták, számlák és reklámbrosúrák egy bleakersville-i grillétteremből, amely az igazgató szülővárosa volt. Kontrollnak rögtön kedve támadt egy szép oldalasra. Bleakersville úgy tizenöt percnyire lehetett a Déli Végektől, mindjárt a Hedley-be vezető főút mellett. Grace szerint az igazgató házát alaposan megtisztogatták minden Déli Végekre utaló holmitól, amelyeknek precíz leltárát megtalálhatja a MDP-akta AZ IGAZGATÓ HÁZA című részlegében.

Talán egy órája dolgozhatott már a káosz rendszerezésén, mikor pánikba esett egy új gondolattól: mi van, ha jelentőséggel bírnak a látszólag találomra kiválasztott felületek is, amelyekre az igazgató a feljegyzéseit körmöké? Mi van, ha nemcsak a szavakban van az üzenet? Ahogy a világítótorony őrének tébolyult szentbeszéde sem volt azonos magával az üzenettel. Eszébe jutott a raktár-katedrális, és bármilyen valószínűtlennek tűnt, néhány paranoid pillanat erejéig arra gondolt, hátha némelyik levél az X Térségből származik. Aztán elhessegette a gondolatot, spekulatívnak és akadályozónak minősítette.

Nem, a számtalanféle textúra, amelyre az igazgató jegyzetelt, „mindössze” annyit bizonyított, hogy mélységesen elmerült a feladatában, és okvetlenül azonnal le kellett írnia minden megfigyelését, nehogy elfelejtse. Vagy nehogy valami belső korrektor beleszóljon az igazságkeresésbe. Vagy talán hogy egy hacker se férhessen hozzá az elméje működéséhez, ne tömöríthessék DMP-fáljba a gondolatait.

Kontrollnak tehát nemcsak a tényleges „dokumentumokat” kellett átválogatnia, de az igazgató életének rendezetlen nyomait is, azaz rekonstruálta vándorlásait a Déli Végeken kívül eső világban. Ez sokat segített, hiszen hivatalosan igazán keveset lehetett megtudni róla; akár Grace beavatkozásai miatt, akár pedig azért, mert ő maga alaposan megválogatta, milyen információt ad ki magáról. Kontroll megtudta, hogy nincs testvére, a Közép-Nyugaton nőtt fel, és az apja nevelte. Pszichológiát tanult egy állami egyetemen, majd öt évig tanácsadóként dolgozott, aztán jelentkezett a Déli Végekhez. A Központnál előzőleg igen komoly kiképzést kapott, újra és újra bizonyítania kellett; így vette kezdetét egy hétköznapinak tekinthető karrier. Igaz, a Déli Végek akkoriban még csábítóbb munkahelynek számított – ezekből az évekből rengeteg jegyzet maradt fenn az irodájában, szemben a megelőző időszakra vonatkozó csekély számú adattal. További információk iránti kérelmeit többnyire elnyelte a Központ bonyolult labirintusa, nagy néha kapott egy-két iratot.

Vagyis nincs más lehetősége, terroir-szemléletű képet alkot az igazgatóról: fel kell térképezni a motivációit, az egész tudását, ehhez pedig új kategóriarendszert szükséges kidolgoznia a maga teljes rétegzettségében.

Az igazgató előfizetett kábeltévére, valamint több kulturális és művészeti folyóiratra, erre nemcsak az innen-onnan kitépett lapokból lehetett következtetni, de az előfizetési űrlapokból is. Egy számla szerint egyszer 72,12 dollárt fizetett a fogorvosának fogfehérítésért, amit nem fedezett a biztosítása, és a jelek szerint egyáltalán nem bánta, hogy ha ezt megtudják róla. Egy nagynénje rendszeresen küldött neki születésnapi köszöntő képeslapokat, de vagy az ilyen lapok zavarták, vagy ezzel a rokonával nem volt jó kapcsolatban. Kedvelte viszont a sertéssültet, a rákot és a polentát. Szeretett egyedül vacsorázni, de az egyik ételfutár-számláján két rendelés volt. Társaság? Talán Kontrollhoz hasonlóan ő is dupla adagot rendelt néha, hogy másnap ebédre is legyen.

A határra vonatkozóan nem sok utalást talált Kontroll, pedig nyugtalanította az a fehér spirál, az a hihetetlen tér. Érzett valami különös összefüggést a spirál és az égen átfutó fényvillanás között: a valóság és a metafora összekapcsolódik az idő és a kontextus kiterjedésében, olyan mérhetetlen távol, hogy csak a gondolat képes kitölteni az űrt.

*

Azokat a papírokat volt a legnehezebb szétválogatni, amelyek az egér és a növény alól kerültek elő. Némelyik egészen vékony, törékeny volt, reménytelenül összeragadtak, szinte összenőttek a levelekkel, s csak még jobban egybekötötték őket a növény által hátrahagyott áttetsző, piros vonalkákkal díszített gyökerek. Ahogy aprólékos munkával igyekezett szétszálazni őket, áporodott szag szabadult föl belőlük, melyet eddig nem érzett, ám most föltámadt, és váratlanul, orrfacsaróan erős lett. Kontroll igyekezett nem a piszkos zoknik bűzére asszociálni.

A föltárt rétegekből csak annyit tudott meg, hogy az igazgató híve volt a szabad természetnek és a hideg reggelinek. Nagy nehezen leválasztott egy darabka kartont egy korpás kekszes doboz oldaláról, meg a ráragadt tölgyfalevéltől, amelyen elmázolódott kék betűk látszottak. A szinte olvashatatlan írás biztos jele volt annak, hogy ezt a kartont még sosem választották el párjától, a levéltől. „Átnézni az X.10.C átiratait, kül. tek. antrop. vil. tor. emelet” – Így szólt a feljegyzés. Javasolni, hogy ne használjanak többé fekete dobozt a kondicionálásnál”, így a levél. Kontroll a levelet az „ismeretlen” kupacba helyezte.

További elgondolkoztató töredékek kerültek elő, némelyek a fölhalmozott könyvek között rejtőztek, másokat a lapok közé dugtak be hanyagul, nem annyira könyvjelzőként, inkább mintha az igazgatót felbosszantották volna saját gondolatai, és miután lefirkált néhány szót, mintegy büntetésből száműzte a cédulát. Egy főiskolai biológiai tankönyv lapjai közül – a könyv elég öregnek és viharvertnek tűnt, valószínűleg az igazgató régi tankönyve lehetett – például egy, a tizenkettedik expedícióról szóló feljegyzés került elő, valódi papíron, s meghökkentő módon mátrixnyomtatóval nyomtatva.

A jegyzetben, amely nem került be Grace DMP-fájljába, az igazgató a geodétáról írt, olyan emberként jellemezte, akinek „erős valóságérzéke van, pozitív, támogató hatással lehet a többiekre”. A felkészülési szakaszban visszalépett nyelvész kapcsán így fogalmaz: „hasznos lehet, de nem nélkülözhetetlen, talán veszélyes is; rokonszenves, ám sekélyes karakter; elvonhatja a figyelmet”. Rokonszenves, kinek? Elvonja a figyelmet, miről? És ez a figyelemelvonás vajon kívánatos, vagy...? Az antropológust a valódi nevén említette az igazgató, amitől Kontroll összezavarodott, és nem jött rá azonnal, kiről van szó. „Hildi természetesen benne lesz, ő megérti.” Kontroll csak bámulta a lapot egy darabig. Benne lesz, miben? És mit ért meg?

Nagyon hiányoztak az összefüggések. Egyébként olyan volt ez a kis jegyzet, mintha az igazgató színielőadás vagy mozifilm szereposztásán gondolkodna. Feljegyzések a színészek számára. Egy csapatba mindig kell összetartó erő, de az igazgatót mintha nem annyira a morál és a csoportdinamika érdekelte volna, hanem... hanem valami más minőség.

A biológusról írta a legrészletesebb véleményt. Kontrollban számtalan új kérdés vetődött fel, ahogy olvasta.

*

„Nem kiemelkedő biológus. A szó hagyományos értelmében. Mert érzékenyebb a környezetre, mint az emberekre. Hajlamos elfeledkezni róla, miért indult el egyáltalán, és ki fizeti érte. De egészen rendkívüli mértékben beágyazódik a környezetbe. Ha csak beteszi a lábát az X Térségbe, máris jobban fogja ismerni, mint én valaha. Tapasztalata is van hasonló helyzetekben. Önálló. Nem terheli semmi. Kapcsolat a férje révén. Mi lenne belőle az X Térségben? Egy jel? Láng? Vagy láthatatlan volna? Kideríteni.” Másik följegyzés, egy háromfüzetkés xenobiológiai mű második kötetéből: „bioi. TA fertőz.?” Megfertőzi-e a biológust a topográfiai anomália, ezt jelentheti a rövidítés, nem túl bonyolult. Csakhogy a följegyzésnek nem volt dátuma, azt sem lehetett tudni, ugyanarról az expedícióról szól-e. Két további papírfecni: „távol tartani L-től” és „L állítja – nem meglepő”. L vajon Lowryra utal, vagy esetleg, bonyolultabb és kevésbé valószínű módon „lehetséges kockázatra”?

Hagyta, hogy ülepedjen benne a sok újdonság, tudta, türelmesnek kell lennie. Rengeteg feljegyzés, rengeteg anyag volt Grace DMP-aktájában, de egyelőre semmi az igazgató korábbi határátkeléséről. Azonban ráérzett bizonyos háttérbeli áramlatokra, s egyre inkább úgy találta, Whitby terroir-elmélete még inkább alkalmazható a Déli Végekre, mint az X Térségre, talán egyetlen elme vonatkozásában. Az eszme, hogy egy diszfunkcionális gondolat gyökeret verhet a vákuumban, s az egyén, akitől származik, egyedi, kísértetszerű, megismerhetetlen, mivel, főként eleinte, ez az egyén semmilyen interakciót nem tart fönt más emberekkel. Ahogy az internetkorszak előrehalad, egyre gyakrabban találkozni izolált elmevírusokkal vagy – férgekkel: önmagukon agymosást végrehajtó agyakkal, melyek felülről származó ideológiákban tocsognak, s ezek az ideológiák rejtve lappanghatnak akár éveken át, némán, mint a halál, hogy később annál nagyobb erővel csapjanak le. Ma már úgyszólván bármi megtörténhet és meg is történik. A kormány nem nyomoztathat minden műtrágya- vagy tűzijáték-vásárló után – még a saját körein belül sem képes rendet tartani a deviáns elmék között.

Míg a tengernyi maradvány közt válogatott, eszébe ötlött a gondolat, hogy ha az ember egy ügynökséget vezet, amelynek célja, hogy megértsen egy ellenszegülő, felforgató erőt, tehát amennyiben ez a vezető úgy érzi, hogy a határ, legalábbis bizonyos értelemben, terjeszkedik, akkor esetleg hajlamos lehet eltérni a szabályos eljárásrendtől. Ha az ember tudja, feljebbvalói és kollégái nem értettek egyet a kinevezésével, akkor esetleg alternatív tervet dolgoz ki, s megpróbálja megvalósítani, önerőből. Ilyeténképpen, roppant óvatosan cselekedve, talán meg lehet nyerni mások segítségét, akik hisznek neki, vagy legalábbis nem ellenségesek vele. Akár beavatja őket a terv részleteibe, akár nem. És előfordulhat, nem lehetetlen, hogy valaki az efféle terveket például számlák hátoldalán kezdi kidolgozni, tévézés vagy folyóirat-olvasás közben.

*

Mikor indulnia kellett a Grace-szel való megbeszélésre, Kontroll rádöbbent, hogy szabályosan bezárta magát a papírhalmok és mappák közé. Mikor innen kikecmergett, az ajtóban a székek állták útját, meg egy kis összecsukható asztalka, amiken annyira bonyolult volt átvergődni, hogy eszébe ötlött: talán tudat alatt el akarta magát barikádozni valami elől.

013: Javaslatok

Kontroll szándékosan Grace felségterületére akart merészkedni, hogy megmutassa, itt is fesztelenül érzi magát; ennek következtében egy szinte mosolytkeltően derűs társalgás kellős közepén találta az igazgatóhelyettest az asszisztensével.

Míg várt, újra sorra vette magában az alapinformációkat, mivel ez volt minden, amit a rendelkezésére bocsátottak. Grace Stephenson. Homo sapiens, nőnemű. Családja eredetileg Nyugat-Indiából származik. Harmadik generációs ebben az országban, három nővér közül a legidősebb. Szülei keményen dolgoztak, hogy mindhármuknak főiskolai képzést biztosítsanak, s Grace-nek még doktori tanulmányait is finanszírozták. Évfolyamelső volt, ő mondta társai nevében a búcsúbeszédet, politológiából és történelemből doktorált, aztán kiképzés következett a Központnál. Különleges bevetés során lábsérülést szenvedett – semmi részlet –, ezután sodródott a Déli Végekhez. Nem, ez nem lehet igaz. Az igazgató kihúzta a nevét egy kalapból? Cheney utalgatott valami ilyesmire a határlátogatás során.

De valamikor bizonyára voltak nagyobb ambíciói is, hát mi tartotta itt? Csak az igazgató? A Déli Végeken afféle várakozópályára állt, sőt, talán stagnálásnak is lehetne nevezni a helyzetét. A személyes mélypont alkalmasint a zavaros, hosszan elhúzódó válása volt csaknem nyolc évvel korábban, amely körülbelül akkor ért véget, mikor ikerfiai diplomáztak az egyetemen. Egy évvel később arról értesítette a Központot, hogy kapcsolata van egy panamai állampolgárral – egy nővel –, hogy újra átvilágítsák, jelent-e valamilyen biztonsági kockázatot. A vizsgálat nem talált semmiféle kockázatot. A káoszban volt már valamennyi tervezettség, de attól még nem kevésbé lehetett fájdalmas. A fiai rég doktorok voltak már, ott állt az asztalán a képük egy futballmeccsről. Egy másik kép magát Grace-et ábrázolta, kart karba öltve az igazgatóval. Az igazgató nagydarab nő volt, az a fajta, akiről nehéz eldönteni, hogy kövér-e, vagy csak nagyon tagbaszakadt és izmos. A kép egy Déli Végek-féle munkahelyi grillpartin készült, a bal szélen látszott is a grillsütő pereme, jobboldalt pedig egy fehér pár volt látható a háttérben, virágos hawaii ingben. Kontroll számára valahogy abszurdnak tűnt egy efféle parti gondolata. De a két képet rég ismerte már.

A válás után az igazgatóhelyettes sorsa még inkább összefonódott az igazgatóéval – ha Kontroll jól értelmezte a ki nem mondott utalásokat, többször is kénytelen volt fedezni őt. A történet az igazgató eltűnésével végződött, s a vigaszdíj Grace számára: az örökös igazgatóhelyettesi poszt.

Ennek és még sok másnak köszönhető, hogy Grace Stevenson olyan heves ellenségességgel fogadta Kontrollt. Kontroll pedig bizonyos mértékig még meg is értette, de csak egy bizonyos mértékig, ami talán hiba. „Az empátia a vesztesek játéka”, szokta volt mondogatni az apja, akit néha nagyon lesújtott a nemtörődöm rasszizmus, amibe lépten-nyomon ütközött. Ha gondolkozni kell rajta, akkor biztos, hogy nem jól csinálod.

Nagy sokára eltávozott az asszisztens. Kontroll leült Grace-szel szemben, aki kartávolságra tartotta el magától a javaslatok listáját, nem mintha büdös lett volna vagy undorító, csak Grace nem volt hajlandó bifokális szemüveget viselni.

Talán kihívásnak veszi majd a javaslatokat? Tény, hogy koraiak, talán elhamarkodottak is kissé, de nem ok nélkül dolgozta ki őket. Kontroll remélte, hogy képes elvégzendő feladatként viszonyulni hozzájuk. Igaz, nem jó jel, hogy egy minimagnó surrog előtte az asztalon: Grace válasza arra, hogy behatolt a személyes terébe. De eleget gyakorolt a tükör előtt a délelőtt, csak hogy lássa, mennyi mindent tud közvetíteni nonverbálisan.

Igazság szerint az adminisztratív és igazgatási javaslatainak nagy része ugyanígy alkalmazható lett volna bármilyen szervezetre, amely irányítás nélkül maradt (nagyvonalúbban fogalmazva: fél irányítással működött) jó pár éven át. A maradék meg puszta sötétben tapogatózás, némelyik telitalálatnak is bizonyulhat, de annak sem kisebb az esélye, hogy csúnyán a tyúkszemére lép vele valakinek. Szabad információáramlást szeretett volna, több irányban is. Hogy például Hsyu, a nyelvész is kapjon hozzáférést más ügynökségektől származó titkos értesülésekhez. Szerette volna újra bevezetni a rég betiltott éjszakai munkát és túlórázást, hiszen az elektromosság úgyis éjjel-nappal működött az épületben. Észrevette, hogy az emberek többsége ugyancsak korán távozik.

Volt aztán sok haszontalanság is, és némi szerencsével elérheti, hogy Grace rengeteg időt és energiát öljön az ellenük folytatott küzdelembe.

– Ez gyorsan ment – mondta végül Grace, és odalökte neki a listát az asztalon. Kontroll nem tudta elkapni, az ölébe esett.

– Elvégeztem a leckémet – felelte Kontroll, bármit jelentsen is ez.

– Lelkiismeretes tanuló. Eminens.

– Az első igaz – ismerte el Kontroll fél szívvel. Nem volt biztos benne, tetszik-e ez a hangvétel.

Grace még egy őszintétlen mosolyra sem méltatta.

– Térjünk a lényegre. Valaki bele akart avatkozni a Központtal való kapcsolatomba ezen a héten. Kérdezősködött, szaglászott. Akárki teszi is magának ezt a szívességet, fogalma sincs a tapintatról. Bármilyen klikk van mögötte, nincs nagy befolyásuk.

– Nem tudom, miről beszél – felelte Kontroll. Begyakorolt nonverbális jelzései cserbenhagyták egy pillanatra döbbenetében, minden erőfeszítése ellenére.

Klikk. Képzelgett ugyan a Hangról, hogy titkos, illegális ügynök, de az sosem jutott eszébe, hogy az anyja valamiféle klikk irányítója. Ez a gondolat automatikusan a fedett, titkos műveletekhez vezetett, amelyeknek mindig van belső ellenzékük. Megrázta egy kissé a gondolat, hogy a Központban is széthúzás lehet. Ugyan miféle hibát követett el a Hang? Elefánthoz, rinocéroszhoz illő ügyességgel dolgozott a kérése teljesítésén? És aztán: vajon mire használja Grace a kapcsolatait, amikor épp nem őneki akar ártani a segítségükkel?

Grace undorodó arca elég ékesszólóan mutatta, mit gondol a válaszáról.

– Ebben az esetben, John Rodriguez, semmit nem fűzök az ajánlásaihoz, csak annyit mondok, hogy igyekezni fogok a lehető leglassabban valóra váltani őket. Néhányukat... mint például ezt itt, „más márkájú padlótisztítószer”... akár már a következő negyedévben is láthatja. Esetleg, talán.

Újabb látomása támadt: Grace eltünteti a biológust. És további, kölcsönös pusztító ármányok, míg végül nagy sokára valahol odafönt, véráztatta lépcsők tetején, a felhők fölött folytatják tovább a küzdelmet.

Kontroll mereven bólintott, mogorván elismerve vereségét. Ez is egy kiszámított nonverbális jelzés volt.

Grace azonban nem végzett még vele. Csak úgy szikrázott a szeme, ahogy egy fiókból gyöngyház berakásos ékszeres dobozt vett elő.

– Tudja, mi ez? – kérdezte.

– Ékszerdoboz? – kérdezett vissza zavartan Kontroll, aki már nekiveselkedett volna, hogy fölkeljen.

– Egy dobozra való vád – mondta Grace, elébe tartva a dobozt, mint valami áldozati ajándékot. Fogadd megvetésem jeléül.

– Mit jelent az, hogy egy dobozra való vád? – kérdezte, bár egyáltalán nem akarta tudni.

Kattanva nyílt a doboz, föltárva bársony belsejét, és egy halom poloska ömlött ki belőle, nagyon is ismerősek Kontroll számára. Szanaszét gurultak az asztalon. A legtöbbjük megállt még Grace jegyzetpapírján, de néhány Kontroll ölébe esett. Újra erősen érződött a rothadt méz szaga.

– Ez egy doboz vád.

– Én csak egy vádat látok, sokszor megismételve – mondta Kontroll, érezve, hogy gyönge a visszavágása.

– Még nem borítottam ki a dobozt.

– Akkor most akarja majd kiborítani?

– Nem még – rázta a fejét Grace. – Csak akkor, ha tovább piszkálódik a Központnál. Elviheti a kis kémeit.

Most hazudjon? Az ellentétes az eredeti üzenet céljával.

– Miért poloskáznám én be magát? – kérdezte olyan arccal, ami meghazudtolta ártatlanságát, pedig forrt már benne a düh, pontosan úgy, mintha valóban ártatlan lett volna. Mert bizonyos értelemben annak is érezte magát. Ez csak hatás-ellenhatás kérdése. Elveszel néhány expedíciós tagot, kapsz cserébe egy csomó poloskát. Grace talán föl is ismerte némelyiket.

Grace azonban kitartott:

– Márpedig ezt tette. És az aktáimat is átkutatta, meg minden fiókomat.

– Nem én, dehogy! – Haragját most már a valóság táplálta. Esze ágában sem volt átkutatni Grace irodáját, csak a poloskákat helyezte el. És ez a tette is annál jobban zavarta, minél többet gondolkodott róla. Nem illett hozzá, és nem is volt igazából értelme. Kontraproduktív volt.

Grace türelmesen magyarázott, akár egy diáknak:

– Ha még egyszer ilyet tesz, panaszt emelek maga ellen. Az ajtóm bejárati kódját már megváltoztattam. Ha valami érdekli, kérdezzen bátran engem.

Könnyű azt mondani. Kontroll nemigen hitte, de azért tett egy próbát:

– Maga tette a táskámba az igazgató mobilját? – Arra nem volt képes rávenni magát, hogy ilyesmit kérdezzen: „Maga ütött le egy szúnyogot a kocsimban?”, vagy bármit az igazgatóról és a határról.

– De hát miért tennék ilyet? – visszhangozta Grace az ő tiltakozását, őszintén értetlen arccal. – Miről beszél?

– Tartsa meg emlékbe a poloskákat – felelte Kontroll. Alapítsa meg a Déli Végek Szuvenírboltot, és adja el a turistáknak.

– Nem, nem, komolyan kérdezem! Miről beszélt?

Kontroll válasz nélkül fölkelt, és kilépett az irodából. Nem tudta, miféle zaj hangzott fel mögötte, nevetés, vagy valami torzított visszhang a szellőzőnyílásból.

014: Hősies forradalmi hősök

Később, mikor újra elmerült a jegyzetekben, megpróbálván elfeledkezni Grace-ről – ő nem kutatta át Grace irodáját, de akkor ki tette? –, rácsörögtek az expedíciós szárnyból, és egy izgatott férfihang bejelentette, hogy a biológus „egyáltalán nem érzi jól magát... azt mondja, ma nem tud kihallgatásra menni”. Rákérdezett, mi baja, s a hang így felelt:

– Görcsökre panaszkodik és lázra. Az orvos szerint megfázott. – Megfázott? Hisz az semmi.

Essünk neki a munkának. A feljegyzések és a kihallgatások még mindig egyértelműen az ő hatáskörébe tartoznak. Halogatni nem akarta a dolgot, úgy döntött tehát, hogy elmegy a biológushoz. Ha szerencséje van, nem fut bele Grace-be. Whitby segítsége elkelt volna, de hiába kereste, nem találta.

Megmondta a férfihangnak, hogy hamarosan ott lesz, de már abban a pillanatban elfogta a gyanú, hogy talán csak valami csel lesz az egész. A legkézenfekvőbb csel az együttműködés megtagadása, de arról is szó lehetett, hogy a biológushoz ellátogatva fölad valamit az előnyéből, beismeri, hogy a nőnek hatalma van fölötte. Ám a feje tele volt a feljegyzéstöredékekkel, az igazgató esetleges illegális határátkelésével és a bélelt ékszerdoboz halálos visszhangjával. Arra gondolt, ki kellene tisztítani, vagy legalább átmenetileg valami mással megtölteni.

Kilépett az irodájából, és balra fordult a folyosón. Az előcsarnokban lézengett néhány kolléga, kivételesen laborköpenyben. Talán az ő kedvéért? Egy sápadt, sovány férfi szólt halkan a mellette lépkedő fekete nőnek:

– Unatkozik?

– Csak tovább szeretnék lépni – volt a válasz. – Maga tényleg szereti ezt a helyet, ugye?

Talán jobban kellene igazodnia a szabályok betűjéhez? Talán. Nem tagadhatta, hogy a biológus nagyon bevette magát a fejébe. Enyhe nyomást érzett, amitől szűkebbnek tűnt az expedíciós szárnyba vezető út, a mennyezet alacsonyabbnak, a végtelen, durva, zöld anyagból készült, mindenütt jelenvaló szőnyegcsík mintha fölemelkedett volna körülötte. Találkozásuk meghatározhatatlan határesetté vált, kihallgatás vagy inkább valódi beszélgetés? Nem tudta volna megmondani, mi is zajlik közöttük.

– Jó napot, igazgató úr – Hsyu feje olyan váratlanul tűnt fel előtte egy vízcsap bal oldalán, mintha bábszínházi attrakció lett volna. – Minden rendben? – Egy pillanattal ezelőtt még minden rendben volt. Mitől változott volna?

– Csak mert olyan komoly arcot vág. – Vagy talán te nem vagy igazán komoly ma, gondolta Kontroll, de nem mondta ki, csak mosolygott, és továbbment a folyosón, elhagyva a nyelvészeti alrészleg törpe-birodalmát.

Valahányszor a biológus megszólalt, megváltoztatott valamit a világában, s ő ezt gyanúsnak érezte, sőt, haragudott is a zavar miatt. Nem flört zajlott köztük, de nem nevezhette normális érzelmi kötődés kialakulásának sem. Teljes bizonyossággal tudta, hogy nem lesz érzelmileg fixált vagy rögeszmés, nem kerül lefelé pörgő spirálba, akármeddig folytatják is a beszélgetést, akármeddig tartózkodnak közös helyiségben. Ilyesminek nem tudott volna elképzelni, nem illett a lényéhez.

Az expedíciós szárnyat négyszintű biztonsági rendszer őrizte. A kihallgatószoba a legkülső részen helyezkedett el, csak a fertőtlenítőn kellett átmenni hozzá – itt tetőtől talpig átvilágították az embert, fölfedve mindent, a baktériumoktól kezdve annak a rozsdás szögnek a halvány nyomáig, amely tízéves korában a tengerparton állt bele a lábába. Elég értelmetlen rituálénak tűnt, ha belegondol az ember, hogy milyen koszos üres telken álldogált a biológus jó néhány órán át, mielőtt idehozták: tele gyommal, rozsdás vassal, morzsálódó betonnal, kutyaürülékkel. Hanem azért elvégezték a szertartást, mosolytalan, higgadt pedantériával. A fertőtlenítő mögött vakító fehérség vette kezdetét, ami éles ellentétben állt a többi helyiség kopott, fakó kékjével, sárgájával. További három zárt ajtó választotta el a „lakosztályokat”, vagyis az expedíciós visszatérők lakóhelyiségeit a Déli Végek többi részétől. Fekete-fehér bútorzat, amit valaha nagyon futuristának szánhattak, most viszont legföljebb retro-futuristának volt nevezhető. Valami elvont modernizmus jellemezte az egész berendezést. Variáció szék témára. Az asztal megfogalmazása. A „boszorkányos” üveg válaszelemek, ahogy apja mondta volna gunyorosan, leegyszerűsített természeti jelenetekkel voltak gravírozva – egy sáv nádas, mely fölött stilizált rétihéja lebeg. Az efféle dolgok miatt rettentően idejétmúltnak tűnt az egész, mintha egy hetvenes évekbeli olcsó sci-fiből vették volna. Nyoma sem volt benne a megragadott, mintegy „megfagyasztott” mozdulat lendületének, amelyet Kontroll apja igyekezett az absztrakt műveiben ábrázolni.

A lakosztályok előteréül szolgáló közös helyiségekben számtalan fénykép volt kiállítva, amelyeknek a világon semmi közük nem volt a valósághoz. Igen gondosan úgy válogatták össze őket, hogy az expedíció utáni sikeres élet illúzióját sugallják a ragyogó mosolyok, pedig előzetes anyagként készültek a képek, az expedíciókra való fölkészülés során. Az expedíciókra, melyeknek némelyike teljes katasztrófába torkollott. Ráadásul nem egy kép beállított, műtermi felvétel, modellekkel. Kontroll szemében még silányabbnak tűnt a portrék hosszú sora, mely a lakosztályokig eltartott. Ott volt az első expedíció mind a huszonöt tagja, a diadalmas úttörők, akik fölfedezték az „érintetlen vadont” – mely valójában mindnyájukat megölte az egy Lowry kivételével. Ez volt tehát az alternatív valóság, ezt kellett fönntartania mindenkinek, aki kapcsolatba került az expedíciósokkal. Mint valami bolsevik diktatúra dicsőségtáblája a forradalom hőseivel.

Mit jelent mindez? Semmit. Hisz-e benne a biológus? Talán. A mese azt akarja, hogy higgyenek benne: a nemzeti kiválóság régi meséje. Gyürkőzz neki, dolgozz keményen, és ha elég jó leszel, akkor jutalmul elevenen térhetsz vissza. Nem pedig afféle zombiként, akinek a személyisége összetört, tekintete üres és a belsejét rák emészti, bár a rövid távú memóriája sértetlen.

*

Szellemmadarat a szobájában találta, a priccsen – másvalaki talán úgy mondta volna Kontroll helyett, hogy az ágyon. A helyiség egyrészt fehérre mázolt barakkra emlékeztetett, másrészt nyári táborra, vagy egy rosszabb hotelre. Fakó falak – bár itt graffiti nyomait is felfedezte, átmeszelve, akár egy börtöncellában. A magas mennyezeten nyílt egy világítóablak, s a szemközti falon is volt egy, igen keskeny, és olyan magasan elhelyezve, hogy a biológus ne tudjon kinézni rajta. Alatta volt az ágy, a falba beépítve, vele szemben pedig tévékészülék és DVD-játszó. Kizárólag az engedélyezett filmek, meg néhány engedélyezett tévécsatorna. Gondosan távol tartva a valóságtól, nehogy valami betöltse az amnézia okozta űrt. Régi sci-fik, fantasyk, melodrámák. A dokumentumfilmek és hírműsorok tiltólistán. Az állatos filmek külön elbírálás alá estek.

– Gondoltam, most én látogatom meg magát, ha már nincs jól – mondta Kontroll az orvosi maszk mögül. Az őrtől már tudta, hogy a biológus beleegyezett a látogatásba.

– Gondolta, nem hagyja, hogy kiélvezzem a betegségemet, inkább megpróbál előnyt kovácsolni a gyönge állapotomból – felelt a nő. A szeme véres volt, beesett, sötét árnyékos, az arca is nyúzott. Ugyanazt a furcsa, félig takarítóra, félig katonára valló öltözéket viselte, ezúttal piros zoknival. Még betegen is erősnek tűnt. Micsoda őrületes tempóban nyomhatja a fekvőtámaszokat meg a húzódzkodásokat, gondolta Kontroll.

– Nem – felelte, s maga elé húzott egy műanyag széket, megfordítva, hogy a támlájára könyökölhessen. Nem gondolta meg idejében, milyen esetlenül fog mutatni a szétterpesztett lábával. Ugyan miért nincsenek itt normális székek? Talán azért, amiért a repülőkön is csak műanyag evőeszközt engedélyeznek? – Nem. Aggódtam magáért. Nem akartam kirángatni a kihallgatószobába. – Azon tépelődött, nem okoz-e a gyógyszerezés ködös tudatállapotot, nem kellene-e inkább később visszajönnie. Vagy vissza sem jönnie. Nyomasztotta a kettejük közötti hatalmi egyenlőtlenség, mely különösen nyilvánvalóvá vált ebben a környezetben.

– Hát persze. A Phorus csiga közismerten udvarias lény.

– Ha továbbolvasta volna a könyvét, tudná, hogy ez valóban így van.

Erre elnevette magát egy kicsit a nő, de el is fordult tőle, falnak fordult a priccsen, egy sárga párnát ölelve. Kontroll az izmos, karcsú hátat látta a feszesre húzódott ing alatt, s a finom hajszálakat a nyak sima bőrén, szinte mikroszkopikus részletességgel.

– Ha gondolja, kimehetünk a közös helyiségbe...

– Nem, nem, csak lásson a természetellenes környezetemben.

– Kellemes látvány – mondta Kontroll, de rögtön meg is bánta.

– A Szellemmadár napi tíz-húsz négyzetmérföldnyi területet jár be, nem pedig nyavalyás negyven lábat.

Kontroll megborzongott, egyetértően bólintott, és témát váltott:

– Úgy gondoltam, ma beszélhetnénk a férjéről meg az igazgatóról.

– A férjemről nem beszélünk. Az igazgató pedig maga.

– Elnézést. Úgy értettem, a pszichológusról. Elvétettem.

A biológus félig felé fordult egy pillanatra, épp csak annyira, hogy fölvont szemöldökkel vethessen rá egy pillantást a párna mögül, aztán újra a falnak fordult.

– Elvétette?

– Úgy értettem, a pszichológusról.

– Nem, szerintem úgy értette, hogy az igazgatóról.

– Pszichológus – ismételte csökönyösen Kontroll. Talán túlzottan is ideges. Volt valami nyugtalanító ebben a hétköznapi helyzetben. Nem lett volna szabad a saját szobájában meglátogatnia a biológust.

– Ha maga mondja... – Aztán, mintha csak rá akarna játszani Kontroll feszengésére, feléje fordult, s úgy nézett rá, az oldalán fekve, még mindig ölelve a párnát. Fölfelé sandított, és álmos, kissé évődő hangon mondta: – Mi volna, ha csereberét játszanánk?

– Hogy érti? – Pedig pontosan tudta, hogyan.

– Kérdezek, maga válaszol. Aztán maga kérdezhet.

Kontroll némán fontolgatta a kockázatot és a lehetséges hasznot. Hiszen hazudhat is. Akár naphosszat hazudozhat ennek a nőnek, sosem tudja meg.

– Rendben – mondta.

– Jól van, én kezdek. Házas, vagy volt valamikor házas?

– Nem és nem.

– Eredmény negatív. Akkor meleg?

– Ez már új kérdés. De nem vagyok.

– Igaz. Akkor kérdezzen.

– Mi történt a világítótoronyban?

– Ez túl általános. Pontosítson.

– Mikor belépett a világítótoronyba, fölment a tetejéig? Mit látott?

A biológus felült, a falnak támasztotta a hátát.

– Ez két kérdés. Miért néz így rám?

– Nem nézek én sehogy. – A nő mellére pillantott az imént, és most próbált megfeledkezni róla.

– Akkor is két kérdés volt. – Úgy látszik, a válaszát elfogadták.

– Igen, ebben igaza van.

– Melyikre kér választ?

– Mit látott?

– Ki mondja, hogy egyáltalán emlékszem?

– Maga mondta. Rajta, ki vele.

– Naplókat. Rengeteg naplót. Alvadt vért a lépcsőkön. És egy fényképet a világítótorony őréről.

– Fényképet?

– Igen.

– Leírná?

– Két ötven körüli férfi a világítótorony előtt, a kép szélén meg egy lány. Az őr középen áll. Tudja a nevét?

– Saul Evans – vágta rá Kontroll gondolkodás nélkül. Nem látta a hatást, mert teljesen lefoglalta a kérdés: mit jelenthet, hogy az igazgató irodájában függő kép megvan a világítótoronyban is. – Ez volt a maga kérdése.

A biológus csalódottsága félreismerhetetlen volt. Összevont szemöldökkel nézett maga elé, a válla meggörnyedt. Egyértelmű volt, hogy a név – Saul Evans – a világon semmit nem mond neki.

– Mit tud még mondani a fényképről?

– Be volt keretezve. A középső lépcsőpihenőn lógott a falon. És az őr arca be volt karikázva rajta.

– Bekarikázva? Ki karikázta be és miért?

– Ez már új kérdés.

– Mondja el, mik a hobbijai.

– Tessék? Miért? – Ilyen kérdés nem a Déli Végekre való, hanem a rendes világba.

– Mit csinál, mikor nincs itt?

Kontroll elgondolkodott.

– Etetem a macskámat.

A nő nevetett, pontosabban felkacagott, aztán köhögőrohamot kapott.

– Az nem hobbi.

– Inkább hivatás – ismerte el Kontroll. – Nem, hát... kocogni szoktam. Szeretem a klasszikus zenét. Sakkozom is néha. Tévézek, nagy ritkán. Meg olvasok. Regényeket.

– Semmi különleges.

– Sosem állítottam, hogy különleges volnék. Mire emlékszik még az expedícióból?

A biológus összehúzta a szemét, összevonta a szemöldökét, egész arcán feszültség látszott, mintha ez segítené az emlékezést.

– Nagyon általános kérdés ez, igazgató úr. Nagyon, nagyon általános.

– Felelhet rá, ahogy tetszik.

– Ó, hálás köszönet!

– Csak úgy értettem...

– Tudom, hogy értette. Szinte mindig tudom, mit hogy ért.

– Akkor feleljen.

– Ez a játék önkéntes alapon megy – magyarázta a biológus. – Bármikor abba lehet hagyni. Lehet, hogy nekem épp most van kedvem abbahagyni. – Már megint ez a nemtörődömség, vagy valami más volna?

A biológus sóhajtott, összefonta a karjait.

– Valami rossz történt odafönt. Valami nagyon rosszat láttam. De nem igazán tudom, hogy mit. Zöld lángot. Egy cipőt. Nagyon zavaros. Mint a kaleidoszkóp. Hol eltűnik, hol visszajön. Mintha valaki másnak az emlékeit látnám. Mintha egy kútból jönne elő, álomban.

– Valaki másnak az emlékeit?

Figyelmeztetően villant rá a nő szeme.

– Én jövök. Az anyja mivel foglalkozik?

– Titkos dolgokkal.

– Fogadni mertem volna rá! – nézett rá a biológus elismerően.

Kontroll hamarosan véget vetett a beszélgetésnek. Őszinte az együttérzés, ha elfordulunk a másiktól, és magára hagyjuk? Így, betegen, fáradtan és a saját szobájában másmilyennek látta a biológust: talán kevésbé élesnek, vagy inkább nagyon is ellazultnak.

Összezavarta ez a nő. Olyan oldalait látta meg, amelyekről nem tudta, hogy léteznek, amelyek nem léteztek a biológusban, akit az aktákból és átiratokból ismert meg. Mintha fiatalabb személlyel beszélt volna ma, hajlékonyabbal és sebezhetőbbel – már ha megpróbálta volna ezt kihasználni. Talán azért, mert behatolt a magánszférájába, meg a betegség miatt – de az is lehet, hogy valami okból különböző személyiségekkel próbálkozik a nő. Kontroll a szíve mélyén kissé hiányolta a harciasabb Szellemmadarat.

Visszafelé menet, a hamis portrékkal és fényképekkel díszített folyosókon, Kontroll arra gondolt: legalább elismerte, hogy vannak emlékei az expedícióról. Ez már előrelépés. Bár még mindig nagyon lassú. Néha úgy érezte, hogy tűrhetetlen lassúsággal történnek a dolgok, s ő is tűrhetetlen lassan érti meg őket. Valahol pedig ketyeg az óra, de ő nem látja, nem képes igazán látni.

Egy nap majd a biológus portréja is odakerül arra a falra. Ha él még az alany, akkor vajon róla készül a fölvétel, vagy úgy állítják össze korábbi képekből photoshoppal? Rákényszerítik-e, hogy valami fikciót adjon elő az X Térségbeli élményeiről, miközben sosem nyeri vissza teljesen az emlékezetét, mi is történt valójában?

015: Hetedik törés

Fényképek is akadtak az igazgató íróasztalában az üledék számtalan rétege között. Sok kép a világítótoronyról, különböző szögekből, különböző expedíciókról, de régi dagerrotípiák másolatai is, azokból az időkből, mikor épp megépült a világítótorony, aztán metszetek és térképek. Volt kép a topográfiai anomáliáról is, bár kevesebb. És egy példánya annak a képnek, amely ott lógott a szemközti falon – szinte bizonyosan ugyanaz a kép, amit a biológus is látott. Fekete-fehér fénykép Saul Evansról, a világítótorony utolsó őréről, bal oldalán a segédje áll, a háttérben sziklák, a jobb szélen pedig egy görnyedt alak az árnyékban, egy sovány, napbarnított bőrű lány, akinek az arcát félig eltakarja a kabát kapucnija. Szőke lehet, barna, fekete? Abból a néhány fürtből, ami kilátszott, nem lehetett megmondani. Öltözéke praktikus, flaneling és farmer. Télies hangulata volt a képnek, a háttérben fakó, gyér fű, a homok és kövek sávján túl jegesen borzolódó tenger. Helyi lány? Annyi más rejtélyhez hasonlóan talán sosem sikerül kideríteni, ki is lehetett. Az Elfeledett Part azok számára volt jó lakhely, akik nem kívánták, hogy népszámlálási adat legyen belőlük.

Külseje alapján a világítótorony őre negyvenes-ötvenes éveiben járt, de Kontroll tudta, hogy ebben a pozícióban csak ötvenéves korig maradhattak, tehát inkább negyvenegynehány éves lehetett. Viharvert arc, nem meglepő módon szakállas. Hajóskapitányi sapka, amelyet a kereskedelmi flottánál töltött évek alatt viselt. Kontroll nemigen tudott ráérezni semmire abból, hogy ennek az embernek a képét bámulta. Valóságos két lábon járó klisének tűnt a férfi, mintha évek gondos munkájával sajátította volna el, hogyan kell megjeleníteni előbb a pokoltűzzel fenyegető keményvonalas prédikátort, aztán pedig a képeskönyvbe illő világítótorony-őrt. Ilyen módon láthatatlanná válhat az ember, Kontroll ezt tudta jól a terepmunkáiról. Paranoid gondolat: álmodni sem lehet jobb álcát. Na de mire az álca?

A képet a Tudomány és Transzcendencia Brigád egyik tagja készítette, egy-két héttel az X Térséget létrehozó Esemény előtt. Ez volt az egyetlen képük Saul Evansról, leszámítva néhány húsz évvel korábbi felvételt, még azelőttről, hogy a környékre jött.

*

Késő délután Kontroll úgy érezte, nem sokat haladt – épp csak egy pillanatra feledkezett meg a Déli Végek igazgatásáról, s ezt a kikapcsolódást is megszakította (már megint) az újjáépített szék-barikádon áttörő behatoló lármája. Mint kiderült, a behatoló Cheney volt, aki mohó kíváncsisággal hajolt át a székeken, hogy bekukucskáljon az irodába.

– Helló, Cheney.

– Helló... Kontroll.

Cheney zavartnak tűnt, Kontroll bizonytalan pozíciója ellenére, talán mert betolakodóként jött. Vagy esetleg azt remélte, hogy üresen találja az irodát, s a kirakott székek vezetésváltást jeleznek?

– Igen? – nézett rá Kontroll. Nem igazán akarta beljebb invitálni.

Cheney ábrázatának X betűje megfeszült, a vonalak hiába igyekeztek elszabadulni és kiegyenesedni.

– Ó, hát... nos... tudja, azon gondolkodtam, vajon... vajon megtudott-e valamit, tudja... az igazgató... kiruccanásáról. – Az utolsó szót fojtott hangon mondta, s villámgyorsan körbelesett a folyosón. Talán Cheney-nek is saját klikkje van? Az elég fárasztó volna. Pedig semmi kétség, ő is klikkvezér, az alagsorban meghúzódó, további leépítésektől rettegő ideges tudósok egyetlen reménysége, a Központ láthatatlan óriáskeze ugyanis egymás után fosztotta meg a kutatókat irodáiktól, lábosaiktól, s a jelentéktelenség és munkanélküliség poklába taszította őket.

– De jó, hogy itt van, Cheney, volna egy kérdésem: történt bármi szokatlan az utolsó előtti tizenegyedik expedícióval? – Már csak ezért is utálta Kontroll ezeket az ismétlődő expedíciókat: az ilyen számos-betűs kódszavak roppant hatásosan hangzanak, de annál nehezebb megjegyezni őket. – Az X.11.H jelűvel, ha jól emlékszem.

Cheney kissé átrendezte a székeket, közelebb lépett és megállt az ajtóban. Szokásos öltözékében volt, az elmaradhatatlan motorosdzsekit viselte.

– X.11.J. Nem, nem hiszem. De hát megvan magának minden akta.

Hiszen épp ez a baj. Az aktákkal Kontroll ugyancsak elnagyolt beszámolót kapott, csupán az igazgató összefoglalóját a végső kihallgatásokról... Amelyek rendkívül semmitmondóak és ködösítőek a maguk minden-pompás-nincs-semmi-baj modorában. – Nos, pedig ez volt az utolsó expedíció az igazgató különleges kiruccanása előtt. Gondoltam, hátha tud mondani valamit.

Cheney a fejét rázta, láthatóan szánta-bánta már a betolakodást.

– Nem, igazán nem sokat. Semmi különös nem jut róla az eszembe. – Talán az igazgató irodája nyomasztja? Mintha nem bírna megállapodni a tekintete, csak úgy cikázott faltól falig, föl a mennyezetre, s röptében, egyetlen pillanatra csak, akár az átrebbenő molylepke szárnya, érintette a Kontrollt körülvevő nem hivatalos bizonyítékok halmait. Vajon úgy tekintett rájuk, mint értékes információk aranybányájára, vagy inkább borzalmas papírhalomnak látta, melyen kötelességből át kell rágnia magát?

– Akkor szeretnék megtudni valamit Lowryról – mondta Kontroll, a baljós „L-följegyzésekre” gondolva, amelyeket talált, s a videóra, amit hamarosan látni fog. – Hogyan jött ki Lowry az igazgatóval?

Ez a kérdés is kellemetlenül érintette Cheney-t, de úgy tűnt, most hajlandó válaszolni.

– Ugyan hogy jön ki egyáltalán bárki bárkivel, ha jobban belegondol az ember? Lowry engem például emberileg egyáltalán nem kedvelt, de szakmailag tökéletesen együtt tudtunk működni. Megbecsülte a munkánkat. Értékelte a minőségi felszerelést és technikát. – Ezen nyilvánvalóan azt kell érteni, hogy támogatta Cheney minden egyes beszerzési tervét.

– Na és az igazgatóval milyen viszonyban volt? – kérdezte Kontroll. Újra.

– Őszintén? Lowry csodálta, szerette volna pártfogolni, csakhogy őneki nem kellett pártfogás. Nagyon önfejű alkat volt. És azt hiszem, úgy gondolta, túlságosan ünneplik Lowryt csak azért, mert sikerült életben maradnia.

– Hát nem volt hős? – A forradalom nagyszerű hőse, ott a dicsőségtáblán, újraalkotva egy kameralencse és némi manipulált dokumentáció segítségével. Rehabilitálva a szörnyű élmények után. Újra hatékony, alkotó emberként. S egy idő után eltakarítva szépen a Központ magasabb régióiba.

– Dehogynem, hát persze – mondta Cheney. – Annyi biztos. Csak hát, tudja, lehet, hogy azért túlértékelték. Szeretett inni. Nagyképűsködni, felvágni. Emlékszem, mondott egyszer róla egy csúnyát az igazgató. Olyan hadifogolyhoz hasonlította, aki azt hiszi, hogy tud valami különlegeset, csak mert sokat szenvedett. Szóval, hát voltak olykor súrlódások. De azért közösen dolgoztak. Képesek voltak együttműködni. Nem szerették, de tiszteletben tartották egymást. – És egy fölvillanó félmosoly: „hiszen itt mind bajtársak vagyunk”.

– Érdekes... – Bár voltaképpen nem is annyira. Újabb taktikai fölfedezés: belvillongások a Déli Végeken, a szervezeti harmónia nem problémamentes, hiszen az emberek nem robotok, nem várhatjuk, hogy úgy működjenek. Vagy mégis?

– Igen, valóban – ismerte el Cheney szórakozottan.

– Még valami? – nézett rá Kontroll szúrósan, fagyos mosollyal: csak merd firtatni, hogy találtam-e valamit az igazgató útjáról.

– Nem, nem hinném. Nem igazán. Semmi – mondta Cheney, búcsúzásként elárasztotta szokott frázisaival, majd elbotladozott a székek között. Kontroll ezek után a legalapvetőbb szortírozásra szorítkozott, míg el nem helyezett minden egyes papírfecnit valahol, s a halmokat különböző dobozokba helyezte, további elemzés céljából. Számos utalást talált még a Tudomány és Transzcendencia Brigádra vonatkozóan, Saul Evans neve viszont mindössze háromszor került elő. Mintha igazából más érdekelte volna az igazgatót.

Talált ellenben egy kézírásos lapot, amit félre is tett. Látszólag találomra összehordott szavak és kifejezések voltak rajta, de Grace DMG-fájljából kiderült, hogy hipnotikus szuggesztiókról van szó, amelyeket a tizenkettedik expedíció során alkalmaztak. Nem is ez volt érdekes, hanem másvalami. Szerette volna Chaney-t megkérdezni a dologról, de amikor fel akarta hívni, egy erő arra kényszerítette, hogy letegye a telefont.

*

Negyed hétkor úgy érezte, okvetlen szüksége van egy rövid szünetre, és kilépett a folyosóra, hogy kissé kinyújtóztassa a tagjait. Mély csönd volt, még a távolban szóló rádió hangja is csak altatóként hatott rá. Tovább sétált, végig az étkező mellett, mely most üresen állt, s ekkor váratlanul hangok ütötték meg a fülét. Egy raktárhelyiségből, a tudományos részleg felé vezető folyosóról szűrődött át a zaj. Szinte teljesen üres volt már az épület, maga is távozni készült, de ez a hang összezavarta. Ki lehet odabent? Remélte, hogy csak a nehezen megtalálható gondnok. Azt az undorító tisztítószert már valóban le kéne cserélni. Bizonyos volt benne, hogy az egészségre is ártalmas.

Megragadta a kilincset, ami megrázta kissé, elfordította, és teljes erejét bevetve föltépte az ajtót.

Hátratántorodott a lendülettől, amellyel az ajtó kicsapódott.

A raktárpolcok előtt halálsápadt teremtmény kuporgott a mennyezeten függő meztelen villanykörte alatt.

Arcát valami szörnyű, mégis boldogító szenvedés torzította el.

Whitby volt az.

Whitby zihálva nézett föl Kontrollra. Az agónia kifejezése eltűnt lassan az arcáról, s helyét ravasz óvatosság foglalta el.

Úgy tűnt, hogy rettenetes traumát szenvedett el. Bizonyára most értesült róla, hogy egy családtagja vagy közeli barátja meghalt. Pedig valójában Kontroll volt az, akit sokk ért.

– Visszajövök később – nyögte ki ostobán, mintha bizony találkozót beszéltek volna meg a raktárban.

Whitby fölpattant, mint a dobozba zárt paprikajancsi. Kontroll összerezzent, és hátrahőkölt. Bizonyos volt benne, hogy Whitby támad. De csak berántotta őt a raktárba, és magukra zárta az ajtót. Meghökkentően erős marka volt, vézna emberke létére.

– Nem, nem, csak jöjjön be – hadarta sietősen, mintha nem tudna egyszerre cselekedni és beszélni.

– Tényleg visszajöhetek később is – hebegte Kontroll, még mindig szédelegve, de igyekezett fenntartani az illúziót, hogy nem is látta Whitbyt valami szélsőséges szenvedés állapotában... továbbá, hogy Whitby irodájában vannak, s nem egy raktárhelyiségben.

Whitby csak nézett rá az egy szál villanykörte gyönge fényében. Közel álltak egymáshoz, nem volt sok hely ebben a magas, de szűkös helyiségben. Hogy a villanykörte fölött mi van, nem lehetett tudni, mert egy ernyő lefelé irányította a fényét. A falaknál polcok álltak, tele citromillatú tisztítószerrel, leveskonzervekkel, felmosófejekkel, szemeteszsákokkal, s volt néhány, vastag porral lepett digitális óra is. Hosszú, ezüstszín létra vitt föl a sötétbe.

Whitby még mindig a felindultságával küzd, értette meg Kontroll, kétségbeesetten igyekszik mosolyba fordítani zord arcát, s eltüntetni róla a feszült félelem nyomait.

– Csak egy kis csönd és nyugalom kellett – magyarázta Whitby. – Nem olyan egyszerű megszervezni.

– Őszintén szólva, úgy tűnt, hogy nagyon ki van borulva – mondta Kontroll, aki nem akart tovább alakoskodni. – Mondja, rendben van? – Könnyebben tudta kimondania, miután meggyőződött róla, hogy Whitby nem kap azonnal idegösszeomlást. De azért kínos volt mégis, hogy ilyen könnyen csapdába ejtette ebben a raktárban.

– Egyáltalán nem – felelte Whitby, akinek végre sikerűit mosolyba rendezni a képét. Kontroll csak remélhette, hogy az első kijelentésére válaszolt.

– Miben segíthetek?

Kontroll belement a fikcióba, amit Whitby játszani kezdett, már csak azért is, mert észrevette, hogy előzőleg valami tompa tárggyal lezúzta a zár belső oldalát. Whitby tehát nyugalmat akart, de közben félt is attól, hogy valamiképpen csapdába esik idebent. A Déli Végeknek volt pszichiátere, az alkalmazottak díjmentesen látogathatták. Kontroll úgy emlékezett, nem látta nyomát Whitby aktáiban, hogy valaha is elment hozzá.

Kicsit hosszabban gondolkodott a kelleténél, de talált végül egy jó kérdést. Olyasmit, amin elrágódhatnak egy darabig, s aztán megfelelő hangulatban távozhat. És nem sérül Whitby önérzete. Remélhetőleg.

– Nem olyan nagy dolog – mondta. – Ezek az elméletek az X Térségről...

Whitby bólintott.

– Például a párhuzamos univerzumok – mondta, mintha egy régebbi beszélgetésüket folytatná, amire Kontroll nem emlékezett.

– Hogy talán az ismeretlen erő, amely az X Térség mögött meghúzódik, egy ilyen párhuzamos valóságból származik – mondta Kontroll, pedig ebben egyáltalán nem hitt. Egy szóval sem utalt rá, hogy ő eredetileg nem erről beszélt.

– Igen, bár én inkább arra gondoltam, hogy minden egyes döntésünkkel elvileg létrehozunk egy hasadást, úgyhogy végtelen számú párhuzamos univerzummal kell számolni.

– Érdekes – mondta Kontroll. Talán hamarabb véget ér a tánc, ha hagyja Whitbyt vezetni.

– Némelyikükben – magyarázta Whitby – megoldottuk a rejtélyt, másokban pedig soha nem volt rejtély: egyáltalán nem is létezett X Térség – folytatta, mind növekvő hévvel. – Ez pedig vigaszt jelenthet. Talán még elégedettek is lehetünk ezért. – Majd láthatóan magába roskadva hozzáfűzte: – Csakhogy van itt még valami. Némelyik olyan univerzum, ahol megoldottuk a rejtélyt, talán csak egy vékony hártyával van elválasztva tőlünk, egészen jelentéktelen változásokkal. Ez állandóan gyötör. Mi lehet az a parányi részlet, amit nem látunk meg, és ami elterel bennünket a választól?

Kontrollnak nem tetszett Whitby vallomásos hangja. Úgy érezte, Whitby is csak azért vall meg valamit, hogy mást eltitkoljon, mint mikor a biológus beszélt a fulladásról. A megértés számtalan párhuzamos univerzuma tódult kettejük közé: Kontroll ugyanis úgy érezte, hogy Whitby törésekről szól, ugyanazokról a törésekről, amelyeken ő nap mint nap rágódik. Személyes sértésnek vette, hogy Whitby a töréseket emlegeti, mintha az ő saját múltjára célozgatna. Mindebben természetesen semmi logika nem volt.

– Talán épp a maga jelenléte az, Whitby – mondta Kontroll, kegyetlen tréfával, mert távolabb akarta taszítani magától Whitbyt, véget akart vetni a beszélgetésnek. – Maga nélkül talán meg is oldottuk volna már.

Whitby arcára rémületes kifejezés ült ki: egyrészt tisztában volt azzal, hogy Kontroll valami humorosat mondott, másrészt számára a legkevésbé sem számított, az állítás vicc-e, vagy komoly. Kontroll rádöbbent ennek az arcnak a láttán, hogy a gondolata egyáltalán nem eredeti, hogy Whitbynek számtalanszor eszébe jutott már. Bántóan hamis lett volna most valami olyasmivel próbálkozni, hogy „nem úgy értettem”, úgyhogy Kontroll egyik énje egyszerűen kirohant, végig a folyosón, amilyen gyorsan csak bírt, tudva, hogy a viselkedése a legkevésbé sem normális, de sehogy sem bírta visszafogni magát. Rohant és rohant a zöld szőnyegen, közben pedig csak állt a raktárban és mentegetőzött/nevetéssel ütötte el a dolgot/témát váltott/telefonhívást színlelt... illetve, ami valóban megtörtént: csak állt bambán, míg nőttön nőtt közöttük a kínos csönd.

Whitby szólalt meg nagy sokára, talán bosszúból, bár Kontroll ekkor még nem értette. – Látta már azt a videót, igen? Az első expedícióról?

– Nem – felelte Kontroll, mint aki beismeri, hogy szűz még. Másnapra volt betervezve.

Whitbyn néma borzongás futott végig kérdés közben, valami görcsös igyekezet, hogy kitörjön vagy visszautasítson... valamit, de Kontroll kénytelen volt egy másik, későbbi Kontrollra hagyni, hogy rákérdezzen, miért.

Volt talán egy olyan változata a valóságnak, amelyben Whitby megoldotta a rejtélyt, és most elmondja neki? Vagy egy olyan, amelyben Whitby a torkának esik, és megfojtja, csak azért, mert ő Whitby. Talán előfordul, épp ebben a pillanatban, hogy egy barlangban találkozik Whitbyvel a nukleáris katasztrófa után, vagy egy boltban, ahol épp fagylaltot vesz a várandós feleségének, vagy pedig, továbbszőve a gondolatot, valami olyan helyzetben, amelyben már sokkal régebben is találkoztak – Whitby az idegesítő tanár, aki egy hétig helyettesítette az angoltanárt első középiskolai évében. Most jobban értette, miért nem sikerült Whitbynek előrébb lépnie, miért kell állandóan megszakítania kutatásait, hogy tudományos segédmunkát végezzen másoknak. Szerette volna, ha felfedezi, valami különös trauma a felelős Whitby viselkedéséért, s egyre tépelődött, hogy talán nem ásott elég mélyre Whitby jellemében, s azért nem ismeri a számtalan réteg alatt lapuló lényeget. Vagy pedig egyáltalán nincs is elérhető lényeg, és az egész ember egyszerűen a rétegekből áll.

– Ez volt az a hely, amit meg akart mutatni? – kérdezte, hogy témát váltson.

– Dehogy. Honnan veszi ezt? – válaszolt Whitby, s beesett szemével, mesterkélt álmélkodásával olyan volt, mint egy fáradt bagoly.

Kontrollnak jó egy perc múlva sikerült kimentenie magát a kellemetlen helyzetből.

De sehogy sem bírta kiverni a fejéből Whitby szenvedő arcát. És még mindig fogalma sem volt, hogy miért rejtőzött a raktárba.

*

Néhány perc múlva a Hang kereste telefonon. Kontroll már kétségbeesetten szeretett volna szabadulni a munkából. Mindazonáltal készségesen válaszolt, a Whitby-affér ellenére. Vagy éppen Whitby miatt. Gondosan bezárta az irodát. Elővette a papírt, amelyre néhány feljegyzést írt. Aztán hangszóróra kapcsolta a Hangot, közepes hangerőn; előre kipróbálta, hogy bizonyosan ne legyen visszhang, sem semmi egyéb zavaró tényező.

Köszönt.

Aztán hosszú tárgyalás következett.

Jó darabig beszéltek. Végül a Hang azt mondta: Rendben. Kontroll közben újra meg újra a jegyzeteire pillantott.

– Csak stabilizálja a helyzetét, és végezze a munkáját. Lefagyni nem épp meggyőző megoldás. Ma éjszaka jól fog aludni.

Stabilizál. Lefagy. Meggyőző. Ahogy letette a kagylót, rémülten konstatálta, hogy valóban érez némi stabilizálódást. S hogy a Whitbyvel való találkozás most már semmiségnek tűnik, jelentéktelen a küldetéséhez képest.

016: Terroirok

Másnap reggel a kávézóban megkérdezte a köpcös, őszes pultos hölgy:

– Maga is a kormányzati ügynökségnél dolgozik, a katonai bázison?

Kontroll még az álmossággal és némi másnapossággal küzdve, óvatosan visszakérdezett:

– Miért kérdi?

– Ó – mondta bájosan a hölgy –, mert ugyanolyan képet vágnak mind, csak azért.

*

Szerette volna megkérdezni, hogy mégis, milyen képet, de csak titokzatosan mosolygott, és elmondta a rendelését. Nem akarta tudni, milyen arckifejezésen osztozik másokkal, hogy milyen klubba lépett be tudtán kívül. Van talán valami lista valahol, ahol ellenőrizni lehet a közös vonásokat?

Ahogy beült az autóba, úgy érezte, bántja a szemét a szétnyomott szúnyog a vértócsában. Letörölte egy zsebkendővel. Ugyan ki tudná bizonyítani, hogy babráltak a kocsijával?

*

Elvégzendő feladatainak listáján az első pont a videó megtekintése volt, amit régóta várt már. Az első expedícióról készült felvételé. A filmtöredékeket egy külön videószobában tartották, az expedíciósoknak szállást adó épületrész mellett. Szűkös helyiség volt, az ajtóval szemközti falán masszív fehér konzol, melynek a teteje élesebben kiszögellett, mint az alja, s így a Déli Végek épületének sajátos formáját utánozta. Tévékészülék állt a belsejében, mint fakó szürke fej egy fehér kubista sisakban. Kizárólag a szóban forgó videót lehetett nézni rajta, semmi mást. Régebbi modell volt, az első expedíció idejéből, nagy és vastag, hátrafelé kidudorodó – ezt a részét a falfülke rejtette. Kontroll emlékezett még kollégista korából, milyen nehéz egy ilyen készüléket a szobájába cipelni.

A készülék előtt alacsony, fekete műmárvány asztal állt, rajta régimódi gombok és joystick a videó irányításához. Szinte ősvilági múzeumi tárgynak tűnt, a régi, karneváli szellemidéző gépekhez hasonlított, amelyek negyeddollárossal működtek. Négy fekete bőr karosszék volt az asztalhoz tolva. Ha kihúzta az ember valamennyit, zsúfolásig tele lett a helyiség, bár a mennyezet vagy öt méter magas volt. Ennek enyhíteni kellett volna a bezártság érzését, de inkább csak fokozta, s mivel a lefelé döntött konzollal kombinálták, egyenesen szédülni kezdett tőle az ember. Kontroll észrevette, hogy a szellőzőket a feje fölött vastag por fedi. A levegőt megülte a műszerfal szaga, valami furcsa, rozsdás-penészes bűzzel keveredve.

A falakon nagy aranytáblákra vésve huszonnégy név, a huszonöt expedíciós nevéből.

Grace tagadta, hogy a toronyőr szövegével teleírt fal az igazgató emlékműve volna, de azt nem tagadhatta semmiképpen, hogy ez a helyiség valóban az expedíció emlékműveként szolgál, ő maga pedig az emlékmű őre és kurátora. Olyan szigorú biztonsági intézkedéseket hoztak, hogy a videóhoz kizárólag az egykori igazgatónak, Grace-nek és Cheney-nek volt szabad hozzáférése a Déli Végek valamennyi dolgozója közül. Mindenki más csak fényképeket láthatott, átiratokat olvashatott, de még azt is szigorúan ellenőrzött körülmények között.

Halottakat fog látni a videón, olyanokat, akiket a Déli Végeken sötét legendák öveznek. Annyi bizonyos, hogy Grace komolyan veszi a szerepét ennek a hagyatéknak az őrzésében. Már csak azért is, mert az igazgatónak ez kötelessége – mellé az igazgató ismerte ezeket az embereket, s az elődje küldte őket a halálba. Egy évi felkészülést követően. A lehető legjobb, legmodernebb technológiával fölszerelve, amit csak a Déli Végek megszerezhetett. Ez lett a végzetük.

Kontroll érezte, hogy fölgyorsul a szívverése, a szája kiszáradt, a tenyere izzad. Mintha valami rendkívül fontos, jelentőségteljes vizsga előtt állna.

– Magyarázat nem szükséges hozzá, magától értetődik – mondta Grace. – A kezdet kezdetén indul, és bizonyos kihagyásokkal időrendi sorrendben halad. Klipről klipre lehet továbblépni, de ide-oda is ugrálhat, ha épp ahhoz van kedve. Ha nem végez egy óra alatt, bejövök, és akkor be kell fejeznie. – Százötvennél is több videótöredéket mentettek meg az első expedíció anyagából, a legtöbbjük tíz másodperc és két perc közötti volt. Némelyiket Lowry hozta ki, másokat a negyedik expedíció. Nem javasolták, hogy bárki egy óránál tovább nézze ezeket a felvételeket. A legtöbben annyit sem bírtak ki.

– Idekint fogok várni. Ha előbb végez, csak kopogjon.

Kontroll bólintott. Ez vajon azt jelenti, hogy be fogják zárni? Úgy látszik, igen.

Grace felkelt a székből. Kontroll a helyére ült. Mielőtt az igazgatóhelyettes kilépett a szobából, Kontroll meglepetten érezte a kezét a vállán, talán a szükségesnél nagyobb erővel nehezedett rá. Aztán kattant az ajtózár kívül, s ő magára maradt a márványcellában, kísértetek neveivel körülvéve.

Ő akarta, de most valahogy nem fölt a foga hozzá.

*

A legkorábbi töredékek normális dolgokat mutattak: táborverés, a távoli világítótorony be-bevillan a képbe. Fák és sátrak árnyai a háttérben. Kék égbolt húzódik végig a képen, mintha valaki elfelejtette volna kikapcsolni a kamerát, mikor letette. Némi nevetés, tréfálkozás, de Kontrollnak már ez is gyanúsnak tűnt, mintha látnok vagy időutazó lett volna. Vajon ezek az egyszerű dolgok azok-e, aminek látszanak, emberi lények ártatlan évődései, vagy ellenkezőleg, titkos és baljós, nagy fontosságú üzenetek hordozói? Kontroll nem akarta, hogy mások elemzése, véleménye torzítsa az észlelését, ezért nem olvasott el minden aktát. De most ennek ellenére rádöbbent, hogy még így is túlságosan föl van vértezve előzetes tudással, prekoncepciókkal, miközben cinikusan szemléli saját gyanakvását, s nem tudja nem nevetségesnek látni. Ha nem vigyáz, mindent felnagyít, mindent túlmagyaráz, és a legártatlanabb videótöredék is fenyegető üzenet hordozójává válik a szemében. Eszébe jutott egy elemző megjegyzése, mely szerint amit majd hamarosan megtapasztal, azzal egyetlen másik expedíció sem szembesült. Mármint azok közül, akik végül visszatértek.

Az expedíció vezetőjének videónaplójából következett néhány részlet. Alkonyat, tábortűz, sziluettek. Semmi, amit Kontroll ne tudott volna rég. Aztán talán hét, egyenként öt másodperces felvétel, amelyek csak imbolygó árnyakat mutattak, éjszakai fölvételek, minden kontraszt nélkül. Hiába hunyorított Kontroll, hátha sikerül kivennie valami alakot vagy képet a homályban. Akár egy önbeteljesítő jóslat: csak a képzeletbeli porszemek lebegtek a látótér szélén, parányi parazitákként.

Eltelt egy nap, az expedíció több hullámban csapott ki az alaptáborból. Kontroll azon igyekezett, nehogy bármelyiküket megkedvelje. Ne bájolja el a tréfálkozásuk. Sem pedig megnyerő komolyságuk, szakmai kompetenciájuk – hiszen a legjobbak voltak, akiket a Déli Végek találhatott. Hosszan elnyúló felhők az égen. Egy kijózanító pillanat: az expedíció rátalál a katonai kocsik és tankok sorára, amelyeket a határ megjelenése előtt küldtek be. A roncsokat már jócskán benőtte a gaz. Emberi maradványok nem keserítették ezt az első expedíciót, bár Kontroll azért komorságot látott némelyikük arcán. Ekkorra már, ha nagyon figyelt az ember, érezhetően szaporodtak a walkie-talkie-k adászavarai, egyre többet lehetett hallani, hogy „Válaszolj!” és „Ott vagy?”, amire csak zúgás következett.

Megint este, új nap hajnala. Kontroll úgy érezte, mintha gyorsított klipet nézne, szinte ellazult az egymásra következő ártatlan pillanatok sodrában, boldog tudatlanságban a további fejleményeket illetően. A technikai zavarok sűrűsödtek, a walkie-talkie-beszélgetések már másból sem álltak, mint félrehallásból és félreértésből. A beszélőt és hallgatót egyaránt maga alá gyűrte valami külső erő, anélkül, hogy észrevették volna. Legalábbis nem tették szóvá a felvételeken, hogy észrevették. Kontroll nem tekerte vissza ezeket a filmtöredékeket. Borzongó bizsergést keltettek a tarkóján, enyhe émelygést okoztak, felerősítettek benne egy bizonytalan érzést, amely hol a klausztrofóbiára, hol a magasság okozta szédületre emlékeztetett.

Aztán elérkezett a pillanat, mikor Kontroll nem áltathatta tovább magát. A nevezetes húsz másodperces töredék került sorra, melyet az akta szerint Lowry vett fel, az expedíciós csapat antropológusa és katonai szakértője. A második nap vége felé, alkonyat, épp lement a nap. Távolabb a sötét világítótorony. Tudatlanságukban még nem döbbentek rá, mekkora hiba szétválni. Lowry csapata az ösvényen vert tábort éjszakára, egy sor elhagyatott ház között, úgy félúton a világítótoronyhoz. Falunak is alig tekinthető ez a település, neve sincs a régi térképeken, de ez volt a legnépesebb központ a vidéken.

Valami morajlás hangzott, amit Kontroll a tengernek és a parti szélnek tulajdonított, de nem volt nagyon hangos. A régi falak romjai éles árnyakat vetettek az ég hátterére, s látható volt a kőből rakott ösvény hosszú sávja. A kamera remegett egy kissé Lowry kezében. Az előtérben egy nő üvöltött, az expedíció vezetője: „Állítsa le azt a nőt!” Arca maszkszerűnek tűnt a kamera fényében, mély árnyékok vetődtek a szája és a szeme köré. A túloldalon, a rögtönzött piknikasztal túloldalán egy nő jelent meg a tűz fényében, az expedíció vezetője, és üvöltött: „Állítsa le azt a nőt! Állítsa le, könyörgök! Állítsa le, könyörgök!”

Perdült a kamera, aztán megállapodott, vélhetően még mindig Lowry tartotta. Aztán a személy, aki a kamerát fogta, kapkodva zihálni kezdett, s Kontroll ekkor döbbent rá, hogy a nesz, amit az előbb hallott, szintén ilyen reszelős, reszketős levegőkapkodás volt. Egyáltalán nem a szél. Éles, ideges hangok szóltak valahonnan a kamera látóterén kívülről, nem lehetett kivenni, mit mondanak. A képernyő bal szélén a nő abbahagyta a kiabálást, a kamerába bámult. A jobb oldali nő is elhallgatott, s a kamerára meredt. Ugyanaz a rémült, esdeklő, összezavarodott kifejezés sugárzott.

Kontroll felé a két maszkszerű arcról abból a hihetetlen messzeségből, sok-sok év távolából. Nem volt képes különbséget tenni közöttük abban a félhomályban.

Mereven, egyenes háttal ült, s pontosan tudta, mi következik. Kontroll rádöbbent, hogy nem az alkonyat szívott ki minden színt a jelenet hátteréből. Mintha valami ráborult vagy aláereszkedett volna a tájra, valami elképzelhetetlenül hatalmas, aminek a széle messze túl volt a kamera látóterén. A felvétel utolsó pillanatában a két nő még dermedten bámult, s a háttér mintha elmozdult volna, s mozdult tovább... majd egy olyan töredék következett, amely még jobban megfagyasztotta Kontrollban a vért: Lowry bohóckodik a kamerának másnap reggel, lenn a parton, valaki más videózza, és kacag. Említés sem esik az expedíció vezetőjéről. És Kontroll tudta: nem is fog szerepelni egyik további filmrészleten sem. Semmi magyarázat Lowry részéről. Mintha kitörlődött volna mindnyájuk emlékezetéből, vagy mintha valamennyien elképzelhetetlen traumát szenvedtek volna el azon az éjjelen, amely nem került felvételre.

A bomlás pedig folytatódott, minden látszólagos könnyedség és derű ellenére. Lowry valami szavakat mondott, amelyeknek semmi értelme nem volt, s a kamerát tartó személy úgy felelt rá, mintha értené, bár az ő beszéde még normális volt.

*

A vérontás vele maradt, miután kilépett a videónéző szobából, ahogy Grace kikísérte a fényre, illetve a másmilyen fajta fényre. És valószínűnek tűnt, hogy hosszabb időre gondolatai közé férkőzött a szörnyűség. Nem tudta bizonyosan, nehezére esett szavakba önteni, amit érez, csak motyogott, és bólintott Grace-nek, mikor az megkérdezte, jól van-e, s úgy fogta meg a karját, mintha támogatni akarná, nehogy összeessen. De abban a pillanatban is pontosan tudta, hogy Grace együttérzése nincs ingyen, hogy meg kell majd érte fizetnie. Kibontakozott a kezéből, s ragaszkodott hozzá, hogy ne kísérje tovább. Egymagában sétált vissza.

Előtte van még az egész nap. Össze kell szednie magát. A következő feladat a biológussal való beszélgetés, aztán tárgyalások az alkalmazottakkal, aztán... nem is emlékezett már. Megbotlott, megtántorodott, és fél térden kötött ki. Ráébredt, hogy az étkezőben van, az ismerős zöld szőnyeget ékesítő nyílhegy minták az udvar felé mutattak. Elvakította a hatalmas, szinte székesegyházba illő ablakokon beáradó fény. Sütött a nap odakint, de a fehér felhők mögött már gyülekezett a mérges szürkeség: zivatarok várhatók délutánra.

A fekete vizekben, éjfélkor, sugárzó napfényben érik meg majdan az a gyümölcs, s annak sötétjében, mely színarany, hasad föl, hogy megnyilváníttassa a Föld végzetes puhaságát.

Egy világítótorony. Egy torony. Egy sziget. Egy világítótorony-őr. Egy határ, amelyen fénnyel derengő bejárat nyílik. Egy igazgató, aki nem hivatalosan átkelhetett azon a határon, azon a bejáraton. Egy szétnyomott szúnyog a kocsi szélvédőjén. Whitby gyötrődő arca. A határátkelő örvénylő fénye. Az igazgató telefonja a táskájában. Démoni videók egy ünnepélyes emlékhelyen. A részletek áradata lassan maga alá temette. Kezdte elborítani. Nincs ideje, hogy hagyja őket leülepedni, pedig idő kellene, hogy elváljon, melyik számít igazán, és melyik semmiség. „Azonnal nekiesett a munkának”, ahogy az anyja kívánta, de igazán nem jutott sokra vele. Fennállt a veszély, hogy a beáramló friss információ felülírja az előkészítő munkát, a tudást, amellyel ideérkezett. És komolyan át kell kutatnia az igazgató feljegyzéseit, most már nem halogathatja. Ez is rengeteg új rejtélyt hoz majd, ebben bizonyos lehet.

A vége felé nem akart szűnni a sikoltozás. Aki a kamerát kezelte, nem is tűnt valóban emberinek. Ébredjetek föl, rimánkodott Kontroll az expedíciósoknak. Ébredjetek föl, értsétek meg, mi történik veletek! De nem tették. Nem tehették. Sok-sok mérföldnyire voltak tőle. És jó harminc évvel elkésett a figyelmeztetéseivel.

Kontroll a szőnyegre támaszkodott két tenyerével. A zöld nyilak így közelről nézve bonyolult, kacskaringós szálakból álltak össze, mohához hasonlítottak. Érezte a szőnyeg durva, sok év alatt elnyűtt szövetét. Ez talán az eredeti szőnyeg, ez volt itt harminc éve is? Ha igen, akkor a videók és akták minden fontosabb szereplője összevissza járkált rajta, százszor is egy nap. Talán maga Lowry is itt idétlenkedett a videókamerájával az expedíció indulása előtt. Legalább olyan megviselt volt a szőnyeg, mint maga a Déli Végek, az ügynökség, mely az X Térség nevű tréfás hullámvasút sínjein zötyög.

Az étkezőben tartózkodó emberek mind rámeredtek. Muszáj felkelnie.

Más vidékek homályos csarnokaiból sosem volt, sosem létezhetett alakok vonaglanak gyötrődve.

*

Térdeplő helyzetéből felegyenesedett, de nem sietett azonnal a biológushoz, előbb benézett még az irodájába. Kellett egy percnyi fellélegzés, talán megtisztulás. Felhívta az információt a Rock Baynél, ahol a biológus a leghosszabb ideig volt alkalmazásban, mielőtt csatlakozott volna a tizenkettedik expedícióhoz. Feljegyezéseiből arra lehetett következtetni, hogy ez volt a kedvenc helye. Dús északi esőerdő, gazdag, virágzó ökoszisztéma. Egy kis házikót bérelt ott. Nemcsak a tanulmányozott lagúnákról voltak képei, de a lakóhelyéről is – a Központ rutinvizsgálata jóvoltából. Priccsszerű ágy, kényelmes konyha, fekete kályha, amely kandallóként is szolgált, kémény. Kontrollra a vadon bizonyos vonásai csábítóan hatottak, de ugyanúgy vonzotta ez az egyszerű otthonosság is.

A kihallgatószobában Kontroll egy palack vizet helyezett kettejük közé, meg a biológus aktáját. Unta már ezt a trükköt, de azért... Anyja azt mondogatta, a rituálé elismétlése kiemeli, drámaibbá teszi a rámutatást a láthatatlanná vált dolgokra. Most már bármikor megtörténhet, hogy rámutat az aktára, és ajánlatot tesz.

A neonfények vibráltak, lüktettek, mintha végképp el akarnának aludni. Kontrollt most nem érdekelte, hogy figyeli-e Grace a detektívtükör mögül. Szellemmadár szörnyen nézett ki, nem is annyira betegnek tűnt, inkább mintha sokat sírt volna. Kontroll pedig pontosan ugyanígy érezte magát. A nő szeme alatt sötét árnyékok, a tartása magába roskadt. Kiégett belőle a felelőtlen évődés szelleme, vagy legalábbis rejtőzött.

Kontroll nem tudta, hol is kezdje, mivelhogy egyáltalán el sem akaródzott kezdeni neki. A videóról szeretett volna beszélni, amit látott, de ez lehetetlen volt. A szavak ott forogtak az elméjében, formálódtak a nyelvén, de nem kaptak hangot, csapdába estek vágy és akarat között. Nem szólhat róla senki emberfiának, soha. Ha kieresztené magából, rászabadítaná valaki más elméjére, és ezt sosem bocsáthatná meg magának. Egy barátnője, aki megsejtett valamit a munkájáról, egyszer megkérdezte: „Miért csinálod?” Vagyis hogy miért vállal ilyen titkos küldetést, amelyről sosem beszélhet, nem oszthatja meg senkivel. A szabvány válaszával felelt, nagyképű fölénnyel, gúnyt űzve önmagából: „Mert tudni akarok. Behatolni a fátyol mögé.” Át a határon. Már abban a pillanatban, mikor kimondta, tudta, hogy ez azt is jelenti, nyugodt szívvel hagyja magára a lányt ezen az oldalon.

– Miről akar beszélni? – kérdezte Szellemmadarat, nem mintha kifogyott volna a kérdésekből, de szerette volna, ha átveszi a kezdeményezést.

– Semmiről – felelte az közönyösen. A hangja is bágyadt volt, csak motyogott.

– Kell lennie valaminek... – Már könyörgött. Csak legyen valami, ami eltereli a figyelmét a vérfürdőről.

– Nem én vagyok a biológus.

Ez végre kiszakította Kontrollt önmaga fogságából. Rákényszerítette, hogy elgondolkodjék a hallottakon.

– Nem maga a biológus – visszhangozta.

– Magának a biológus kell. Én nem az vagyok. Menjen, beszéljen a biológussal, ne velem.

Ez most valami identitásválság vagy pszichotikus tudathasadás? Esetleg csak képes beszéd?

Kontroll mindenesetre úgy döntött, hogy ez az ülés félresikerült.

– Újra próbálhatjuk délután – javasolta.

– Újra próbálhatjuk? Mit? – csattant föl a nő. – Mit gondol, mi ez, terápia? Kinek a terápiája?

Válaszolt volna, de a nő heves mozdulattal lesöpörte az asztalról az aktát, a palackot, majd két kézzel megragadta az ő bal kezét, és nem volt hajlandó elengedni. A tekintetében ellenszegülés és félelem. – Mit akar tőlem? Mit akar igazán?

Kontroll a szabad kezével elküldte a szobába tóduló őröket. A szeme sarkából látta, milyen meghökkentő gyorsasággal takarodnak ki, mintha valami óriási szörnyeteg szippantotta volna be őket a nyitva álló ajtóból.

– Semmit – felelte, csak hogy lássa, erre hogyan reagál. A nő keze nyirkos volt és meleg, nem igazán kellemes érintésű: valami zajlott ez alatt a bőr alatt. Talán rosszabbodott a láza?

– Nem fogok asszisztálni ahhoz, hogy feltérképezze a pszichés rendellenességeimet – sziszegte; kapkodva szedte a levegőt, és kiabálva folytatta: – Nem én vagyok a biológus!

Kontroll kiszabadult, eltolta magát az asztaltól, és fölkelt. Nézte, hogyan roskad vissza a székére a nő. Lesütött szemmel bámulta az asztalt, nem nézett föl rá. Borzalmas volt, hogy szenvedni látja, s még borzalmasabb volt, hogy ő maga okozta a szenvedést.

– Akárki is maga, később folytatjuk.

– Most türelmes hozzám – motyogta a nő, összefonva a karját.

Mire Kontroll összeszedte a papírokat meg a palackját, s az ajtó felé indult, újabb változás zajlott le benne.

Remegő hangon szólalt meg, valami új érzés csendült a hangjában:

– Költött kint a víztározónál egy erdei gólyapár, mikor elmentem. Megvannak még?

Beletelt egy kis időbe, mire Kontroll rájött: az expedíció előttről beszélt. Még egy pillanat kellett, hogy fölfogja: ez afféle bocsánatkérés.

– Nem tudom – felelte. – Utánanézek.

Mi történt ezzel a nővel odakint? És mi történhetett vele itt bent?

Az utolsó videótöredék külön kategória volt. „Jelzés nélkül”. Akkorra már halott volt mindenki, a sebesült Lowryt kivéve, aki félúton járt vissza, a határ felé.

Jó húsz másodpercen át röpült a kamera a csillogó nádas, a mélykék tavak, a fehéren tajtékzó tenger fölött, a világítótorony felé. Süllyedt-emelkedett, alább esett, aztán szárnyalt újra.

Rémítő lelkesedés sugárzott ebből a szárnyalásból.

Mindent elárasztó öröm.

017: Perspektíva

Hiányoztak egyes lépések. Mások kiestek az ütemből. Ebéd, az értekezlet után, amelyet Kontroll teljes mértékig elfelejtett abban a pillanatban, hogy véget ért, pedig igyekezett megtartani az elméjében. Azért jött ide, hogy megoldjon egy rejtélyt, de mintha a rejtély kezdte volna feloldani őt.

Kontroll beszélt egy darabig, ennyire képes volt még, arról, hogy többet szeretne megtudni a világítótoronyról és annak a topográfiai anomáliához fűződő kapcsolatáról. Utána Hsyu beszélt bizonyos mintázatokról a világítótorony őrének beszédében. Szavait állandóan kommentálta az ellátási részleg egyetlen képviselője, egy hajlott hátú, idősebb ember, Darcy nevű, aki vékony, rekedtes hangján a „történeti hitelesség” jelentőségéről beszélt.

Tábortűz a fák között, az expedíciósok a tűz körül. Valami hatalmas, akkora, hogy a körvonalait nem is látni, ott mászik, tornyosul a háttérben, utálatosan oson a fák és a tűz között. Gondolni sem szeretett rá, ugyan mi lehet ennyire hatalmas és mégis elég könnyű, hogy így tudjon lappangani – lelki szemei előtt eleven fal jelent meg rojtos, cafrangos húsból.

Talán képes lett volna tovább bólogatni és kérdezősködni, de egyre erősebben undorította, ahogy Hsyu asszisztense, valamilyen Amy a száját rágta. Lassan. Módszeresen. Öntudatlanul. Közben jegyzeteket körmölt vagy Hsyu fülébe suttogott, ki tudja, miféle információkat. Bal felső szemfogának és metszőfogainak törtfehérje kivillant, felső ajka fölfedte a rózsaszín foghúst is, ahogy szinte ritmikus precizitással harapott-csípett, harapott-csípett, míg végül alsó ajkának bal fele a rúzsánál is vörösebb lett.

Valami átsuhant vagy áthaladt a képernyő hátterében egy pillanat alatt. Középen egy szakállas ember guggolt – nem Lowry, hanem egy O’Connell nevű. Kontroll előbb úgy látta, hogy O’Connel mormol valamit, beszél, de olyan nyelven, amit ő nem ért. Igyekezett megjegyezni valamit belőle, értelmet találni benne, már majdnem elhatározta, hogy hívja Grace-t, és megmutatja, mit fedezett föl. De a következő pillanatokban rájött, hogy csak a száját rágja, kitartóan, míg vér nem fakad belőle, miközben egész idő alatt vadul bámul a kamerába, mégpedig azért, értette meg lassan Kontroll, mert az volt az egyetlen hely, ahová még biztonságban nézhetett. O’Connell valóban beszélt is szájrágás közben, csakhogy a szavai semmi különöset nem jelentettek, Kontroll most már elolvashatta feliratként szöveget. A legelemibb, legbanálisabb üzenetet közvetítették.

*

Ebéd következett az étkezőben, ahogy eredetileg tervezték. Stabilizáló étkezés, gondolta Kontroll, aztán addig ismételgette magában az étkezés szót hadarva, míg teljesen értelmetlenné nem vált. Az étkezésből védekezés lett, abból egy rémülten inaló fehér nyúl, abból a biológus a nyomasztó asztal mögött, abból a tábortűz, körülötte az expedíciósokkal, akiknek fogalmuk sem volt, mi vár rájuk.

Nyomába eredt Whitbynek, vagyis Whitby egy változatának, aki miatt egyrészt aggódott, másrészt tartott tőle, s aki most az asztalok közt kanyargott Cheney-vel, Hsyuval és Grace-szel. Whitby nem volt jelen az értekezleten, de Grace meglátta lefelé menet, ahogy épp megpróbált eltűnni egy oldalfolyosón, és magukkal hívta. Most mindnyájan őt követték „természetes élőhelyére”. Nem valószínű, hogy az étel miatt kedvelte az étkezőt. Sokkal inkább a nyitott, világos, tágas tér miatt. Talán egyszerűen csak azért, mert innen könnyű volt elmenekülni bármelyik irányba.

Whitby egy kerek, fautánzatú asztalhoz vezette őket, mely körül alacsony műanyag székek álltak. Az asztal az udvartól legtávolabb eső sarokba volt bezsúfolva, közvetlenül a lépcső mellett, mely a harmadik emeletre vezetett. Éppen onnan jöttek le az imént. Az a szint alig volt több egy nagyobb lépcsőpihenőnél, néhány kis tárgyalóval. Kontroll megfigyelte, Whitby milyen gondosan választotta ki a helyét: belülre férkőzött, ahol a falnak támaszthatta sovány hátát, akár egy valószerűtlen, gyanakvó revolverhős, hogy háttal a lépcsőnek szemmel tarthassa az egész étkezőt az udvarral és a borzas-zöld mocsárral együtt, melynek kipárolgása buborékokat küldött az üvegfalra.

Kontroll Grace-szel szemben ült, Whitby és Hsyu Grace két oldalán, Cheney pedig Whitbyvel szemben, Kontroll mellett foglalt helyet. Készséges X-arca Kontroll felé hajolt:

– Foglalom a helyet, míg elmegy ételért.

– Maradok én itt – felelte Kontroll. – Csak hozzon nekem vizet, és egy körtét vagy almát. – Enyhén émelygett.

Cheney bólintott, vaskos kezét egy búcsúlegyintéssel elvette az asztalról, és távozott a többiekkel együtt. Kontroll a falon díszelgő nagyméretű, bekeretezett fényképet bámulta. Húszévesnél is öregebb volt már, és csupa por. A Déli Végek akkori legénységének színe-javát mutatta. Kontroll fölismert néhány arcot, hiszen számtalanszor mutattak neki fotókat, Lowryt azonnal megtalálta rajta. A kép az expedíció után néhány évvel készülhetett, de Lowry még mindig elég elgyötörtnek tűnt. Whitby is ott volt, a csapat közepében, vigyorogva. A kép azt sugallta, hogy Whitby valaha kíváncsi, eleven, optimista alkat lehetett. Még az eltűnt igazgató is látható volt a képen, bár alig, szinte csak árnyékként a bal szélen. Nagydarab árnyék, se nem mosolyogó, sem nem komor.

Akkoriban új ember lehetett az ügynökségnél, pszichológusgyakornok. Grace talán öt évvel később lépett be, amikor Lowry távozott. Egyikük számára sem lehetett könnyű fölkapaszkodni a hivatali ranglétrán, és hogy megszilárdítsák a pozíciójukat. Keménység és kitartás kellhetett hozzá. Talán túl sok is. De Grace legalább a legelső idők őrültségeitől meg volt kímélve. Ezek közül egyedül a hipnózis maradt meg hosszú távon. Kezdetben volt ott minden, kriptozoológia, sőt szellemidézés, látnokok, akikkel közölték a puszta tényeket, és... és mit is vártak tőlük? Információt? Látomásaikból semmiféle érdemi dolgot nem lehetett leszűrni.

Visszajöttek a többiek a büféasztaltól. Cheney hozta a kért vizet, s tálcán egy körtét. Kontroll arra gondolt, hogy ha a nap folyamán történne valami szörnyűség, és a boncoláskor a gyomortartalmakból próbálnának valamire következtetni, úgy találnák, hogy Cheney válogatós, Whitby valóságos malac, Hsyu egészségmániás, Grace pedig nassoló. Grace hátradőlt a székén, és izzó tekintettel pillantott Kontrollra. Kávéját és két zacskó sós kekszét úgy rendezgette el maga előtt, mintha a vád bizonyítékai volnának. Kontroll megacélozta magát, egy korty vízzel próbálta kitisztítani a fejét.

– Értekezlet minden csütörtökön legyen vagy kéthetenként? – kérdezte, csak úgy kísérletképpen, hogy beszéljenek valamiről. Valami automatikus ösztön hatására ezzel a kérdéssel próbálta felmérni a társaság hangulatát.

Grace-nek azonban nem fűlt a foga a társalgáshoz.

– Akarnak hallani egy történetet? – kérdezte, ám ez valójában nem volt kérdés. A tekintetéből látszott, hogy megmásíthatatlanul eldöntötte a dolgot.

– Persze – felelte Kontroll –, miért ne? – Cheney fészkelődött mellette, Whitby és Hsyu pedig összehúzta magát, s nem néztek Grace-re, mintha mágneses erővel taszítaná őket.

Grace éles tekintettel figyelte Kontrollt, akinek azonnal elment a kedve attól, hogy a körtéjét majszolja.

– Egy terrorelhárító ügynökről szól. – Hát tessék, itt volnánk.

– Milyen érdekes – mondta Kontroll. – Magam is terrorelhárító ügynök voltam valamikor.

Grace úgy folytatta, mintha Kontroll meg sem szólalt volna.

– A történet egy elrontott bevetésről szól, ennek az ügynöknek a harmadik bevetéséről a kiképzés után. Nem az első volt, nem a második, tehát nem szól mellette semmi mentség. Mi volt a dolga? Megfigyelni egy szeparatista paramilitáris csoport tevékenységét az északnyugati partokon, és jelenteni róla. A fegyveresek a hegyekben húzódnak meg, de lejárnak két fontos parti városba toborozni. A Központ feltételezi, hogy a milícia mögött meghúzódó szélsőséges sejteknek szándékukban áll a hajóközlekedés akadályozása, és ehhez a szükséges eszközökkel is rendelkeznek; épületeket akarnak felrobbantani, és még sok hasonló dologra készülnek. Nincs határozottan artikulált politikai álláspontjuk vagy céljuk. Tanulatlan fehér férfiak, főiskolás korúak, de nem diákok. Meg néhány radikalizálódott nő. A társasághoz tartozó többi nő egyszerűen nem látja át, miben is sántikálnak az ostoba férfiak. De egyikük sem annyira ostoba, mint a szóban forgó ügynök.

Kontroll mozdulatlanná dermedt. Érezte, hogy ég az arca. A testében nőttön-nőtt a forróság, mintha láng terjedne szét benne. Hát így akarja legyőzni Grace, apránként? Izoláljuk a célpontot, és szégyenítsük meg könyörtelenül a Déli Végek alkalmazottjai előtt, akikkel épp hogy kialakított valamilyen kapcsolatot?

Cheney különös szusszanásokkal próbálta jelezni nemtetszését. Whitby úgy nézett, mint aki felé egy ismeretlen közeledik, magyarázván neki egy érdekes társalgás részleteit, de ő, legnagyobb sajnálatára, a nagy távolság miatt egyáltalán nem hallja.

– Ismerősen hangzik – mondta Kontroll, mert valóban ismerősen hangzott, sőt pontosan tudta, mi következik.

– Az ügynök beépül a csoportba, vagy legalábbis bekerül a csoport ismeretségi körébe – folytatta Grace. – Megismerkedik a vezetők néhány közelebbi barátjával.

Hsyu összpontosított figyelemmel vizsgált valami érdekes jelenséget a szőnyegen, aztán fölkapta a tálcáját, kipréselt magából egy gyors, de azért derűs búcsúszót, és távozott.

– Ez nincs rendjén, Grace, maga is tudja – suttogta Cheney előrehajolva, mintha azt remélné, hogy így csak Grace hallja, amit mond. – Így sarokba szorítani. – De Kontroll úgy látta, rendjén van. Nagyon is rendjén. Hiszen nem egyeztek meg előre semmilyen játékszabályban.

– Az ügynök követni kezdi ezeket a barátokat, akik hamarosan elvezetik egy bárba. Az alvezér barátnője szeret itt üldögélni egy pohár ital mellett. Ő is rajta van a listán, az ügynök felismeri a fényképéről. De ahelyett, hogy csak megfigyelné, és jelentene róla, ez az értelmes ügynök sutba dobja a kapott parancsokat, és odamegy a lányhoz, megismerkedik vele.

– Ne meséljem én tovább? – szakította félbe Kontroll. Hiszen tudta, hogy folytatódik a történet. El tudta mondani, sőt szeretett volna végre beszélni róla, égett a vágytól, hogy elmondja, és valami torz módon még hálát is érzett Grace iránt, mert ez végre emberi probléma, végtelenül banális kis emberi probléma, az összes többihez képest.

– Grace... – szólt könyörgően Cheney.

Grace azonban mindkettőjüket leintette, és Whitbyre meredt, úgyhogy az kénytelen volt visszanézni rá.

– Ráadásul az ügynök nem egyszerűen csak beszélget a nővel, érti-e, Whitby... – Whitby megrökönyödött, hogy milyen cinkos módon szólítja a nevén, mintha legalábbis átkarolta volna a vállát –, de elcsábítja, miközben azzal áltatja magát, hogy ezzel használ a küldetésének. Mert arrogáns alak. Elbizakodott, arrogáns alak. – Anya ezt szóbeszédnek nevezné, mint annyi minden mást is, csakhogy ebben az esetben teljesen igaza lenne.

– Azelőtt volt rendes villa és kanál az étkezőben – jegyezte meg gyászosan Whitby. – Most meg csak ezek az idétlen kombinált villakanalak. – Jobbra-balra forgolódott, talán alkalmasabb evőeszközt, talán egérutat keresve.

– Legközelebb, ha elmeséli ezt a történetet, hagyja ki a csábítást, ugyanis nem történt meg – mondta Kontroll. A feje lüktetett, a füle tompán csengett. – Viszont hozzátehetné, hogy az ügynök egyáltalán nem kapott világos utasításokat.

– Hallja, mit mond? Hallja? – Cheney mormolása, mint egy finomabb szamárböfögés.

Grace továbbra is egyenesen Whitbyhez intézte a szót, Whitby pedig kínjában Cheney felé fordult, néma kérdéssel, hogy mit is tegyen, ám az nem volt képes vagy hajlandó kisegíteni. Hát akkor utolsó vérig. Fenékig üríteni a bürökpoharat. Lövészárokharc. És ez már így marad.

– Szóval az ügynök ágyba viszi a lányt – folytatta Grace, érzelemmentes hangon –, pedig tudja, milyen veszélyes ez, tudja, hogy a banda úgyis rá fog jönni. Az elöljárója nem értesül semmiről. Egyelőre. Aztán egy nap...

– Egy nap – vágott közbe Kontroll, mert ha egyszer Grace okvetlenül ezzel a történettel akar villogni, akkor csak tudja meg, hogyan végződött a valóságban, a kutyaúristenit. – Egy nap tehát belép az ügynök a bárba... ez a harmadik alkalom, hogy ott jár... és leleplezik titkos kamerák segítségével, amiket a lány barátja szerelt föl az éjszaka. – A második nap a bárban Kontroll nem is beszélt a lánnyal. A harmadik, végső alkalommal, akkor igen. Mennyire bánta aztán, hogy megtette! Még csak nem is emlékezett, hogy miket is mondtak akkor.

– Korrekt – mondta Grace, s egy pillanatra zavar ült ki az arcára, elnehezítve vonásait. – Korrekt.

Régi seb volt már ez Kontroll számára, bármilyen frissnek tűnt az elszánt dögevők szemében, akik okvetlenül bele akarták vájni a fogukat vagy csőrüket, egy kis rothadó hús reményében. Kialakult már a rutinja, hogy beszámoljon az esetről, valóságos személyből mintegy színésszé vált, aki a saját régi történetét adja elő. Valahányszor újrajátszotta, egyre simább lett a monológ, kevésbé bonyolultak, jobban összeillőek a részletek, a szavak úgy jöttek már, mintha puzzle-darabkák lennének, pont a megfelelő sorrendben, hogy összeálljon a kép. Kontroll alkalomról alkalomra egyre jobban utálta a produkciót. De nem volt más választása, ha nem akarta, hogy zsarolható legyen a múltjának egy sötét epizódjával, amely immár tizenhét éve és öt hónapja történt. Márpedig a történet követte minden munkahelyére, mivel a szupervízora úgy döntött, hogy nagyobb büntetést érdemel, mint amennyit kapott ott helyben: örökre szóló büntetést.

*

A történet legrosszabb verzióiban, amilyet Grace is elmondott, összefeküdt az alvezér barátnőjével, Rachel McCarthyval, s ezzel meghiúsította az egész műveletet. Pedig épp elég rossz volt a puszta igazság is. Magánfőiskoláról jött frissen, az anyja protezsálta, kiváló bizonyítványokat hozott, ezért volt benne valami ostoba elbizakodottság, és kitűnő minősítéssel végezte el a Központ kiképzését. Az első két terepmunkája nagyszerűen sikerült, síkságon és dombvidéken át kellett követnie néhány derék gonosztevőt – teherkocsik, bagó, elhagyatott kisvárosi főterek, rántott okrát majszolt, míg figyelte baseballsapkás embereit, ahogy gyanús kinézetű ládákat pakolnak furgonokba.

Szörnyű hibát követtem el. Nem múlik el nap, hogy ne gondolnék rá. Ez a tudat irányít most már a munkámban. Alázatosabbá és figyelmesebbé tesz. Bár nem gondolt rá igazából minden nap. Tönkremenne belé az ember. De ott volt a tudata mélyén, megnevezetlenül, az a sötét, szomorú, súlyos dolog, amely csak időnként nehezedett rá a lelkére teljes súlyával. Az emlék halványodott, elvontabbá vált, mint egy régi vállsérülés, egészen finom fájdalom, de nagyon határozott, végig lehet követni a lapockán és a háton.

*

– Szóval hát így – mondta Kontroll. Whitby kezdett összeroppanni a rá irányuló dupla figyelem alatt, Cheney-nek pedig sikerült valami kifinomult trükkel megugrania Kontroll elől. – Tehát a lány barátja fölvette, hogy valami idegen beszélget a barátnőjével, ami már önmagában elég ok volna verekedésre. De aztán az egyik cimborája követi az idegent egy kávézóba, olyan húszpercnyire onnan. Az ügynök nem veszi észre, elfelejti ellenőrizni, hogy követik-e, mert annyira el van telve magával, és olyan biztos a nagyszerű képességeiben. – Merthogy dinasztiából származik. És mert olyan sokat tud. – Na és vajon kivel beszélget itt az ügynök? Hát a szupervízorával. Csakhogy a szupervízorral már összefutottak egyszer ennek a bandának a tagjai pár évvel azelőtt, s mint kiderült, éppen ezért küldtek engem terepre őhelyette. Szóval hát a fegyveresek tudják, hogy az illető, aki az alvezér barátnőjével beszélgetett, egy közismert kormányzati ügynökkel tárgyal.

Itt eltért egy kissé a megszokott forgatókönyvtől, csak hogy emlékeztesse Grace-t, mit kellett kiállnia aznap reggel.

– „Mintha lebegtem volna a világ fölött, mindenki fölött, és onnan néztem volna lefelé. Mintha mindenre képes lettem volna, amit csak akarok.” – Látta a fölismerést Grace arcán, bűntudatot viszont nem.

– Szóval, tudják, hogy a bandájuk egyik tagja, Rachel McCarthy kapcsolatot tart fenn a kormánnyal... ráadásul a barátja erőszakos, birtokló, féltékeny típus. A barát tehát rettenetes dühbe lovalja magát, és megfigyeli az ügynököt, aki másnap is eljön, ezúttal nem beszél McCarthyval, de hát lehet akár titkos kommunikációs módszerük is, miért ne. Elég annyi, hogy az ügynök visszajött. A barát a fejébe veszi, hogy a barátnő benne van valamiben, talán ellenük kémkedik. Nos, mit gondol, mit csinálnak ekkor?

Whitby megragadta az alkalmat, hogy tettleg válaszoljon egy egészen más kérdésre: kisiklott az asztal mögül, és hanyatt-homlok elrohant a félköríves fal mentén a tudományos részleg irányába, egyetlen búcsúszó nélkül.

Kontroll tehát magára maradt Grace-szel.

*

– Nos, kitalálja? – fordult Grace-hez haragja és öngyűlölete teljes erejével, miközben gondosan ügyelt rá, hogy az étkezőben mindenki feléjük forduljon.

A régi forgatókönyvhöz tartozó érzelmeket próbálta feléleszteni magában, mégis olyasmikre gondolt, mint „topográfiai anomália”, „videó az első expedícióról” és „hipnotikus kondicionálás” – annak a régi rituálénak a megfordításával, mikor a korai magömlést akarta megakadályozni kellemetlen gondolatokkal, például „förtelmes golyva” vagy „matematikavizsga”.

– Nos, méltóztatik kitalálni, bassza meg? – sziszegte szörnyű hangon. Nem ennek a közönségnek szeretett volna vallani, csakis a biológusnak.

– Lelőtték Rachel McCarthyt – mondta Grace.

– Igen, pontosan! – kiáltotta Kontroll, tudva, hogy még a távoli büféasztalnál kiszolgáló személyzet is hallja, és rá bámul. Talán tizenöt ember tartózkodott még a helyiségben, és a legtöbb próbált úgy tenni, mintha semmi sem történt volna.

– Lelőtték Rachel McCarthyt – folytatta. – Mire utánam kezdtek kutatni, én már rég otthon voltam, biztonságban. Voltaképpen mi is történt? Két vagy három beszélgetés? Az én szempontomból egyszerű, mindennapi megfigyeléses-beépüléses munka. Utána megyek jelenteni, a nyomra pedig más, nálam tapasztaltabb ügynököket állítanak rá. Csakhogy miközben én ezt gondoltam, a banda már félholtra verte Rachel McCarthyt, és elvitték egy bezárt kavicsbányába. Azt akarták, hogy árulja el az igazat, a teljes igazságot arról az alakról a bárban. Amit nem tehetett, hiszen ártatlan volt, fogalma sem volt róla, hogy ügynök vagyok. Csakhogy ez nem jó válasz. Ilyenkor már semmilyen válasz nem jó. – És nem lehet soha. Kontroll nem fér a bőrébe a büszke örömtől, hogy segített megoldani egy ilyen ügyet, és már készül a vádemelés a banda ellen, de közben McCarthyt kétszer fejbe lövi a barátja, és holttestét ledobják a bánya mélyére, a sekély vízbe. Három nap múlva találják meg a helyi rendőrök.

Egy ilyen trauma bárkit kikészített volna, bár Kontroll ezt még nem tudta. Arról is csak évekkel később értesült, hogy az anyja mentette meg. Szívességeket csikart ki, minden követ megmozgatott, jó pár tenyeret megkent. Végigzongorázta az ilyenkor szokásos klisék teljes sorát. Mégpedig azért, árulta el jóval később, mikor már úgysem számított, mert hitt Kontrollban, és tudta, hogy ennél sokkal többre képes.

Kontroll egyévi felfüggesztést kapott, terápiára járt, ami nem segített, utána átképzésre ment – széles spektrumot vetettek be egy parányi hiba kiküszöbölésére, amely amúgy is megragadhatatlan volt, és kitartóan kísértett az elméjében. Adminisztratív munkát kapott, innen kapaszkodott fel szép lassan a ranglétrán, míg elérte végül a „megoldóember” rangsoron kívüli pozícióját; közben rendületlenül tartották magukat az íratlan alapszabályhoz, hogy terepre nem küldik soha többé.

Így jutott el odáig, hogy egy isten háta mögötti ügynökség igazgatását bízták rá. S oda, hogy amit soha egyetlen barátnőjének sem volt képes megvallani, most hangosan elmondta egy étkezőben, egy olyan nő előtt, aki minden jel szerint gyűlölte.

*

A kismadár, amelyet röpködni látott az étkező magas ablakán át, még mindig ott csapongott, de most valahogy denevérre emlékeztetett a röpte.

Grace csak ült vele szemben, a múlt seregeinek védelmében. Kontroll is mozdulatlanná dermedt. Grace már a kisebb vétkeit vette sorra gondosan, egyenként, időrendre való tekintet nélkül. Rajta kívül nem volt, aki hallgassa. Alaposan áttanulmányozta Kontroll aktáját, és máshonnan is szerzett értesüléseket. Nem csak a bűneivel szembesítette, mást is mondott, sok mindent Kontroll anyjáról, apjáról, de valami furcsa módon mindez feleannyira sem fájt, mint várta volna. Helyette tompa megkönnyebbülés öntötte el Kontrollt. Grace mond valamit, semmi kétség. Jól látja őt, éles szemmel, látja a képességeit és a gyöngeségeit is, tud rövid viszonyairól, vándorló életmódjáról, apja betegségéről, anyjához fűződő ambivalens kapcsolatáról. A könnyedségről, amellyel elfogadta, hogy anyja a családot és a vallást is a munkájával helyettesíti. És mind a többit, csak sorolja türelmesen, a hangjában reményvesztett együttérzés vegyül vonakodó tisztelettel, hogy nem hajlandó meghátrálni.

– Maga sosem követett el hibát? – kérdezte Kontroll, de Grace nem reagált.

Ehelyett, mintegy ajándékképpen, információt adott:

– A maga embere megpróbálta megszakítani a kapcsolataimat a Központtal. Végleg. – A Hang a jelek szerint továbbra is úgy próbál segíteni, mint elefánt a porcelánboltban.

– Én nem kértem semmi ilyet. – Vagy ha kérte is, most már nem akarja.

– Maga meg megint betört az irodámba.

– Dehogyis. – Pedig nem lehetett biztos benne.

– Nem a magam kedvéért igyekszem megtartani a dolgokat a jelenlegi formájukban, hanem az igazgatóért.

– Az igazgató halott. Nem jön vissza soha.

Grace elfordította a tekintetét, kifelé nézett az udvarra és a mocsárra. Vad tekintete mintegy kizárta Kontroll személyét.

Talán az igazgató épp szabadon szárnyal az X Térség fölött, vagy töredezett körmű ujjakkal kapargál a nádas sarában, keresve a menekülést... ki tudta, mitől. De itt nincsen.

– Gondolt már arra, Grace, mennyire lenne rossz, ha mást küldenek helyettem? Mert magából nem csinálnak igazgatót, azt ne higgye. – Igazságot igazságért. Kontroll tud így játszani.

– Tudja, hogy szívességet tettem magának? – kérdezte a nő. Visszadobta a labdát.

– Szívességet? – Szép kis szívesség.

Pedig tudta. Feltárt minden kellemetlen, kínzó igazságot, elvesztegette a munícióját, ellőtte a levegőbe. Kidöntött minden vádat a kis ékszerdobozából, ezzel mutatva, hogy nem akarja felhasználni később.

– Maga sokban hasonlít hozzánk – mondta Grace. – Sok hibát követett el. És igyekszik jobban teljesíteni. Jobbnak lenni.

Felhang: Maga sem oldhatja meg, amit mi nem oldottunk meg harminc éven át. Nem fogom hagyni, hogy megelőzze az igazgatót. Tereli, de mit akar, merre menjen? Mi felé irányítaná? Vagy mi az, amit mindenképp el akar rejteni előle?

Kontroll csak bólintott. Nem mintha egyetértett volna, de nem is a tiltakozás jeleként, egyszerűen kimerültségből. Aztán elnézést kért, bezárkózott az étkező vécéjébe, és kiadta a reggelijét. Azon tűnődött, vajon betegség lappang-e benne, vagy csak a Déli Végek ellen tiltakozik a szervezete ilyen elemi erővel.

018: Gyógyulás

Cheney visszatért, a vécé előtt sertepertélt aggodalmasan, és suttogva beszólt:

– Rendben van, öregem? – Mintha a legjobb cimborák volnának. De aztán elment, Kontrollnak pedig megszólalt a telefonja, épp mikor rátámaszkodott pihenésképpen a vécécsészére. Elővette a telefont a zsebéből. A Hang. A vécé tökéletes helyszínnek tűnt a beszélgetéshez. Kész megkönnyebbülés a hideg porcelán, miután az ember becsukta maga után az ajtót. Megkönnyebbülést jelentettek a hűvös, apró, kék padlócsempék is. Még a halvány húgyszag is. Minden. Akármi.

Miért nincsenek tükrök a férfivécében?

– Legközelebb lesz szíves felvenni a telefont, ha hívom – förmedt rá a Hang, érzékeltetve, hogy ő rendkívül elfoglalt és fontos ember. Kontroll csak ekkor vette észre az üzenetet jelző villogót.

– Értekezleten voltam. – Videót néztem. A biológussal beszéltem. Az igazgatóhelyettes éppen szégyenpadra állított, mégpedig csakis maga miatt.

– Rendben van a ház? – kérdezte a Hang. – És maga rendben van?

Kétezer fehér nyúl inal egy láthatatlan ajtó felé. Egy növény nem hajlandó elpusztulni. Egy döbbenetes videófelvétel. Annyi elmélet, ahány csillag van az égen. Rendben van-e a ház? Elég furcsán fogalmaz a Hang, mintha valami kódban beszélne, amihez Kontrollnak nincs kulcsa. Mégis biztonságérzetet keltett benne, valami paradox módon.

– Ott van még? – mordult a Hang.

– Igen. Igen, rendben van a ház.

– Nos, akkor mit tud mondani nekem?

Kontroll röviden beszámolt a történtekről.

A Hang fontolgatta egy darabig a hallottakat, aztán megkérdezte:

– Szóval akkor választ talált?

– Mire?

– Az X Térség rejtélyére. – És furcsa, vékony, fémes csengésű nevetésben tört ki a Hang. Bruhahahaha.

Ebből elég.

– Ne próbálja elvágni Grace-t a központi kapcsolataitól. Nem működik, csak megnehezíti a dolgomat – mondta Kontroll. Arra gondolt, milyen gonddal készítette elő Grace az első expedíció videójának megtekintését – túlságosan megviselte ez az ebéd, és még hozzá sem láthatott, hogy feldolgozza magában. A Hang nyilvánvalóan elhibázott, ügyetlen taktikája fölötti haragjához társult a hirtelen, teljességgel irracionális meggyőződés, hogy azt is a Hangnak köszönheti, hogy a Déli Végekre került. Ha véletlenül az anyja volna a Hang, akkor ez mindenesetre igaz.

– Ide figyeljen, John – csikorgott a Hang. – Nem én jelentek magának, hanem maga nekem. Erről ne feledkezzen meg. – Ezt nagyon határozottan akarhatta mondani, de valahogy nem jött össze neki.

– Ne próbálkozzon ezzel tovább – ismételte Kontroll. – Árt nekem. Grace tudja, miben mesterkedik. Hagyja abba.

– Ismétlem, nem én jelentek magának. Ne akarjon irányítani. Maga kérte, hogy intézzem el, igyekszem elintézni. – Kontroll eltartotta a fülétől a visszhangos telefont.

– Tudja, ma reggel megnéztem az első expedíció videóját. Nagyon megrázott – mondta, félig-meddig mentegetőzésképpen. Nagyapja tanította erre: látszólag ismerjük el a másik fél sérelmét, és közben tereljük másfelé a beszélgetést.

De valamivel sikerült fölbosszantania a Hangot.

– Azt hiszi, ez mentség arra, hogy nem végzi rendesen a kibaszott munkáját? Hogy látott egy videót? Húzza ki a fejét a segge lyukából, és legközelebb adjon rendes jelentést. Akkor talán több kedvem lesz úgy táncolni, ahogy maga akarja. Értette, pöcsfej?

A trágár szavak furcsán akadozva jöttek, mintha a Hang papírról olvasna, amelyben csak a kibaszott, segg, pöcs szavak vannak leírva. Kontroll azért értette a dolgot. A Hang egy baromállat. Volt már baromállat főnöke azelőtt is. Ha ugyan nem szabadságra ment a Hang, és a helyettese próbálja kivágni a rezet. Óriáscápa mérges. Óriáscápa nem örül. Óriáscápa duzzog.

Hát meghunyászkodott, csitította, aztán ügyes mesét adott elő a „haladásról”, átváltoztatta a gyötrelmes, egy lépés előre, kettő hátra, mi az ördög zajlik itt jellegű elbeszélést egy izgalmas és kalandos „utazássá”, kerek történetté, amelynek van eleje, közepe, és okvetlenül sejlik a nem túl távoli jövőben a kielégítő befejezés is.

– Elég – mondta egyszer csak a Hang.

*

Aztán elismerte:

– Ez már jobb. – Kontroll nem tudta volna megmondani, valóban megenyhült-e némileg a goromba hang. – Egyelőre folytassa az adatgyűjtést, és kérdezze tovább a biológust, de gyakoroljon rá nagyobb nyomást. – Próbálta már, siralmas eredménnyel. Az információk megszerzése hosszadalmas folyamat, sok olyasmit kell meghallgatni, ami egyáltalán nem számít, mire sikerül találni valami fontosat.

Újabb szünet után így szólt a Hang:

– Megszereztem az információt, amit kért.

– Melyiket? – Növény és egér, vagy...?

– Megerősíthetem, hogy az igazgató átkelt a határon.

Kontroll kiegyenesedett a vécéülőkén. Valaki félénken kopogtatott. Csak várjon.

– Mikor? Közvetlenül az utolsó tizenegyedik expedíció előtt?

– Igen. Minden engedély nélkül. Még csak nem is tudott róla senki.

– És megúszta.

– Ezt hogy érti?

– Nem rúgták ki.

Kis szünet, aztán:

– Semmi kétség, hogy el kellett volna bocsátani. De nem, próbaidőt kapott. Az igazgatóhelyettes vette át a helyét fél évre – hadarta türelmetlenül, mintha mit sem számítana.

Ezzel meg most mit kezdjen? Talán az anyjának kéne föltenni a kérdést. Annyi bizonyos, hogy valahol odafönt valakinek tudnia kellett, hogy az igazgató határátkelésre készül, és aztán az a valaki meg is védte, miután visszatért.

– Tudja, mennyi ideig volt távol? Van jelentés róla, mit talált?

– Három hét. Semmi jelentés. – Három hét!

– Bizonyára kihallgatták. Kell, hogy legyen valami anyag.

Most hosszú szünet következett. A Hang talán másik Hanggal vagy Hangokkal tanácskozik?

Nagy sokára a Hang elismerte:

– Van egy beszámoló a kihallgatásáról. Küldhetek másolatot.

– Tudta, hogy az igazgató szerint a határ terjeszkedik? – kérdezte Kontroll.

– Hallottam az elméletről – felelte a Hang. – De ez nem a maga problémája.

Nem az ő problémája? És hogy jut el valaki attól, hogy lepöcsfejezi, odáig, hogy „ez nem a maga problémája”? A Hang borzalmasan rossz színész, döntötte el Kontroll. Vagy rossz forgatókönyvet kapott. Vagy szándékosan csinálja ezt.

A beszélgetés végén, látszólag minden ok nélkül, elmondott egy viccet.

– Mi az, ami sz-szel kezdődik, arra végződik, barna és büdös?

– Ismerem ezt a viccet – felelte a Hang. – A szivar.

– Szar.

Kattanás.

*

„Eredj, nézd meg az üléseket, nincs-e ott apró John.” Kontroll kimerülten tért vissza az irodájába, elméjében különös emlékfoszlányok villództak. Egy kolléga az előző helyéről, aki odajön hozzá egy prezentációja után, és vádlóan mondja: „Ellentmondott nekem!” „Dehogyis. Csak nem értettem egyet.” Egy nő a főiskoláról, széles arcú, sötétbarna hajú, csodaszép barna szemekkel, akibe fájdalmasan belebolondult a Matematika alapjai kurzuson, de mikor egy verset nyújtott át neki, a lány azt kérdezte: „Jól van, de táncolni tudsz?” Nem tudok. Verset írni tudok. Valami kémféle lesz belőlem. Az egyik politikatudomány-professzor javasolta, hogy írjanak verseket, mert az „életre kelti” őket. Az idő túlnyomó része viszont tanulással, lőtéri gyakorlatokkal, edzéssel telt, meg partizással, hogy szoktassa magát a felszínes rövid kapcsolatokhoz, amiből az élete állni fog.

„Eredj, nézd meg az üléseket, nincs-e ott apró, John” – mondta Jack papa. Tizenkét éves volt, látogatóban az anyjánál, fönt északon. Ritkák voltak ezek a látogatások, és ezúttal nem mentek a kalyibába, sem horgászni. Folyamatban volt a válás, még nem alakult ki a rutint.

Egy dermesztően hideg délutánon Jack egy kocsival érkezett, amit Muszklikocsinak hívott. Azért hozta elő a raktárból, mert volt egy titkos terve, hogy elviszi Kontrollt egy fehérnemű-bemutatóra a városba. Kontrollnak erről a mulatságról csak valami egészen homályos elképzelése volt, mindenesetre kínosnak érezte. Inkább nem szeretett volna menni, már csak a szomszéd lány miatt sem, aki korabeli volt, s akibe szerelmes volt kissé, de a papának nehéz lett volna nemet mondani. Főként, hogy sosem szokta sehová elvinni így, kettesben, az anyja nélkül.

Kontroll tehát átkutatta az üléseket, míg a papa túráztatta az élénkkék kocsit. Kihűlt a motor, mivel két órán át állt kinn a fagyban, míg a papa az anyjával beszélgetett odabent. Kontroll azt gyanította, hogy a nagyapjának szüksége van némi ismerkedésre a kocsival a hosszú szünet után. A motorból dőlt a forróság, Kontroll izzadt a nagykabátban. Sietve kutatta át az üléseket, azon töprengett, talán a papa szándékosan hagyott ott némi aprót. Ha volna pénze, vehetne fagylaltot a szomszéd lánynak. Még mindig nyáriasan érezte magát.

Pénzt nem talált, csak szöszöket, papírcafatokat, és valami hideg, sima, kissé ragacsos dolgot, ami úgy nézett ki, mint egy piciny agyvelő: régi rágógumi. Csalódottan folytatta a kutatást az anyósülés lábánál, a mély, fekete lyukban. Kinyújtotta a karját, amennyire csak bírta, és esetlenül tapogatózott körbe az ujjaival. Talált is valami vaskos, puha tárgyat, ami oda volt ragasztószalagozva. Nem, nem is puha, csak rongyba van csavarva. Sikerült kifeszegetnie a helyéből, s az esetlen kölönc tompa puffanással esett a kocsi padlójára. Fém- és olajszag csapta meg az orrát. Fölemelte a tárgyat, kigöngyölte a rongyból, aztán a fenekére huppant, két kézzel tartva a durva, hideg fémet... Azon vette észre magát, hogy a papa merően nézi.

– Mit találtál? – kérdezte az öreg. – Ezt meg hol találtad? – Kontroll ostobának érezte a kérdéseket, később jött csak rá, hogy őszintétlenek voltak. Az a buzgó, éber kifejezés Jack papa arcán, ahogy bámult rá, fél kézzel még a volánon.

– Fegyver – mondta Kontroll, pedig a papa is világosan láthatta. Később leginkább arra emlékezett, milyen sötét volt, és mennyire nyomasztóan néma.

– Negyvenötös coltnak néz ki. Jó nehéz, mi?

Kontroll bólintott. Némi szorongás fogta el. Verítékezett a hőségben. Már megtalálta a fegyvert, de nagyapja arcán még mindig ott volt a várakozás, hogy bontsák már ki az ajándékát. Ő meg még kicsi volt hozzá, hogy átlássa a veszélyt. De máris sikerült rossz döntést hoznia: sosem kellett volna betennie a lábát a kocsiba.

Hát nem őrült az, aki fegyvert ad egy gyerek kezébe, még ha töltetlen is? Most ez a gondolat merült föl benne. Talán olyan fajta őrült, aki most is szívesen visszatérne a nyugdíjból, a kis kunyhójából, hogy a Központnak dolgozzon, mint saját unokájának az irányítója.

*

Délután. Próbáld meg. Próbáld meg még egyszer.

Kontroll és a biológus a masszív fakerítésnél álltak a víztározó szélén. A Déli Végek épülete a hátuk mögött, ide kavicsos út vezetett a réten át, akár egy kanyargós, fekete folyó. Csak ketten voltak... meg a három biztonsági, aki kísérte őket. Ezek szétváltak, úgy tízméternyi távolságban, és szemmel tartották a lehetséges menekülő utakat.

– Azt hiszik, elfutok? – kérdezte Szellemmadár.

– Nem – felelte Kontroll. De ha megtenné, akkor Kontroll a biztonságiakat fogja okolni.

A víztározó hosszú volt, nagyjából négyszögletes. A túlparton, a kerítésen belül omladozó pajta állt, közel a mocsárhoz. Előtte satnya fenyőfa, rajta rozsdás karácsonyi égősor. A vizet belepte a békalencse, tele volt tündérrózsával. A sötétszürke, néhol szinte fekete víz fölött szitakötők járőröztek fáradhatatlanul. A békák olyan harsányan hirdették a közelgő esőt, hogy a kabócák lármáját is elnyomta a hangjuk. A túloldali füves-bozótos part felől ökörszemek és poszáták csivitelése hallatszott.

A tó közepén magányos királygém állt némán, ünnepélyesen. Feje fölött viharfellegek gyülekeztek, és a madár tollazata fakónak tűnt a fogyó fényben.

– Meg kéne köszönnöm? – kérdezte Szellemmadár. A kerítésre támaszkodtak. A nő bal karja túl közel volt a jobbjához; Kontroll odébb mozdult.

– Csak sose köszöngessen olyasmit, amit rég meg kellett volna kapnia – felelte Kontroll, mire a nő félig feléje fordította az arcát, fölvont szemöldökkel, elgondolkozón, szótlanul nézett rá. A mondás az apai nagyapjától származott, aki biztosítótűkkel házalt. – Nem én tüntettem el az erdei gólyákat – tette hozzá, mivel az előző mondat csak úgy véletlenül csúszott ki a száján.

– Leginkább a mosómedvék fosztogatják a fészkeiket – mondta a biológus. – Tudta, hogy a jégkorszak előttről származnak? Délebbre kolóniákban fészkelnek, de itt veszélyben vannak, azért magányosan élnek.

Kontroll utánanézett a dolognak, és tudta, hogy a gólyáknak már meg kellett volna érkezniük, ha vissza akarnak térni. Ragaszkodni szoktak a költőhelyükhöz.

– Csak harminc-negyven percet adhatunk – mondta. Igen nagy engedmény volt a szigorú szabályok fényében, hogy kihozta ide, talán még veszedelmesnek is tűnt, bár nem tudta volna megmondani, kire nézve. De érezte, hogy nem hagyhatja annyiban a dolgot másnapig.

– Utálom, ha tisztogatják, és próbálják kiirtani a békalencsét – mondta a nő, elengedve a füle mellett a hallottakat.

Kontroll nem tudta, erre mit mondjon. Hisz csak egy víztározó, ezer ilyen van. Nem élőhelynek szánták. Igaz, ezt a nőt egy üres grundon találták meg.

– Nézze! Van még néhány ebihal – mutatta Szellemmadár, s valami elégedettség villant föl az arcán. Kontroll kezdte megérteni, mekkora kegyetlenség zárt ajtók mögött tartani őt. Itt talán a beszélgetésüket sem érezné puszta kihallgatásnak.

– Szép idekint – mondta, csak hogy mondjon valamit, de tényleg szép volt. Még jobb érzés volt kiszabadulni az épületből, mint várta. Persze szándékában állt, hogy megpróbálja kérdezgetni a nőt, de a közelgő eső erős illata, s a távoli égen kirajzolódó, rohanva közeledő felhőszakadás sötét függönyei ezt szinte lehetetlenné tették.

– Kérdezze az igazgatóról – ezt mondta a Hang. – Kérdezze meg, említette-e az igazgató, hogy járt már a határon túl. – Gondolatban eltaszította magától a Hangot. Te csak hologram vagy. Konstrukció. Addig hajigálom neked a cápacsalit, míg már úszni sem tudsz a vérszomjtól.

Szellemmadár megpiszkált a lábával egy nagy, fekete bogarat, amely szédülten, megállás nélkül, újra és újra nekiment a fakerítésnek.

– Tudja, miért csinálja ezt?

– Nem tudom – felelte Kontroll. Az utóbbi négy nap során rá kellett jönnie, milyen rengeteg dolgot nem tud.

– Rovarirtót fújtak ki, nemrég, érzem a szagát. Látja a habot a páncélján? Megbolondulnak tőle, nem bírnak lélegezni. Be van pánikolva, keresi a kiutat, pedig már odabent van a méreg. A vége felé majd leül, de csak azért, mert már nincs oxigénje a mozgáshoz.

Kivárta, míg a bogár sima területre vergődik, aztán keményen, gyorsan lecsapott a talpával. Reccsenés hallatszott, Kontroll elfordította a tekintetét. Az apja egyszer azt mondta egy barátjáról, akinek meg akart bocsátani valami sértésért, hogy az ő fejében másmilyen zene szól.

– Kérdezze a grundról – ezt mondta a Hang.

– Mit gondol, miért azon a grundon kötött ki? – kérdezte Kontroll, leginkább a biztonságiak jelenléte miatt. Bármelyikük jelenthetett Grace-nek.

– Itt kötöttem ki, a Déli Végeken – felelte a nő, érezhetően óvatosabb hangon.

– Mit jelent magának az a hely? – Ugyanazt, mint ez itt, vagy talán többet?

– Nem gondolom, hogy ott kellett volna lennem – mondta a nő kis szünet után. – Csak egy érzésem van vele kapcsolatban. Feleszméltem, egy pillanatig nem ismertem rá a helyre, és mikor igen, akkor csalódottságot érzetem.

– Pontosabban milyen csalódottságot?

Szellemmadár vállat vont.

Villámok rajzoltak fantasztikus térképeket az égre. Mennydörgés, akár egy vádló hang.

Kérdezze, hagyott-e valamit az üres telken. Ez most az ő kérdése vagy a Hangé?

– Hagyott ott valamit?

– Nem emlékszem – jött a válasz.

Kontroll most olyat mondott, amit jó előre begyakorolt:

– Hamarosan őszintébbnek kell lennie azzal kapcsolatban, hogy mire emlékszik és mire nem. El fogják vinni innen, ha nem érünk el eredményeket. És akkor semmi beleszólásom nem lesz, hogy hová kerül, és mi vár magára. Rosszabb is lehet, mint itt, akár sokkal rosszabb.

– Hát nem mondtam, hogy nem én vagyok a biológus? – kérdezte a nő halkan, de élesen.

Kérdezze meg, akkor kicsoda.

Kontroll önkéntelenül is megborzongott, pedig őszintén gondolta, hogy nem tartozik a nő köszönettel azért, hogy kihozta ide.

– Igyekszem őszintén beszélni. Én... én nem vagyok ő... és van bennem valami, amit nem értek. Van bennem... odabent... valami... ragyogás. Az orvosi jelentésekben pedig semmi, csak némi hőemelkedés.

– Azt úgy hívják, hogy élet – mondta Kontroll.

A nő nem nevetett, csak csöndesen mondta:

– Én nem hiszem.

Ha őbenne ragyogás volt, hát Kontrollban sötétség. Közeledett az eső. A nyirkos levegőt vad szél kergette el. A tó vize fodrozódni kezdett, a rossz pajta pedig nyikorogott a széllökésekben. A kis fenyőfa vadul hajlongott.

– Egészen egyedül van itt, ugye, John?

Nem kellett felelnie, mert eleredt az eső – vadul, keményen. Vissza akart sietni, nehogy bőrig ázzanak, de Szellemmadárnak nem fűlt hozzá a foga. Lassan ment, kimért léptekkel, hagyta, hogy az eső az arcát csapkodja, lecsorogjon a nyakán, átáztassa az ingét.

A királygém meg sem moccant – valami zsákmányt figyelt feszülten a víz alatt.

KÍSÉRTETEK

000

Álmában most mélykék az ég, alig egy csöppnyi fény világítja meg. A vízből néz föl a szédítő magas sziklaperemre. Valakit lát lenézni odaföntről, épp csak a körvonalát valakinek, aki kihajol, hogy lenézzen, sokkal kijjebb hajol, mint emberileg lehetséges volna, de azért csak hajol tovább, kavicsok mozdulnak ki a helyükből, záporoznak le a vízbe. Ő pedig csak fekszik odalent, a szikla alján, és vár, hatalmasan, rejtélyesen, a többi szörnyeteg között. Várja, csak várja a hangtalan zuhanást a sötétben, amelytől nem csobban meg, nem is fodrozódik a víz.

020: Második gyógyulás

Vasárnap. Mintha jégcsákány hasítana az agyába, amelyet már amúgy is elöntött a tompa, ám annál kitartóbb fájdalom. A tarkójából sugárzott szét lassan, egy lüktető csomóból. Pulzáló műholdas védőpajzs a pályára behatoló ellenséges hatásokkal szemben.

Egy kávé. Morzsás műanyag pult, ahonnan a koszos utcára látni a tiszta ablakon át. A fából készült, imbolygó széket reszkető kéz próbálja szilárdan tartani. Olcsó tisztítószer szaga a padló felől, összeszorul tőle a torka. A háta mögött női hang ismétli meg a rendelést, ő meg igyekszik minél jobban elterpeszkedni a pulton, nehogy valakinek eszébe jusson mellé telepedni. A kabátfogasból ítélve némelyik kuncsaft még a tél elején vetődött be ide, s azóta nem tette ki a lábát.

A Hang hallatszik egy évszázad távolából, gyöngén, akadozva, de kitartóan: „Rendben van a ház? Rendben van a ház? Mondja meg, rendben van-e!”

Vajon rendben van-e a „ház”?

Kontroll nem váltott ruhát, s nem mosdott két napja. Érezte a saját testének szagát. Mint valami csapdába esett állat. Megint elöntötte homlokát a pórusokból szivárgó veríték, mintegy könyörgően nyújtózva a perzselő hedley-i nap felé, ott túl az ablakon, hiába küzdöttek bent a kávézóban a gyönge ventilátorok. Előző nap délutántól fogva egész éjfélig esett, a jókora tócsák tele voltak parányi, barna, garnélaszerű lényecskékkel, amelyek fölkunkorodtak, beszáradtak, és elpusztultak, amint a víz elpárolgott róluk.

Kontroll az Empire Street végén állapodott meg, ahol az beletorkollott a főutca túlsó, távoli végébe. Tizenéves korában a kávézó még retropresszó volt, kicsit a Woolworthhöz hasonló, amit Kontroll ugyancsak hiányolt. Letelepedtek a haverokkal az ablaknál a légkondicionált helyiségben, élvezettel fogyasztották a fagylaltot meg az üdítőt, közben pedig rémes ostobaságokat hordtak össze a lányokról és a sportról. Szép volt még akkor, igazi menedékhely. Hanem az évek során az úgynevezett vasúti negyed kedves, egyszerű bohémvilága szélhámosok, drogosok és hajléktalanok búvóhelyévé züllött.

Kontroll a telefonhívásra várt, tudta, hogy jönnie kell, közben az utca mindennapos terroirját figyelte, és elemezte, ahogy az élet zajlott az italdiszkont előtt. Két gördeszkás állt a szemközti sarkon pólóban, rongyos farmerban, lábukon kivénhedt tornacipő zokni nélkül, s olyan természetellenesen soványak voltak mindketten, mint a kiéhezett agarak. Az egyik egy kis barna korcsot tartott kenderkötél pórázon, mely szemlátomást jóval nagyobb kutyára volt méretezve. Kocogás közben is látott két deszkást, nem igaz? Sötét volt, nem tudni, ők voltak-e. De lehettek.

Néhány perc múltán egy nő lépett oda hozzájuk, azt bizonyosan tudta, hogy őt nem látta még. Magas asszony, rövid, festett vörös haján kék katonai sapka, hosszú ujjú kék zubbonyt viselt, arany rojttal a vállán és a kézelőin. A zubbony alatt pedig fehér csőtopot, amely nem takarta el a derekát. A nadrágja is kék volt, rajta tompább arany csík, és fél lábszárig ért. A lába meztelen és piszkos, lábkörmei élénkvörösre festve. Kontrollt a nyolcvanas évekbeli rocksztárokra emlékeztette a stílus. Vagy, némileg meghökkentő gondolat, talán a Tudomány és Transzcendencia Brigád egykori tagja lehet, eltűnt, elfeledték, de arra ítélte balsorsa, hogy végigjátssza a végjátékot, immár olyan szerepben, amelynek semmi köze a tudomány vagy a babona világához.

A nő arca kipirult, és hevesen magyarázott valamit a deszkásoknak, szinte mániákus hévvel, közben az utca vége felé mutogatott, de beszédét megszakította, valahányszor járókelő közeledett, odasietett, és elébe tartotta a tenyerét, miközben alkalmasint bonyolult mesét hadart, mely szorult helyzetét magyarázta. Vagy talán még többet. Pénzt kunyerált vajon? Élelmet? Az első két járókelőt, akik nem vettek tudomást róla, vállrándítással hagyta ott, de a két deszkás piszkálni kezdte, s erre a harmadiknak utánaordított, mintha goromba lett volna hozzá. Ezen fellelkesülve kövér férfiú ugrott elő egy hatalmas szemeteskuka mögül az italdiszkont túloldalán, akárha színpadi végszóra. Szürke műanyag esőkabátot viselt, amely bármelyik évszakban túl meleg lett volna Hedley-be. Ő is utánaordított a vörös nőt lerázó járókelőnek, Kontroll az üveg mögül is hallotta trágárságait. Aztán ugyanolyan hirtelen újra eltűnt a kuka mögött.

Az asszony akár parókát is viselhetett. Az esőkabátos embernek meg talán köze sem volt az egészhez. Talán ő is teljesen kijött a gyakorlatból a megfigyelés terén.

A vörös nő megvonta a vállát, átsétált a sarkon, és az italdiszkont árnyékában állt meg, onnan bámulta az Empire Street forgalmát. Az egyik deszkás utánament, és cigarettával kínálta. Nekidőltek a téglafalnak, és folytatták élénk társalgásukat. A másik deszkás a következő pillanatban kilépett az italdiszkontból, kezében egy nyitott konzerv kutyaeledellel – úgy látszik, Kontroll félreismerte ezt a boltot –, és nagy zajjal kiborította a konzervet az aszfaltra, a bolt előtti járda kellős közepén. A balra konyuló, konzerdoboz formájú tornyocskát a dobozzal kétfelé osztotta, majd az üres dobozt valami okból a kövér, esőkabátos ember felé dobta, akit Kontroll elől eltakart a szemét. Válasz nem jött. És úgy tűnt, a kutya sincs túlságosan elbűvölve az ételtől.

Olykor megkörnyékeztek egy-egy vendéget, aki a kávézóból lépett ki, néha közel jöttek az ablakhoz is, azon az oldalon, ahol Kontroll ült, de nem vettek tudomást a jelenlétéről. De talán neki játszottak egész idő alatt, s így olyan lett a ténykedésük, mintha valami szertartást végeznének. Ez pedig mélyebb jelentőséget adott az egésznek, bár Kontroll pontosan tudta, hogy a gondolat tévedés is lehet, mégpedig veszélyes tévedés. A Központ igen ritkán alkalmaz amatőröket, ami persze nem jelenti, hogy sosem történhet ilyen. Most már igazán semmi sem tűnt lehetetlennek. „Nincs valami a szeme sarkában, amit nem bír kiszedni?” Ezt is a Hang mondta, ő pedig csak gúnyként tudta értelmezni a szavait. Ha ez a szeme láttára játszódó jelenet valóban ártatlan, akkor vajon beletűnhet-e, átkerülve az üveg egyik oldaláról a másikra? Vagy ármány és összeesküvés minden, még a kutyaeledel-vásárlás meg a koldulás is? Milyen apróságok kerülik el a figyelmét?

*

Szombat reggel az volt Kontroll legelső dolga, hogy felhívta a Hangot otthonról. Előbb letett az asztalra egy időzítővel ellátott elektromos berregőt, s beállította az időzítőt. Aztán gondosan maga elé helyezett jobboldalt egy élénk, világító narancssárga színű papírlapot, melyen emlékeztető megjegyzések sorakoztak, s mellé egy tollat. Ivott egy korty whiskyt. Majd mindkét öklével lesújtott az asztalra, aztán még egyszer, és harmadszor is. Mély lélegzetet vett. Aztán tárcsázta a számot, a Hang számát, és kihangosította a telefont.

Nem kevés recsegés-ropogás után jelentkezett csak a Hang. Minden bizonnyal valahol a szép villája alsó régióiban lehetett, a dolgozószobában. Vagy valami garniszálló szuterénjában. Vagy egy tanya pajtájában, illegalitásban a csirkék között.

– Rendben van a ház? – kérdezte a Hang. Lassan, elnyújtva kérdezte, mintha az óriáscápa szunnyadásból riadt volna föl lent a jeges vizekben. Már maga a hangvétel is sértő volt, még hidegebbé tette Kontrollt, s reszketése valamiféle undornak adta át helyét, mely csak fokozta csökönyös elszántságát.

Mély levegőt vett, aztán megelőzve mindennemű megszólalási kísérletet a Hang részéről, teljes erejéből irtózatos trágárságokat kezdett ordítani, a fájdalomig túlerőltetve a torkát. A Hang némi hökkent csönd után felkiáltott: „Elég!”, majd motyogásba fogott, hosszasan, cirádásan, reszketősen. Kontroll elvesztett a fonalat. Megszólalt a berregő. Kontroll megrázta magát, és elolvasta a narancsszín papírra rótt szavakat. Első sor. Újabb trágárságokat üvöltött. „Elég!” A Hang újra motyogni kezdett, ezúttal nyirkos, rövid, szúrós szavakkal. Kontroll csak lebegett lélekben, mindenről megfeledkezve. Szólt a berregő. Kontroll megint meglátta a szavakat a narancsszín papíron. Második sor. Trágárságok. Motyogás. Lebegés. Berregő. Pipa. Ismétlés. Egy korty. Ismétlés. Ötödször. Hatodszor. Hetedjére változott a forgatókönyv. Visszaolvasta a Hangnak a torokhangú, szotyakos, puha szavakat, amelyeket az igazgató súgólapjáról írt ki. Hallotta a tompa hördülést, a kiáltást: célba talált. Aztán esetlen szóáradat zúdult rá, de bizonytalanul, akadozva, érthetően.

Sikerült sebet ütnie. Azt nem hitte, hogy teljes hatást ért el a varázslatával, de a lényeg úgyis az volt, hogy a Hang megtudja, és hogy kellemetlenségben legyen része.

Megszólalt a berregő. Kontroll a narancsszínű papírra nézett. Elvégezte a dolgát. A Hang el volt intézve. Másik irányítót kell találniuk, nem ennyire manipulatívat.

– Volna egy viccem magának – mondta Kontroll. – Mi a különbség a kém és a mágus között? – Azzal letette.

*

Péntek éjszaka, egy kiadós futás után visszajátszotta a Hanggal folytatott szerdai és csütörtöki beszélgetésének felvételét. Gyanút fogott, nem tetszett neki, ahogy ki-kilebegett lélekben a beszélgetések közben, nem tetszett, ahogy a Hang belopózott a gondolataiba. Chorizóval az ölében nézte a tévéhez csatlakoztatott laptopról a felvételt: a Hang hipnotikus utasításokat adott, s közben látta önmagát, ahogy a tekintete fókuszt veszít, a feje mintha lebegne, a szemhéja remeg, s a Hang, továbbra is a fémes torokhang álcájában, utasításokat ad. A Hang mondta, hogy ne törődjék Whitbyvel, dobja sutba Whitby aggodalmait, hagyja elsikkadni, mert „Whitby úgysem számít”. Később aztán taktikát váltott, érdeklődést keltett Whitby furcsa szobája iránt. Talán Whitby búvóhelyére is valami tudatküszöb alatti értesülés vezette el Kontrollt? Grace-t említette a Hang, utasította Kontrollt, hogy megint menjen az irodájába, aztán habozott kissé, mondván, hogy „túl kockázatos”, mikor értesült a kicserélt zárról. Nagy keserűséggel beszélt az igazgató jegyzeteiről, s hogy Kontroll mennyire lassan halad velük. Ez pedig elsősorban az igazgató zavaros eljárásmódjára vezethető vissza, s talán ez volt az egész káosz oka is. Esetleg azt is a Hang mondta valamikor, hogy „Kontroll” néven szerepeljen az ügynökségnél? Ez már túl sok volt az őrültségből, elutasította.

A Hang különlegesen fókuszált és éles volt, mikor Kontroll hipnózis hatása alatt hallgatta, s valami abszurd gúny is érződött benne: parancsba adta Kontrollnak, hogy legközelebb egy viccel fejezze be beszélgetésüket, mégpedig „olyannal, aminek poénja is van”.

Amennyire megállapíthatta, lényegében magnóként is szolgált a Hang számára: szóról szóra mondatott vele vissza beszélgetéseket. Hát ezért ért haza olyan későn szerdán, pedig a Hanggal való tárgyalása rövidnek tűnt. Kontrollt expedícióra küldték a Déli Végekhez, de – az X Térségbe küldött expedíciósokhoz hasonlóan – eltitkolták előle az igazságot. Jól érezte, hogy az információk akadozva, bizonytalanul érkeznek hozzá. Ugyan mit tehetett még, amiről fogalma sincs?

Ezért írta meg magának a narancssárga emlékeztetőt, nehogy elhibázza valahogy:

KONTROLL, A HANG HIPNOTIKUS SZUGGESZTIÓKKAL IRÁNYÍT.

Olvasd el ezt a sort, ordíts rondaságokat. Menj lejjebb egy sorral.

Olvasd el ezt a sort, ordíts rondaságokat. Menj lejjebb egy sorral.

Öblítés, ismétlés, kizökkenés a berregő hatására, vissza megint. Egészen az utolsó sorig, mely így hangzott: „Olvasd el ezt a sort, és ismételd el a mondatokat” – az összes mondatot, amit az igazgató asztalában talált. Ordítva ismételte.

Maga is izgatott?... Szignifikáns változás lehetősége... Lefagyni nem meggyőző megoldás... A tekintély megszilárdítása... Nem éri meg a kockázat... Lebegni, lebegni... szabadon lebegni...

Elárulták. Azt sem tudta, lehetett-e egyáltalán szabad pillanata. A biológust látta lelki szemeivel a víztározónál, kettejüket, ahogy néznek át a pajtára a túlsó parton. És ahogy visszakísérte a nőt a Déli Végek épületébe, ahogy az épület elnyelte őket. Anyja, ahogy kézen fogva vezette a nyaraló felé az ösvényen, a papa pedig várt rájuk, arcát valóságos rejtéllyé változtatta a titokzatos mosoly.

*

Felfedezéseire az a gyógyír, ha nem kell gondolnia rájuk – tehát valóságos öntudatvesztő körutat rendezett szombat délutántól vasárnap reggelig Hedley városának kicsiny, ám virágzó aljasabb felében, amelynek a jelek szerint egyáltalán nem volt tudomása a Déli Végekről. Emlékezett egy biliárdszalonra, a golyók csattogására, a dákók ütődésére, a posztóval bélelt zsebekre, a sötétre, a kréta- és cigarettaszagra. Krétából kirajzolódó tenyér egy nő fenekén – kicsit merészebb a kelleténél, gondolta Kontroll, még ha a nő maga tette is oda. Hamar visszavonult, nem lelkesítette a kilátás, hogy egy olcsó motel ablakából látja meg a szürke-szemcsés reggelt, mellette a lepedőn egy másik test lenyomata, s a szemetesben egy használt koton. Az ilyen látomások másnak valók, gondolta, legalábbis abban a pillanatban. Őneki túl nagy macera. És nem szabadulna ki erről a helyről, és ugyanúgy folyton csak Lowryt hallaná a videókról, s lassított fölvételben látná Grace-t, ahogy odanyújtja neki vádjainak dobozát. Tovább dolgozna az agya, tovább forogna, tovább küszködne az X Térséggel.

Beült egy lerobbant moziba éjszakai vetítésre. Egy szál egyedül ült a kóla- és rágógumi-foltos, kék szőnyeges teremben. Ez a mozi minden emberi számítás ellenére fennmaradt kamaszkorától fogva. A film rettenetes volt, sci-fi, ostobaság, akkora logikai hézagokkal a történetében, mintha legalábbis idegenek beavatkozása okozta volna őket egy magasabb dimenzióból. A helyiség hűvös nyugalma viszont jó hatással volt feldúlt idegrendszerére. Aztán fel kellett tápászkodni, és továbbmenni a következő kocsmáig. Végigvánszorgott az egész parton, az összes italozón. Cheney kopogtatott volna az ajtón, kérdezgetve, hogy rendben van-e?

Három pohárral is megivott az olcsó whiskyből egy förtelmesen lepusztult helyen, amelynek még csak neve sem volt. Aztán valami helyi koktélt egy buliban, amibe véletlenül csöppent bele a rakpart közelében. Majd hosszasan bámulta a rakpartról a folyót. Mondogatta magának, hogy a hipnózis apróság, nem nagy dolog, semmit nem jelent. Semmit a világon. Túl nagy dolog. Túl kicsi. Arra gondolt, hívni kéne az anyját. Nem bírta. Az apját. Nem lehetett.

Már részegen lépett be a következő bárba, s itt kísértettel találkozott. Egy-két vonását már meg-megpillantotta azon az éjszakán – egy ajak fodrozódásában, mely emlékeket idézett, egy szemhéj rebbenésében, abban, ahogy valaki keze egy asztalon pihent. Az a cipő. Az a ruha. De ha az ember valódi kísértettel találja magát szemben – magával a tényleges kísértettel –, az már sokk. Attól eláll a lélegzet. Nem is csak eláll... Egyszerűen mintha megszűnne. Ott van a levegő, de az ember képtelen hasznát venni. A pulzusa is csak rémítő jóslatokat hadar a jövőre nézve. És mikor magához tér, akkor kételkedik a saját önazonosságában. Mert a Tényleges Kísértet valamiképpen megváltoztatta Kontrollt – mintha félúton kapta volna el a között a személy között, aki volt, s akivé változott. Pedig csak kísértet volt. Alakmás. Egy nő, még a főiskoláról. Közelről ismerte, intim közelségből. Az első alkalom volt. Annyira közeli volt az emlék, hogy Kontroll úgy érezte, tiszteletlenség a biológussal szemben, mivel ez a szellem valamiképpen zavarja a Szellemmadárról alkotott képét. Bármilyen nevetséges. És mindez még messzebb sodorta a Déli Végektől.

Menekülni próbált az emlékmaradvány elől, s később, körhintaszerűen kavargó éjjeli kalandjainak egy későbbi állomásán, már merevrészegen támolygott be egy motorosbárba, ahol az igazgatóhelyettes mellett találta magát. A bár még így, két óra tájt is lármás, durva helynek tűnt. És húgytól bűzlött, mintha kandúrok jelölgették volna meg benne a területüket. Kontroll rávigyorgott az igazgatóhelyettesre, akár egy töklámpás, és mély érzéssel bólogatott hozzá. Az asszony üres, közömbös arccal bámult rá.

– Üres az akta. Semmi nincs arról a nőről. – Kiről? Ugyan kiről beszél? – Ha berakhatna a saját külön poklába, a Déli Végeken, az tetszene, ugye? Életfogytiglan, mi?

Monológja közben rádöbbent lassan, hogy az asszony nem lehet igazából Grace, s gyanította, hogy talán nem is mondta ki hangosan mindazt, amit gondolt.

De az asszony kihozta a sodrából egyenes, higgadt tekintetével.

– Nem kell ám így nézni azért – bökte ki Kontroll. Meg kellett mondani egyszer s mindenkorra.

– Hogy nézni? – kérdezte az asszony, kissé oldalra billentve a fejét. – Mintha egy eszméletlenségig beseggelt alakot látnék a saját báromban? Na, eridjen a francba.

Kontroll ettől hátrahőkölt az ülőkén, s igyekezett összerakni magában a képet, mintha puzzle-t játszana.

Mellkasára ólomsúly nehezedett, akár világos volt, akár sötét. Okosabbnak hitte volna magát. Azt gondolta, hogy Grace képtelen változtatni a gondolkodásmódján. Csakhogy kiderült, az újfajta gondolkodás sem segít semmit. Még egy ital kéne, valahol máshol. Felejtés. Aztán újragondolni mindent.

Kontroll mereven vigyorgott a nőre távozás közben. Az kételkedő arccal nézett vissza rá. Kontroll szépen haladt: az asszony távolodott tőle, mintha széllökés sodorta volna el, mely a nyíló bárajtóból áradt, a szemrehányó tekintettel figyelő utcalámpák felől.

*

Kontroll megdörgölte az arcát; nem szerette a borostát. Igyekezett kitisztítani fejéből a zavarosságot, szájából a savanyú utóízt, ízületeiből a sajgást. Bizonyosan emlékezett rá, hogy a Hang ezt mondta egyszer: „Nincs-e valami a szeme sarkában, amit nem bír kivenni? Segíthetek.” Gyerekjáték, persze, ha te magad tetted oda.

Az egyenruhás nő valószínűleg drogos, és bizonyosan hajléktalan, vagy önkényes lakásfoglaló. Amatőröket olyankor használunk megfigyelésre, ha a célszemély „a családban van”, ha a természetes környezetet – avagy terroirt – a lehető legjobban ki akarjuk használni, illetve hogyha a klikkünk teljesen alkalmatlan vagy kétségbeesett. Kontroll arra gondolt, talán azért nem vesz róla tudomást a nő, mert megfizetik, úgy kell tennie, mintha nem látná.

A kutyás gördeszkás nyilvánvalóan az utcasarkot nevezte ki saját területének, s a kövér részeggel osztozott rajta. Ezek ketten valamivel természetesebbnek tűntek, talán azért, mert a színpadias viselkedés – mint például kutyaeledelt borítani ki az utca közepére – nem összeegyeztethető a feltűnésmentességgel. A másik deszkás többször is eltűnt és visszajött, de Kontroll nem látta, hogy drogot, pénzt vagy ételt adott volna a másik kettőnek. Talán csak unalomból lógott itt, talán valami nagyobb csirkefogó számára őrködött, talán Kontroll anyjának volt a kémje, belesimulva a környezetbe. De talán egyáltalán nem volt itt semmi, csak három ágról-szakadt, akik ismerik egymást, és segítenek egymáson, ha kell.

Ha az ember ennyire sokáig húzódik meg egy helyen, és figyel, egyre inkább úgy fogja érezni, hogy őt is figyelik. Kontroll meg sem rezzent, mikor végre megszólalt a telefon. Erre a hívásra várt.

– Hallom, rosszul viselted magad.

– Én is örülök, hogy a hangodat hallom, anya.

– Részeg vagy? Mert olyan a hangod.

– Kutya bajom. Képességeim teljes birtokában vagyok.

– Akkor miért őrültél meg? – kérdezte hűvös, szakmai hangon, amellyel az érzelmekről árulkodó jeleket szokta leplezni. Mutatta, hogy éppolyan „főnök” a fiával szemben, mint más ügynökökkel, akiket irányítania kell.

– Eldobtam már a telefont, anya. Úgyhogy ne próbáld visszacsinálni a Hangot – Ha az anyja előző nap hívja, ennél a pontnál már üvöltött volna.

– Szerezhetünk neked másikat.

– Egy gyors kérdésem volna, mami. – Az anyja utálta a „mamá”-t, „mami”-t, az „anya” szót is épp csak eltűrte. Valójában azt szerette volna, ha Kontroll Severance-nak szólítja, hiába az egyetlen gyereke. Legalábbis Kontroll úgy tudta, nincs másik. – Ha valakit veszélyes helyre küldünk expedícióra... például a Déli Végekre, akkor hogyan biztosítjuk, hogy megőrizze a hidegvérét és összpontosító képességét? Milyen eszközöket vetünk be?

– A szokásosakat, John. Ami azt illeti, nem tetszik ez a hangvétel.

– A szokásosakat? Mint például a hipnózis, aminek esetleg egy jó kis kondicionálással alapozunk meg a Központban? – Higgadtan beszélt, bár a szíve szerint üvöltött volna. Tetszett neki a kávézó, nem akarta, hogy kitessékeljék.

Szünet.

– Szóba jöhet ilyen is, ez igaz. De csak a legszigorúbb biztonsági előírások betartásával. És csakis az alany érdekében.

– Az alanynak esetleg jobb tetszene, ha őt is megkérdeznék. Az alany talán nem kedveli a drón szerepét. – Vagy a kísérleti állatét. És jobb szereti, ha a reményei, vágyai és impulzusai egyértelműen a sajátjai.

– Az alanynak esetleg nem áll rendelkezésére elég információ vagy nincs elég rálátása ahhoz, hogy bevonjuk a döntésbe. Az alanynak esetleg afféle oltásra van szüksége, vakcinára.

– Mi ellen?

– Egész sor dolog ellen. És persze ha bármi jelét látjuk, hogy valami komolyabb dolog történik, azonnal kiemeltünk volna téged, s beküldünk egy csapatot.

– Mint például? Mit tekintetek komolyabbnak?

– Bármi súlyosabb dolgot.

Dühítően ködösít, mint mindig. És a fia helyett dönt, mint mindig. Kontrollban most az apja haragja forrt, legalább annyira, mint a sajátja, kísértete számtalan veszekedésnek, amelyeknek egykor tanúja volt a nappaliban vagy a konyhaasztalnál. Végül mégis úgy döntött, kiviszi vitájukat az utcára, s a kávézó mellett állt meg, egy sikátor elején. Nem sokan jártak-keltek errefelé – az emberek talán még a templomban voltak, vagy a drogjaikkal foglalatoskodtak.

– Jack azt szokta mondani, hogy ha az ügynöknek nem adunk meg minden információt, amire szüksége van, az annyi, mintha levágnánk a saját lábunkat – mondta Kontroll. – Akkor el van cseszve a műveletünk.

– De a te műveleted nincs elcseszve – vágta rá energikusan az anyja. – Hiszen itt vagy még. És kapcsolatban állsz velünk. Velem. Nem megyünk innen sehova.

– Ezt jó hallani. Épp csak azt nem hiszem, hogy ez a „mi”, ez a Központot jelentené. Azt hiszem, inkább valami titkos klikket jelent a Központon belül, amely nem működik valami nagyon hatékonyan. A Hangotok nagy katyvaszt csinált az igazgatóhelyettes elleni ügyködésével. Adjatok csak egy hetet Grace-nek, és én leszek az ő helyettese. – Vagy éppen csak az lett volna a cél, hogy lehetőleg lefoglalják Grace figyelmét és idejét?

– Nincsenek klikkek, csak Központ van. A Hang pedig hatalmas nyomás alatt áll, John. Még most is. Mindnyájan nagy nyomás alatt állunk.

– Nagy francot nincsenek klikkek. – Most Jack beszélt belőle, a csökönyös Jack. „Nagy francot nincsenek!” „Nagy francot nincsen!” „Nagy francokat beszélsz itt össze!”

– Nem fogod elhinni, John, de szívességet tettem neked, mikor a Déli Végekre küldtelek.

Mindenki elfelejtette volna, mit jelent ez a szó, hogy „szívesség”? Először Whitby, aztán Grace, most még az anyja is. Kontroll nem bízott annyira a lélekjelenlétében, hogy erre válaszoljon.

– Mások gyilkolnának ezért a pozícióért.

Erre sem volt válasza. Míg beszélgettek, a nő eltűnt, a bolt előtt kiürült a járda. Az italdiszkont valaha régen vegyesbolt volt. Sok évvel Hedley alapítása előtt bennszülöttek éltek itt a folyó mentén – így mondta Kontroll apja –, s településük maradványai a bolt épülete alatt nyugszanak.

És szintén lent, mélyen a bolt alatt, a vízzáró réteg alatt, mészkőből kialakult barlangrendszer, keskeny járatok, eleven vízi világgal, vak, albínó rákokkal és foszforeszkáló édesvízi halakkal. A biológus talán így látná ezt az utcát? Mit látna benne? Talán a helynek valamiféle jövőjét is képes lenne megpillantani, ahogy a bolt épülete gaz és liánok alatt omladozik, fölmorzsolja lassan az idő, s hasonlóvá válik az X Térség közelében látható süppedt, mohafödte dombocskákhoz. A biológus ugyan nem bánná. Vagy mégis?

– Ott vagy még, John?

Hát hol lehetne?

*

Kontroll hosszú ideig gyanakodott, hogy titokban van egy testvére – nem biológiai értelemben vett fivére vagy nővére, hanem olyan valaki, akit az anyja pártfogoltjaként a szárnyai alá vett. A gondolat majdhogynem szükségszerűnek tűnt számára. Ezt a neveltjét anyja úgy alakítja, okítja, edzi és tökéletesíti, hogy jóvátegye mindazokat a hibákat, amelyeket Kontroll elkövet. Néha föltette magának a kérdést – ha különösen bizonytalannak vagy sebezhetőnek érezte magát, de olykor pusztán elmegyakorlat céljából is –, vajon miként viselkedne a tökéletes testvér a helyében. Most is ezt a hibátlanra csiszolt protezsét képzelte maga elé, ahogy besétál, és átveszi tőle a Déli Végeket. Mit tenne másképpen? Mit tenne ez a személy itt és most?

Anyja közben szakadatlanul beszélt, de hazugnak tűnt a beszéde.

– Legfőképpen tájékozódni akartam, azért hívtalak. Hogy mit gondolsz, sikerült-e előrelépned? – Így próbálta kimondatlan mentegetőzéssel megtörni a hallgatását. Némi nyomatékkal az előrelépésen.

– Pontosan tudod, mi történik. – A Hang nyilvánvalóan mindent jelentett neki egészen addig a pontig, míg Kontroll kiborította a bilit.

– Igen, csakhogy a te szempontodat még nem ismerem.

– Az én szempontomat? Hát az csak annyi volna, hogy mérgeskígyók közé dobtatok összekötözött kézzel, bekötött szemmel.

– Nem dramatizálod túl egy kicsit? – kérdezte a fényvillanás.

– Sehol nincs az én túlzásom ahhoz képest, amit a Központban műveltetek velem. Óráim estek ki, talán teljes napjaim is.

– Nem tettünk valami sokat – felelte az anyja, színtelen hangon, hogy éreztesse, unja már ezt a témát. – Igazán nem sokat. Felkészítettünk. Megerősítettünk, határozottabbá tettünk. Ennyi volt. Bizonyos dolgokat jobban megvilágítottunk a számodra, másokat nem.

– Hamis emlékeket is ültettetek belém...?

– Nem. Az az eljárás megfizethetetlenül drága modellt csinált volna belőled. Nem engedhetjük meg magunknak. Sem a Déli Végeknek.

Mert ezért az állásért, ugye, bárki gyilkolna.

– Hazudozol nekem?

– Csak remélheted, hogy nem – mondta váratlan hévvel az anyja –, mert most már nincs senki másod rajtam kívül! És ezt egyedül magadnak köszönheted. Egyébként pedig sosem tudhatod biztosan. Mindig is az a fajta ember voltál, aki folyton le akarja hántani a rétegeket. Akkor is, ha már sehol egy lehántható réteg. Úgyhogy csak higgyél szépen szegény, sokat tűrő anyádnak.

– Látlak, anya. Látom a tükörképedet az üvegen. Itt vagy a sarkon, figyelsz, nem igaz? Nem csak a bábuid. Te magad is itt vagy a városban.

– Igen, John. Ezért van ez a fémes visszhang. Ezért talál süket fülekre minden szavam, mert kétszer hallod őket. Nyilván én szakítom félbe saját magamat.

Kontroll testén mintha hullám futott volna végig, úgy érezte, hosszúra kinyúlik. A torka kiszáradt.

– Bízhatok benned? – kérdezte, hirtelen elundorodva a huzakodástól. A hangja őszintesége megérinthette az anyját is, mert elhagyta a távolságtartó hangvételt.

– Természetesen bízhatsz, John. Azt nem tudhatod mindig, hogyan jutok el valahová, de abban bízhatsz, hogy tudom, hová tartok. Mert mindig tudom.

Ez egyáltalán nem segített.

– Azt akarod, hogy bízzak benned? Akkor mondd meg, anyám. Áruld el, ki volt a Hang. – Hirtelen ismét elfogta a vágy, hogy egyszerűen eltűnjék, felszívódjon Hedley alvilágában, beleolvadjon ebbe a tájba, és ne térjen vissza soha többé. Érezte, ha nem válaszol az anyja, olyan erőssé válik a vágy, hogy képtelen lesz elnyomni.

Anyja habozása megriasztotta. Őszintének tűnt, nem szerepjátszásnak. Hát mennyire lehet rossz a helyzet a Központnál, ha még mindig képes habozni? Aztán:

– Lowry. Esküszöm neked, John. Lowry volt a Hang.

Semmi harminc év távolság. Ott lihegett Kontroll nyakában.

– A gennyláda.

Száműzte a hangot, mégis visszahozzák a videók, amelyek ott fognak pörögni örökké a fejében. Kísérteni fogja.

Lowry.

*

„Eredj, nézd meg az üléseket, nincs-e ott apró, John”. Jack papa bámul rá, ő meg a fegyvert szorongatja.

Aztán erős kopogás az ablakon. Az anyja volt, lehajolt, hogy belásson hozzájuk. Párás volt az ablak, de Kontroll azért pontosan tudta, melyik pillanatban vette észre a fegyvert az ölében. Aztán föltépte az ajtót. A fegyver abban a pillanatban eltűnt, Jack pedig kipattant a másik oldalon a kocsiból. Leült a padkára a kocsi előtt, Kontroll anyja pedig egyenes háttal állt fölötte. Kontroll odáig merészkedett, hogy letekerte egy kicsit a bal hátsó ablakot, s előrehajolt, hogy jobban lássa kettejüket a szélvédőn át. Az anyja csöndesen beszélt a papához, fölébe magasodva, összefont karral, s úgy nézett maga elé a levegőbe, mintha a papa is állna. Azt nem látta Kontroll, hogy a fegyver hová lett.

Fenyegetés áradt az anyjából; Kontroll sosem látta még ennyire fenyegetőnek. Halkan beszélt, szavai többségét nem vette ki a gyerek, de a hangja és a beszéd sebessége egyaránt borotvaéles henteskésre emlékeztetett, mely úgy vágja a nyers húst, akár a vajat. A papa pedig egyet bólintott válaszul, de olyan fura mozdulattal, mintha hátrarándulna, vagy mintha a lánya meglökte volna.

Kontroll anyja leengedte a karját, és odahajolt, hogy a papa szemébe nézhessen.

– Így nem! – hallotta Kontroll. – Így nem. Nem kényszerítheted bele. – A gyerek azon tépelődött valami okból, hogy a fegyverről beszél-e, vagy pedig arról, hogy a papa fehérnemű-bemutatóra akarja vinni.

Aztán a kocsihoz mentek, Kontrollt kiparancsolta az anyja az autóból, a papa pedig beszállt, és lassan elhajtott. Kontrollt megkönnyebbülés öntötte el, ahogy beléptek a házba. Szerencsére nem kell fehérnemű-bemutatóra mennie. Később átnézhet a szomszédba.

Anya csak egyszer beszélt az egész dologról, akkor, mikor visszatértek a házba. Levették a kabátjukat, a nappaliba mentek, anya cigarettát vett elő, és rágyújtott. Hosszú, hullámos hajával, kellemes arcával, fehér blúzával, piros sáljával, ropogósra vasalt fekete nadrágjával, tűsarkú cipőjében fotómodellnek nézett ki, ahogy így dohányzott. Egy zaklatott fotómodellnek. Kontroll megint olyat tudott meg róla, amit nem is sejtett addig: azonkívül, hogy vadul tud küzdeni a fiáért, kiderült az is, hogy dohányos.

Persze most a fia ellen fordult, mintha ő lett volna felelős a történtekért.

– Hát mi a fenét gondoltál, John? Mi a rohadt nyavalyát gondoltál?

Pedig semmi köze nem volt hozzá. A papa rákacsintott, mikor az áruházát emlegette, ahol a fehérnemű-bemutatót tartották, ő pedig egyszerűen örült, hogy ez a férfi, aki olyan szigorú és olyan rosszalló tud lenni, most megbízik benne, és közös titkuk van anya háta mögött.

– Ne nyúlj fegyverhez, John – mondta az anyja, föl-alá járkálva. – Soha ne érj fegyverhez. És ne menj bele minden ostobaságba, amit a papád mond. – Később a második tilalommal kapcsolatban kiváró álláspontra helyezkedett, az elsőt pedig felülvizsgálta (több fegyvere is volt, s általában papának, nagyapinak becézte őket). Használt tehát fegyvereket, de szeretni nem szerette őket, s azt sem szerette, ha rájuk kell hagyatkoznia. Már a szaguk sem ígér sok jót.

Az apjának sosem beszélt erről az ügyről, attól tartott, hogy felhasználná anya ellen. Csak jóval később döbbent rá, hogy tulajdonképpen az egész kiruccanás ötlete csakis a fegyver körül forgott, vagy a fegyver megtalálása körül. Tehát megeshet, hogy valami tesztféleség volt az egész.

A kávézóban ülve, miután anyja letette a telefont, az a gondolat kísértette meg, hogy talán az anyja fegyver miatti haragja is egy komplex összkép része, egyfajta terroiré, amit Jack és Jackie cinkos egyetértésben teremtettek. Afféle színpadi jelenet adtak elő, amellyel már abban a zsenge korban az ő sorsát akarták egyengetni. Beavatni a családi bizniszbe.

De már azt sem tudta, egyáltalán jelentene-e számára valami különbséget, ha így volt. Mert ki lehet biztos benne, hogy amikor megtalál valamit, az mások akaratából történik, vagy saját erőfeszítése eredményeként? Hiszen tornyokból alagutak lehetnek. Egy biológus kikérdezéséből csapda. Egy harminc évvel ezelőtti expedíciós a Hang formájában tér vissza, és bizarr értelmetlenségeket sugdos az ember fülébe.

*

Mikor vasárnap este hazatért, ellenőrizte az anyjával folytatott beszélgetést, és nagy megkönnyebbüléssel vette tudomásul, hogy nincsenek hézagok, sehol egy arra utaló jel, hogy az anyja is becsapja.

Úgy gondolta, a Központnál teljes lehet a káosz, s őt egy klikk irányította, mely hipnózissal tartotta ellenőrzés alatt. Most pedig beomlik a titkos pince, s az óriáscápa nyilván nyugtalanul fészkelődik a repedező akváriumában. Grace sértette meg először. Aztán pedig Kontroll.

– Egyedül Lowrynak volt elég tapasztalata a Déli Végekkel és az X Térséggel kapcsolatban, kizárólag ő lehetett hasznunkra – így magyarázta az anyja. Csak beszélt és beszélt Lowryról, míg Kontroll már úgy érezte, hogy valami történelmi nagyság előlépett a portréja keretéből, hogy önmagáról beszéljen. Egy vitatott, tévelygő, de rehabilitált történelmi alak, aki esküdött rá, hogy semmire nem emlékszik, csak arra, ami amúgy is megvan a videókon. Valaki, akit talán csak részvétből vagy bűntudatból léptettek elő, vagy valami más okból, de semmiképp sem az alkalmassága miatt.

– Lowry seggfej – szögezte le, csak hogy az anyja fejezze be végre. Pusztán mert életben maradt és hősnek címkézik, attól még nyugodtan lehet seggfej. Anyja nagyon kétségbeesett lehetett, valóban nem maradt más választása. Visszatekintve most már emlékezett a halk szóbeszédre Lowryval kapcsolatban: a korszerűtlen felszerelésről, a hipnózis és a kondicionálás erőltetéséről, sőt még ennél is csúnyább dolgokról.

– Tudtam, hogy bizonyos dolgokat elmondasz neki, amiket nekem nem mondanál el. És úgy gondoltuk, jobb lesz, ha nem tudsz... néhány feladatról, amit el kellett végeztetnünk veled.

A düh az elégtétel érzésével vegyült, hogy sikerült kifüstölnie őket, vagy legalább egyet elmozdítani közülük. Még többet akart tudni, bár máris úgy érezte, agyonnyomják az új értesülések. S egész idő alatt igyekezett elfojtani magában a nyugtalanító gondolatot: hogy anyja hatalmának is vannak határai.

– Van még valami, amit titkolsz előlem?

– Nincs – jött a válasz. – A feladat még mindig ugyanaz: nyomozd ki, mi zajlik és mi zajlott ott, amiről nem tudunk. A biológusra összpontosíts, meg az eltűnt igazgatóra.

Hát ez lett volna a feladat? Talán a Hang feladata, amit most őrá ruháznak át. Szó nélkül elfogadta a hazugságot, hogy anyja semmit nem titkol. Úgy gondolta, a legrosszabbon most már túl lehet. Hiszen lerázta a láncait. Visszaverte Grace minden támadását. És látta a videókat.

A konyhába ment, töltött magának egy whiskyt, az egyetlent az egész nap során, és egy húzásra fölhajtotta. Remélte, hogy az ital alváshoz segíti. Ahogy letette a pultra a kiürült poharat, a szeme az igazgató telefonján akadt meg. Ott feküdt a vonalas telefon mellett. Úgy nézett ki a tokjában, mint egy nagy, fekete bogár.

Balsejtelem fogta el, s vele együtt felmerült egy emlék: néhány napja valami motozást hallott a tetőn. Egy konyharuhával megfogta a telefont, Chorryval a sarkában odament a hátsó ajtóhoz, kinyitotta, s a készüléket nagy lendülettel elhajította az udvar homályába. Egy fának ütközött a kert túlsó végében, s eltűnt a magas fű közt. Nesze, bazmeg, telefon. Vissza ne merj jönni. Keresd meg a Lowry-Hang telefonját a telefonmennyországban. Még mindig inkább legyen az ember paranoid meg őrült, mint hogy hagyja magát befolyásolni. Megerősítésnek érezte, hogy Chorry-Morry nem volt hajlandó követni a telefont, bent akart maradni vele. Jó döntés.

021: Ismétlés

Hétfő reggelre kelve Kontroll nem ment egyenesen a Déli Végekre. Ellátogatott az igazgató házához. Kikereste az internetről, hogyan talál oda, tokjába tette a fegyverét, és az autóút felé vette az irányt. Rajta volt az elvégzendők listáján, hogy odamegy, amint végzett a jegyzetek szortírozásával: körülnézni, hogy valóban olyan rendesen kitakarították-e Grace emberei a házat. A tudat, hogy a Hangra/Lowryra, s egyúttal az anyjára is rábizonyult az alattomos manipuláció, állandóan ott motoszkált az elméjében, s emiatt különös tehetetlenséget érzett. Válaszok dolgában Lowry éppenséggel nem segítette előbbre, nem nyújtott valódi támogatást – csak valami érinthetetlen, éteri kísértetként manipulálta Kontrollt. Lowry a Hang szerepében, távolról kísértett a Déli Végeken. Kontroll nagy erőfeszítéssel próbálta egy személlyé, egy szándékká olvasztani képzeletében a két alakot.

Ösztönös vágy ébredt benne, hogy ne térjen vissza többé, ha már így eltávolodott a Déli Végektől. Az igazgató házához se kellene elmenni, hanem elkanyarodni egy dűlőútra nyugat felé, és sietni az apja házához, amely úgy hetven kilométerre lehetett onnan. Ellenállt a késztetésnek. Új tulajdonosok laknak benne, a szobroknak nyoma sincs már a kertben. Jó otthonra leltek apa halála után, nagynénikhez, nagybácsikhoz, unokaöcsökhöz, unokahúgokhoz kerültek, de Kontroll azért úgy érezte, gyermekkorának táját bontják le, szedik szét darabról darabra. Ott sincs számára vigasz. Nincs ott a valódi története. Néhány rokon élt még azon a környéken, de csak apja személye révén kötődött hozzájuk, s legtöbbjüket tizenévesen látta utoljára.

Bleakersville húszezres városka, épp elég nagy, hogy lehessen benne egy-két valamirevaló étterem, szerény művészeti negyed, s néhány épületből álló belváros. Az ilyen méretű városok ideálisak a szegregáció fönntartásához. Az igazgató lakókörnyezete ezt a tételt igazolta: kevés fehér ábrázatot lehetett arrafelé látni. Hatalmasra nőtt fenyők, tölgyek, magnóliafák, moha csüngött rajtuk vastagon, viharban letört, lucskosra ázott, nagy ágak hevertek keresztbe a kátyús úton. Masszív cédrusfa vagy betonházak, némelyik téglabetétekkel díszítve, legtöbbjük barna, kék, szürke, s előttük egy, néha két kocsi a kaviccsal vagy fenyőtűvel borított behajtón. Kontroll elhaladtában látott néhány kosárlabdapályát, meg fekete és latin-amerikai gyerekeket, akik megálltak a biciklijükkel a láttán, és hosszan bámultak utána. Vakáció volt már több hete.

Az igazgató háza a Standiford Streeten volt, egy domb tetején. Kontroll óvatosan közelítette meg, egy sarokkal odébb parkolt le, a szomszédos utcában, és a hátsó kert felől hatolt be, mely a dombnak föl húzódott a ház mögött. A hátsó kertet elborította a nyíratlanul növekvő azálea, meg a burjánzó lilaakác, némelyik vastag inda fenyőfák derekára tekeredett föl. Több tekercs kerítésdrót hevert néhány hevenyészett komposztkezdemény mellett. A fű jobbára megsárgult, kiégett, a fák gyökere hosszan kilátszott a föld alól.

Három betonból rakott félköríves teraszféleség bújt meg a vastag avar alatt, rajta madaraknak kirakott, rothadó mag és piszkos víz egy tortaformában. A kertre néző franciaablakok kerete is zöld volt a penésztől-mohától. Úgy tervezte, itt hatol be a házba. Föl kellett törnie az ajtót, hiszen nem adott be hivatalos kérelmet. Csak most jött rá, a hivatali út megkerülésének voltaképpeni oka: nem akarta, hogy legyen kulcsa. Dolgozni kezdett a záron a magával hozott eszközökkel. Eleredt az eső. Kövér vízcseppek potyogtak a tavalyi magnólialevelekre.

Megérezte, hogy figyelik – talán a szeme sarkából megpillantott valami mozgást –, épp akkor, mikor fölpattant végre a zár. Fölkelt, balra fordult.

A szomszéd kertben, jóval hátrébb a drótkerítéstől, fekete kislány állt, olyan kilenc-tíz éves, gyöngydíszes hajfonatokkal, és gyanakvóan bámult rá. Napraforgós ruhát viselt, hozzá tépőzáras, fehér műanyag szandált.

Kontroll rámosolygott, integetett neki. Valahol egy másik univerzumban hanyatt-homlok menekült, sutba dobva a küldetését, de nem itt.

A kislány nem intett vissza, de el sem futott.

Kontroll ezt biztató jelnek vette, és belépett.

*

Hónapok óta nem járt itt senki, de volt valami mozgás, örvénylés a levegőben, amelyet Kontroll láthatatlan ventilátornak szeretett volna tulajdonítani, vagy légkondicionáló szerkezetnek, amely épp nem működik. Csakhogy Grace kikapcsoltatta a villanyt az igazgató házában, hogy „kímélje a fölös kiadásoktól”. Az eső most már zuhogott, és homályba borította a házat. Kontroll bekapcsolta a zseblámpáját. Úgysem veszik észre – távol tartotta magát az ablakoktól, a franciaablakot pedig vastag függöny védte. Az emberek úgyis munkában vannak ilyenkor.

A szomszédjai úgy tudták, az igazgató magánpraxisban dolgozó pszichológus. Ha ismerték egyáltalán. Különleges alkalommal készült vajon a Grace irodájában lógó kép, vagy gyakran előfordult, hogy grillpartin vett rész, sörrel a kezében? Talán időnként eljött Lowry is, baseballsapkában, pólóban, rongyos farmerban, július negyedikei hot-dogra és tűzijátékra? Az emberek kétszeres, háromszoros személyiséget is képesek kifejleszteni, hogy különböző helyzetekhez alkalmazkodjanak, de Kontroll valamiért bizonyosra vette, hogy az igazgató inkább magányos típus volt. És ide, az otthonába hozta, túlórában, minden szabály ellenére, gyakorta illegálisan az X Térségre vonatkozó aktákat és egyéb anyagokat, eltörölve a határt magánélet és munka között.

A zseblámpa fényének alagútjában a kicsi nappali hamar feltárta minden titkát: kanapé, három fotel, kandalló. Elválasztófal mögött könyvtárféle helyiség látszott, viharvert lengőaajtón lehetett belépni. Balra a konyha, aztán folyosó. A sarokban jókora, régimódi hűtőszekrény, telemágnesezve fotókkal és régi naptárakkal. A nappali jobb oldalától egy ajtó nyílt a garázs felé, s valószínűleg a hálószoba is arra lehetett. Az egész ház legföljebb százhatvan négyzetméteres volt.

Miért lakott itt az igazgató? Azzal a fizetéssel sokkal jobbat is megengedhetett volna magának. Grace és Cheney is Hedley-ben élt, a felső középosztály által lakott környéken. Talán adóssága lehetett, amiről Kontroll nem tud. Több információra volna szüksége. Az igazgató személye körüli információhiány valami módon összekapcsolódott az illegális határátkelésével, meg azzal, hogy ilyen sokáig képes volt megtartani az igazgatói posztot.

Legalább egy éve nem lakott már itt senki. Ember sem járt a házban, a Központ alkalmazottjait leszámítva. Jelenleg sem volt itt senki, rajta kívül. Valamiért nyomasztotta ez az üresség. Szaporán kapkodta a levegőt, a szívverése is felgyorsult. Talán az szokatlan, hogy zseblámpával leskelődik, amely formátlan árnyhalommá változtat mindent, ami kívül esik szűk fénykörén. Vagy talán arra reagál tudattalanul, a lénye egy részével, hogy hosszú évek óta nem végzett már ilyen tevékenységet, amely hasonlít a terepmunkához.

A mosogatónál félig tele vizespohár állt, a víz tűzgyűrűként villant meg a lámpa fényében. Edények hevertek a mosogatóban, kések és villák. Az igazgató otthagyta a mosatlant aznap, mikor beült a kocsiba, s így indult el a Déli Végekre, hogy ő vezesse a tizenkettedik expedíciót. A Központ embereit nyilván nem utasították, hogy takarítsanak föl utána. Sem pedig maguk után. A nappaliban a szőnyegen bakancsok nyoma látszott, behordott avar és sár. Mintha a különös ház kiállítási tárgy volna, a Déli Végek titkos történetének szentelt múzeum.

Grace ideküldhette a Központot, hogy hozzanak el minden minősített anyagot, ám ami az igazgató személyes holmiját illeti, nemigen látszott a kezük nyoma. Semmi sem utalt arra, hogy bármit felforgattak volna, pedig Kontroll nagyon jól tudta, hogy négy-öt ládára való anyagot hoztak el. A ház épp csak rendetlennek, elhanyagoltnak tűnt, és biztosan ebben az állapotban találták. Az igazgatótól örökölt iroda összevisszaságából is erre lehet következtetni. Rengeteg festmény és nyomat a falakon, néhány agyonzsúfolt CD-tartó állvány, poros síkképernyős tévé, olcsónak látszó sztereó készülék, a tetején igazi régi világbeli lemezjátszó s néhány korabeli lemez. A képek között egyetlen személyes természetűt sem látni.

A nappalit a könyvtár-résztől elegáns kék-arany dívány választotta el, az egyik párnán nagy halom folyóirat, az antik rózsafa dohányzóasztalka pedig a jelek szerint második íróasztalként szolgált, roskadásig tele volt könyvekkel, újságokkal, ugyanúgy, ahogy a tőle balra álló, gyönyörűen felújított konyhaasztal is. Itt végezte volna a munkája nagy részét? A ház otthonosabb volt, mint Kontroll várta, a bútor jó minőségű. Nem tudta meghatározni, mi is zavarja. Vajon az igazgató saját, örökölt bútora, vagy a házzal együtt vette? Volt-e valami köze Bleakersville-hez, mielőtt a Déli Végekre került volna? Kontroll fejében elmélet kezdett formálódni, mint ahogy egy rég hallott zenemű áll lassan össze külön kis foszlányokból, amit az ember egyelőre sem megnevezni, sem lejátszani nem tudna.

Végigment a folyosón, s újabb meglepetés fogadta, amit maga sem tudta, miért talált furcsának. Minden ajtó csukva volt. Úgy kellett sorra nyitogatnia őket, mintha zsilipen haladna át. Minden egyes ajtónál készült rá, hogy hátra kell ugrania, bár nem jelentkezett azt a bizonyos félig tudatos, viszketésszerű érzés, amely a veszélyre figyelmezteti. Talált egy dolgozószobát, iratszekrénnyel, szobabiciklivel és súlyzókkal, meg egy vendégszobát, s vele szemben fürdőt. Jó sok ajtó volt a ház méretéhez képest. Kontroll úgy érezte, mintha az igazgató vagy a Központ valamit féken próbálna tartani itt. Vagy mintha a saját agyának rekeszei között vándorolna. Mindkét gondolat elég kísérteties volt, úgyhogy azt mondta magában, franc belé, és a következő ajtót már úgy nyitotta ki, hogy a másik keze a tokban lapuló nagyapin volt.

Körülnézett a könyvtárban, kilesett az egyik ablakon. Letört ágakkal tarkított, fölmagzott füvet látott, viharvert, zöld postaládát egy betonozott ösvény végén, és semmi gyanúsat. Senki nem leselkedett odakint sötétített üvegű, veszteglő autóból, például.

Vissza, át a nappalin, a másik folyosón, el a garázsajtó mellett, be a hálószobába, baloldalt.

Mintha árvíz zúdult volna át a szobán, mely minden bútort az ajtó melletti falakhoz sodort. A székek a komódok, szekrények tetején. Az ágy egészen a komód elé tolva. Vagy hét pár cipő – tűsarkútól az edzőcipőig mindenféle – kiszórva az ágy tetején. Az ágytakaró hanyagul félrehúzva. A túloldalon nyitva álló fürdőszobából éles visszfényt vert a tükör.

Kontroll elővette a nagyapit, kibiztosította, s együtt mozgatta a zseblámpával, mindig arra célozva, ahová világított. A komódra, az ágyra, a falra, ahol az ágy állt azelőtt, s amelyet vastag, lila függöny takart. Kontroll óvatosan elhúzta a baldachint, s a magasan elhelyezett vízszintes ablak alatt túlságosan is ismerős szavakat pillantott meg a mozdulatlan fényben.

Ahol a bűnös kezéből a fojtó gyümölcs fakad, ott hozom a halál magvait.

Vastag, sötét filctollal írva, ugyanaz a szöveg, ugyanazzal a térképpel, amit Kontroll nemrégiben lefestett az irodájában. Mintha abban a pillanatban jelent volna meg itt, hogy ő odaát megszabadult tőle. Irracionális látvány. Irracionális gondolat. Száz és száz Kontroll rohant hanyatt-homlok ki a szobából, vissza a kocsiba, száz meg száz kis univerzumban.

Csak hát ez bizonyára itt van már egy ideje. Így kell lennie. Felelőtlenség, hogy Grace emberei itt hagyták. Túl nagy felelőtlenség.

Kontroll a fürdőszoba felé fordult.

– Ha van odabent valaki, jöjjön ki – mondta. – Fegyver van nálam. – Iszonyú gyorsan vert a szíve, s a marka úgy szorította a zseblámpát, hogy úgy érezte, sosem lesz képes elengedni.

Nem jött elő senki.

Nem is volt odabent senki, erről meggyőződött Kontroll, amint sikerült nagy erőfeszítéssel lelassítania a lélegzetét. Kényszerítette magát, hogy átkutassa a legkisebb zugot is, beleértve a kis szekrénykét, mely egyre tágasabbnak tűnt, minél tovább kotorászott benne. A fürdőben csak a szokásos dolgokat találta: sampon, szappan, vérnyomás-szabályozó gyógyszer receptje, néhány újság. Barna hajfesték és egy kefe szürke hajszálakkal. Tehát az igazgatónak sem tetszik, hogy múlik a fiatalság. A kefe fölvillant, ahogy ráesett a lámpa fénye, mintha szólni akarna, ugyanúgy, ahogy azok az összefirkált számlák és kitépett újságoldalak, melyek az igazgató életének apró részleteiről szóltak – egy Kontroll számára már-már annyira tapinthatóan közeli életről, mint a magáé.

Visszament a hálóba, rávilágított a falra. Nem, mégsem pontosan ugyanaz az összkép. A szöveg az, szóról szóra ugyanaz. Csakhogy magasságjelző vonalkák itt nincsenek. És a térkép... a térkép is más egy kicsit. Az a változat a szigetet mutatta, a régi világítótorony romjával, meg a topográfiai anomáliát, s távolabb a parton a világítótornyot. Ezen viszont a Déli Végek is rajta volt. És egy vonal kötötte össze a régi és a működő világítótornyot meg a topográfiai anomáliát. A vonal meg volt hosszabbítva a Déli Végekig. Ezek a pontok úgy sorakoztak a vonal mentén, mint őrposztok a határon, régi birodalmi térképeken.

Kontroll kihátrált a szobából, visszament a nappaliba. Fázott, s nagyon távolinak érezte magát. Egyszerűen nem bírta elképzelni, hogy a Központ emberei megtalálják ezeket a szavakat, ezt a térképet, és nem távolítják el.

Ami pedig csak azt jelenthette, hogy az ő házkutatásuk után került ide mindez. Ami pedig azt jelenti... azt jelenti...

Nem engedte meg magának ezt a gondolatot. A bejárati ajtóhoz ment, az utcai fronthoz, hogy igazolja hirtelen támadt gyanúját.

A kilincs könnyedén nyomódott le a keze alatt. Az ajtó nem volt zárva.

Ez még nem jelent semmit.

Legsürgetőbb gondolata, egyetlen megragadható gondolata ebben a pillanatban az volt, hogy el kell tűnnie a házból. De volt elég lélekjelenléte hozzá, hogy becsukja az első ajtót, s visszamenjen a hátsóhoz.

Kinyitotta a kertre nyíló franciaablakot, kilépett a kertbe.

És félig futva sietett vissza a kocsijához.

*

Az anyját csak akkor hívta, mikor már jó messzire tudta magát a háztól. Bleakerville főutcáján parkolt le a kocsival, elmondta anyjának, mint talált, s kérte, hogy küldjön oda nyomozócsoportot. Ő maga nem akart a helyszínről intézkedni, túl sok időbe került volna. Beszélgetés közben Kontroll legalább annyira igyekezett meggyőzni magát, mint az anyja.

– Ne vonj le elhamarkodott következtetéseket, John, és könyörgök, ne szólj Grace-nek, mert okvetlenül túlreagálja. – Az biztos. Akárki írhatott arra a falra a Déli Végekről, nem csak az exigazgató. Whitby például, mint első számú gyanúsított. Ez némileg megnyugtató volna. De mögötte ott a nyugtalanítóbb látomás: ahogy az igazgató a városban, parkokban, mezőkön, erdőkön ténfereg. Sorra látogatja az ismerős helyeket.

– Hanem van itt valami, John, amit meg kell mondanom.

– Mondjad. – Talán azért árulta el, hogy Lowry volt a Hang, mert valami mást titkol?

– Emlékszel azokra a helyekre, ahol az antropológust meg a geodétát megtaláltuk?

– Egy veranda meg egy orvosi rendelő hátsó ajtaja.

– Észleltünk bizonyos... inkonzisztenciákat ezeken a helyeken. A mérések eltérnek.

– Mi? Hogy? Hogyhogy eltérnek?

– Még dolgozunk az adatokon, de mindenesetre karantén alá vettük a vonatkozó területeket, bár nagyon nehéz volt megoldani.

– De azt az üres grundot, azt nem? Ahol a biológus volt?

– Azt nem.

022: Csel

Késő délelőtt. Kísérlet a... az irányítás megragadására. A régi, megszokott szoba, amelynek már nem is érzékeli lehangoló voltát. Anyja hívását várja, híreket az igazgató házáról. Pedig semmi esély nincs rá, még órákon át.

Azt mondta Grace-nek, hogy ki akarja hallgatni a biológust, és azt szeretné, hogy ezúttal Grace is jelen legyen. Pár perccel később be is állított Grace, élénksárga, virágos ruhában, fekete övvel a derekán, mintha vasárnapra öltözött volna ki. Nem lesett be bizalmatlanul az ajtón, nem úgy jött, mintha attól tartana, hogy Kontroll kézigránátot vág hozzá. Kontroll azonnal gyanút is fogott.

– Hol a biológus? – kérdezte Grace bizalmas hangon. Kontroll egyedül volt a szobában.

Kontroll válaszul csak a szemben lévő széket tolta kijjebb az asztaltól a lábával, s úgy tett, mintha az aktáiba mélyedne.

– Sajnálom – mondta –, épp lemaradt róla. De mondott néhány nagyon érdekeset. Szeretné hallani, hogy például magáról mit mondott?

Voltaképpen arra várt, hogy Grace csapdát orront, fölpattan, távozni akar, s úgy kell rábeszélnie, hogy maradjon. De Grace csak ült nyugodtan, fürkésző tekintettel.

– Mielőtt elmesélném, annyit szeretnék mondani, hogy lekapcsoltam minden felvevőeszközt. Ami elhangzik, kettőnk közt marad.

Grace összefonta a karját.

– Nagyszerű. Csak mondja.

Kontroll kényelmetlenül érezte magát. Azt várta, hogy Grace ellenőrizni akarja az állítását, hogy nem hisz neki. Talán előre ellenőrizte az eszközöket? Jack papa azt mondta egyszer, hogy az ilyen munkához mindig kell „még egy ember”. Mindig. Nos, neki nincs még egy embere. Azért csak nekiveselkedett.

– Hadd térjek rögtön a lényegre. Közvetlenül az utolsó tizenegyedik expedíció előtt az igazgató titokban átkelt a határon. Egyedül. Maga tudott erről? Nyújtott neki segítséget? Akár anyagi, akár szellemi értelemben? Cinkosa volt-e, ezt szeretném tudni, és segítette-e a határátkelését? Mert a biológus szerint az igazgató ezt mondta neki. – Mindebből egy szó sem állt a hivatalos jelentésben, amelyet a Hang küldött el neki, még kurta-furcsa szakításuk előtt. Ott az igazgató esküdött rá, hogy teljesen egyedül csinált mindent.

– Érdekes. És mit mondott még a biológus? – A válasz teljesen higgadt, semmi hév.

– Az igazgató utasította magát, hogy egy héten át minden éjszaka várja a határnál, miután eltelt három hét az átkelést követően. Hogy segítsen neki visszatérni. – A biztonsági feljegyzések szerint Grace ezeken a napokon mindig korán távozott a Déli Végekről. A határ közelében azonban nem rögzítették a jelenlétét.

– Ez már mind a múlté – mondta Grace. – Mit akar bizonyítani? Pontosan?

Kontroll kezdte úgy érezni magát, mint a sakkozó, aki be akar vetni egy zseniális cselt, ám az ellenfele vagy még zseniálisabb, vagy blöfföl, mindenesetre négy lépéssel előtte jár.

– Valóban ennyi a reakciója? Mert ez a két vád külön-külön is elég okot adna egy feljelentésre a Központba. Hogy összeesküdött az igazgatóval a szabályzat és a biztonsági rendelkezések megsértésére. És hogy tevékenyen támogatta. Öt felfüggesztették. Maga mit gondol, mit kap a hazugságért?

Grace mosolyogva kérdezte:

– Mit akar?

Nem éppen beismerés, de legalább előrébb léphetett a forgatókönyv szerint, miközben igyekezett elnyomni a fejében megszólaló vészcsengők hangját.

– Nem azt, amit maga hisz, Grace. Nem akarom lemondatni, és jelenteni sem akarom a Központnak. Én nem akarok ártani magának, sem pedig az igazgatónak. Csak meg szeretném érteni. Átkelt a határon. Tudni akarom, hogy pontosan miért és hogyan, és mit talált. A jelentés az ügyről nagyon hézagos. – Azon gondolkodott, vajon Grace írta-e a jelentést, vagy ő felügyelte-e a jelentés írását.

A jelentés főként az igazgató büntetésével foglalkozott, meg a határ teljes körű ellenőrzéséhez szükséges biztonsági intézkedéseket taglalta. Egy szűkszavú nyilatkozat volt még az igazgatótól, amely úgy hangzott, mintha ügyvéd írta volna. „Meggyőződésem szerint a Déli Végek érdekében és a feladatköröm által megkívánt módon cselekedtem, mindazonáltal bocsánatot szeretnék kérni a tetteim miatt, mivel belátom, hogy felelőtlenül, veszélyes módon jártam el, s ez ellentétben áll ügynökségünk alapelveivel. Ha engedélyezik, hogy visszatérjek, minden erőmmel azon leszek, hogy viselkedésem megfeleljen a személyemmel és pozíciómmal szembeni elvárásoknak.” A jelentés említett bizonyos „méréseket és mintákat” is, de ezekről Kontrollnak nem sikerült többet megtudnia. A raktár-katedrálisba nem kerültek be, ennyi bizonyos. Hacsak nem a növényről, az egérről és a régi mobiltelefonról volt szó.

– Az igazgató nem osztotta meg velem minden gondolatát – mondta Grace bosszús hangon, mintha irritálná ez a gondolat, de még mindig fura félmosoly játszott az ajkán.

– Nehezen elképzelhető, hogy nem tud többet, mint amennyit elárul nekem.

Grace mellőzte a választ, úgyhogy Kontroll tovább folytatta:

– Nem akarom kétségbe vonni az igazgató érdemeit, sem a magáét. Igazából nem pusztán a biológus miatt kérettem ide. Arra gondoltam, mindketten élvezhetnénk némi autonómiát: vezethetnénk tovább az ügynökséget úgy, hogy a maga pozíciója is érintetlen marad. – Kontroll számára már nyilvánvalóan elveszett az ügynökség. Ő most már álruhás ügynök volt terepmunkán, ellenséges terepen. Így könnyedén felkínálta azt, ami neki semmit nem jelentett. Whitbynek is elintézheti az áthelyezést, amit annyira szeretne elérni, mielőtt távozik. Akár elmehet a Központba is, meginni egy pofa sört Lowryval.

– Milyen nagyvonalú – jegyezte meg Grace. – A diák fölajánlja a tanárnak, hogy osztozzanak az irányításon.

– Én azért nem fogalmaznék így. A magam részéről...

– Akármit tett is az igazgató, azért tette, mert hitt benne, hogy fontos.

– Igen, de mit tett? Mit tervezett?

– Tervezett? – horkant föl Grace hitetlenkedve.

Kontroll nagyon óvatosan fogalmazott:

– Grace, hiszen én is itt vagyok. Benne vagyok nyakig. Árulja el végre, mi folyik itt. – Milyen arckifejezéssel érzékeltethetné, hogy már épp elég hajmeresztő lehetetlenséget látott? – Ígérem, közöttünk marad minden.

Grace egy darabig fontolgatta a hallottakat, s úgy tűnt, jól mulat. Aztán beszélni kezdett.

*

– Meg kell értenie az igazgatót – mondta. – Az első expedíció sok mindent meghatározott az ügynökségben. Az eredeti igazgató ugyan próbált változtatni ezen, még mielőtt Cynthia idejött volna. – Cynthia? Kontroll nem jött rá rögtön, ki is lehet az. Ő mindig csak mint „igazgatóra” gondolt rá. – Az itteni személyzet úgy érezte, hogy az expedíció azért vallott kudarcot, mert a Déli Végek nem tudta, mit csinál. Hogy csak kiküldtük őket meghalni, mert fogalmunk sem volt róla, mit művelünk. Ezt nem tudtuk többé jóvá tenni. – Az első expedíció áldozatul esett, mivel nem értették az összefüggéseket. S ezt nem ismerték el, míg késő nem lett. – És Lowry jelenléte az ügynökségnél, majd egy évtizeden át – Talán Kontroll gondolataiban olvas? – nézetem szerint csak rontott a helyzeten. Eleven kísértet volt, két lábon járó mementó. Megtették hősnek, pedig csak túlélő volt. Így túl nagy jelentőséget tulajdonítottak a szavának, akkor is, ha rossz tanácsot adott. Az igazgatónak csak akkor lett esélye arra, hogy a saját belátása szerint irányítson, mikor Lowryt előléptették, és a Központba helyezték, bár másfelől ez is probléma volt. Lowry erőltette, hogy indítsunk új és új expedíciókat, az igazgató pedig éppen kevesebbet akart volna. Azelőtt még kordában tarthatta Lowryt, de most nem volt befolyása rá. Hát csak küldtük továbbra is az embereket az ismeretlenbe. És ez nagyon megviselte az igazgatót. De megtette, mert kénytelen volt. Parancsot teljesített.

Kontrollt magával ragadta a történet.

– És hogyan tudta a saját elgondolását megvalósítani? Milyen módszerrel?

– Egyre inkább a mérések kötötték le a figyelmét, és a kontextus megváltoztatása. Ha hagyták, hogy ezzel foglalkozzék, engedett Lowrynak, bár kelletlenül, és küldték az expedícióit, kondicionálással meg hipnózissal, amit Lowry nagyon fontosnak tartott. Idővel aztán az igazgató rájött, miért ragaszkodik Lowry a hipnózishoz.

Kontroll mintha a magasban repülő kamerával látta volna Lowryt. A kamera fönt a magasban, Lowry a földön mászik. Az igazság talán valahol középen van. Lowry hol arra kényszeríti Kontrollt, hogy másszék, hol arra, hogy szárnyaljon.

Azonban még mindig nem tud semmit az igazgató titkos határátkeléséről. Grace csak azért ad némi információt, hogy arról ne kelljen beszélnie? Mindegy, ez is jóval több már, mint amennyit valaha mondott.

– És még? – kérdezte Kontroll. – Miket csinált még?

Grace széttárta a kezét, mintegy nyomatékképpen, s a mosoly az arcán már-már üdvözültnek tűnt.

– Egyre megszállottabban akarta reakcióra bírni.

– Az X Térséget?

– Azt. Úgy érezte, hogyha reakcióra bírhatja, akkor megtalálja annak a módját, hogy kizökkentse. Nem mintha tudtuk volna, hogy miből.

– De hiszen reagált. Egy csomó embert megölt.

– Az igazgató úgy gondolta, hogy akármit tettünk, az mind kevés volt ahhoz, hogy válaszra kényszerítse az X Térséget. Túl könnyedén kezelte minden megmozdulásunkat. Erőfeszítés nélkül. Már ha beszélhetünk egyáltalán erőfeszítésről ilyen összefüggésben.

– Tehát azért ment át a határon, hogy válaszra bírja az X Térséget.

– Nem állítom, hogy bármit is tudtam a tervéről vagy segítettem – sietett megjegyezni Grace. – Csak azt mondom, milyen benyomásaim alakultak ki, miután visszajött, és elmondott egyet-mást.

– Nem olyan választ kapott, amilyet várt – mondta Kontroll.

– Nem. Egyáltalán nem. És magát hibáztatta érte. Tudott kemény lenni, de senkivel nem volt olyan kemény, mint önmagával. Mikor elindították a tizenegyedik expedíciót, az igazgató még azt hitte, hogy sikerült valami változást elérnie. És talán sikerült is. Mert a szokásostól eltérően most rákos zombikat kaptunk vissza.

– És ezért ragaszkodott hozzá, hogy ő vezesse a tizenkettedik expedíciót.

– Igen.

– És ezért kezdett gyanús módszereket alkalmazni.

– Ezzel a meghatározással nem értek egyet. De mások talán így mondanák.

– És miért engedte a Központ, hogy részt vegyen a tizenkettedik expedícióban?

– Ugyanazért, amiért megbüntették a határátkelés miatt, de nem rúgták ki.

– Vagyis?

Grace diadalmasan mosolygott. Tud valamit, amit Kontrollnak is tudnia kéne? Vagy más okból?

– Kérdezze az anyját. Benne volt alaposan mindkét ügyben, azt hiszem.

– Úgysem bíztak benne – folytatta keserűen Grace. – Mit bánták ők, ha sosem jön vissza? Néhányan talán úgy gondolták, ezzel megoldanak egy problémát. – Mondjuk Lowry.

Csakhogy Kontroll megakadt Jackie Miranda Severance személyénél. Severance, röviden. Papa meg mindig „Jack”. Az anyja küldte a Déli Végekre, ő hozta ebbe a helyzetbe. És dolgozott itt régen egy rövid ideig, Kontroll tizenéves korában, csak hogy közel lehessen a fiához. Így mondta. Most, miközben Grace-t faggatta, igyekezett valahogy összerakni a mozaikdarabokat. Ki volt akkor a Déli Végeknél, ki nem, ki mikor ment el, ki mikor érkezett. Az igazgató itt volt, persze. Grace – nem. Whitby – igen. Lowry? Igen? Nem? És hová ment az anyja, mikor innen kilépett? Tartotta-e a kapcsolatokat? Nyilván, amennyiben hinni lehet Grace-nek. És mikor hirtelen-váratlan megjelent a fiánál az állásajánlattal, annak vajon ahhoz lehetett köze, hogy veszélyt érzett? Vagy valami bonyolultabb terv része? Csüggesztő ez az örökös nyomozás. A papa legalább egyenes volt. Na nézd már! Egy fegyver! Nahát, micsoda meglepetés. Azt szeretném, hogy tanuld meg használni. Tanulj meg mindent többféleképpen használni. Nem mindig az egyenes út a legrövidebb. (Ezt kacsintva.) Az anyja, az bezzeg nem kacsingat soha. Miért is kacsingatna. Ő nem akar cimborálni az emberrel, s ha nem győzhet meg a maga finomabb módján, akkor keres magának mást, akivel lehet beszélni. Talán sosem tudja meg, hogy mi mindennel találkozott már eddig is a Déli Végeken, ami az anyja ténykedésének eredménye.

Az a gondolat viszont vigasztalónak tűnt, hogy az igazgató is együttműködött másokkal az ügynökségnél és a Központnál. Ettől kevésbé látszott magányos őrültnek, „egyszemélyes összeesküvő sejtnek”, ahogy az anyja mondaná, hanem inkább olyan valakinek, aki őszintén igyekszik megoldani egy problémát.

– És mi történt vele a határ túloldalán? – erősködött megint Kontroll.

– Erről sosem beszélt. Azt mondta, az én érdekemben hallgat, mert ha nyomozás indul az ügyben, tettestársként gyanúsíthatnak. – Erre még vissza kell térni, jegyezte meg magában Kontroll.

– Egyáltalán semmit?

– Egyáltalán.

– Adott magának bármilyen különleges utasítást, mielőtt távozott vagy miután visszatért? – Abból ítélve, amit Kontroll az átolvasott aktákból leszűrhetett, Grace inkább alávette magát a szabályok kényszerűnek, mint az igazgató. Az igazgató viszont érezhette, hogy törekvéseit bizonyos mértékig aláássa a helyettes szabálytisztelete. Vagy épp ellenkezőleg, épp azért volt szüksége Grace-re, hogy ne szakadjon el a realitásoktól. Ebben az esetben viszont szinte bizonyos, hogy az operatív részletek kidolgozásáért Grace volt a felelős.

Grace habozott. Kontroll nem tudta, mit jelent ez: azon tépelődik, hogy mondjon-e többet, vagy valami mesét ötöl ki éppen.

– Megkért, hogy folytassak le újra egy régi nyomozást az úgynevezett Tudomány és Transzcendencia Brigád ügyében, és valakit jelöljek ki, hogy részletes jelentést készítsen a világítótoronyról.

– És ki végezte ezt a kutatást?

– Whitby. – Whitby, az eszelős. Hát persze.

– És mi lett a vizsgálat eredménye? – Nem emlékezett semmi ez irányú információra az aktákból, amelyeket idejövetele előtt kapott tanulmányozásra.

– Cynthia magánál tartotta, azt kérte, hogy sem az átirat, sem az elektromos másolatok ne kerüljenek be a hivatalos aktákba. Netán maga is bele akar menni ugyanebbe a zsákutcába?

– Vagyis maga úgy érezte, hogy időpocsékolás volt?

– Nekünk úgy tűnt. Cynthiának talán nem. Számomra lényegtelennek látszott, de hát a munkánkból általában nem sok következtetést lehet levonni, ha nem ismeri az ember az előfeltevéseket. Márpedig nem mindig ismertük.

– Van még valami, amit érdemesnek tart elmondani? – Most már merész lehetett, hiszen Grace megnyílt végre.

Grace arcára együtt érző kifejezés ült ki.

– Dohányzik?

– Előfordul. – A hétvégén például. Démonok és kísértethangok elűzésére.

– Akkor menjünk ki az udvarra, szívjunk el egy cigit.

Jó ötletnek tűnt. Illetve, ha egészen őszinte akar lenni, mennyei ötletnek.

*

Az udvar legtávolabbi végébe mentek, a mocsár peremére. A kis kiruccanás újdonságot is hozott: Kontroll végre-valahára meglátta a gondnokot, egy töpörödött, fehér kis emberkét, hatalmas szemüveggel, világoszöld overallban, kezében felmosófával. Talán ha százötven centi magas volt. Kontroll szíve szerint Grace-től elfordulva azonnal megparancsolta volna neki, hogy cserélje le a tisztítószert, de ellenállt a késztetésnek.

Grace az udvarban még fesztelenebbül viselkedett, mint odabent, láthatóan nem zavarta a nyirkosság, sem az aljnövényzetben döngicsélő rovarvilág. Kontroll máris verítékezett.

Grace cigarettával kínálta:

– Tessék.

Igen, elszív egyet, hiányzott már a hétvégi kicsapongás után. A filter nélküli mentolos cigaretta erős, éles íze átjárta, mintha a szemébe döfött volna, fejfájásának enyhítésére.

– Szereti a mocsarat? – kérdezte.

Grace vállat vont.

– A nyugalmat szeretem idekint, néha. Olyan békés tud lenni. – Ferde mosollyal nézett Kontrollra. – Ha háttal áll az ember az épületnek, elhitetheti magával, hogy nincs is ott.

Kontroll bólintott, hallgatott egy darabig, majd megkérdezte:

– Mit tesz, ha az igazgató visszatér, de olyan állapotban, mint az antropológus vagy a geodéta? – kérdezte, tettetett könnyedséggel. Rögtön tudta, hogy hiba volt, amint kimondta.

Grace meg sem rezzent.

– Nem fog.

– Hogyan lehet ennyire biztos benne? – Most kis híján megszegte anyjának tett ígéretét, hogy nem szól Grace-nek a falon talált írásról.

– Meg kell mondanom valamit – fordult felé Grace. – Sokkolni fogja. Nem így akartam.

Késő volt már, bár Kontroll meglátta a csapást, mielőtt lesújtott volna. Mintegy lassított felvételen.

Mégis leverte a lábáról.

– Szóval tudnia kell, hogy a Központ elvitette a biológust péntek este. Nem volt itt egész hétvégén. Úgyhogy kísértettel társalgott, John, mert azt tudom, hogy nem hazudik nekem. Ugye, nem hazudik nekem? – kérdezte olyan komolyan, mintha volna közöttük valódi emberi kapcsolat.

*

Kontroll azon töprengett, ott lehet-e megint az a katonai egyenruhás nő az italdiszkontnál. A deszkás vajon újabb kutyaeledelt borít ki éppen az aszfaltra? S előugrik-e a kuka mögül a műanyag esőkabátos ember, hogy ordítozzon a járókelőkkel? Nem kéne csatlakoznia hozzájuk? Mély együttérzés ébredt a szívében, és egyre növekvő bánat. Egy kis pajta odaát. Karácsonyfaégők a fenyőn. Erdei gólyák.

Nem, nem beszélt aznap reggel a biológussal. Igen, azt hitte, még a Déli Végeken van. Bízott benne. Már el is tervezte részletesen a következő beszélgetésüket. Újra a kihallgatószobában, nem odakint. A biológus ott ülne, talán másmilyen hangulatban, mint eddig, talán nem, és várna a már ismerősen hangzó kérdésekre. Csakhogy ő nem kérdezne. Mert ideje változtatni a rutinon. Pokolba az eljárásrenddel.

Átnyújtaná neki a dossziét, és azt mondaná: „Ez minden, amit tudunk magáról. A férjéről. A korábbi munkáiról, kapcsolatairól. Van egy átirat a régi beszélgetéseiről a pszichológussal.” Nem volna könnyű megtennie. Lehet, hogy a biológus nagyon megváltozna tőle. És talán mindez azt jelentené, hogy engedi beszivárogni valami módon az X Térséget a világba. Talán azt jelentené, hogy elárulja az anyját.

A biológus tenne valami megjegyzést, hogy lám, türelem rózsát terem, ő meg azt mondaná, elege van az alakoskodásból, torkig van Lowry játszmáival. A biológus pedig elismételné azt a mondatot, amit tőle hallott a víztározónál: „Csak sose köszöngessen olyasmit, amit rég meg kellett volna kapnia.” Erre ő azt mondaná: „Nem várok köszönetet.” A nő meg, minden szemrehányás nélkül: „Dehogynem vár. Ez így emberi. Így vagyunk összerakva.”

– Maga küldte el? – kérdezte annyira halkan, hogy Grace nem is értette, meg kellett ismételnie.

– Túlságosan kötődött hozzá. Nem láthatott már tisztán.

– Ehhez nem volt joga!

– Nem én küldtem el.

– Ezt meg hogy érti?

– A szupervízorát kérdezze. A bandáját a Központnál.

– Nem az én bandám – felelte Kontroll. Banda, klikk. Melyik a rosszabb? Történet a nem-megoldásról. Történet arról, hogy beküldik az embert valahová, csak azért, hogy kizárják. Azon töprengett, miféle vérfürdő folyhat e pillanatban a Központnál.

Nagyot szívott a cigarettából, s csak nézte a rémes mocsarat. Valahonnan a távolból hallotta Grace hangját, hogy rendben van-e, s a saját válaszát, hogy „Egy pillanat.”

Rendben van? Hosszú sora van azoknak a dolgoknak, amelyek külön-külön is elég okot adnak, hogy egyáltalán ne legyen rendben. S közöttük éppen ez a legfontosabb. Erőszakosan, túl korán vetettek véget neki, mikor még annyi mindent kellett volna elmondani. Leküzdötte a késztetést, hogy bemenjen, és az anyját hívja, mert hiszen természetesen tud már a dologról, és csak azt ismételné el hangosabban, amit Grace is mondott. Hiába tűnik úgy, hogy Lowry büntetni akarja. „Túl közel kerültél hozzá, túl hamar. Kihallgatással kezdted, abból társalgás lett, aztán kis kiruccanás az épületen kívülre, a sás közé. Négy nap alatt. Mi lett volna a következő, John? Születésnapi parti? Egy kis tánc? Lakosztály a Hiltonban? Vagy egy kis hang odabent, ami azt súgja, add oda neki az aktáját? Hm?”

Ő pedig hazudna, erősködne, hogy dehogy, nem igaz, Jack régimódi keményfiú-taktikáját alkalmazná, miszerint a sportszerűsködés csak a nagydarab izomembereknek és a nebáncsvirágoknak való. Letámadná az anyját, hogy ő maga akadályozza a munka elvégzésében, amire küldte, az anyja pedig azzal állna elő, hogy megszerzi neki az átiratokat a biológus további kihallgatásairól, ami „ugyanannyit ér”. Erre ő csak azt nyögné bénán, hogy de hát nem ez a lényeg. Hanem hogy támogatásra volna szüksége. És akkor sarokba szorulna, nem találná a kiutat, ha egyszer szóba hozza a támogatást, amit nem kap meg az anyjától. Mert bár sosem említették maguk között Rachel McCarthyt, de azért állandóan jelen volt.

– Szóval akkor beszélnünk kell a hatáskörök megosztásáról – mondta Grace.

– Igen, beszélnünk kell. – Mivel mindketten tudták, hogy Grace kezében az összes ütőlap.

Kontroll esze teljesen máshol járt, mialatt Grace lemészárolta a seregeit, majd távozott az udvarról. Grace irányít minden folyamatban lévő munkát, John Rodriguez pedig kizárólag dísz lesz, csak az értekezleteken elnököl. Javaslatait visszavonja, Grace-nek nyújtja be újra, kihagyva az értelmetleneket, és Grace dönti el, melyikből lesz valami, melyikből nem. Úgy rendezik el a munkaidejüket, hogy a kettejüké a lehető legkevésbé essen egybe. Grace segít neki értelmezni az igazgató jegyzeteit, mivel ez lesz a legfőbb feladata az új rendszerben, bár Grace nem fogadja el, hogy az igazgató meghalt vagy végleg eltűnt, esetleg leszédült egy szikláról a Déli Végek-beli utolsó napján. Annyit elismert ugyan, hogy az egér-növény kombináció elég különös dolog, s elfogadta a megmásíthatatlan tényt, hogy Kontroll lefestette az igazgató szöveges falát.

Mindez a legkevésbé sem mondott ellent Kontroll saját kívánságainak – visszavonulása, melyet elő- és utóvéd nélkül kellett végrehajtania, kétségbeesett, maroknyira fogyott csapattal, mely régimódi kardokkal kaszabolja a mocsár aljnövényzetét, míg vad kozákok várnak rájuk kint a pusztán –, csak hát nem erre számított eredetileg, hogy Grace fogja diktálni a feltételeket. És semmi sem védte meg a kínzó fájdalomtól, melyet nem az elvesztett hatalom, de az elvesztett személy miatt gyötörte.

Kint maradt még, tovább cigarettázott, miután Grace magára hagyta egy vállveregetéssel, amit talán együttérzésnek szánt, de számára csak annyit jelentett: kudarc. Pedig most már kollégának tekintette Grace-t, ha nem is barátnak. A biológust próbálta életre kelteni lélekben, a képét, a hangját.

– Mit kellene még megtudnom?

– Én itt fogoly vagyok – felelte a biológus a priccsről, a falnak fordulva. – Miért mondanék el bármit.

– Mert segíteni próbálok magának.

– Valóban? Nem saját magának akar segíteni?

Erre nem volt válasza.

– Normális ember rég föladta volna. Az volna a normális.

– Maga is? – kérdezte Kontroll.

– Én nem. De nem is vagyok normális.

– Én sem.

– És akkor hová jutunk?

– Sehová. Maradunk egy helyben.

Pedig nem. Valami az eszébe jutott, most, hogy látta végre a gondnokot. Egy létra meg egy villanykörte.

023: Összeomlás

Kontroll talált egy zseblámpát, kipróbálta. Aztán elballagott az étkező mellett – idegesítette már az állandó ismétlődés, mintha nap mint nap ugyanazon a repülőtéren ténferegne, s ugyanazt a rágógumit rágná közben. A raktárhelyiség ajtajánál gyorsan körülnézett, tiszta-e a levegő, aztán beugrott.

Sötét volt. Kitapogatta a kapcsolózsinórt, meghúzta. A lámpa kigyúlt, de nem sokat segített. Jól emlékezett: ott volt a fémernyő a körte körül, alacsonyan függött, alig pár centivel a feje fölött. Ennél a fénynél csak az alsó polcokat lehetett látni. A gondnok egyébként is csak ezeket éri el. Ahogy szeme hozzászokott a homályhoz, látta, hogy a többi polcon nincs semmi.

Érezte, hogy Whitby hazudott. Hogy igenis ez volt az a szoba, amit mutatni akart, csak inába szállt a bátorsága. Ha a többi rejtélyt nem is tudja megoldani, ezt az egyet megoldja. Rejtvény. Szórakozás. Lowry hipnotikus beavatkozása siettette ezt a pillanatot, vagy ellenkezőleg, késleltette?

A zseblámpa fénye lassan végigpásztázta a polcok felső régióit s a mennyezetet, mely legalább két és fél méterrel volt Kontroll feje fölött. Valamiféle befejezetlenség érződött ebben a mennyezetben. Szabálytalan, csupasz, különböző színű deszkák borították, a gerendák X-alakban találkoztak, s úgy tűnt, mintha a plafont építették volna a polcok köré. A polcok csak sorakoztak, üresen, föl a mennyezetig, és túl rajta. Kontroll látta, hogy folytatódnak még odafönt is. És a következő pillanatban éles szeme vékony, szinte láthatatlan vágást fedezett fel a gerendák által körülfogott négyzeten. Csapóajtó? Csapóajtó a mennyezeten.

Töprengeni kezdett, mit jelenthet. Talán csak szellőzőjárathoz vezet, vagy további üres rakodótérhez. De ahogy megpróbálta képzeletben elhelyezni a raktárat az épület térképén, rájött, hogy éppen szemközt fekszik Whitby kedvenc helyével az étkezőben, ami azt jelenti, hogy egészen sok hely lehet odafont, a harmadikra vezető lépcsők alatt.

Elment létráért. Talált is egy kihúzható változatot egy sötét sarokban, ponyva alá rejtve. Megütötte vele a lámpát, ahogy igyekezett elhelyezni, porfelleg szállt föl, s a helyiség mintha megelevenedett volna a lobogó, táncoló fényben.

A létra tetején újra bekapcsolta a zseblámpát, s másik kezével esetlenül próbálta fölnyomni a csapóajtót a szinte láthatatlan négyzet közepén. Innen, fentről már tisztán látszott, hogy valóban, a „mennyezet” csak álmennyezet, melyet a polcokhoz igazítottak.

Az ajtó nyikorogva engedett. Kontroll mélyet sóhajtott. Aggódott egy kissé, mert csúszósak voltak a létrafokok. Fölnyitotta az ajtót. Az hangtalanul zuhant hátra, mintha frissen olajozták volna a zsanérjait. Kontroll körbevilágított a deszkapadlón, a polcokon, melyek innentől számítva is még jó két-három méter magasak voltak. Senki. Visszairányította a fényt a helyiség közepére, aztán a túlsó falra, és a fenti, valódi mennyezetre, mely ferdén emelkedett.

Arcok néztek vissza rá, hatalmas figurák, körülöttük írás.

Kontroll majdnem elejtette a lámpát.

Újra odanézett.

Végig a falon s a mennyezet egy részén is zsúfolt, groteszk látomás, különös szörnyetegek, emberi arcokkal. Primitív stílusban festett, rikító vörös, sárga, zöld, kék olajfestékfoltok alkottak különös, torz testszerűségeket. A pixeles arcok pedig a Déli Végek dolgozóiról készült biztonsági felvételekről származtak.

Egy óriási alak uralta a képet, mely hatalmasan elnyúlt a falon, s a feje a ferde plafonról nézett le, plasztikusan, szinte háromdimenziósnak tűnt. A többi alak köréje rendeződött, akár egy naprendszer bolygói, s közöttük a szöveg, zaklatott mondatok, frázisok, áthúzott, felülírt részek rétegződtek egymásra gazdagon, mintha valaki szavakból akart volna komposztot gyártani. És a határ, igen: vörös tűzgyűrű, melynek két végén egy-egy szörnyetegfej volt – ennek a hasában foglalt helyet az X Térség.

Kontroll kelletlenül felkapaszkodott a mennyezeti helyiségbe. Óvatosan lépett a deszkára, hogy megbizonyosodjon róla, elbírja. Meglehetősen masszívnak tűnt. Baloldalt állt meg a polc előtt, onnan vette szemügyre a műalkotást.

A festményt vagy freskót – minek is kellene nevezni – domináló alak félig óriási disznó, félig pedig meztelencsiga volt, sápatag bőrét foltokban csúf, világoszöld moha borította. Keze-lába erős és vaskos, merész vonásokkal megrajzolva, leginkább disznó végtagjaira emlékeztettek, csakhogy három-három vastag ujj volt rajtuk. A lényből további nyúlványok is eredtek a dereka táján.

A túl kicsi nyak tetején meglehetősen félresikerült, pasztell árnyalatú rózsás-fehér fej ült, ráragasztva az arc, melyet Kontroll felismert az aktákból. A ragasztó megcsillant a lámpafényben. Az utolsó tizenegyedik expedíció pszichológusa volt, egy férfi, aki az aktája szerint ezt mondta, nem sokkal azelőtt, hogy végzett volna vele a rák: „Igazán szép volt az X Térségben. Olyan szép, békés.” És bizonytalanul mosolygott hozzá.

Ez a kép azonban minden volt, csak nem békés. Whitby... Whitby?... Egy toll segítségével szörnyű, értetlen rettegés kifejezését rögzítette az arcára, a szája végtelen Ó-ra nyílt.

Jobbról és balról rengeteg alak vette körül – ennek a magán-panteonnak személyes jelentősége lehetett. Az arcokból többet is fölismert Kontroll. Az igazgatóból remek vaddisznó lett, tele növényekkel, az igazgatóhelyettes valami menyét- vagy hermelinféleség, Cheney pedig medúza képében volt jelen.

Aztán önmagát is megtalálta. Befejezetlen kép. Az arcát a legutóbbi, komor kifejezései hivatalos fotóról vette Whitby, a bizonytalan körvonalú test pedig nem egy fehér nyúlé, hanem egy vadnyúlé, a bundája gubancos, göndör, félig megrajzolt figura. Köréje pedig kékkel-szürkével hatalmas tengeri szörnyet alkotott, bálnát vagy leviatánt, amelyből lila hullámok szaladtak szét, s egyetlen hatalmas szem emelkedett ki az arcából, akár egy küklopsznak. A szörnytestből nemcsak hullámok, de olvashatatlan szavak örvényei is áradtak, görcsös, kacskaringós macskakaparással. A meghökkentő, zavarba ejtő falak versenyében ez itt jócskán rávert az igazgató falára. Kontroll hátán hirtelen végigfutott a hideg. Most döbbent rá, valahol reménykedett benne, hogy Whitby elemzése mégiscsak szolgál válaszokkal. Itt azonban semmi válasz nem lapult. Inkább arra volt bizonyíték, hogy Whitby elméje nagyon is hasonlít azokhoz az üledékszerűen felgyülemlett papírokhoz, amelyeknek a tetején egy növény, egy döglött egér és egy régi mobiltelefon pihent.

A jobb oldali polcok mellett egy simítókanál hevert a padlón, festékek és egy állvány, amiről Whitby elérhette a plafont. Néhány könyv. Hordozható kályha. Egy összegöngyölt hálózsák. Hát Whitby itt lakik? Anélkül, hogy bárki tudna róla? Vagy esetleg sejtik, de nem akarnak igazából tudni róla? Inkább csak rátolják az új igazgatóra? Dezinformáció, ködösítés. Whitby ezen itt jó darab ideig dolgozhatott. Türelmesen tökéletesítette, hol hozzátoldva, hol elvéve belőle. Terroir.

Kontroll talán egy percig állhatott ott.

Állt, és hirtelen rádöbbent, hogy huzat van. Állt, és nem értette meg, hogy nem huzat az.

Valaki lélegzett mögötte.

Valaki lélegzett, egyenesen a nyakába. A fölismeréstől megdermedt, beléfagyott a sikoltás is – Kurvaisten!

Elképzelhetetlen lassúsággal fordult sarkon, szerette volna, ha szobornak látszik, ha egyáltalán nem is látható, hogy mozog. Aztán rémülten nézett a nagy, fakó, vizeskék szempárba. Először nem is látott mást körülötte, csak a sötétséget, aztán sötét rongyokat, a rongyok között itt-ott sápadt bőr villant elő, s az egész kupac Whitbyvé vált.

Whitby az egész idő alatt ott lapult az egyik polcon, Kontroll háta mögött, épp szemmagasságban. Az oldalán feküdt, fölhúzott térdekkel.

Gyorsan kapkodta a levegőt. És meredten bámult.

Mintha inkubátorban kuporogna azon a polcon.

Kontroll először azt hitte, nyitott szemmel alszik. Viaszból formált tetem. Próbababa. Aztán rájött, hogy Whitby éber és kigúvadt szemmel bámulja őt. Whitby teste finoman, alig észrevehetően remegett, mint egy halom avar, amely alatt megmozdul valami. Csonttalannak tűnt, mintha úgy gyömöszölték volna be arra a szűk helyre.

Annyira közel volt, hogy Kontrollnak csak kicsit kellett volna előrébb hajolnia, és megharaphatja az orrát. Vagy csókot nyomhat rá.

Whitby kitartóan hallgatott, Kontroll pedig halálra rémülten érezte, hogy a beszéd veszélyt rejt. Mert bármit is mondana, Whitby kipattanna a rejtekhelyéről, s állkapcsának néma mozgása valami gyilkos elszántságot sejtet.

Hosszan farkasszemet néztek. Nem volt letagadható, hogy meglátták egymást, de Whitby csak hallgatott, mintha mégis szerette volna fenntartani az illúziót.

Kontroll iszonyú lassan elfordította a lámpáját Whitbyről, nagy erőfeszítéssel megfékezte a keze remegését, és fogcsikorgatva gyűrte le létfenntartó ösztönét, mely vadul tiltakozott az ellen, hogy hátat fordítson ennek az embernek. Megint érezte Whitby lélegzetét.

Aztán valami mozdult a háta mögött: Whitby keze megérintette a fejét hátulról. Épp csak odatette a tenyerét Kontroll hajára. Kiterjesztette az ujjait, akár egy tengeri csillag, és lassan megmozdította, oda, vissza. Kétszer. Háromszor. Megsimogatta Kontroll haját. Gyengéden, finoman.

Kontroll nem mozdult. Emberfölötti erőfeszítésébe került uralkodnia magán.

Egy idő után a kéz, szinte kelletlenül, visszahúzódott. Kontroll lépett egyet, kettőt. Még egyet. Még egyet. Whitby nem ugrott elő a rejtekéből. Whitby nem adott ki semmi vadállati hangot. Whitby nem próbálta meg visszarántani a polcok közé.

Sikerült elérnie a csapóajtót anélkül, hogy reszketni kezdett volna. Leeresztette a lábait a lyukba, megtalálta velük a létrát. Lassan becsukta maga után az ajtót, nem pillantva a polcok felé, még a sötétben sem. Határtalan megkönnyebbülés öntötte el, mikor az ajtó becsukódott végre. Lemászott a létrán. Várt egy csöppet, aztán igen lassan, gondosan összecsukta a létrát. Rákényszerítette magát, hogy hallgatózzék egy darabig az ajtónál, mielőtt kilépett volna. A zseblámpát ott hagyta a kamrában. Aztán kilépett a vakítóan világos folyosóra, hunyorgott a fényben, és mélyeket lélegzett, olyan görcsösen szívta be a levegőt, hogy a szeme előtt sötét foltok kezdtek táncolni. Nem akarta, hogy bárki meglássa ebben az állapotban, ami ellen, semmit sem tudott tenni.

Talán ötven lépés múlva jutott csak az eszébe, hogy Whitby nem a létrán mászott föl a búvóhelyre. Elképzelte, ahogy Whitby a szellőzőjáratokban mászik. A fehér arcát. Fehér kezeit. Ahogy kinyúlnak...

*

A parkolóban derűsen mosolygó ismerősbe ütközött, aki így kiáltott:

– Nahát, olyan képet vág, mint aki kísértetet látott! – Erre megkérdezte a jó kedélyű illetőt, hogy az itt töltött évek során nem hallott-e különös neszeket az épületben, nem látott-e valami szokatlant. Igyekezett könnyed, csevegő hangon megszólalni, mint aki csak úgy unalmában hozza szóba a dolgot, félig tréfából, félig kíváncsiságból. Csakhogy Cheney kitért a kérdés elől, így felelt:

– Jaj, hát ezek a magas mennyezetek, ugye. Lát az ember mindenfélét, ami nincs is ott. És aztán minden képes másnak látszani, mint ami. A madár denevérnek, a denevér egy darab lebegő nejlonnak, és fordítva. Így megy ez. Az ember másnak hisz dolgokat. Madarak – levelek. Denevérek – madarak. Fények, amik árnyékok. Hangok, amik teljesen véletlenszerűek, de valamiért jelentőségteljesnek hangzanak. Mindenütt így van ez.

A madár denevérnek látszhat, a denevér egy darab lebegő nejlonnak, és fordítva. De így van-e?

Cheney elindult, átvágott a parkolón, de az első néhány lépést hátrálva tette meg, és mondott még valamit Kontrollnak, amit azonban ő már nem értett.

*

Aztán beindította a kocsit, áthaladt a biztonsági kapun, és tovább, nem is emlékezett az útra, sem arra, hogy leparkolt, csak azon vette észre magát, hogy Istennek hála, kiszabadult a Déli Végekről, s elért a hedley-i mólóhoz. Egy ideig a parton sétált, de annyira önmagába süppedt, hogy egyáltalán nem látta, mi van körülötte, sem a boltokat, sem az embereket, sem a vizet odaát. Szinte önkívületi állapotba került: zárt buborékban lebegett, míg végül egy kislány visítása ébresztette rá a valóságra.

– Már megint elkéstél! – Meglátva a gyerek odasiető apját, nagy megkönnyebbüléssel konstatálta, hogy nem hozzá szólt.

Egy kocsmában kötött ki, ami voltaképpen ócska lebuj volt, de legalább sötét és tágas. Középen biliárdasztalok álltak. Valahol a közelben kell lennie a pontonhídnak, amelyet a kocogása során látott. Még nem bírt hazaindulni.

Rendelt egy whiskyt tisztán, mikor a pultos végre odafordult hozzá, addig hosszasan untatta egy öregfiú, aki hasonlított a középhátvédhez Kontroll középiskolájából, ugyanaz a típus, csak öregebb változatban.

– Szépen beszél, csak a tokája nagyobb a kelleténél – jegyezte meg Kontroll, mire a pultosnő elnevette magát, bár elég epés megjegyzés volt.

– Nem is hallottam, mit mond – felelte –, sehogy sem jön ki a hang annyi háj közül.

Kontroll kuncogott; végre kibillentette valami egy pillanatra a gondolataiból.

– Mit tervez ma estére, gyönyörűm? Ugye velem tervezi? – parodizálta a rettenetes flörtölős szövegeket.

– Aludni fogok, mint a bunda. Félig alszom már most is.

– Én is – nevetett megint Kontroll. De érezte, hogy a nő kíváncsian visszanéz rá, mielőtt a csaphoz fordul poharakat mosogatni. A beszélgetésük semmivel sem volt hosszabb, mint azok, amiket Rachel McCarthyval folytatott. És semmivel sem tartalmasabb.

Szólt a tévé, halkra állítva. Egy nagyobb árvíz pusztításai, egy iskolai mészárlás két kosárbajnokság-reklám között. Kontroll háta mögött nők beszélgettek: „Most már hiszek is neked... nincs más ötletem!” „Mert mi az, amit most tudhatunk?” „Én csak annyit, hogy még nem megyek vissza. Nem állok még készen.” „Tényleg szereted ezt a helyet, ugye?” Nem tudta volna megmondani, mi bosszantja ebben a csacsogásban, de odébb ment, a bár belsejébe húzódott. Egyre jobban zavarta a felszínes fecsegés. Talán mindig is nagy volt a különbség a között, ahogy ő látja a világot és ahogy a csevegők, de az utóbbi hét során áthidalhatatlanra nőtt a távolság.

Tudta, hogy ha most hazamenne, okvetlenül Whitbyn gondolkodna, a tébolyult Whitbyn. Igaz, most is csak rá gondolt, mivel holnap okvetlenül kezdenie kell vele valamit. Az a kérdés, hogyan kezelje a dolgot. Whitby olyan régóta van már a Déli Végeken. Soha nem tett keresztbe senkinek hosszú szolgálata alatt. Szolgálat, ez a szó mintha előkészítő volna ahhoz, hogy „nagyon köszönjük sok évi áldozatos szolgálatát, most pedig fogja a buggyant festékeit és takarodjon”. Miközben annyi minden mással kéne foglalkoznia, és az anyja csak nem hívja az igazgató házának ügyében. Valójában pedig a biológus elvesztésének fájdalmával küzd. A Hang azt mondta, hogy Whitby nem számít. Kontroll emlékezett rá, milyen kedélyes fesztelenséggel mondta ezt Lowry, ahogy az ember lekezel olyan valakit, akivel sokáig együtt dolgozott.

Mielőtt távozott volna a munkából – szinte zsibbadtan a kimerültségtől –, belenézett még egyszer Whitby terroirról szóló anyagába. És úgy találta, hogy ha az ember alaposan beleolvas, nem csak úgy végigszalad rajta, akkor meglehetősen szétesőnek bizonyul az anyag. A címek és alcímek elég normálisan hangzanak, a bevezetők más forrásokat is idéznek, de mindezek mögött a lényeg a széthulló képzelet, melyet hiába próbálnak kordában tartani és irányítani a szavak. Szörnyetegek tűnnek fel lépten-nyomon, ami talán jogos is, ha visszaemlékszik az ember az első expedíció videójára, de mégsem a jó irányba haladt. Kontroll egy idő után feladta az olvasást. A harmadik résznél, ahol Whitby a határt „láthatatlan bőrnek” nevezte, azokról pedig, akik nem a bejáraton át próbáltak átkelni, kijelentette, hogy csapdába estek egy több száz mérföldes, széles sávra kiterjedő másholban. A lépések, amelyek idáig vezették Whitbyt, egészen világosnak és szilárdnak tűntek.

Aztán ott volna még Lowry. Őfelőle is megkérdezte Cheney-t a parkolóban. Cheney összevonta a szemöldökét, ami ritka dolog nála. „Hogy Lowry? Ide vissza? Nem, most nem. Én azt mondanám, soha.”

És miért? Szünet támadt, mintha Cheney a légköri zavarokra ügyelne. „Hát, mert voltaképpen sérült. Olyan dolgokat látott, amelyeket mi remélhetőleg sosem fogunk. Nem jön túl közel hozzá, mert akkor nem menekülhet. Biztonságos távolságban marad, így mondhatnánk.” – Lowry, aki ráolvasásokból, varázsigékből sző hálót, védelmet magának az X Térség ellen. Mert felejteni ő sem tud. Muszáj néznie, mégis fél látni. Whitby is távolságot tart, de sokkal kisebbet, az ő ráolvasásai zsigeribbek.

Ellentétképpen pedig az a rengeteg zaklatott feljegyzés az igazgatótól. Praktikusak, józanok, de mégis, végül – Kontroll ekkor rendelt egy tengeralattjáró koktélt, hogy a következő whiskyje könnyebben csússzon – kezdenek igazán eszementek lenni, talán semmi értelmük sincsen, talán ugyanolyan haszontalanok, mint Whitby terroirja, nem magyaráznak meg semmit, de rituálissá, szinte vallásos jellegűvé váltak, mert hiába, hogy több összefüggést látott az igazgató, amennyire Kontroll megállapíthatta, nem találta meg a választ.

Reszelős hangon még egy italt kért.

Nyilván ez az ő sorsa: mások jegyzeteit tanulmányozni, sajátokat gyártani, megállás nélkül, értelmetlenül. Idővel pocakot ereszt, és elvesz egy helyi nőt, elváltat persze. Családot alapítanak Hedley-ben, egy fiuk lesz, egy lányuk, ő hétvégenként kizárólag a családnak szenteli magát, és csak halvány sejtelmei lesznek arról, mi várja a hétfő nevű fal mögött. Itt öregszik meg Hedley-ben, a Déli Végeknek dolgozva, letudja szépen az óráit, s számlálja az éveket, hónapokat, napokat a nyugdíjig. Akkor aztán kap egy aranyórát és néhány vállveregetést. A térde nem bírja már a kocogást, úgyhogy üldögél inkább, és kopaszodni is fog.

És még akkor sem fogja tudni, mihez kezdjen Whitbyvel. Még mindig hiányozni fog neki a biológus. És fogalma sem lesz, hogy mi zajlik az X Térségben.

A részeg vendég odament hozzá, és kedélyes hátbavágással zökkentette ki elmélkedéséből.

– Asszem, ismerlek valahonnan. Olyan ismerős a képed. Hogy hívnak, haver?

– Patkányméreg – felelte Kontroll.

Igazság szerint azt sem bánta volna, ha ez az ember, aki a főiskolai középhátvédre hasonlított, hirtelen szörnyeteggé változik, megragadja, és kihurcolja az éjszakába. Azzal is közelebb kerül az X Térség igazságához, még ha csak egy szörnypofa is az az igazság; egy szörnypofa tele éles fogakkal, és bűzös, mint egy gennyedő hullákat őrző kripta. De akkor is közelebb volna, mint most.

00X

Mikor kilépett a házból kedd reggel, az igazgató bogárforma mobilja ott hevert a lábtörlőn. Visszatért hozzá. Lenézett rá a résnyire nyitott ajtóból, és önkéntelenül is jelnek érezte. Csakhogy minek a jele?

Chorry elsuhant mellette, bevette magát a bozótosba, míg Kontroll leguggolt, hogy jobban megnézze a telefont. Sokat nem segített rajta, hogy több napot és éjszakát töltött kint a kertben. Micsoda groteszk. A tokját megrágcsálta valami állat, tele volt sár- és fűfoltokkal. Most valahogy elevenebbnek látszott, mint azelőtt. Mintha elment volna felfedező útra, és most visszajött jelenteni.

Szerencsére alatta ott volt egy cédula a háztulajdonostól. „A kertész találta tegnap. Kérem, ha el akarja dobni a telefonját, a szemetesbe tegye.”

Kontroll bedobta a bozótba.

*

Egyre hosszabbnak tűnt az út a sok ajtó között, végig a folyosón az irodájáig. A reggeli fényben lépdelve kissé másképpen látta a polcon kucorgó Whitbyt és döbbenetes műalkotását, valamivel kevésbé érezte a dolgot súlyosnak. Hosszan elhúzódó széthullás jele, ami az ő számára bizonyos személyes jelentőséggel bír, a Déli Végek vonatkozásában viszont csak egy tünet a sok közül. Mindenképpen szerette volna átrakni Whitbyt a „baljós” kategóriából a „segítségre szorul” kategóriába.

Még az irodában is azon tépelődött, mihez kezdjen vele. Egyáltalán, az ő felelőssége ez, vagy Grace-é? Lehet, hogy Grace csak legyintene, elütné a dolgot – „Ja, hát ez a Whitby!” Talán együtt mehetnének ketten Whitby rejtekhelyére, és jót nevethetnének a furcsaságain, aztán meg együtt festenék le az egészet szép fehérre. Utána ebédelnének Cheney-vel meg Hsyuval, társasjátékokat játszanának, és elárulnák egymásnak, hogy imádják a vízilabdát. Hsyu szigorúan jelentené ki, mintha ellentmondott volna neki valaki: „Nem szabad evidensnek venni a szavak jelentését.” Mire ő visszakérdezne: „Mint például a »határ« szóét?” És Hsyu így felelne: „Igen, pontosan! Maga érti, mire gondolok! Maga érti!” És aztán francia négyest rögtönöznének, mely sugárzó zöld páfrányok és csillogó fekete kérészek özönében oszlik szét.

Vagy nem.

*

Kontroll fogcsikorgatva, frusztráltan félretette Whitby kérdését, és újra az igazgató papírjaiban merült el, szem előtt tartva a Grace-től kapott új értesüléseket. Keservesen igyekezett kikövetkeztetni valamit a régi papírokból, talán többet, mint ami valójában bennük volt. Whitbyvel kapcsolatban pillanatnyilag csak időt akart és távolságot. Hogy ne érezze azt a kezet, amint felé nyúl.

A világítótoronyhoz tért vissza, annak alapján, amit Grace mondott. Mi a célja egy világítótoronynak? Veszélyelhárítás. A part mentén közlekedő hajók irányítása. Jelez a hajóknak, hogy merre van a kikötő. Egyáltalán: segíti a navigációt. És mit jelent a Déli Végeknek, mit az igazgatónak?

A bezárt fiókban talált rétegek közül a legszembetűnőbb a világítótoronnyal foglalkozott. Olyan oldalak is voltak itt, amelyek – Grace tájékoztatása szerint – egy történeti tanulmányból származtak. A világítótorony története összefonódott az északabbi sziget történetével. Ennek a szigetnek számtalan neve volt, de egyik sem maradt meg rajta, ezért egyszerűen úgy hívták, X sziget a Déli Végeken, bár néhányan Y szigetként emlegették, mintha azt kérdeznék: miért olyan fontos kutatnunk ezt? Az izgalmas, a sokat sejtető az volt ebben a történetben, hogy a parton álló világítótorony jelzőfénye eredetileg az X szigeten épült világítótoronyban volt elhelyezve. Csakhogy változtak a hajózási útvonalak, és már nem volt szükség arra a világítótoronyra, bár korábban úgy tartották, „segít elhajózni a fekete sziklaszirtek között, melyek szörnyű agyaraikat fenik, akár a zsákmányra leső vadállat”. A régi világítótorony ma már csak rom, a „szemét” viszont kivették még régen.

Mint Grace is jelezte, az igazgatót leginkább a jelzőfény érdekelte. Elsőrangú, bonyolult szerkezet volt, figyelemre méltó mérnöki munka, de akár műalkotásnak is tekinthető. Kétezernél is több lencséből és prizmából állt, és egy bronzkeretben helyezték el. A fényt előbb gázizzó, majd villanylámpa adta, s a lencsék és prizmák bonyolult összjátéka vetítette ki messze a tengerre. A műszert alkotóelemeire lehetett szedni, szállításhoz. „A fény minőségét minden elképzelhető módon lehetett variálni”: döntött fénysugár, egyenes fénysugár, felületekről lepattanó fénysugár, illetve önmagába visszatérő fényhurok, mely nem lép ki e körből. Minden irányba lehetett fordítani. A csigalépcsőt is be lehetett vele világítani, mely a torony tetejére vezetett. Vagy kifelé fordítani, a tenger felé. Lefelé, hogy a csapóajtón át világítson, ahol számtalan expedíció számtalan naplója hevert.

Egy riasztó följegyzés, amit Kontroll félredobott, mert az elméjében nem volt már hely további ártalmas spekulációk számára. Áthúzva, összegyűrve, egy színházjegy hátán – a jegy a bleakersville-i színtársulat Megszabadított Hamlet című, bizonyára gyalázatos bűntettére szólt. S a feljegyzés: „Több napló van, mint amennyi expedíciós tag.” Kontroll sehol sem látott számot, hogy mennyi a napló, semelyik jelentésben.

A Tudomány és Transzcendencia Brigád, mely már az ötvenes évek óta működött a partvidéken, voltaképpen az iker világítótornyok megszállottja volt. És mintha személyes fülest kapott volna a T&T Brigádtól, az igazgató is a jelzőfény történetére koncentrált, pedig a Déli Végek mint intézmény ezt a tényezőt már kiiktatta azok közül amelyek „szerepet játszhattak az X Térség kialakulásában”. A kitépett lapok meg a Nevezetes Világítótornyok című könyvben megjelölt oldalak arról adtak hírt, hogy a jelzőfényt alig valamivel azelőtt költöztették át, hogy az Államokat megosztotta a polgárháború. Egy gyáros végezte a költöztetést, akinek a neve nem maradt fenn. A „rejtélyes történet” számot adott arról is, hogy a műszer egy darabig el volt ásva a homokba, nehogy valamelyik polgárháborús fél rátehesse a kezét. Aztán északra küldték, majd délen jelent meg, végül pedig az Elfeledett Parton, az X szigeten. Kontroll nem annyira rejtélyesnek, inkább fejetlennek és túlzsúfoltnak érezte a történetet, s arra gondolt, micsoda erőfeszítésekkel hurcolászták ide-oda az országban azt a hatalmas műszert, még ha darabjaira szedve is. Hány mérföldet tett meg, míg végre megpihenhetett? Ez volt az egyetlen rejtély a dologban, illetve még az, hogy valaki – miért, miért nem – így írta le a ködkürt hangját: „mint két hatalmas, farkánál fogva fölakasztott bika bőgése”.

A történet mégis megragadta az igazgatót, vagy legalábbis úgy látszott, megragadta akkoriban, mikor a tizenkettedik expedícióra készült, már ha hinni lehet a kivonatokra írt dátumoknak. Ez nem izgatta Kontrollt annyira, mint a tény, hogy az igazgató milyen gondosan gyűjtögette ezt a rengeteg adatot és töredéket olyan forrásokból, amelyeket nem akkreditált – s ezek a források vérlázító módon hiányoztak Grace DMP-archívumából, s az eddig átnézett feljegyzések sem utaltak rájuk. Ezt nagyon frusztrálónak érezte. Meg az egész dolog banalitását: mintha az igazgató megállás nélkül újra és újra ellenőrizné azt, amit már rég tud, csak mert hátha átsiklott valami fölött. Talán azt üzeni Kontrollnak az igazgató, hogy a kutatás régi szálait kellene fölelevenítenie? Vagy azt, hogy a Déli Végek végképp kifogyott az ötletekből, és most már csak végtelenségig visszaforgatja őket?

Szívből gyűlölte a képzeletét, arra vágyott, bárcsak összezsugorodna, kiszáradna, és kihullana a fejéből. Még mindig inkább szerette volna hinni, hogy valami néz rá ezekből a feljegyzésekből, csak ő nem látja, valami rejtett dolog, mint azt, hogy az igazgató zsákutcába futott. De nem bírta meglátni, hiába erőlködött, csak az igazgatót látta, ahogy kutat, s tépelődött rajta, miért is kutatott akkora hévvel.

Hirtelen ötlettől vezérelve levette a bekeretezett képeket a falról, s átkutatta őket, valami rejtett dolgot keresett. Levette a képek hátulját, szétszedte a kereteket. Hiába. Csak a nádas, a világítótorony, az őr bámul rá közel harminc év távolából, meg a segéd és a lány, éppolyan rejtelmesen, mint azelőtt.

*

Délután Grace DMP-fájljával foglalkozott, a feljegyzésekkel hasonlíthatta össze. A programban Ctrl segítségével lehetett lapozni. Úgy tűnt, nem is álmodhat már más kontrollról, mint erről a Ctrl-ről. A Ctrl-nek pedig egyetlen szerepe volt, amit sztoikusan, panasz nélkül teljesített. Egyre nagyobb erővel, dühvel ütötte a Ctrl billentyűt, pedig áldásnak tűnt minden óra, amit ezzel tölt, ahelyett, hogy Whitbyvel foglalkozna. Minden óra, amíg Whitby nem bámul a képébe, bár az autója kinn állt még mindig a parkolóban. Vajon akar segítséget Whitby? Tudja-e, hogy szüksége van rá? Valakinek szembesíteni kéne azzal, hogy mivé lett. Grace megtenné? Vagy Cheney. Á, ők nem. Hiszen eddig is megtehették volna.

Ctrl. Ctrl. Ctrl. Túl sok oldal. Ctrl-ez, Ctrl-az. Ctrl-crescendók, Ctrl-áriák. Ctrl kattog át az információtengeren, mert az információ, ami megjelenik a képernyőn, sosem vezet sehová, míg az asztalától a falig szétterített hordalék túlságosan is sokat mond.

Kezdte már fojtogatni az iroda. Egy darabig céltalanul tologatta az aktákat, rendezgette a polcokat, aztán utánanézett az interneten a biológus korábbi munkahelyeinek. Ez a tevékenység valamivel megnyugtatóbbnak bizonyult, szebbnél szebb vadonok képei követték egymást. Ám aztán az X Térség érintetlen vadonjához hasonlatos tájak is nyomasztóvá váltak, s a kamera madárperspektívája arra a bizonyos videóra emlékeztette.

Öt óra körül szünetet tartott, aztán visszasietett az irodába, miután elbeszélgetett kissé a folyosón Cheney-vel és Hsyuval. Hsyu mintha zavarban lett volna kissé, idegesen hadart, arckifejezése gyorsan változott, nem tudni, miért. Cheney óriási mancsa egy kellemetlen pillanatra megpihent Kontroll vállán.

– A második hét! Ez már valami, nem igaz? Remélem, jól érzi itt magát. Nyitottak vagyunk a változásra. Minden változásra, ha érti, hogy gondolom, de hiszen meghallgatta a mondókánkat. Meg azt, hogyan mondjuk. – Ennek már majdnem értelme is volt, de Cheney nem volt igazán jelen. Kontrollnak is voltak ilyen napjai.

Csak a Whitby-probléma volt még hátra. Nem látta egész délután, és e-maillel sem érte el. Pedig fontosnak érezte, hogy még aznap foglalkozzék vele, ne halassza szerdára. A megoldás már világossá vált számára, miként az is, mi tisztességes és mi nem. Cheney jelenlétében beszél vele, a tudományos részlegnél, Grace-t kihagyja a dologból. Most már mindez ő felelőssége, az ő gondja, Cheney pedig egyet fog érteni vele. Whitbynek szabadságra kell mennie, és elkerülhetetlennek tűnik a pszichiátriai kezelés. Kis szerencsével ez a furcsa kis ember soha többé nem tér vissza ide.

Késő volt már, hat is elmúlt. Kontroll elvesztette az időérzékét – vagy az idő veszítette el őt. Az irodában még mindig óriási fölfordulás volt, ami szépen rímelt az igazgató elméjének állapotára. Grace DMP-fájlja semmi pozitív hatást nem gyakorolt mindezekre az állapotokra.

Magával vitte Whitby terroir-tanulmányát, arra gondolva, hogy talán, ha felolvas belőle ezt-azt, meggyőzheti Whitbyt a problémáról. Újra átvágott az étkező tágas terén. A hatalmas ablakok behozták az ég szürkeségét a terembe, az asztalokra, a székekre. Megint esni fog, hamarosan. Az asztalok üresen álltak. A sötét kismadár vagy denevér nem csapongott már, megült valahol fönt, egy fémgerendán az ablak előtt. „Van ott valami a padlón.” „Hát látott már ilyet?” Társalgásfoszlányok ütötték meg a fülét, ahogy átment a konyhába, ott pedig halk, de éles, síró hangot hallott. Egy pillanatra meghökkent tőle, de aztán rájött, hogy a konyha egyik gépe lehet.

Valami már hosszú ideje a gondolatai között motoszkált, mintha a tárcáját felejtette volna otthon, vagy hasonló nélkülözhetetlen tárgyat. Ekkor végre rájött, micsoda, a síró hang juttatta az eszébe: eltűnt a rothadtméz-szag. Most döbbent csak rá, hogy sehol sem érezte, bármerre is járt egész nap. Lehet, hogy Grace legalább ezt a javaslatot továbbította?

Befordult a tudományos részleghez vezető folyosóra, és míg elért a fluoreszkáló fényekig, magában azt gyakorolta, mit is mond Whitbynek; próbálta elképzelni, hogyan felel majd, vagy talán nem is felel; közben karján érezte Whitby eszelős irományának súlyát.

Nyúlt a nagy dupla ajtó kilincséért. Nem találta. Újra odanyúlt.

De ahol eddig ajtó állt, most nyoma sem volt. Csak a falat látta.

És ezt a falat most puhának, elevennek érezte a keze alatt: lélegzett.

Kontroll úgy gondolta, ő lehet az, aki sikolt, de valahol messze, mélyen a víz alatt.

TÚLVILÁG

Kontroll, amikor egy másik tragédia kellős közepében találta magát, csak Rachel McCarthyt látta maga előtt, ahogy golyóval a fejében zuhan vég nélkül a bánya mélyébe. Akkor egyáltalán nem érezte valóságosnak a környezetét. Az elméje konstruktuma volt a zárka, ahol elhelyezték, és a nyomozó, akit kijelöltek az ügyéhez. Ha eléggé ragaszkodik ehhez a gondolathoz, akkor a nyomozó szétoszlik a levegőben, a zárka falai lehullanak, és ő kisétálhat a valódi világba. Csak akkor, abban a pillanatban ébred föl igazán, és folytatja a valódi életet, megy tovább az úton, amelyen korábban járt.

Nem számított, hogy a szék széle élesen a combjába vágott a kihallgatások hosszú órái során, olyan élesen, hogy nyomot hagyott rajta. Nem számított, hogy marja az orrát a nyomozó zakójából áradó keserű cigarettabűz, és közben akadozva pörög a kazetta a magnóban, amit a biztonság kedvéért hozott magával, bár a kihallgatásokról videófelvétel is készült.

Nem számított, hogy a fal textúrája olyan volt, mint az ördögrája bőréé, amit az akváriumban látott: kemény, egyszerre sima és reszelős. De valamivel puhább, mint amaz, s mögötte valami hatalmas lélegzett. Kilégzés, belégzés. Betörés a rothadtméz-szag világába. A benyomás gyorsan halványult, de nem lehetett felejteni. Mint a kavargó vonal, amit a séf balzsamecettel húz a tányérra jobbfajta éttermekben. Mint a sötét vércsík, mely a rendőrségi bemutatókon a hullához vezet.

A szülei gyerekkorában felolvasták neki a Tigris, tigris című Blake-verset. Pszichoszociális kísérleti tanulmányt folytattak vele, anyja volt a kutató, az apja alkalmazta az innen-onnan összeszedett belátásokat.

*

Biciklizni is megtanították. Az a szánalmas kis fenyőfa a pajta mellett a legelső karácsonyt juttatta eszébe, amelyre vissza tudott emlékezni. Mikor Hedley-ben a parton állva a folyót nézte, a tóparti házikóra emlékezett, ahol nagyapjával horgászott. A szobrok az apja hátsó kertjében nevet kaptak, aztán átlényegültek sakk-készletté, amely most a kandallópárkányon pihent. De hiába, bármihez menekülne is Kontroll, a fal attól még eleven volt és lélegzett. A hátvéd sisakja, amely oly sok évvel ezelőtt vágódott a mellkasába egy ütközés során, most fejtette ki hatását: sehogy sem bírt levegőt venni, egyszerre minden levegő elfogyott a tüdejéből.

*

Nem emlékezett rá, hogyan hagyta el azt a folyosót, arra eszmélt, hogy inaszakadtából rohan az étkező felé, satuként szorítva markában Whitby kéziratát. El akart hozni még ezt-azt az irodájából. Az irodába akart menni, hogy még néhány holmit elhozzon. Az iroda. A holmijai.

Rohantában megrántott minden egyes tűzjelzőt. A szirénát túlharsogva kiabált, hogy mindenki távozzon, pedig nem is volt ott senki. Hitetlenség. Sokk. Úgy érezte, foglyul esett a saját fejében, ugyanúgy, ahogy mások a tudományos részlegben.

Az étkezőbe érve elcsúszott siettében, és elesett. Ahogy feltápászkodott, Grace-t pillantotta meg, épp az udvarra vezető ajtót tárta ki. Valakinek meg kell mondani. Valakinek meg kell mondani. Csak fal volt ott. Csak fal.

A nevét kiáltotta, de Grace nem fordult hátra. Odasietett hozzá, s akkor vette észre, hogy az igazgatóhelyettes mereven bámul egy alakot, aki az udvar túlsó végéből közeleg lassan, a sűrűn zuhogó esőben, mögötte a kiégett, barna mocsár. Magas, sötét alak volt, kigyúlva a délutáni napfényben, szinte világított az esőfüggönyön át. Kontroll most már akárhol ráismert volna. Még mindig az expedíciós öltözékét viselte. Mögötte egy girbegurba fa. Annyira közel volt hozzá, hogy szemre szinte eggyéolvadtak a szürke esőben. De nyilvánvalóan haladt, Grace felé tartott. Grace pedig, akit Kontroll háromnegyed profilból látott, mosolygó arccal várta, egész teste megfeszült a várakozástól. Hamis visszatérés, hamis egyesülés! Mindennek vége.

Az igazgató nyomában ugyanis smaragdszín füst párállott, s a világ mögötte gyökeres változásokon ment át, ragyogás töltötte el, s az eső egyre vékonyabb lett, egyre világosabb, fogytak a rétegei, fogytak, elpárologtak.

A határ elközelgett a Déli Végekhez.

*

Kint a parkolóban. Slusszkulcs be. Az irodáról megfeledkezett, visszanézni sem volt kedve. Nem akarta látni, jön-e utána valami láthatatlan hullám, hogy elborítsa. A parkolóban jó néhány kocsi volt még, az épületben is többen lehettek, de Kontrollt már nem érdekelte. Ő elmegy, ő végzett ezzel az egésszel. Csapdába esni odabent – a gondolatra is viszkető, őrjítő pánik öntötte el. Csapdába esni, örökre. Üvöltött a kocsira, hogy miért nem indul, pedig közben beindult már.

A kapu felé száguldott; nyitva állt, sehol az őrök, a háta mögött semmi hang. Hatalmas, nehéz csönd, mely elnyom minden gondolatot. Karomszerűen rándult görcsbe a keze, körmei a tenyerébe mélyedtek, úgy szorította a volánt.

Csak száguldott, messze túllépve az engedélyezett sebességhatárt, semmi nem érdekelte, csak hogy Hedley-be eljusson, bár tudta közben, hogy valószínűleg az sem segítség. Előrángatta a telefonját, elejtette, meg nem állva kotorászott utána. Elérte az autópályát, csikorgó gumikkal kanyarodott föl rá. Megkönnyebbült egy kicsit a normális forgalom láttán. Számtalan késztetés tolult föl benne, de elfojtotta őket. Nem volt hajlandó a kocsival eltorlaszolni a kijáratot. Nem volt hajlandó letekerni az ablakot, és figyelmeztetéseket ordítani a többi vezetőnek. Könyörtelenül elfojtott magában minden késztetést, amely ellene mondott a legparancsolóbb ösztönnek, a menekülésnek.

A feje fölött két vadászgép száguldott zúgva, de látni nem látta őket. Egyre váltogatta a rádiócsatornákat, aktuális híreket akart. Maga sem tudta, mit vár, hogy mit jelentsenek, de akarta, hogy jelentsenek valamit, bár tudta, hogy ez a valami még javában zajlik, nem fejeződött be. Semmi, sehol. Hiába próbálta eltüntetni a kezéről a fal tapintásának emlékét, hiába törölgette a tenyerét az ülésekbe, a volánba, a nadrágjába. Akár kutyaszarral is bedörzsölte volna, hogy szabaduljon attól az érzéstől.

Ahogy elfordult Grace-től, Whitbyt pillantotta meg az étkező végében, kedvenc helyén, a régi csoportkép alatt. Whitby képe csak néha villant be most, akadozott az adás. A szavak hangsúlya és szövete itt-ott az emberi beszédre emlékeztetett még. Más szavak viszont az első expedíció videóját idézték. Whitby elbukott valami egészen alapvető vizsgán, átkelt egy ismeretlen Rubiconon, és most ott ült, az állkapcsa furcsán megnyúlt, ahogy szavakat igyekezett formálni, egymaga, Kontroll segítsége nélkül. Ekkor, vagy talán még később döbbent rá Kontroll, hogy Whitby minden bizonnyal nem egyszerűen őrült. Hanem valamiképpen rés lett belőle, átjáró az X Térségbe – egy tartammá lett egyenlet kifejeződése, túl az időn... És ha az igazgató most visszatért a Déli Végekre, az nem Grace-ért vagy Grace miatt történt, hanem azért, mert Whitby, akár egy emberi jelzőfény, hívta, csalogatta. Várta, hogy lényének ez a változata visszatérjen.

*

Képtelen volt szabadulni a gondolattól, hogy a Déli Végek nem erődítmény az X Térséggel szemben, hanem lassan dolgozó inkubátor. Ő pedig elindíthatott valamit azzal, hogy megtalálta Withby búvóhelyét. És hatalmas hiba volt bizalmat helyezni a „határ” szóba. Sőt, csapda. Mert bizonyos szavak jelentése lassan bontakozik ki, és csak akkor ismerni föl őket, mikor már késő.

Whitby tekintete követte, míg a főbejárat felé rohant, és Kontroll oldalazva futott, míg el nem takarta a sarok, hogy bizonyos lehessen benne, még mindig nézi. Tisztán látta maga előtt az álmában megpillantott tengeri szörnyeket, egyenesen rá néztek, és bizonyos, hogy felfigyeltek rá.

Az anyját hívta. Most hipnotizáljatok! Hipnotizáljátok ezt ki belőlem! Nem érte el. Összefüggéstelen üzeneteket ordított a rögzítőre.

Az út Hedley-be, a mindennapos csúcsforgalom banalitása. A közönséges, hétköznapi eső. Érezte a súlyos nyomást a háta mögött. Próbált szabályosan lélegezni. Egy csapásra kiszállt a fejéből minden tanács, amit az anyjától valaha kapott.

Megállt vajon az a dolog? És megállt az igazgató? Vagy még mindig jön, terjed tovább?

Terjed szanaszét a világban az a láthatatlan folt?

Ahogy kezdett rendbe jönni lassan, normális működésre átállni, már javában elemezte, mit kellett volna másképpen tennie. Tehetett volna valamit egyáltalán, vagy az eseménynek mindenképpen meg kellett történnie? Ebben az univerzumban. Ezen a napon.

– Sajnálom – mormolta maga elé a kocsiban, csak úgy, senkinek. Grace-nek. Cheney-nek. Sőt, Whitbynek. – Sajnálom. – De hát mit? Mi volt ebben az egészben az ő szerepe?

A domboldalhoz érve, amelyen a háza állt, a rádió már elkezdett apróbb villanásokat, foszlányokat közvetíteni az ő valóságából. Valami történt a katonai bázison, talán a „környezetkárosítás elleni folyamatos elhárító intézkedésekkel” összefüggésben. Különös fényt láttak, különös hangokat hallottak, és fegyverropogást. De senki nem tudott érdemit. Semmi bizonyosat.

Kontroll viszont rájött valamire, amit eddig nem tudott, ami mintha rejtőzött volna előle, mélyen meghúzódva a tudat szintje alatt. Most megvilágosodott, de már későn. Az igazgató görnyedt válla, félrehajtott feje – ahogy ott közelgett, hús-vér valójában – megláttatta vele végre az igazságot: hogy az a lány a képen a világítótorony-őr mellett nem más, mint az igazgató gyerekkorában. Volt a válla tartásában valami, ami így, más perspektívából és sok-sok év után is félreismerhetetlenül azonosította. Most, amint megpillantotta, azonnal megértette. Ott rejtőzött mindenki szeme láttára az igazgató falán az igazgató gyerekkori képe, amit a T&T Brigád készített. Ott állt Saul Evans mellett, akinek a szavai élő szövetből megformálva jelentek meg a topográfiai anomália falán. És az igazgató nap mint nap ezt a képet láthatta az irodájában. Ő maga tette oda. Ő döntött úgy, hogy Bleakersville-ben él, a házban, mely teli van örökölt családi bútorokkal, valószínűleg egy anyai ági rokonáé lehettek. Ki tudott minderről a Déli Végeken? Lehet, hogy ez is afféle „egyszemélyes összeesküvés”, és az igazgató mindenki elől titokban tartotta?

Feltételezhetően a világítótoronynál járt közvetlenül az Esemény előtt. Kijutott onnan, mielőtt még körülvették volna a területet, és megjelent volna a határ. Ismerte az Elfeledett Partot, akár a tenyerét. És rengeteg mindent tudott, amit soha nem vetett papírra. Valószínűleg mindenkinél többet tudott, csak mert az volt, aki, és onnan jött, ahonnan.

Amennyire Kontroll megállapíthatta, az igazgató egyike volt azoknak, akik utoljára életben látták Saul Evanst.

Bekanyarodott a házához. Egy darabig csak ült az álló kocsiban. Úgy érezte, mintha összeverték volna, minden ereje elhagyta, képtelen volt feldolgozni az eseményeket. Ömlött róla a veríték, átitatta az ingét, a kabátját pedig valahol a Déli Végeken hagyta. Kiszállt az autóból, s elnézett messzire a folyó fölött. Mintha fellobbanó lángot látott volna a távolban. Mintha robbanások elfojtott, távoli hangját hallaná. Vagy csak képzelődik?

A ház felé fordult. A kapulépcsőn a macska mellett egy nő állt. Kontroll inkább megkönnyebbülést érzett, semmint meglepetést.

– Szervusz, anya.

Az anyja szemre majdnem ugyanolyan volt, mint rendesen. Ám divatos ruhája mintha vastagabb lett volna a szokásosnál: az elegáns, vörös blézer alatt minden bizonnyal golyóálló mellény lapult. Valószínűleg fegyver is volt nála. A haját hátul összefogta, amitől szigorúbb lett az arca. Láthatóan feszült volt, mélységes értetlenség tükröződött az arcán, és valamiféle fájdalom.

– Szervusz, fiam – felelte, ahogy Konroll ellépett mellette.

Kontroll hagyta, hadd beszéljen, az ajtóval foglalkozott. A házba lépve azonnal a hálóba sietett, és nekilátott a csomagolásnak. A legtöbb ruhája tisztán, szép rendben, összehajtva hevert a fiókokban. Egyszerű volt gyorsan, takarosan elhelyezni őket a bőröndben. Összeszedte a pipereholmit a fürdőből, elővette a pénztárcát, az útlevelet, a fegyvereket, hitelkártyákat. Gondolkodott, hogy a nappaliból mit vigyen magával, személyes emlékképpen. Nyilván egy sakkbábut. Nemigen hallotta, mit beszél az anyja, a tennivalókra koncentrált. Azt kell elvégezni, mégpedig tökéletesen.

Grace csak állt ott, az igazgatóra várva, ő meg könyörgött, hogy jöjjön vele, esdekelt, hogy forduljon el az ajtótól, és rohanjon ész nélkül, mentse a bőrét. De Grace nem akarta, nem hagyta magát elrángatni, ellenállásában olyan erő feszült, hogy a pánikba esett Kontroll nem tudott mit kezdeni vele. Grace megmutatta neki a fegyverét az elrejtett válltokban, mintha vigasztalásnak szánná. Parancsot teljesítek, amihez magának semmi köze nincs. Amint kilépett a látóköréből, Kontroll egyszer s mindenkorra megszabadult a Déli Végektől is.

Az anyja rákényszerítette, hogy hagyja félbe a pakolást. Lecsukta a bőröndöt, amelybe Kontroll egyébként is túl sok dolgot halmozott, megfogta a fia kezét, és beletett valamit.

– Ezt vedd be – mondta.

Egy tabletta. Kicsi, fehér tabletta.

– Ez meg mi?

– Csak vedd be.

– Miért nem hipnotizálsz inkább?

Anyja nem felelt, csak határozottan odatuszkolta a sarokban álló fotelhez. Kontroll nehézkesen lezökkent, és csak ült ott, fázott a rádermedt verítéktől.

– Vedd be a tablettát, azután beszélünk. És zuhanyozz is le előbb – mondta az anyja élesen, elszántan; ezen a hangon szokta lezárni a vitákat, nézeteltéréseket.

– Nincs időm zuhanyozni – ellenkezett Kontroll. A tapétát bámulta, mely kezdett elmosódni a szeme előtt. Mától fogva minden szobának és folyosónak csak a kellős közepén lesz hajlandó tartózkodni. Soha nem érint meg többé semmilyen felületet. Úgy fog viselkedni, mint a kísértet, aki tudja, hogy ha kapcsolatba lép valakivel, vagy megérint valamit, elcsúszik a mozdulat, és akkor nyilvánvaló lesz, hogy ő pusztán a purgatóriumi lelkek módján létezik.

Severance erősen pofon vágta. Ettől újra működésbe lépett a hallása.

– Sokkhatás ért. Tisztán látom, hogy sokkos állapotban vagy, fiam. Én is így voltam az utóbbi pár órában. De muszáj, hogy elkezdj gondolkodni. Azt akarom, hogy jelen legyél.

Kontroll fölnézett rá. Az anyja volt, de ugyanakkor különbözött tőle.

– Rendben – mondta. – Rendben. – Fogta a tablettát, és talpra kászálódott, sietve, amíg még viszi az akaraterő. Bement a fürdőbe. Az igazgató szemében semmi értelmezhetőt nem lehetett látni. Semmit a világon.

*

A zuhany alatt sírva fakadt, mert még mindig nem tudott szabadulni a fal érintésének érzésétől, akárhogy igyekezett. Nem volt képes másra gondolni, újra és újra látta, ahogy az esőfüggöny vékonyodik, ahogy Whitby néz, ahogy Grace makacsul ellenszegül, képtelenségnek tűnt a tény, hogy mindez alig egy órája történt, és ő épp csak elkezdte összerakni magában az eseményeket.

Miután kitántorgott a zuhany alól, megtörülközött, felvette a farmert és a pólót, már higgadtabb volt, kis híján normálisan érezte magát. Csak egy kis remegés volt még benne. Nyilván hatni kezdett a tabletta.

Megmosta a kezét fertőtlenítővel, de még mindig érezte rajta a fal anyagát – a kísértet lerázhatatlan volt.

Az anyja kávét főzött a konyhában. Egy szó nélkül ment el mellette – érezte a légkondicionáló hideg leheletét –, és kinyitotta az első ajtót. Nyirkos forróság tódult be odakintről.

Az eső már elállt. El lehetett látni a folyóig, és azon túl. Valahol a horizonton ott van a Déli Végek. Mély csönd és nyugalom honolt a tájon, hanem azoknak a bizonytalan lila és zöld fényeknek nem szabadna ott lenniük. Az X Térség látomása ömlött el a tájon, kúszott föl a folyón egészen Hedley-ig.

– Innen nem sokat látni – mondta az anyja. – Még mindig próbálkoznak, hogy megfékezzék valahogy.

– Mennyire terjedt szét? – kérdezte Kontroll kissé remegve, miközben becsukta az ajtót, és visszalépett a konyhába. Belekortyolt a kávéba, amit az anyja tett elé. Keserű volt, de legalább elterelte a figyelmét a kezéről.

– Nem próbálom szépíteni, John. Nagyon rossz a helyzet. A Déli Végek odavan. Az új határ majdnem a kapujáig ér. Vagyis valamennyien csapdába estek. – Az igazgató mögött elvékonyodó eső ajánlata. Grace, Whitby és ki tudja, kik még, mind egy rémálom foglyai. – Akár hosszú időre is megállhat ott.

– Beszélsz összevissza. Fogalmad sincs, mire készül.

– Az is lehet, hogy felgyorsul. Igazad van. Nem tudhatjuk.

– Pontosan. Nem tudhatjuk. Én ott voltam, a kellős közepén. Láttam, ahogy jön, méghozzá azért, mert te odaküldtél. – Magában némán üvöltött, az árulást panaszolva, de aztán az anyja fáradt, aggodalmas arca láttán új gondolata támadt. – Van még e mögött valami, ugye? Valami, amit nem árultál el. – Mert ilyesmi mindig akadt.

Az anyja még most is habozott, nem akarta kiadni a titkot – egy állam titkát, amely talán a következő hetet sem éli túl. Aztán fakó hangon mondta:

– A fertőzés szétterjedt azokról a helyekről, ahol a geodétát meg az antropológust találtuk. Áttörte a karantént, és továbbterjedt, hiába tettünk meg minden tőlünk telhetőt. – Kontroll nem sokszor látta az anyját mélyen megrendültnek, de olyankor mindig a hivatalos nyelvbe zökkent, szakzsargont és fellengzős szavakat használt.

– Uram, Jézus! – mondta Kontroll.

A tabletta tompító hatása ellenére továbbra is csak egy vágya volt: szabadulni zaklatott agyától, gyulladt bőrétől, az alatta rejtőző hústól, valami módon elszabadulni a földtől és légiessé válni, hogy nem látottá tehesse a látottakat, hogy letagadhassa, meg nem történtté tehesse.

– Miféle fertőzés? – kérdezte, bár tisztában volt vele.

– Az, ami mindent kipucol. Amit csak akkor lát meg az ember, amikor már késő.

– Semmit sem tudsz tenni?

Kelletlen nevetés hagyta el a száját, mintha képtelen lett volna valamitől szabadulni.

– Mit fogunk tenni, John? Megküzdjünk vele, kezdjünk valamiféle hadműveletet? Amely totális szennyeződéshez vezetne? Nehézfémeket juttatna a vízkészletekbe.

Kontroll csak bámult rá hitetlenkedve:

– Hogy küldhettél engem ide, ha tudtad, hogy ez lesz?

– Azt akartam, hogy a közelében legyél. Hogy tudjad, mert az megvédhet.

– Megvéd? A világvégétől?

– Talán. Talán igen. És szükségünk volt a friss szemre – támaszkodott oda a fia mellé a konyhaasztalra. Kontroll újra és újra elfelejtette, mennyire vékony és légies. – A te friss szemedre volt szükségem. Nem tudhattam, hogy ennyire gyors lesz a változás.

– De voltak jelek, hogy megtörténhet. – Az anyja továbbra is elejt egy-egy információmorzsát. Ő meg keresse meg? Mint azt a fegyvert a kocsi alján?

– Igen, John, utaltak rá jelek. Ezért küldtelek ide. Ezért gondoltuk néhányan, hogy tennünk kell valamit.

– Például Lowry.

– Igen, például Lowry. – Lowry, aki ott rejtőzik a Központban, és képtelen szembenézni a történésekkel: mintha a videók most kiözönlenének a valódi világba.

– Hagytad, hogy hipnotizáljon. Hogy kondicionáljon. – Még most sem tudta leplezni keserű haragját. Talán ő maga sem tudta, mekkora düh tombol benne.

– Sajnálom, de meg kellett alkudnom, John – mondta az anyja határozottan, kitartva a saját verziója mellett. – Így tudtunk megegyezni. Én jelölhettem ki az embert a posztra, Lowry meg cserébe... nos... irányítást akart. Bizonyos értelemben ez a védelmedet szolgálta.

Megvető mosollyal kérdezte, abban a hitben, hogy úgyis tudja a választ:

– És hányan vagytok a Központnál, anya? Hányan tartoztok ehhez a klikkhez?

– Voltaképpen csak mi, John. Lowry meg én. De vannak szövetségeseink – jött a válasz halkan.

Csak ők. Kétszemélyes klikk az egyszemélyes ellen. Az igazgató ellen. És mostanra minden romjaiban hever.

– Hát még? – próbálta tovább büntetni az anyját, csak mert szerette volna kiverni a fejéből a rengeteg kis X Térség gondolatát.

Keserű kacaj.

– Ellenőriztük azokat a helyeket is, ahonnan az utolsó tizenegyedik expedíció tagjait behoztuk. Hasonló jelenségeket kerestünk, de semmit nem találtunk. Úgyhogy arra gondoltunk, nekik más céljuk lehetett. Mégpedig a Déli Végek megfertőzése. Voltak már jelek korábban is, de helytelenül értelmeztük őket. És nem észleltük idejében. Nem jutottunk egyetértésre a jelentőségüket illetően. Csak egy kicsit több időre lett volna szükségünk. Egy kicsit több információra. – Tetemek, amelyek „gyorsabban bomlanak”, mondta Grace. Ezt találta az igazgató, mikor kihantoltatta őket.

Anyja szavaiban benne rejlett a beismerés, hogy a Központ irtózatos hibát követett el, amennyiben nem tételezték föl az X Térségről, hogy ennyire okosan, ármányosan és ötletesen viselkedik.

*

Mindez azonban kevésnek bizonyult ahhoz, hogy eltüntesse Kontroll fejéből a képet: Grace arcát az esőben, ahogy a közeledő igazgatót nézi. Sugárzott róla az extatikus elégtétel, és minden betűnél egyértelműbben volt ráírva a szent meggyőződés, hogy a hűség és kitartás most elnyeri méltó jutalmát. Mert egy rég halottnak hitt kolléga és barát hús-vér megjelenése felülírhatja az azóta történteket. Az igazgató, s aztán az a természetellenes csönd. Csukva volt a szeme, vagy nem is volt már szeme egyáltalán? Smaragdszínű füstköd, amely áradt és szétterült nyomában a földön, minden lépésre. Egy emberi lény, aki nem lehetett volna ott. Puszta külső burka egy léleknek, akiről Kontrollnak csak töredékeket sikerült megtudnia.

*

Anyja újra beszélni kezdett, s ő hagyta, hiszen nem volt más választása. Idő kellett az akklimatizálódáshoz, az alkalmazkodáshoz.

– Képzeld el a helyzetet, John: valami veszedelmeset próbálsz féken tartani. És a veszedelem, ami ellen küzdesz, mégis terjed, lassan, de feltartóztathatatlanul. Amit áthatolhatatlannak hittél, arról kiderül, hogy nagyon is áthatolható. És több már a rés a védőfalon, mint tégla. Az ellenség pedig, akármi legyen is az, el akar pusztítani, de nincs sem vezetője, akivel tárgyalhatnál, sem semmilyen kinyilvánított célja. – Ezt a beszédet az igazgató szájából is el tudta volna képzelni Kontroll.

– A Déli Végekre gondolsz, ahová elküldtél? Minden felszerelés és felkészítés nélkül?

– A csoport, amelynek része voltam, már egy ideje úgy tartotta, hogy a Déli Végek is megfertőződött, de a többség arra az álláspontra helyezkedett, hogy ez nevetséges fantazmagória. És kitartanak a véleményük mellett mind a mai napig.

– Hogyan keveredtél bele?

– Miattad, John. Sok évvel ezelőtt. Olyan munkahely kellett, ami közel esett apádhoz és hozzád. – Önként jelentkezett. – Eleinte mellékes projektnek tűnt. Felügyelni valamit, szemmel tartani. Később azonban a figyelem középpontjába került.

– De miért kellett engem küldened?

– Mondtam már. – Könyörgően nézett rá, hogy a fia megértse végre. – Ismerlek, John. Pontosan tudom, ki vagy. Rólad tudnám, ha... megváltoznál.

– Ahogy a biológus megváltozott. – Kontrollban már forrt a düh, hogy az anyja a veszélybe küldte, esélyt sem adva neki a döntésre. Illetve dehogynem. Hiszen maradhatott volna az előző helyén. És abban a hitben, hogy a határon túl él, ami hazugság.

– Valahogy úgy.

– Vagy ha egyszerűen cinikusabb volnék. Kérgesebb. Paranoidabb. Kiégettebb.

– Elég.

– Miért is?

– A legjobbat tettem, amit tehettem.

– Ja, azt.

– Felnőhetnél már, John. A legjobb döntést hoztam, amit hozhattam. De te még mindig dühöngesz. Képes vagy még mindig dühöngeni. Ez több a soknál. – Csak beszél, beszél, a katasztrófa közvetlen közelében. De hát nem ezt csinálják mindig az emberek? Már amennyiben életben vannak még, és beszélhetnek.

Kontroll letette a kávét. Erősen görcsölt a válla, és nem akart enyhülni.

– Nem is gondolok rá. Nem számít. Most már nem számít.

– Éppen hogy most számít igazán.

– Miért?

– Mert lehet, hogy többé nem látlak. – Elcsuklott a hangja; Kontroll nem emlékezett, hogy valaha is történt ilyen.

Ez szíven ütötte. Tudta, hogy igaz, amit az anyja mond, és irtózatos súllyal nehezedett rá az igazság. Maga sem értette, hogyan jutott el idáig.

Magához húzta az anyját, erősen átölelte, míg az a fülébe suttogott:

– Nem figyeltem eléggé bizonyos dolgokra. Azt gondoltam, az igazgató egyetért velünk. És hogy végül boldogulunk vele. Azt hittem, több időnk lesz. – Az anyja. Az irányítója. Elmúlt a pillanat, el kellett engednie.

Aztán még valamit mondott az anyja, mintegy vezetésképpen.

– John, tudnod kell, hogy a hétvégén a biológus megszökött az őrizetünkből. Három napja, hogy eltűnt.

Szédült, ujjongó, önző öröm áradt szét Kontrollban. Részben azért, mert a Déli Végek rémlátomása közben száműzte gondolataiból a biológust – s most jutalomként élte meg, hogy valamilyen formában mégis visszakapta.

*

A többi válasz mind csak sokkal később érkezett, jóval azután, hogy az anyja távozott a kocsijával, ő meg összepakolt, szélnek eresztette a macskát, és beült az anyja kocsijába, ahogy az javasolta. De csak néhány saroknyit ment ezzel az autóval, leállította egy csöndes mellékutcában, és egyszerűen ellopott egy másik kocsit, mert nem bízott a Központban. Hamar kiért Hedley-ből a pusztaságba. Gyötrelmesen érezte az apja hiányát, ahogy elhajtott az élete színterei mellett. Az apja most nagy vigaszt jelentene. Nem számít, milyen titkokat mondott el, és miket nem.

Vagy százötven kilométerre Hedley-től állt meg, egy nagyobb városban, ahol remélhette, hogy nemzetközi járatokat is talál. A kocsit a reptéri parkolóban hagyta fegyverestül, és két jegyet vásárolt. Az egyik Hondurasba szólt, nyugati parti átszállással. A másik a parttól úgy háromszáz kilométerre, két átszállással. Ezt a másodikat álnév alatt vette. Bejelentkezett a hondurasi járatra, majd leült a bárban, s egy whisky mellett várta, hogy induljon a gép. Tovább kínozták az apokaliptikus látomások arról, ahogy az X Térség mindent magába nyel. Épületeket, kocsikat, kamionokat, településeket, konfliktusokat, utakat, háborúkat, tavakat, völgyeket, repülőtereket. Mindent. A tévét leste, hogy vannak-e új hírek, s igyekezett túljárni a Központ embereinek eszén, akik valószínűleg a biológus után kutatnak, talán már rá is találtak. A biológus helyében vonatról vonatra szállt volna kezdetben, s ha jól okoskodik, ez azt jelenti, hogy akár utol is érheti. Onnan, ahonnan megszökött, körülbelül ugyanannyit kell utaznia, mint neki innen.

A bárpultnál egy szőkeség megkérdezte, mit dolgozik, mire felelőtlenül így válaszolt:

– Tengerbiológus vagyok.

– Tehát kormányzati alkalmazásban áll?

– Nem, szabadúszóként – ostobaság volt, rájött, ahogy kimondta. Gondosan, több kiszámított lépésben kellett eltávolodnia a hölgytől. Szeretett volna ott maradni a bárban, emberek között, ugyanakkor nem elvegyülni.

– Hogy sikerült megszöknie? – kérdezte az anyját.

– Hadd mondjak csak annyit, hogy erősebb, mint amilyennek látszik, és roppant találékony. – Lehet, hogy az anyja segítségére sietett ennek a találékonyságnak? Hogy időt biztosított számára? Vagy lehetőséget? Erre nem akart rákérdezni. – A Központ azt gyanítja, hogy az üres telekre fog visszatérni, mert ott nincs fertőzés.

Kontroll viszont tudta, hogy nem oda megy.

– Így gondolod? – kérdezett vissza az anyja.

– Igen – felelte Kontroll.

Nem, hanem észak felé veszi az útját, a vadonba, Rock Bay városán túl, még akkor is, ha úgy hiszi, nem ő a biológus. Olyan helyre megy, amelynek személyes jelentősége van a számára. Mivel érzi a késztetést, és nem azért, mert az X Térség ezt akarja tőle. Ha szolgaian hű katona lett volna, akkor most ugyanolyan agymosott lenne, mint a többi.

Kontroll legalábbis úgy döntött, ezt fogja hinni. Hogy legyen valami értelme az összepakolásnak. Hogy legyen egy menedékhely, amelyre gondolhat. Egy rejtekhely.

*

Bejelentették a gépét. Nyugat felé indul, igen, csakhogy az első átszállásnál elhagyja a repülőt, kocsit bérel, aztán másikat, aztán talán lop egyet, egyre csak délnek tartva, azt sugallva, hogy oda akar lassan, kerülő úton eljutni. De egy ponton aztán végképp alámerül, és attól fogva irány észak.

Szabályosan rángatta Grace-et, hogy távozásra bírja, megragadta a kezét, és húzta, magával is húzta volna, ha búja. Üvöltött rá. Tele torokból ordította az érveit, primitív, zsigeri érveket. Grace azonban meg sem hallotta, csak kiszabadította magát, és hátrahúzódott tőle, olyan arccal, hogy Kontroll rögtön föladta a próbálkozást. Grace arckifejezése nagyon is öntudatos volt. El volt szánva, hogy a végsőkig kitart, Kontroll pedig erre nem volt hajlandó. Valójában nem ő volt az igazgató. Hát hagyta, hogy Grace beleolvadjon az esőbe, miközben az igazgató már csaknem az ajtóhoz ért, ő pedig esztelen pánikba esve rohant ki az étkezőből a kocsijához. És egy pillanatig sem érzett bűntudatot mindezek miatt.

A telefon csöngetéssel jelezte, hogy valahonnan, felfoghatatlan távolságból, megkapta a Déli Végekről az utolsó videókat. A kakastól és a kecskétől.

A videókból nem tudott meg semmit, nem tartalmaztak új információt, nem utaltak arra, hogy mi történhetett Grace-szel. A minőség rossz volt, a kép szemcsés, homályos. Mindkét töredék hat másodperces volt, ugyanabban a pillanatban értek véget. Az első felvételen Kontroll széke látszott, üresen, egészen az utolsó fél másodpercig, amikor is egy nagy, elmosódó alak helyet foglalt benne. Akár az igazgató is lehetett, képtelenség volt megállapítani. A másik felvétel pedig Whitbyt mutatta, aki magába roskadva ült a szemközti székben, s furcsa módon mozgatta az ujjait, ahogyan a puha korallnyúlványok lengedeznek az áramlatban. A háttérben mormogás, szavak nélkül. Whitby most vajon az első expedíció világában tartózkodik? És ha igen, tud-e róla?

Kontroll kétszer-háromszor megnézte mindkét töredéket, aztán törölte őket. A rajtuk látható személyeket nem tüntetheti el a gondolataiból, de legalább eltávolítja őket valamennyire, be kell érnie ezzel.

*

A repülőgépen a szokásos hőség, aztán a száraz hideg. Matatás az elnyűtt biztonsági övvel. Emelkedés közben Kontroll egyre arra várt, hogy a gépet valami elragadja az égből. Elgondolkodott, hogy a Központ emberei ott lesznek-e érte a leszállásnál, vagy esetleg valami még furcsább várja majd. Töprengett azon is, miért néznek rá olyan furán a stewardessek, de aztán rájött, hogy csak azért, mert gépies kedvességüket olyan lelkesen viszonozta, mint aki életében nem találkozott még udvariassággal, vagy meg van győződve arról, hogy soha többé nem lesz benne része.

A szomszédos két ülésen egy párocska foglalt helyet, akik bosszantó, de nagyon is hétköznapi módon szinte minden szavukat közönségnek – Kontrollnak – szánták, bizonyítandó, hogy mennyire összetartoznak. De még őket is figyelmeztetni szerette volna: váratlanul és feltartóztathatatlanul tört rá az érzés. Valahogy meg akarta értetni velük, hogy mi történik, mi fog történni hamarosan, anélkül, hogy őrültnek látszana vagy megsértené őket. Végül aztán inkább bevett még egy nyugtatót, hátradőlt az ülésen, és próbálta száműzni a külvilágot a gondolataiból.

Honnan tudhatom, hogy nem te raktad a fejembe ezt a gondolatot is, hogy megkeressem a biológust?

– Azt hiszem, hogy a biológus az igazgató fegyvere volt. Azt állítottad a jelentéseidben, hogy nem úgy viselkedik, mint a többi. Akármit is tud, az valamennyi esélyt jelent. Valamiféle esélyt. – Kontroll nem osztott meg anyjával minden részletet a Déli Végeken töltött utolsó perceiről. Nem mondott el mindent, amit látott, azt sem, hogy az igazgató, bárhol nőtt föl és bármivé vált, most sokkal kevésbé azonos önmagával, mint a múlt bármely pillanatában. S hogy valószínűleg mindegy már, bármilyen terveket dédelgetett magában.

– Te pedig az én fegyverem vagy, John. Téged választottalak ki arra, hogy mindent tudj.

Megnyugtatta az összevissza karcolt fém karfa és a vastag, elnyűtt párnázat érintése. Az ovális ablakokban látszó égszeletek. A kapitány érdektelen bejelentései, s közben a stewardessek butuska, figyelemelterelő viccei a hangosbemondón. Kontroll azon gondolkodott, ki helyettesíthette Lowryt a Hang szerepében, ha éppen képtelen volt eljátszani a szerepét, mert kiütötte magát. Lowry, cimbora. Lowry, a szánalmas óriáscápa. Ez volt az utolsó esélye. De nem, egyáltalán nem. Egyszerűen feláldozták. Ha emlékezni fognak rá valaha, hát csak úgy, mint a katasztrófa előhírnökére.

Rendelt egy whiskyt jéggel, csupán hogy nézhesse, hogyan csillog, s a szájában tarthassa a jeget, élvezze a kissé harapós, sima hideget. Az ital segített, félálomba zsongította. Igyekezett magába süppedni, elnehezedni, lelassítani az elméje pörgését. Megállítani a kerekek kattogását.

– Mihez kezd most a Központ? – kérdezte az anyját.

– A nyomodba erednek majd, mivel kapcsolatod van hozzám. – Egyébként is üldözőbe vehetnék, hiszen nem jelent már, és elindult megkeresni a biológust.

– És még?

– Megpróbálnak beküldeni egy tizenharmadik expedíciót, ha ugyan van még bejárat.

– Hát te?

– Én igyekszem kiállni a mellett az eljárás mellett, amit helyesnek tartok – felelte az anyja, tudva, mekkora kockázatot vállal. Ez azt jelenti vajon, hogy visszamegy, vagy távol marad a Központtól, míg stabilizálódik a helyzet? Mert Kontroll biztos volt benne, hogy a végsőkig fog küzdeni, míg világ a világ. Vagy míg a Központ félre nem állítja. Lehet, hogy Lowry őt akarja bűnbakként használni. Úgy gondolta vajon az anyja, hogy a Központ nem fogja hibáztatni a közvetítőt? Szerette volna megkérdezni, miért nem teszi mindenét pénzzé, s utazik a földgolyó legtávolabbi zugába... Várni. De ha erre rákérdez, akkor anyja is fölteheti neki ugyanezt a kérdést.

A repülőút vége felé egy nő a másik sorból rájuk szólt, hogy ki kell nyitni az ablakot leszálláshoz.

– Nyissák ki leszálláshoz. Ki kell nyitni. A leszálláshoz.

Oda se figyelt, nem továbbította a kérést, lehunyta a szemét.

Mire kinyitotta, a gép már leszállt. Senki sem várt rá. Senki sem kiáltotta a nevét. Kocsit bérelt, folytatta az útját.

Mintha új, másik személy lett volna, aki elfordította a slusszkulcsot. Távol mindentől, ami ismerős volt számára. Nincs többé visszaút. De előrefelé sem vezetett már út. Oldalazni kell majd, manőverezni a történések peremén, s ez bármilyen rémítő, azért valahol izgalmas is egy kicsit, így legalább érzi az ember, hogy él, és nem csak engedi, hogy történjenek a dolgok.

Rock Bay. A világvége. Ha nincs ott a biológus, akkor is a legjobb hely, ahol az ember várakozhat, míg kiderül, merre fordulnak az események.

*

Másnap alkonyatkor Kontroll egy lepusztult motelben találta magát a parton, melynek valami vízparttal kapcsolatos neve volt. Szétszedte és mániákusan tisztogatta a Glockját, amit álnéven vásárolt egy kocsikölcsönző hátsó udvarán, fél órával azután, hogy elhagyta a repülőteret. Aztán összerakta a fegyvert. Az aprólékos, mechanikus feladatra koncentrálva kizárhatta agyából az odakint tátongó, rémítő ürességet.

A tévé szólt, de semmi érdekeset nem mondott. Legföljebb egy-egy lábjegyzetnyi, ködösítő semmiséget közölt a „Déli Végek környezetrehabilitációs telepről”, de semmit arról, ami valójában zajlott. Pedig ennek hosszú távon nincs értelme, nem titkolhatják örökké. Tudta, hogy ha a biológus ott ülne mellette, osztaná a megvetését. Fény villant a függöny mögött, de csak egy kóbor kamion dübörgött el az éjszakában. Rothadás szaga érződött a levegőben, és Kontroll nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy talán ő hozta magával. Bármilyen messze került is térben, a láthatatlan határ közel volt: az ellenőrző pontok, az áljáróban örvénylő fény. A függöny résében felvillanó fényt is szinte kúp alakúnak látta most, de csak egy pillanatra, mert azonnal tovatűnt.

Az ágyon Whitby terroir-tanulmánya hevert, amelyre Kontroll egy pillantást sem vetett, mióta elhagyta Hedley-t. Épp csak elhelyezte egy masszív, vízálló műanyag tokban. Egyre világosabban látta az igazságot, s megdöbbenését csak némi rezignáció enyhítette, ahogy alakot öltött benne a felismerés: az invázió már régóta zajlott, sokkal korábban megmutatkoztak a jelei, mint bárki (akár Kontroll anyja) gondolta volna. Talán Whitby rájött valamire, de felismerése egyúttal kiszolgáltatta az ismeretlen erőnek, amely magával ragadta.

Mikor a Glockkal végzett, leült egy székre szemben az ajtóval, s olyan keményen megmarkolta a fegyvert, hogy lüktettek az ujjai. Ez is egy módja annak, hogy távol tartsa magától a megsemmisítő hatásokat: fájdalom, a figyelem elterelése végett. Lelki vezetői mind hallgattak: az anyja, a nagyapja, az apja. Egyiknek sem volt mondanivalója számára. Most a zsebében lapuló kis fafaragás sem segített.

S egész idő alatt, akár a széken ült, akár az ágyra vetette magát, az elnyűtt takaró és a sárgás, cigarettával kiégetett lepedők közé, a biológust egy pillanatra sem tudta kiverni a fejéből. Az arca, ott az üres telken – az a végtelen üresség –, aztán később, kihallgatás közben, ahogy megvetés, vadság, sebezhetőség, erő és indulat kifejezései váltakoztak rajta. Ez volt olyan mély hatással Kontrollra. Ez ragadta meg, ez kerítette hatalmába, ez tette végérvényesen elkötelezetté. Akkor is, ha a biológus sosem tudja meg, vagy nem törődne vele. Kontroll boldogan elfogadta volna, hogy soha többé nem látja, csak tudhassa, hogy ott van valahol a vadonban, él, és sértetlen. A benne lévő vágy mindenre rávetült, de mégsem volt iránya. Különös érzelem, amelynek nem volt szüksége tárgyra, hogy láthatatlan sugarakban áradjon mindenre és mindenkire. Voltaképpen természetes emberi érzés, csak éppen végsőkig feszítve a nem mindennapi körülmények miatt.

Észak felé menekült a biológus. Kontroll pontosan tudta, hová. Ott volt, egyértelműen, a feljegyzéseiben. Egy sziklához, amit mindenkinél jobban ismer, amely nagy magasságból zuhan alá a tengerhez, s a lábát a hullámok mossák. Mindenre fel kell készülnie. Lehet, hogy a Központ lecsap rá, mielőtt odaérne. A Központ mögött pedig még valami leselkedik, hatalmasabb és sötétebb nála, s ez a végső, gyilkos csattanó. Mert az Ismeretlen, mely mindnyájuknak a nyomában van, még sokkal kegyetlenebbül bánna velük – a szembesítés végén kifacsartan, elnyűtt rongyként hevernének a tűző napon, vagy törékeny, lyukas héjakká átlényegülve.

Hacsak nem ér még idejében északra, hogy megtalálja a biológust. És amennyiben a biológus tud valamit.

*

Korán hagyta el a motelt, egy kávézóban megreggelizett, s folytatta útját észak felé. Sziklák között kanyargott az út, az embernek az volt az érzése minden egyes hajtűkanyarnál, hogy ha nem vigyáz, lecsúszik az útról, kipenderül az égbe. A kis hátsó gondolat állandóan ott kísért az ember fejében – ne tekerd a kormányt, ne kövesd az utat, taposs bele jól a gázba –, s egyszer talán legyőzi a kontrollt, nem sikerül idejében elfojtani; a következő pillanatban a levegőben találja magát, és kialszik végre minden titok, amit tudott, akarata ellenére. Húsz fok fölé nemigen emelkedett a hőmérséklet, a táj egyre bujábban zöldellt, sokkal dúsabban, mint a déli vidékeken, s az eső, ha esett, csak szitálás volt, nem hasonlított a vad déli záporokra, melyekhez Kontroll szokva volt.

Egy Selk nevű parányi városkában, ahol az elavult pumpákkal fölszerelt benzinkút nem fogadott el hitelkártyát, vásárolt a vegyesboltban egy nagy hátizsákot, és feltöltötte, végül közel tizenöt kilóra rúgott a súlya. Vadászkést vett, rengeteg elemet, egy fejszét, öngyújtókat, és sok mindent még. Nem tudta, mire lesz szüksége, és vajon mennyi ideig fogja keresni a biológust kint a vadonban. Úgy reagál majd, ahogy Kontroll szeretné? És mit akar valójában? Ha egyáltalán ott van. Elképzelte magát sok év múlva, szakállasan, letelepedve, ahogy apjához hasonlóan fafaragásból tengődik, egy szál egyedül, s lassan elszürkül, a magánytól belevész a fakó környezetbe.

A pénztáros a nevét kérdezte, próbálta belevonni valami helyi jótékonysági akcióba, s ő azt mondta, Johnnak hívják. Ettől a pillanattól fogva a valódi nevét használta megint. Elhagyta a Kontrollt, és a számtalan álnevet, amelyek segítségével idáig eljutott. Hétköznapi név. Nem feltűnő. Nem jelent semmit.

A taktikáját azonban nem adta fel. Terrorellenes ügynökként jó néhány vidéki környéket megismert. A második küldetése a Közép-Nyugatra szólt, megyei egészségügyi központokat járt sorra azzal a fedősztorival, hogy a számítógépes szoftverfrissítésben segít. Valójában pedig paramilitáris szervezetek tagjairól gyűjtött adatokat. Ebből a másik életéből jól ismerte a kisebb vidéki utakat, olyan otthonosan közlekedett rajtuk, mintha sosem hagyta volna el őket, s a régi trükköket is könnyedén használta, hiába telt el annyi sok év. Volt ebben valami szabadságérzet is, nem csak stressz; vidám, egyszerű érzés, amilyet régóta nem tapasztalt már. Megint gyanúsnak látott minden furgont, főleg, ha sár fedte a rendszámtábláját, minden lassan haladó kocsit, minden autóstoppost. Biztonsági kitérőket tett sáros padkájú falusi utakon, mint annak idején. Nem GPS-t használt, hanem részletes papírtérképet. A mobiltelefon miatt habozott egy darabig, de végül a tengerbe dobta, s egyelőre nem vett helyette másikat. Tudta, hogy vehetne olyat, amit nem lehet lenyomozni, de akit hívhatott volna, az már bizonyára mind be van poloskázva. Ahogy haladt előre, a megtett mérföldekkel egyre csökkent a vágy, hogy felhívja valamelyik rokonát, esetleg az anyját, még egyszer, utoljára. Ha beszélni akar, akkor már sokkal korábban telefont kellett volna ragadnia.

*

Néha az igazgatón törte a fejét, míg vezetett. Meg séta közben, a csillogó kis tavacska partján, mialatt a hegyekkel körülvett völgyecskében a piacon vett kolbászt eszegette. Az ég annyira világoskék volt, olyan makulátlanul felhőtlen, hogy nem is látszott igazinak. Az a kislány azon a régi fekete-fehér képen. Megszállottan foglalkozott a világítótoronnyal, de sosem említette a toronyőrt. Mert ott járt nála. Mert ott volt, mikor elközelgett a vég. Vajon mit látott? Mit tudhatott? És ki tudott róla? Grace, például? Mekkora erőfeszítésébe, szervezésébe kerülhetett, hogy bejusson a Déli Végekhez. Volt-e valaki ezen a hosszú úton; aki ismerte a titkát, de azt gondolta, hogy jó ötlet, nem árthat az ügynökségnek? Miért titkolta, amit a toronyőrről tudott? Ezek a kérdések kínozták, mint számtalan elvesztegetett, soha vissza nem térő lehetőség. Elfedte őket sok más szempont, a növény és az egér, a Hang, Whitby... Különben talán rájött volna korábban. Nem segített, hogy magával hozott aktákat, nem segített az sem, hogy ott volt a kép is a kocsiban.

*

John egész éjszaka vezetett, újra meg újra visszakanyarodott a partra, közben a fényszórók visszatükröződtek a narancsszín vonalakon és a fehér prizmákon, olykor egy-egy ezüstszürke vasúti sínen. Már nem hallgatta a híreket a rádión. Azt se tudta, hogy a sok burkolt célozgatás a lehetséges katasztrófára valóban elhangzott-e, vagy csak ő képzelte. Egyre inkább szerette volna elhitetni magával, hogy burokban él, minden háttér, kapcsolat és összefüggés nélkül. Ez az út örökké fog tartani. És az út maga a cél.

Mikor nagyon elfáradt, megállt egy városban, amelynek a nevét rögtön elfelejtette, amint továbbhajtott. Betért egy éjjel-nappali étkezdébe, kávézott, és evett egy rántottát. A pincérnő megkérdezte, merre tart, s ő csak ennyit mondott: északnak. A nő bólintott, és nem kérdezett többet – valószínűleg elvette a kedvét a beszédtől John arckifejezése.

*

Nem időzött sokáig, hamar végzett az evéssel. Idegesítette az elsötétített ablakú, fekete kocsi a parkolóban, viharvert öreg Volvo „mentsük meg az esőerdőt” matricával, amelynek tulajdonosa a kelleténél hosszabb cigarettaszünetet tartott.

A tenger felől érkezett esőt sűrű köd váltotta fel. John alig haladt vagy harminc kilométeren át. Sosem tudta, a következő pillanatban mi terem előtte a ködből. Egyszer egy teherautó hozta rá majdnem a szívrohamot, aztán meg szarvas tűnt fel a reflektor fényében, majd táncos léptekkel eliramodott.

Hajnalban arra a meggyőződésre jutott, hogy nem baj, ha az anyja hazudozott neki. Csak taktikai lépés volt, nem pedig stratégia. Őneki úgyis ez az útja mindenképpen. A Déli Végekre került, mert ebből következett valami módon, hogy most ezen az úton kell itt haladnia, a semmi közepén, észak felé. A göcsörtös, szélfacsarta fák sötét füstoszlopokként derengtek a ködben, mintha hamuvá égetnék önmagukat. John úgy érezte, talán a jövő egy verzióját látja.

*

Az utolsó este, mielőtt Rock Bay városába ért volna, John megengedett magának egy utolsó vacsorát. Megállt egy kellemes étteremnél, a hegyek árnyékában meghúzódó kisvárosban, mely egy folyókanyarulatban feküdt. A folyó maga kissé vérszegénynek tűnt a homok végtelen, ezerszínű hullámai és vonalai mellett. Partján itt-ott uszadékfahalmok, elpusztult fák alatt, melyeket mintha szándékosan ültettek volna oda, hogy az uszadékot felfogják.

Leült az étteremben, rendelt egy palack jó vörösbort, aztán marhaszeletet fokhagymás tört krumplival és gombaszósszal. Hallgatta Jan, a sokat tapasztalt, tudatosan naiv és lelkes bárpultos panasznak álcázott hencegéseit – szórakoztató kis sztorikat tengerentúli munkákról, olyan városokról, ahol John sosem járt. A markáns, északi arcú Jan néha lopva rásandított hosszú, szőke haja mögül; talán arra várt, megkérdezi-e végre a vendég, hogy mindezek után mit is keres az isten háta mögött, ezen az uszadékfatelepen.

Jómódú fehér család vonult be a helyiségbe, sportos, pólós-szvetteres-khakinadrágos eleganciájukkal mintha egy képeslapból léptek volna elő. Tudomást sem vettek Johnról, sem a pultosról. Hamburgert és sült krumplit rendeltek. Az apa került közvetlenül John mellé, mintegy védelmezve gyermekeit az idegentől. Milyen fura, hiszen tudni nem tudhatják. A saját külön buborékjukban lebegtek: mindenük megvolt, és nem tudtak semmit. Közös étkezésük arról szólt, hogy egyenes háttal kell ülni, csukott szájjal rágni, a társalgás pedig egy nemrég látott futballmeccsre és egy üzletre szorítkozott. John nem irigyelte őket, nem is haragudott rájuk. Furcsamód semmit sem érzett irántuk. Amiről csak beszéltek a maguk külön nyelvén, teljesen érdektelennek hangzott a számára. Hiszen nem is jelentett semmit ahhoz a titkos tudáshoz képest, amelyet ő hordozott magában.

A pultos összenézett Kontrollal, és égre emelte a szemét, de higgadtan tűrte a gyerekek bizonytalankodását a rendelés körül, s az apjuk finom, mégis jól érezhető leereszkedését. John mellé közben csöndben odaléptek az Empire Street-i egyenruhás nő és a két gördeszkás gyerek szellemei, s leplezetlenül éhes, mohó tekintettel bámulták gazdagék ételét. Hány és hány ember él úgy, hogy észre sem veszi senki, nem kerül be semmilyen nyilvántartásba, senki nem hall róluk, nem támogatja őket. És ismeretlenül, sötétben halnak meg, menhelyeken vagy süllyesztőként szolgáló ócska motelekben. Láthatatlanok. Nem számítanak. Hány ilyen lehetett volna akár ő maga. Sőt, most is itt voltak, itt küszködtek benne ezek az elveszett egzisztenciák, nem tudhatott róla sem ez a család, sem a pultos, itt vergődtek, ha nem is az X Térség láthatatlan, emberpusztító határán, de a nem kevésbé emberpusztító hétköznapi világban.

A család távozott, vele John szellem-ismerősei is. John ekkor kedélyesen cinkos arccal fordult a pultoshoz:

– Hol szerezhetnék egy csónakot? – Bajtársad vagyok, szintén életunt világutazó, ezt sugallta a hangja. Kalandor bajtárs, aki nem ügyel mindig a szigorú törvényességre – ahogy a pultos sem, a sztorijai alapján. Te vagy az én emberem, te segíthetsz.

– Ért hozzájuk? – kérdezett vissza Jan.

– Hogyne. – Mármint a tavi csónakázáshoz. Szépen, part mentén. Távolabbra nem merészkedett, már csak amiatt sem, mert akkor Jack könyörtelenül kigúnyolta volna.

– Talán lehet róla szó – vigyorgott a pultos. – Esetleg el tudom intézni. – Az üveggömbökből összeállított csillár töredezett fénye megvilágította az arcát, mikor odahajolt Johnhoz, hogy súgva mondhassa:

– Mennyire sürgős?

Most rögtön kell. Azonnal. Holnap hajnalra.

Mert esze ágában sem volt autóval menni Rock Baybe.

*

A Sós Pác átépített, lapos fenekű hajónak bizonyult, fő ismertetőjele a lapos orra, meg az, hogy nagyon nem szeretett jobbra kanyarodni. Volt rajta egy parányi kabinféleség, ami talán némi menedéket kínál az erős tengeri szélben, s rendelkezett egy régi, de meglepően erős motorral. Igen ósdi jószágnak tűnt, a fehér festék mindenütt hámlott róla, megmutatva a deszkát, amiből épült. John vontatóhoz érezte hasonlónak, pedig valójában halászhajóként használta az a képeskönyvbe illő, őszbe csavarodott, hordóhasú és karikalábú halász, aki az értéke kétszereséért sózta rá a kincsét Johnra. John már-már arra gyanakodott, hogy illegális üzletekben lehet érdekelt, s a halászkodás csak fedőtevékenység. Elég üzemanyagot vásárolt, hogy a levegőbe röpíthesse magát hajóstul, vagy ha mégsem, akkor akár a világ végéig is elhajókázhasson. Minden holmiját felhordta a hajóra.

Evezőt is kapott hozzá, arra az esetre, „ha a motor bemondja az unalmast”, meg tengeri térképeket, bár „ha vihar jön, azonnal keressen fedezéket, mert különben Isten legyen irgalmas hozzá”, végezetül egy jelzőpisztolyt. Némi rábeszélés meg persze további készpénz árán megkapta a halász vén esőköpenyét, kalapját, pipáját, csizmáját is, ráadásul pedig egy lyukas halászhálót. A pipázást egyelőre elég furának találta, a gumicsizma meg kicsit nagy a lábára, de azért úgy érezte, távolabbról nézve elég meggyőző az álcázás.

A motor jócskán akadozva berregett, Johnnak egyáltalán nem tetszett a dolog, de sok választása nem volt. Úgy vélte, hogy a hajón legalább olyan gyorsan célhoz ér, mint a veszedelmesen kanyargó úton, s ráadásul nehezebb nyomon követni. Ahogy lecsorgott a folyón a tenger felé, eltöltötte a készülő apokalipszis előérzete. A parton heverő fekete uszadékfakupacok nem tábortüzeket vagy viharokat juttattak eszébe, hanem valami végzetes katasztrófát.

*

A tengerpart sziklái közt itt-ott régi házak látszottak, lejjebb néhány kezdetleges strand volt kialakítva. John hol hullámzó, hol sima vízen haladt szép lassan előre, igyekezett kitanulni a hajó szeszélyeit, s alkalmazkodni az áramláshoz. A házak többsége omladozott, de még azok is inkább csak ideiglenes viskónak tűntek, amelyekben alkonyatkor lámpa égett. Emberek sétáltak a mólókon. Grillsütés illata szállt a levegőben. Ám télen valószínűleg teljesen kihalt a vidék.

Odaért egy elhagyatott világítótoronyhoz, alacsony, szögletes, fehér torony volt, a tetején fekete toronysisak. Mély csöndbe burkolódzott, faragott kövei kilátszottak a hámló vakolat alól, jelzőfény nem égett benne, és John úgy érezte, mintha egy alternatív X Térség partjain hajózna. Arra gondolt, hogy átkelt valami határféleségen.

Valahol a ködben Lowryt és Whitbyt is lehetett látni, ha erősen kémlelte a távolban az ember. Meneteltek, tévelyegtek. A Tudomány & Transzcendencia Brigád ugyancsak itt végezte a méréseit valahol, Saul Evans ballagott fölfelé a világítótornya csigalépcsőjén, a kislány pedig mindenről megfeledkezve játszott odalent a sziklák között. Talán Grace is ott volt valahol, azon igyekezve, hogy maga köré gyűjtse a Déli Végek maradékát.

*

A délután közepén olyan helyre ért a part mentén, ahol éles beszögellést látott: ez a fjordféleség egészen Rock Bay városáig vezetett. A biológus nem a várost magát emlegette „Rock Bay” néven, hanem azt a lagúnás-zátonyos területet, amely onnan még harminc kilométerre északra terült el. Ám az egykori háza ott állt a város peremén. Vagy inkább falu peremén, ha pontos akar lenni az ember. Ötszáz lakos mindössze.

A Sós Pác nem az a fajta hajó volt, amit partra lehet húzni, és faágak alá rejteni. De szerette volna felderíteni a Rock Bay-öblöt, mielőtt továbbindul. Fölhajózott egy kis darabon az öbölben, a vízből sűrűn kiálló sziklaszirtek rejtekében. Hamarosan megpillantott egy roskadozó vén mólót, ahol kiköthetett. A térkép szerint innen gyalog is könnyen elérhette a vadrezervátumot, s kicsit hosszabb sétával a települést. A kalapot és pipát hátrahagyva, esőkabátban indult útnak, távcsővel és fegyverrel fölszerelkezve. Friss erővel töltötte el a cédrusillat. Hamarosan magas sziklaszirtről nézett le a városhoz vezető fahídra és a parányi főutcára. Ha továbbmegy a turistaúton a központ felé, útlezárásba ütközik, helyi rendőrökkel: ott gyülekeztek a híd előtt. Az ösvényen pedig nem látszott semmi gyanús, csak egy kocogó meg néhány tizenéves, akik nyilván vadkenderszíváshoz kerestek valami jó helyet. Erről a magaslati pontról pompásan körül tudott nézni a távcsővel, még a fák sűrű függönye mögé is belátott, és a főutcán jó féltucatnyi fekete szedánt és terepjárót pillantott meg. Ordított róluk, hogy a „Központ” emberei, ahogy a két túlságosan jól fésült favágóról is, akik a kocsik mellett tébláboltak rikítóan új kockás ingben, farmerben, bakancsban, s nyilvánvaló volt, hogy sosem jártak még erdőben.

Ha ilyen kevesen jönnek, akkor vagy nagyon sok helyszínen kutatnak egyszerre, vagy pedig a biológus csak jelentéktelen probléma ahhoz a nagyhoz képest, amely miatt a Központ máshová kénytelen nagy erőket csoportosítani. Valahol lent délen, példának okáért.

Attól függően, mennyire ismerik a biológus szokásait, még azt is gondolhatják, hogy talán északabbra bujkál, a part mentén. De először is a városokat és környéküket kell kizárni. A vidéken mindenütt vagy sűrű tengerparti bozótos nőtt, vagy pedig még sűrűbb esőerdő, egyiket sem éppen könnyű átfésülni. Az a fajta terroir, amelyben még a tapasztalt helyi emberek is képesek elveszni, főleg ha esős évszak idején hagyják el a biztonságos várost.

Valami megérzés hatására elmozdult a megfigyelőhelyéről, leballagott égy ösvényen, s át egy patak fölött ívelő fahídon, majd a túlsó oldalon megint fölfelé kapaszkodott, dús mohával és cédrusokkal benőtt domboldalon, a víz közelében. Szemközt, a keskeny öböl túloldalán állt a ház, amelyben a biológus élt valaha. John csak kétrét hajolva, bonyolult manőverekkel jutott át a sűrű, tüskés szederbokrok és göcsörtös, szúrós levelű, fekete fák közt, míg egy jó kilátópontot nem talált.

A házikó alig volt nagyobb, mint az ő hajója, s csak annyi területet tisztítottak meg körülötte, hogy egy kis füves rész legyen mellette, meg a földút, mely bal felől kanyargott föl a házhoz. Odébb valami komolyabb telep állt, a központi ház kéményéből fehér füst gomolygott.

A házikó kéménye azonban nem füstölt. Semmi mozgást sem tapasztalt a környékén, s ezt már valahogyan természetellenesnek érezte. Tovább pásztázta az erdőt minden irányban, míg végül egy jó óra elteltével figyelmes lett egy mozgó tárgyra. Álcázás. Hamarosan sikerült kivennie a terepszínű álcaháló alatt fekvő, fegyveres, teleszkópos embert, aki nyilvánvalóan a házat tartotta szemmel. Amint az első ügynököt észrevette, gyorsan megtalálta a többit is, fákon, rönkök mögött, még magából a házból is kikukkantott egyszer egy óvatlanabb. Most már bizonyos volt benne, hogy a biológus a környékére sem jön a háznak, még ha akarta volna sem.

Újra bevette magát az erdőbe, és fárasztó kerülő utakon visszaóvakodott a hajóhoz. Úgy gondolta, nem vették észre, de semmit nem akart a véletlenre bízni. Örült, hogy ismét a fedélzeten lehet. Sosem értett igazán az erdei taktikákhoz, s az a kevés tudás is berozsdásodott az évek során. Érezte, nagy szerencséje volt, s szerencse az is, hogy a hajó megvan még, a környék pedig a jelek szerint néptelen.

Megevett egy babkonzervet, melegítés nélkül, hidegen, és elindult, a part mellett haladva, amíg csak lehetett, majd egyetlen elszánt, higgadt futamodással átvágott keresztbe az öböl bejáratán. Bizonyos volt benne, hogy messziről kiszúrják, és mindjárt a nyakán lesz a Központ.

Ám bármilyen hosszúnak tűnt is a kíváncsi szemeknek kitett út, semmi mással nem találkozott, csak sirályokkal, pelikánokkal, kárókatonákkal, s fönt, nagy magasságban lebegett még valami, amit albatrosznak vélt. Csupán a fodrozódó hullámok, ködkürt hangja valahol messze, meg hajók homályos, távoli körvonalai, némelyik messze kint, a nyílt vízen, mások beljebb, az öbölben. Minden megbízhatóan helyinek látszott, sehol egy feltűnően újonnan beöltözött halász.

Most már jobb, könnyebb. Csak gyorsan el innen. A biológus a legvadabb, legelszigeteltebb helyen lesz, amit csak találhat, abban a reményben, hogy nem követik.

Vagy igen, vagy nem. De ha nem, akkor úgyis hiába minden.

*

A körözés váltakozó intenzitással folytatódott, néha alábbhagyott, aztán felpörgött újra. John gyorsan haladó motorost pillantott meg a távcsövén keresztül, aki messziről kanyarodott élesen a hajója felé. Helikoptert hallott, bár látni nem látta, és jó húsz percet töltött azzal, hogy idegesen halászást mímelt a lyukas, haszontalan hálójával, jól szemébe húzva a formátlan kalapot. Minden ízével azt akarta mutatni, hogy halász. Aztán a hangok elhaltak, a motoros is elkanyarodott, s továbbszáguldott a part mentén. Visszaállt a normális helyzet, igen hosszú időre.

*

A Rock Bay-öblön túl más volt a táj, idegenebb és hidegebb is. John ettől érthetetlen módon megkönnyebbült, mintha bizony az X Térség csak egyfajta klíma és növényzet volna, egy egyszerű terroir, pedig pontosan tudta, hogy nem így van. A szürke számtalan változata és árnyalata vette körül, szürkeség sugárzott le az égből, végtelen-szakadatlan, tökéletesen nyugodt és csöndes szürkeség. A víz foltos mattszürkén fodrozódott eső előtt, pici hullámok tarkázták, aztán jött az eső szürkéje, pettyek, repedések az óceán felületén. A komolyabb, valódi hullámok odakint ezüstszürkében veselkedtek az égnek, s a parthoz közel szaladva meg-meghintáztatták a hajóját. Ő ellene kormányzott minden hullámnak, a hajó imbolygott, a motor küszködött. Aztán az irdatlan, súlyos, szürke tömeg, amely elsuhant alatta, az általa keltett hullám megemelte a hajót, ő pedig kikapcsolta a motort, s igyekezett mozdulatlanul tartani a lélekvesztőt, visszafojtotta még a lélegzetét is, mert annyira közel volt hozzá ez a hatalmas, idegen élet, hogy gondolni sem mert kilégzésre.

Megértette, miért szereti a biológus a világnak ezt a részét – százféleképpen lehetett reménytelenül beleveszni. Az ember könnyen arra eszmélhet, hogy egészen másmilyen, mint amilyennek tartotta magát. Itt hosszú órákra is békében hagyták néha a gondolatai. Sehol nem volt a kínzó kényszer, hogy aprólékosan elemezze, atomjaira bontsa minden egyes napját. S vele együtt eltűnt az emberi nyüzsgés, beavatkozás zaja és súlya, mely sehogy nem fért már meg a koponyájában.

A tó csöndjére gondolt, gyerekkorában, horgászáskor, a végtelenül hosszú hallgatásokra, s az áhítatos figyelemre, mikor nagyapja nagy ritkán, suttogva megszólalt, mintha csak templomban volnának. Eltöprengett, mihez fog, ha nem találja meg a biológust. Visszafordul, vagy megpróbál beleolvadni a tájba, részévé válni annak, amit itt talál, elfelejteni, ami azelőtt történt, rüggyé lenni az ágon, hullámmá a parton, széllé az emberi arcon. Ebben a gondolatban volt valami mélyen vigasztaló, csaknem olyan erős, mint a késztetés, hogy megtalálja a biológust. Hosszú-hosszú ideje nem volt már része ilyen vigaszban. Sok minden végtelenül távolinak tűnt tőle, fantasztikusnak, nevetségesnek vagy mindkettőnek. Voltaképpen lényegtelennek.

*

Északra tartott hát, éjszakánként pedig elrejtőzött, ahogy a partvonal engedte – meghúzódva egy-egy sziklasziget árnyékában, ahol horgonyt vethetett a sás közé –, és egyre különösebb fényeket látott, ha visszanézett nagy távolságba. Fények jöttek-mentek, siklottak a tengeren és az égen, fehérek, zöldek, lilásak. Nem lehetett tudni, hogy keresnek-e valamit, vagy nem ennyire céltudatosak. A fények megtörték a bűvöletet, és John bekapcsolta végre a rádiót. A füléhez szorította, ahogy a hálózsákban kuporgott, hogy ne kelljen felhangosítani. De csak néhány érthetetlen szót hallott, aztán zúgás-recsegés következett, s John nem tudta, a katasztrófa miatt-e, vagy azért, mert olyan isten háta mögötti helyen van.

A csillagok odafönt óriásinak tűntek: örök-mozdulatlanok az éjszaka és az álom végtelen, hatalmas szövetén. John fáradt volt meg éhes, unta a babkonzervet és a müzliszeletet. Elege volt a hullámok és a hajómotor duruzsolásából. Három napja hagyta el Rock Bay-t, és még mindig nem találta sehol a biológus nyomát. Hamarosan elér a vidék legtávolabbi pontjához. Rég túl volt azokon a részeken, ahonnan utak vezettek a szárazföld belsejébe, innen már csak többnapos gyaloglással, helikopterrel vagy vízen lehetett bárhová eljutni. Valóban ez volt a Rock Bay környékének legszélső pereme.

Ha jól beosztja az élelmet, vizet, üzemanyagot, még egy hétre elég, aztán kénytelen lesz visszafordulni.

*

Újabb reggel virradt rá. Félig sodródva beevezett egy kis öbölbe, melyet fekete sziklák vettek körül, élesek, akár a cápauszony, égnek szökők, akár egy hegylánc. Azért akarta közelebbről megnézni, mert hasonlónak érezte a biológus naplóiban fölvázolt parti tájhoz.

A sziklák tele voltak tapadókagylóval és tengeri csillaggal. A sekély vízben tengeri uborkák tolongtak, sötétek, mint a víz alatti aknák. John karja már sajgott a rengeteg evezéstől. Meleg ételre vágyott, fürdőre, és valami feltűnő tereptárgyra, amiből következtethetne, hogy hol jár. A hajóba szivárogni kezdett a víz, muszáj volt meregetni, s egyaránt félt a nyílt víztől a partoktól távolabb, meg a partközeli éles szikláktól és zátonyoktól.

A fekete sziklák hosszú vonalban nyúltak ki a tengerre, valami peremfélét képeztek itt, és nem volt könnyű navigálni mellettük. Egy hullám túl közel sodorta a hajót, és odakoccant a feneke – John a csontjaiban is érezte a csikorgást. Eltolta magát az evezővel; az előbb lecsúszott a szikla felületén, csak második próbálkozásra sikerült a manőver, aztán őrült erővel evezett tovább elfelé a veszedelmes szívóerőt gyakorló hullámtól.

Beletelt egy kis időbe, míg rájött, miért csúszott meg az evezője, miért nem hangzott a súrlódás csikorgó hangja. Valaki eltávolította a kagylókat és tengeri csillagokat. A szikla szinte teljesen csupaszon állt, csak némi hínár ringott rajta. John fogta a távcsövet, s meggyőződött róla, hogy több szikla is ilyen csupasz a környéken, s hogy néhányon, közelebb a parthoz, kerek foltok mutatják, hol álltak ellen a kacsakagylók az őket pusztító erőnek.

Tűznek, lakhelynek nyoma sem volt a környéken, de mégis, valaki mintha szüretelné a sziklákat. Ha ez a valaki emberi lény, akkor bárki lehet, John ezt jól tudta. Mégis kapott végre valami jelet, ennyivel többje volt, mint tegnap. Reszketés, megkönnyebbülés és valami különös határozatlanság uralkodott el rajta. Akárki is az, talán már észrevette a hajót. Ki akart kötni, aztán meggondolta magát, visszafordult, följebb evezett a part mentén, a következő beszögellésig, mely kisebbfajta, lakhatatlan szigetként égnek szökő szikla árnyékában húzódott meg.

A hajóban most már egészen sok volt a fenékvíz, és John rádöbbent, hogy mostantól a legtöbb időt a meregetéssel fogja tölteni, vagy pedig az aggodalommal, hogy elmerül, és nem az evezéssel. Közelebb evezett hát a parthoz, horgonyt vetett, és kigázolt a fekete homokos partra, a nagy lombú fák árnyékába. Leült, és lihegve pihent egy darabig. Ez az utolsó esély. Megpróbálhatja rendbehozni a hajót. Vagy visszafordulni, a part mentén visszaoldalogni Rock Bay-ig. És hagyni a fenébe az egész akciót, örökre megfeledkezni róla. Hadd maradjon meg a biológus látomásnak, képzelete teremtményének, ne váljék valósággá soha. Ő meg egymaga szembesül majd az ismeretlennel, mely növekszik és közeleg a háta mögött. Azon tépelődött, hol lehet, mit művelhet most az anyja. Aztán Whitby képe villant az elméjébe, ahogy kinyújtja a kezét a polcról, és Grace, amint az igazgatót várja az ajtóban.

Visszament a hajóhoz, és minden használható holmit a hátizsákba rakott, Whitby tanulmányát is beleértve. A súly alatt kissé imbolyogva gázolt vissza a fekete sziklák sora mentén. Igyekezett fedezékbe húzódni a fák közé. A hajó is hamar átlényegült emlékké, olyasmivé, ami csak valaha régen létezett, a távoli múltban.

Azon az éjjelen az égen látta a fényeket, messze, de egyre közeledőben. Úgy képzelte, hajómotort hall, végül azonban elhalványultak a fények, a zaj is, és John elaludt a hullámverés suttogó neszezésében.

*

Másnap alkonyatkor mozgást látott a vízbe nyúló sziklákon. Odanézett a távcsővel. Hinni akarta, hogy a biológust látja, hogy fölismeri alakjának körvonalait a sötétedő égen, a mozgását, de hát sosem látta másként, csak fogolynak. Mozdulatlannak. Másmilyennek.

Első alkalommal szinte azonnal szem elől vesztette. Még csak azt sem tudta megmondani, hogy közeledett-e vagy távolodott éppen, olyan szerencsétlen szögből látta. Az alak beleolvadt a sziklaháttérbe, elmosódott, és aztán leszállt az éjszaka. Fényt várt, tüzet, de nem látott semmit. Ha a biológus volt, nyilván túlélő üzemmódra kapcsolt.

Eltelt még egy nap, hogy semmit sem látott, csak sirályokat meg egy szürke rókát, aki sóbálvánnyá dermedt, mikor megpillantotta őt, de a következő pillanatban már el is tűnt a ködben, amely mindent eltakart, túl sűrű volt, túl készséges. John aggódott, hogy akárkit látott is, már továbbhaladt, hogy nem búvóhelye volt ez a vidék, hanem csak állomás egy hosszabb úton. Megevett még egy babkonzervet, takarékosan ivott a tartalék vízből. Vacogva kuporodott össze a fedezékben. Lassan az erdei tudománya végére járt, a vidéki utakon és kisvárosokban történő lappangáshoz sokkal jobban értett, mint a túléléshez a természetben. Úgy becsülte, máris fogyhatott jó két-három kilót. De továbbra is mélyen, tudatosan lélegezte be a cédrusillatot meg a jó levegőt, mintha orvosság volna.

*

Az ismeretlen alak megint alkonyatkor jelent meg, s olyan ügyesen szökdécselt a fekete sziklák között, hogy John számára nyilvánvalóvá vált, képtelen volna követni. A távcső segítségével azonosította a biológust. Szíve nagyot dobbant, hevesebben lüktetett a vér az ereiben, karján fölborzolódott a szőr. Különös érzelemáradat öntötte el, alig bírta visszafojtani a könnyeit. Megkönnyebbülést érzett, vagy valami mélyebbet? Túl hosszú ideje volt már egyedül, önmagába zárva, nem volt bizonyos benne. De tudta, hogy ha a biológus visszatér a partra, azonnal eltűnik a sűrű esőerdőben. És nem hitte, hogy ott képes lenne megtalálni.

Ha viszont ő utána mászik a sziklákra, a nő meglátja, és nem lesz alkalom kimagyarázkodni, akkor megint csak megszökik, valószínűleg mindörökre. Ezt is pontosan fölmérte.

Kezdődött a dagály. A fény fogyott, fakult, szürkült. Ismét. Egyre gorombábban süvített a szél. Kint a tengeren sehol egy fénypont, semmi sem tanúskodott arról, hogy rajta kívül is van ember a világon, csak a biológus el-eltűnő alakja, meg valami fekete füst messze kint a nyílt vízen. A hozzá tartozó hajót még távcsővel sem lehetett látni.

John várt, míg az alak legalább félútig eljutott a sziklákon, azon tűnődve, vajon megfeledkezett-e a természetes óvatosságról, mert valahogy túl könnyűnek tűnt a sarokba szorítása. A hosszan sorakozó sziklaszirtek túlsó oldalára lopódzott, görnyedten osonva, nehogy a körvonalai kirajzolódjanak a háttéren, bár tudta, hogy ez a háttér az erdő, s nem az egyre fakuló égbolt. A hátizsákot magával vitte, merő paranoiából, nehogy a biológus vagy valaki más elemelje a távollétében. Valamivel könnyebb volt már, de azért így is bizonytalanná tette az egyensúlyozást, nehezebb volt a fegyvert kézben tartva sziklára mászni. Whitby irományát hátrahagyhatta volna, ám valamiért egyre fontosabbnak tűnt, hogy ne váljon meg tőle.

Igyekezett óvatosan, apró léptekkel haladni, de így is többször megcsúszott a hínártól sikamlós sziklán, mely csupa durva él és kiszögellés volt a kagylóhéjaktól. Szabad kezével kapaszkodó után kapott, és meg is vágta magát, hiába tekerte a kezeit rongyokba. Nemsokára már a térdében és bokájában is érezte a kimerültséget.

A sziklák egyre keskenyedtek, s végül kénytelen volt kimászni a sziklasor tetejére. Mikor fölért, és körülnézett, elsőre sehol sem látta a biológust. Ami azt jelentette, hogy vagy csodával határos módon visszatért a partra, vagy valahol még kijjebb rejtőzik.

Itt már hiába próbál meglapulni, fedezékbe húzódni, bizonyos, hogy meglátja. Nem tudta, milyen fegyverei lehetnek – kő, kés, rögtönzött lándzsa –, mire számíthat abban az esetben, ha nem örül a látásának. Levette a kalapot, és az esőkabát zsebébe gyűrte, remélve, hogy ha a biológus figyeli valahonnan, akkor legalább felismeri így. És a felismerés most többet jelent, mint hogy „kihallgató” vagy „fogvatartó”. Legalább némi habozásra és gondolkodásra ösztönzi.

Háromnegyed úton járt a sziklasor vége felé, és azon gondolkodott, ne forduljon-e vissza. A saját lábát már ugyanolyan megbízhatatlannak érezte, mint a hínáros sziklát a talpa alatt. Kétfelől egyre nagyobb erővel csapkodtak a hullámok, és bár még lehetett látni valamennyit – a nap vékony vörös remegés volt a horizonton, ahogy átderengett a távoli füstön –, visszafelé mindenképpen kell majd a lámpa. Márpedig az fel fog tűnni akárkinek, aki a partról lesi. Nem lett volna szabad ilyen messzire kijönnie. Elárulja a biológust az üldözőinek. Fatalista hangulatban ment tovább. Feláldozta már az összes gyalogját, huszárját, futóját, bástyáját. Abuela és Abuelo kénytelen egyedül szembenézni a támadással.

A mászás fárasztó, ismétlődő küszködése és az elszánt kitartás, hogy megy tovább, nem fordul vissza, valami keserű elégtétellel töltötte el, és segített, hogy összeszedje maradék erejét. Nyomozása legvégére ért. Nagyon messzire jutott, s ebbe a gondolatba bánat is vegyült, mert annyi mindent hagyott maga mögött, annyi törékeny emberi kapcsolatot. Számos embert; bárcsak jobban ismerte volna őket, bárcsak jobban igyekezett volna megismerni őket – kínozta a gondolat, ahogy a sziklasor végéhez közeledett. Az apjával való törődés most nem önzetlen segítségnek látszott, hanem olyasminek, amire neki volt szüksége, hogy megtudja, mit jelent közeli kapcsolatban lenni valakivel.

A sziklasor végén lagúnát talált, a kövek gyűrűjébe zárt víz végeérhetetlenül fodrozódott. Talán nem is lagúna, ez túl szelíd szó: bugyogó mélység, kút, verem, melynek szabálytalan, csupa él falai jól megvághatják az ember kezét, ha nem vigyáz. A víz fenekét nem lehetett látni.

A kút peremén túl pedig a végtelen óceán tajtékzott; hiába igyekezett betörni a zárt sziklaöböl mögé, a habok magasra szöktek, John arcába vágta őket a szél, mely olyan erős volt, hogy megtántorodott tőle. A lagúna vize azonban nyugodt volt, sötét és kiismerhetetlen.

A biológus bal felől jelent meg, kilépett a fedezékéből, annyira közel, hogy John majdnem hátrahőkölt, de még idejében észbe kapott: inkább közelebb hajolt, és a kezét nyújtotta.

Ebben a helyzetben védtelen volt. Jobban megvetette a lábát, s ekkor vette észre, hogy a biológust fegyver szegez rá. Olyan volt, mint egy Glock, épp mint az övé. Ezt nem várta. Tehát a biológus valahol szerzett egy fegyvert. Soványabb volt, az arccsontja éppolyan élesnek tűnt, mint a sziklák. A haja már nőni kezdett, fekete pihe borította a fejét. Vastag farmer volt rajta és túl nagy pulóver, meg jó minőségű, barna túrabakancs. Arcán elszántság tükröződött, de egyszersmind kíváncsiság és valami meghatározhatatlan érzelem is. Az ajkát szigorúan összepréselte. Most természetes környezetében volt, s olyan magabiztosság sugárzott róla, hogy John esetlennek és gyámoltalannak érezte magát vele szemben. Valami a helyére került. Valami megváltozott a biológusban, és John arra gondolt, talán az emlékezés lehet az.

– Dobja a fegyvert a vízbe – mutatott a biológus a tokra. Emelt hangon kellett beszélnie, pedig egészen közel állt, alig pár lépés, és John megérinthette volna a vállát.

– Szükségünk lehet még rá.

– Nekünk?

– Igen, nekünk. Jönnek mások is. Láttam a fényeket. – Nem akarta elárulni, mi történt a Déli Végekkel. Egyelőre nem.

– Dobja el, ha nem akarja, hogy lelőjem. – John hitt neki. Olvasta a jelentéseket a kiképzéséről. Azt állította, hogy nem ügyes a fegyverrel, de ez nem igaz. És a fegyvere ki volt biztosítva.

Búcsút mondott hát a 4.9-es nagyapinak. Ha nem 5.0-ás volt. Ő a maga részéről nem számozta az expedícióit. Egyetlen csobbanással tűnt el, olyan volt, mint egy utolsó megjegyzés Jack részéről.

Nézte a biológust, ahogy ott állt vele szemben, a hullámok közben vadul ostromolták a sziklát, és a szürkeség, a nyirkos hideg ellenére, annak ellenére, hogy bármelyik pillanatban meghalhat, harsány nevetésre fakadt. Őt magát is meglepte a dolog, az első pillanatban azt hitte, valaki más nevet.

A biológus erősebben szorította a fegyverét.

– Olyan vicces, hogy lelövöm?

– Igen – felelte John. – Rettenetesen vicces. – Most már annyira nevetett, hogy meggörnyedt belé, és kénytelen volt a térdére támaszkodni. Vad öröm támadt benne, ha ugyan nem hisztéria, és közben arra gondolt, miért is nem kereste gyakrabban ezt az érzést. Túl sok ez a látvány, a biológus, háttérben a tomboló tengerrel. De egészen bizonyos volt benne, most először, hogy jól döntött, amikor utána jött.

– Vicces, mert annyi alkalom volt... olyan végtelenül sok alkalom, amikor pontosan értettem, hogy valaki miért akar lelőni. – De ez csak egyik része az helyzet iróniájának, a másik rész pedig az, hogy úgy érezte, mintha maga az X Térség akarná lelőni, amely régóta, hosszú ideje feni már rá a fogát.

– Maga követett, pedig elég világossá tettem, nem akarom, hogy kövessenek. Idejött utánam, a világvégére, ahogy sokan mondanák, csak hogy sarokba szorítson. Nyilván tovább akar kérdezősködni, pedig megérthette volna már, hogy elegem van a kérdésekből. Mégis, mire várt?

Igazság szerint halvány fogalma sem volt, mit vár. Talán tudat alatt annak a kapcsolatnak az emlékére támaszkodott, amely a Déli Végeken alakult ki közöttük. Csakhogy ez itt nem volt érvényes. Kijózanodva emelte fel a kezét, megadó gesztussal.

– Mi lenne, ha azt mondom, hogy nekem van néhány válaszom? – vetette föl. Bár semmi kézzelfoghatót nem kínálhatott, Whitby kéziratát leszámítva.

– Azt mondanám, hazudik, és igazam volna.

– És ha azt mondanám, hogy magának is van néhány válasza? – kérdezte John, immár halálosan komolyan. Próbált farkasszemet nézni a nővel a homályban, de sehogy sem sikerült. Istenem, milyen szép ez a táj itt, szinte fáj, szinte az agyába mélyed a fenyők sötét, buja zöldje, a haragos ég és a tenger, a sziklákat korbácsoló sós víz, akár az ereiben nyargaló vér, míg arra vár, hogy agyonlövik vagy meghallgatják. Nyugtalanító gondolat: itt nem is volna olyan szörnyű meghalni, beleolvadni ebbe a tájba.

– Nem én vagyok a biológus – mondta a nő. – Nem törődöm vele, hogy az voltam valamikor, ha erre gondol.

– Tudom – felelte John. Hajózás közben tisztázta ezt a gondolatot, de eddig a pillanatig nem fogalmazta meg világosan. – Tudom, hogy nem az. De mégis, a biológusnak egy változata. Ott vannak magában az emlékei, bizonyos mértékig. És valahol az X Térségben még életben is lehet a biológus. Maga másolat, de attól még külön személyiség.

Nyilvánvaló, hogy nem ilyen választ várt. Leeresztette a fegyvert. Csak egy parányit. – Hát hisz nekem.

– Igen. – Igazat mondott. Másolat jelent meg Kontroll előtt, a videón, másolat a sejtek szintjén is, a személyisége azonban különbözött. Megtörte a mintát. Valami félrecsúszott az alkotásakor.

– Próbáltam emlékezni erre a helyre – mondta a nő, szinte panaszosan. – Szeretek itt lenni, de egész idő alatt úgy éreztem, hogy nem én emlékszem rá, hanem ő rám.

Csönd lett, John nem tudta, mit szóljon, csak állt némán.

– Azért jött, hogy visszavigyen? Mert nem megyek vissza.

– Nem, nem azért – felelte John, és érezte, hogy ez így igaz. Akármilyen tervei voltak is korábban, mind semmivé lett. – A Déli Végek már nem létezik – ismerte el. – És lehet, hogy hamarosan minden megszűnik, amit ismerünk.

Alkonyodott. Madarak sehol, a füst beleolvadt a növekvő sötétbe, csak a kitartó hullámverés tűnt elevennek körülöttük.

– Honnan tudta, hogy itt vagyok? – kérdezte a nő elgondolkodva. – Annyira vigyáztam.

– Nem tudtam. Csak gyanítottam. – Az arca elárulhatott valamit, mert a nő meghökkenve nézett rá.

– De hát miért, ha nem akar visszavinni?

– Nem tudom. – Hogy megmentse a világot? Hogy megmentse ezt a nőt? Önmagát? Nem tudta. Semmi sem változott a kihallgatószoba óta. Igazából semmi.

Újra felnézett, mikor megszólalt a nő:

– Azt hittem, itt maradhatok. Felépíthetem az életet, amit neki nem sikerült, mert elrontotta. De nem lehet, ez már világos. Valaki mindig a nyomomban lesz, akármihez kezdek.

Most, hogy teljesen lement a nap, a lagúna mélyéből különös, ismerős fény sugárzott.

– Mi van odalent? – kérdezte John.

– Semmi – vágta rá a nő. Túl gyorsan.

– Semmi? Késő már hazudozni, nincs értelme. – Hazudozni, ködösíteni, halogatni sosem késő, Kontroll ezt nagyon is jól tudta.

A nő viszont nem. Habozott egy kicsit, aztán így szólt:

– Beteg voltam, mikor ideértem. Egy éjszaka aztán kijöttem ide. Elájultam, eszméletlen voltam egy darabig. Dagálykor tértem magamhoz, és a rosszullét elmúlt. A ragyogás is megszűnt. De volt valami odalent abban a lyukban.

– Micsoda? – kérdezte John, bár azt gondolta magában, tudja már. Az az örvénylő fény túlságosan ismerős, bár itt megtöri a víz és a hullámzás.

– Bejárat az X Térségbe, azt hiszem – felelte a nő, riadt tekintettel. – Talán én hoztam magammal. – Johnnak fogalma sem volt, hogy ezt honnan tudhatja. Igaza lehet pedig, ha arra gondol, amit Cheney mondott, hogy mennyire bonyolult és idegőrlő ez az út. És ott van Whitby irtózatos leírása a határról.

Már teljesen besötétedett, a nő csak árnyéknak tűnt az éjszakában. Mindketten láthatták a fényeket a messzi távolban a part mentén. Bukdosó, lebegő, vánszorgó fényeket. Tucatjával. És azt a lehetetlen derengést odalent a mélyben.

– Nem hiszem, hogy sok időnk volna még – mondta John. – Talán már egy éjszakánk sincs. Búvóhelyet kell találnunk. – A másik lehetőségre nem akart gondolni. A gondolat árnyékát sem volt hajlandó beengedni az elméjébe.

– Mindjárt tetőzik a dagály – mondta a nő. – El kell tűnnie erről a szikláról. – Csak neki? Nem látta a nő arcát, de pontosan tudta, milyen kifejezés ül rajta.

– Mindkettőnknek el kell tűnni innen. – Nem volt biztos benne, hogy valóban így gondolja-e. Helikoptert hallott újra, és közelgő hajókat is. De ha a nő megtébolyodott, ha hazudik, ha valójában nem tud semmit...

– Tudni akarom, hogy ki vagyok – mondta amaz. – Itt nem tudhatom meg. Cellába zárva semmi esélyem rá.

– Tudom, hogy ki maga. Itt van a fejemben az egész aktája. Elmondhatom.

– Nem megyek vissza. Nem megyek vissza soha.

– Veszélyes – mondta John könyörgően, mintha bizony a nő nem tudta volna. – Bizonytalan. Azt sem tudhatjuk, hol kerülne elő. – A lyuk iszonyú mély, s a víz szinte forrt bene. John látott már csodákat és látott borzalmakat. Hinnie kellett, hogy ez is egy csoda, hogy igaz, és megismerhető.

A nő felmérte a tekintetével. A beszédből elege volt már. Eldobta a fegyvert, a vízbe ugrott, és alámerült.

John egy utolsó pillantást vetett a világra, amelyet ismert. Magába szívta egy utolsó lélegzettel, belefoglalva mindent, amit látott, és amire emlékezett.

– Ugorj – mondta egy hang a fejében.

Kontroll ugrott.

TARTALOM

- RÁOLVASÁSOK

- 000
- 001: Zuhanás
- 002: Kiigazítások
- 003: Feldolgozás
- 004: Újrakezdés

- RÍTUSOK

- 005: Az első törés
- 006: Tipográfiai anomáliák
- 007: Babona
- 008: A terror
- 009: Bizonyíték
- 010: Negyedik törés
- 011: Hatodik törés
- 012: A válogatás választása
- 013: Javaslatok
- 014: Hősies forradalmi hősök
- 015: Hetedik törés
- 016: Terroirok
- 017: Perspektíva
- 018: Gyógyulás

- KÍSÉRTETEK

- 000
- 020: Második gyógyulás
- 021: Ismétlés
- 022: Csel
- 023: Összeomlás
- 00X

- TÚLVILÁG