ARTHUR C. CLARKE
Az éden szökőkútjai

BANTAM BOOKS
NEW YORK - TORONTO - LONDON - SYDNEY - AUCKLAND

TOTEM KÖNYVKIADÓ
BUDAPEST, 1993

A mű eredeti címe

ARTHUR C. CLARKE
THE FOUNTAINS
OF PARADISE

Megjelent
Harcourt Brace Jovanovich kiadásában 1978-ban
Bantam kiadvány/1991. Január

Minden jog fenntartva Copyright 1978, 1979, Arthur C. Clarke

A fedél Boros Zoltán és Szikszai Gábor munkája

Az egyetlen életreszóló, tökéletes barát, akiben különlegesen egyesült a hűség, intelligencia és a könyörület,

LESLIE EKANAYAKE
(1974. július 13.–1977. július 4.)
soha el nem halványuló emlékének.

Amikor sugárzó és szerető szellemed eltűnt e világból sok ember életében aludt ki a fény.

NIRVANA PRAPTO BHUYAT

A politika és a vallás divatját múlta; eljött a tudomány és szellemiség ideje.

SRI JAWAHARLAL NEHRU
A Ceylon Assotiation for the Advancement of Science-hez
Colombo, 1962. október 15.

Előszó

“Az édentől 40 mérföldnyire található Taprobane; ahol hallani, hogyan szöknek magasra az éden szökőkútjai."

TRADITIONAL
Friar Marignolli 1335-ből származó jelentése

Az ország, melyet Taprobane-nak neveztem el. nem igazán létező, de 90%-ig megfelel Ceylon (a mai Sri Lanka) szigetének. Bár a források és köszönetnyilvánítások fejezetből egyértelműen kiderül, mely helyek, események és személyiségek rendelkeznek valóságalappal, az olvasó nem téved túlságosan, ha feltételezi, minél valószínűtlenebb egy történet, annál közelebb áll a realitáshoz.
A “Taprobane" nevet ma rendszerint a “plain" szó rímpárjaként tartják számon, a helyes, klasszikus kiejtési mód azonban így hangzik: “Tap-ROB-a-nee" – mint ahogyan azt Milton természetesen a VISSZASZERZETT ÉDENBEN (IV. könyv) nagyon is jól tudta:

“India és az arany Chersoness
legtávolabbi szigete az indiai Taprobane..."

ELSŐ RÉSZ

A palota

ELSŐ FEJEZET

Kalidasa

A korona minden évben nehezebb lett. Amikor a Tiszteletre méltó Bodhidharma Mahanayake Thero – oly kelletlenül – először tette a fejére, Kalidasa herceg meglepődött, mennyire könnyű. Most, húsz évvel később, Kalidasa király mindig boldogan veszi le a gyémántokkal kirakott aranypántot, amikor csak az udvari etikett ezt lehetővé teszi.
Ilyen pedig nem sok volt a sziklavár szélfútta csúcsán; alig akadt követ vagy kérelmező, aki audienciára járult volna e félelmetes magasságban. Sok Yakagalába utazó fordult vissza az utolsó emelkedőnél, pont a szikla csúcsáról állandóan leugrani készülő oroszlán állkapcsai közül.
Öreg király sosem ülhetne ezen az égbe nyúló trónuson. Egy szép napon Kalidasa is túlságosan gyenge lesz ahhoz, hogy felmásszon saját palotájába. Ő maga azonban nem hiszi, hogy erre valaha is sor kerülhet; úgy véli, számos ellensége meg fogja kímélni ettől a korral járó megalázó helyzettől.
Az effajta ellenségek pedig csak egyre gyűltek. Észak felé tekintett, mintha máris látná féltestvére seregeit, amint visszatérve Taprobane véráztatta trónját követelik. Ez a fenyegetés azonban még igen távoli, a monszun tépte tengereken túli volt. Noha Kalidasa jobban bízott kémeiben, mint csillagjósaiban, megnyugtató érzés volt számára az a tudat, hogy ebben egyetértenek.
Malgara, aki terveket kovácsolt és idegen királyok támogatását igyekezett megnyerni, majdnem húsz évet várt. A türelmesebb és legádázabb ellenség mégis közvetlen közelről, a déli égről tekintett le örökkön-örökké.
A szent hegy, a középső fennsík fölé tornyosuló Sri Kanda tökéletes kúpja ezen a napon igen közelinek látszott. Az idők kezdete óta félelemmel töltötte el mindazok szívét, akik valaha is megpillantották. Kalidasa állandóan tudatában volt mindent betöltő jelenlétének, és annak a hatalomnak amelynek jelképe volt.
Pedig Mahanayaka Therónak nem volt hadserege, sem háborút tülkölő, a csatába hajtva bronz agyarakkal döfködő elefántjai. A narancssárga palástot viselő főpap csupán egy öreg ember volt, akinek összes vagyona egy kéregetőtálból és egy pálmalevélből állt, mellyel a nap ellen védekezett. Miközben az alacsonyabb rangú szerzetesek és ministránsok a Szentírást mormolták körülötte, csak csendben ült, keresztbe tett lábakkal és hamisítatlan, született királyi tartással. Nagyon különös látványt nyújtott...
A levegő most oly tiszta volt, hogy Kalidasa láthatta a távolban apró fehér nyílheggyé törpülő templomot a Sri Kanda legcsúcsán. Nem úgy nézett ki, mint valami emberi alkotmány, és a királyt azokra a még magasabb hegyekre emlékeztette, melyeket fiatal korában pillantott meg, akkor, amikor még félig vendég, félig túsz volt a Nagy Mahinda udvarában. A Mahinda birodalmát őrző összes óriás olyan káprázatos kristályos anyagból készült koronát viselt, melyre a Taprobane nyelvben nem volt szó. A hinduk azt hitték, valamifajta mágikusan transzformált vízből készült, Kalidasa azonban kinevette az effajta babonákat.
Az a bizonyos elefántcsontszerű csillogás csupán három napi járásra volt – a királyi úton haladva erődökön és rizsföldeken át további két kanyargó lépcsőn felfelé, melyekre már többé nem tudott felmászni, mivel azok csúcsán volt az egyetlen ellenség akitől félt, és akit nem tudott legyőzni. Néha irigyelte a zarándokokat, mikor látta, hogyan húznak vékony tűzcsíkot fáklyáik fenn a hegy szemközti oldalán. A legutolsó koldus is üdvözölhette azt a szent hajnalt és megkaphatta az istenek áldását; ellentétben az egész vidék urával.
Még ha rövid időre is, volt azért némi vigasza. Sáncárokkal és gáttal védve ott voltak azok a tavacskák, szökőkutak és a gyönyörök kertjei, melyekre királysága vagyonát fecsérelte. Amikor pedig rájuk unt, ott voltak a sziklák hölgyei – azok a húsvér lények, akiket egyre ritkábban rendelt magához, és az a kétszáz állhatatos halhatatlan, akikkel gyakran osztotta meg gondolatait, mivel másokban nem bízott.
Mennydörgés vonult végig a nyugati égbolton. Kalidasa elfordult a fenyegetően elé magasió hegytől az eső távoli reménye felé. Ebben az évszakban késett a monszun. A sziget komplex öntözőrendszerét tápláló mesterséges tavak csaknem teljesen üresek voltak. Az évnek ebben a szakában már látnia kellett volna a víz megcsillanását ezek leghatalmasabbikában – amelyet, mint maga is jól tudta, alattvalói atyjáról, Paravana Samudráról neveztek el Paravana tengernek.
Mindössze harminc évvel ezelőtt készült el nemzedékek fáradságos munkájának gyümölcseként. Boldogabb napokban a fiatal Kalidasa herceg büszkén állt atyja mellett, amikor a nagy zsilipkapukat megnyitották és az életet adó víz a szomjas földeken végigömlött. Az egész királyságban nem volt gyönyörűbb látvány, mint az óriási, ember alkotta tó lágyan hullámzó tükre, amikor az álmai számára tartogatott Aranyváros, az ősi főváros, Ranapura kupoláit és hegyes templomtornyait tükrözte vissza.
Még egyet dördült az ég, de Kalidasa tudta, ez az ígéret hamis. Még itt, a démonszikla csúcsán is élettelenül állt a levegő; nyoma sem volt azoknak a hirtelen, véletlenszerű széllökéseknek, melyek a monszun beálltát jelezték volna. Hacsak végre meg nem érkezik az eső, a víz hiánya is súlyosbíthatja gondjait.
“Fenség!" – szólalt meg a türelmesen várakozó kamarás, “a követek indulni készülnek. Szeretnék tiszteletüket tenni."
Ó, igen, azok a sápadt nagykövetek a nyugati óceánon túlról! Sajnálná, ha elmennének, mivel sok csodáról hoztak híreket a kibírhatatlan Taprobane-ba – bár hajlamosak voltak elismerni, hogy azok egyike sem ért fel ezzel az égi magasságban lévő erődítmény palotával.
Kalidasa hátat fordított a fehér sipkás hegynek, meg a kiszáradt, csillámló tájnak és lefelé indult a gránitlépcsőn a fogadóterembe. Mögötte a kamarás és segédei elefántcsont és drágakő ajándékokat vittek a magas, büszke emberek számára, akik arra vártak, hogy búcsút mondjanak. Rövidesen magukkal viszik Taprobane kincseit a tengeren át egy, Ranapuránál évszázadokkal fiatalabb városba, és talán egy kis időre elterelik Hadrian császár sötét gondolatait.
Narancssárga palástja csak úgy virított a templom falának fehér vakolata mellett, miközben Mahanayake Thero lassan az északi könyöklőfalhoz lépdelt. Messze lenn a rizsföldek horizonttól horizontig terjedő táblái látszottak, és az öntözőcsatornák sötét vonalai, a Paravana Samudra kéken csillogott-és lenn, a beltengeren túl, Ranapura szent kupolái úgy lebegtek, mint óriási szellemkép buborékok, mire az ember felismerte valódi távolságukat. Harminc évig figyelte az örökké változó panorámát, de tudta, hogy ennek a tovatűnő képnek sosem fogja fel minden részletét. Minden évszakban változtak a színek és a látóhatár – valójában azonban minden tovahaladó felhő módosította azokat. Azon a napon, amikor ő maga is elment, Bodhidharma azt gondolta, még mindig láthat valami újat.
Csupán egyetlen dolog nem illett ebbe a nagyszerűen megrajzolt tájba. Egyetlen apróság: a démonszikla szürke tömbje magaslott ki belőle, és így betolakodónak tűnt. A legenda szerint a Yakkagala a Himalája füves csúcsának egy töredéke, melyet Hanuman, a majomisten ejtett el, amikor gyógyszert és hegyet hordott nagy sietve sebesült társainak Ramayana csatái végén.
Ebből a távolságból természetesen lehetetlen volt Kalidasa haszontalan és költséges építkezésének bármely részletét is látni, kivéve azt a halvány vonalat, mely a gyönyörök kertjeinek külső gátjára utalt. Egyszer mégis megtörtént, hogy a démonszikla hatására lehetetlen volt megfeledkezni róla. A Mahanayake Thero képzeletben láthatta oly tisztán, mintha köztük lenne, a szikla meredek oldalából előugró oroszlán roppant állkapcsait, feje felett pedig a lőréses oromzat tűnt elő. Nem volt nehéz elhinni, hogy az elátkozott király még mindig itt sétált...
Mennydörgés törte meg a csendet olyan hatalmas cresdcendóval erősödve, hogy úgy tűnt, még magát a hegyet is megrázta. Folyamatos, lankadatlan rázkódással futott végig az égen, majd kelet felé enyészett el. Hosszú másodpercekig visszhangok gördültek tova a horizont peremén.
Senki sem érthette félre a közelgő esők eme hírnökét. Nem voltak esedékesek még három hétig és a Monszun Figyelő sosem tévedett többet huszonnégy óránál. Mikor a fénysugarak kialudtak, a főpap kísérőjéhez fordult.
“Ennyit a kijelölt új belépő folyosókról" – mondta kicsit több bosszúsággal hangjában, mint amennyit a Törvény képviselője megengedhet magának. “Megvan a leolvasott érték?"
A fiatalabbik szerzetes röviden belebeszélt a csuklóján lévő mikrofonba és válaszra várt.
“Igen – százhúsz volt a csúcs. Ez öt decibellel haladja meg az előző rekordot."
“Küldjétek el a szokásos tiltakozást a Kennedy vagy Gagarin irányítónak, akármelyik is légyen az. Másodszorra gondolta, mindkettőnek panaszkodjatok. Persze nem mintha ez bármi különbséget jelentene."
Amint szemével nyomon követte az égbolton lassan szerte foszló páracsíkot, a Tiszteletre méltó Bodhidharma Mahanayake Therónak – nyolcvanötödik nevén – hirtelen szerzeteshez aligha illő módon indult meg a fantáziája: Kalidasának bizonyára megvannak a megfelelő űrzóna irányítói, akik csak az űrbe repítendő dollár per kilóban gondolkodnak – olyasmiben, ami valószínűleg magában foglalná a karóba húzást vagy a fémpatkós elefántokat, netán a forrásban lévő olajat.
Az élet azonban természetesen sokkalta egyszerűbb volt kétezer évvel ezelőtt.

MÁSODIK FEJEZET

A mérnök

Barátai, kiknek száma minden évben szomorú módon csökkent, Johannák szólították. A világ, amikor megemlékezett róla, Rajának nevezte. Neve ötszáz évnyi történelmet sűrített egybe: Johan Oliver de Alwis Sri Rajasinghe.
Voltak idők, amikor a démonsziklát meglátogató turisták megkeresték kameráikkal és mikrofonjaikkal, de most egy egész generáció sem tudott semmit azokról a napokról, amikor az ő arca volt a legismertebb a naprendszerben. Nem sajnálta letűnt dicsőségét, mivel meghozta neki az egész emberiség-háláját. Hozott magával azonban üres részvétet is az általa elkövetett hibákért és szomorúságot ama életek felett, melyeket ő tékozolt el olyankor, amikor egy kicsivel több előrelátás vagy türelem megmenthette volna azokat.
Ma már könnyű volt történelmi távlatból szemlélni, mit kellett volna tenni az aucklandi válság elkerülése érdekében, vagy hogy össze kellett volna hívni a szamarkandi egyezményt aláírni nem akarókat. Oktalanság volt önmagát hibáztatnia a múlt elkerülhetetlen hibái miatt; mégis voltak olyan időszakok, amikor lelkiismerete jobban fájt, mint ama bizonyos régi patagóniai lövedék okozta kínok...
Senki sem hitte, hogy visszavonulása ilyen sokáig fog tartani. “Hat hónapon belül visszajössz" mondta Chu, a világi elnök. “A hatalom elkábítja az embert."
“Engem ugyan nem" – felelte, és nagyjából igazat mondott.
A hatalom ugyanis utolérte; noha ő azt sosem kereste. Mindig speciális, korlátozott típusú hatalommal rendelkezett – tanácsadói és nem végrehajtói hatalommal. Csupán a kormányzó külön helyettese volt (nagyköved minőségben), közvetlenül az elnök és a Tanács alá tartozott, annyi emberrel együtt, kiknek száma sosem haladta meg a tíz-tizenegy főt, ha ARISTOTLE-t is beleszámítjuk. (Saját irányító rendszere még mindig szabadon hozzáfért Ari memória- és feldolgozó bankjaihoz, és minden évben többször is beszéltek egymással). A vége felé azonban a Tanács megváltoztathatatlanul elfogadta javaslatait és a világ sok olyan hitelt adott neki, ami a Béketanács híressé nem vált, megvetett bürokratáinak járt volna. így hát messzemenően Rajasinghe nagykövet volt az, aki teljes körű nyilvánosságot kapott, és egyik problémás helyről a másikra helyezték, miközben egyszer lelki masszázst adott, másszor válságokat oldott meg, nagy szakértelemmel manipulálva az igazságot. Természetesen valójában sosem hazudott; az végzetes lett volna. Ari csalhatatlan memóriája nélkül sosem tudott volna úrrá lenni azokon a finom hálókon, melyeket néha szőnie kellett annak érdekében, hogy az emberiség békében élhessen. Mikor már maga is kezdte élvezni a játékot, tudta, eljött az idő, amikor abba kell hagynia.
Ennek már húsz éve, és sosem bánta meg döntését. A/ok, akik azt hangoztatták, hogy az unalom győzedelmeskedik ott, ahol a hatalom kísértése megbukott, nem ismerték emberüket, vagy nem értették indítékait. Visszatért fiatalsága mezeire és erdeibe és csupán egy kilométernyire lakott attól a nagy, véráztatta sziklától, mely gyermekkorát meghatározta. Villája ténylegesen azon a széles sáncárkon belül volt, mely a Kalidasha építésze tervezte gyönyörök kertjeit és a forrásokat vette körül és amelyek most Johan saját udvarán csobogtak kétezer évnyi csend után. A víz az eredeti kővezetékeken áramlott; semmi sem változott, kivéve, hogy a magas sziklán fennlévő ciszternákat most elektromos szivattyúk töltötték meg és nem izzadó rabszolgák hadai.
Az, hogy ezt a történelem átitatta földet biztosították visszavonulásához, nagyobb elégtétel volt Johan számára, mint bármi más egész karrierje során. Olyan álma teljesült ezzel, melynek valóra válásában sosem hitt igazán. Ennek eléréséhez szüksége volt minden diplomáciai szakértelmére, no meg egy kis zsarolásra az Archeológiái Minisztériumban. Később kérdéseket tettek fel az Államtanácsban; melyek azonban sose kerültek megválaszolásra.
A sáncárok egy toldalékával a legelszántabb turisták és diákok kivételével mindenkitől el volt szigetelve, a bámészkodóktól pedig az egész évben virágoktól roskadó, mutáns Ashoka fák sűrű fala zárta el. A fák több majomcsaládnak is otthont adtak, akik bámészkodással szórakoztak, néha azonban megszállták a villát és minden hordozható dolgot eltulajdonítottak, ami csak felkeltette érdeklődésüket. Az ilyen eseteket követően rövid fajok közti háborúra került sor, piszkavassal és magnóra vett vészjelekkel, melyektől az emberek legalább annyira kétségbe estek, mint az emberszabású majmok – akik elég hamar visszaszállingóztak, hisz rég megtanulták, senki sem tud igazán ártani nekik.
Taprobane egyik legszörnyűbb napnyugtája változtatta át a nyugati égboltot, amikor egy kis elektromos meghajtású tricikli jelent meg csendben a fák között és az előcsarnok gránitoszlopai mellé kanyarodott. (Genuine Chola a késői Ranapura időszakból, ezért teljes itt az anakronizmus. De csupán Paul Sarath professzor tett róla valaha is említést; persze megcáfolhatatlanul.)
Hosszú, keserű tapasztalatai során Rajasinghe megtanulta, sose hagyatkozzék első benyomásaira, de ne is hagyja azokat figyelmen kívül. Vannevar Morgant eredményeihez mérten félig-meddig nagy, impozáns embernek képzelte. A mérnök ezzel szemben jóval alacsonyabb volt az átlagosnál, első pillantásra akár esendőnek is lehetett volna nevezni. Vékony termete azonban csupa izom volt, és hollófekete haja ötvenegy évesnél sokkal fiatalabbnak látszó arcot keretezett.
Az Ari Biog adattárában lévő videofelvétel nem tükrözte híven a valóságot. Inkább látszott rajta romantikus költőnek, vagy koncertzongoristának – vagy akár nagy színésznek, aki tudásával ezernyi rajongót vonz. Rajasinghe általában első pillantásra felismerte a hatalmat, hiszen abban élt; most pedig hatalommal állt szemben. Óvakodj az apró emberektől, mondogatta magának, mivel ők mozgatják és fordítják ki sarkaiból a világot.
Miközben erre gondolt, rossz előérzete támadt. Csaknem minden héten eljöttek régi barátai és ellenségei erre a távoli helyre, hogy elmondják, mi újság, és együtt idézzék fel a múltat. Szerette ezeket a látogatásokat, folyamatos útmutatást jelentettek életviteléhez; még akkor is, ha a bizonyosság erejével tudta, mi volt e találkozók célja és oka.
Mindaddig azonban, amíg Rajasinghe bizonyos volt ebben, neki és Morgannak nem volt közös érdeke. Sosem találkoztak és még csak nem is beszéltek egymással. Az igazat megvallva mindössze ismerős volt számára Morgan neve. Még sokkal szokatlanabb volt az a tény, hogy a mérnök arra kérte, tartsák titokban ezt a találkozót.
Noha Rajasinghe eleget tett ennek a kérésnek, a lelke mélyén sértve érezte magát. Már nem volt szükség a titkolódzásra békés életében. Semmi sem állt távolabb tőle, mint hogy valami fontos rejtély csöppenjen jól elrendezett sorsába. Örökre elege volt a békés egzisztenciáját megzavaró bizalmas dolgokból. Tíz évvel ezelőtt – vagy talán még régebben? – személyi testőreit saját kérésére visszarendelték.
Ami a leginkább feldúlta nem ez a kis titokzatosság volt, hanem saját totális fejvesztettsége. Az (országos) Földtani Intézet főmérnöke nem utazik több ezer kilométert pusztán azért, hogy autogramot kérjen tőle, vagy hogy a turistákra jellemző közhelyeket elmondja. Valamilyen meghatározott céllal kellett hogy jöjjön – és bármennyire is szerette volna, Rajasinghe nem tudott rájönni, mit akarhatott.
Még közhivatalnok korában sem volt Rajasinghének alkalma arra, hogy az FI-vel foglalkozzék, melynek három osztálya – a szárazföldi, tengeri és űrkutatási – bármilyen hatalmas volt, valószínűleg a legkevesebb hírrel szolgált a Világszövetség specializált testületei közül. Az FI csak akkor lépett elő a háttérből, ha valami eget rengető műszaki hibáról volt szó, vagy ha összeütközésbe került egy környezetvédő vagy történész csoporttal. Az utolsó ilyen jellegű konfliktus az antarktiszi csővezetékkel, a huszadik század e csodájával volt kapcsolatos, melyet azért építettek, hogy a cseppfolyósított szenet a mérhetetlen poláris készletekből a világ érőműveibe és gyáraiba szivattyúzza. Az ökológiai eufórikus hangulatban az FI a csővezeték még hátralévő utolsó szakaszának leszerelését javasolta a pingvinek országának egyidejű helyreállításával.
Az intézet archeológusai állandóan tiltakozó kiáltásaikat hallatták az ilyen vandalizmus feletti felháborodásukban, míg a naturalisták azt hangoztatták, hogy a pingvinek egyszerűen megszerették a felszámolt csővezetéket. Ez aztán olyan menedéket teremtett számukra, melyet azelőtt sosem élveztek. Ennek következtében pedig olyan mértékű lett a populációrobbanás, amilyennel a gyilkos bálnák épp hogy csak el tudtak bánni. Az FI ezek után harc nélkül adta meg magát.
Rajashinghe nem tudta, vajon Morgannak volt-e köze ehhez a csekélyke bukáshoz. Bár aligha számított valamit, hiszen nevét most az FI legnagyobb győzelmével társítják...
Ez az, amit Abszolút Hídnak kereszteltek el, talán jogosan. Rajasinghe a fél világgal együtt szemlélte, amint az utolsó szakaszt könnyedén az ég felé emelte a II. Gróf Zeppelin – mely maga is korának csodái közé tartozott. A léghajó összes luxus felszerelését eltávolították, hogy könnyebbé tegyék, leeresztették a híres úszómedencét és a reaktorok plusz hőjüket a gáztartályokba préselték, hogy nagyobb emelőerőt biztosítsanak. Ez volt az első olyan eset, amikor egy holtsúlyt, jobban mondva több mint ezer tonnát abszolút zökkenőmentesen emeltek egyenesen az égbe, három kilométer magasra – ami kétségtelenül sok millió nézőnek okozott csalódást.
Egyetlen hajó sem halad át többé Herkules Oszlopai között az ember által valaha is alkotott hidak leghatalmasabbikának üdvözlése nélkül. A Földközi-tenger és az Atlanti-óceán találkozásánál épült ikerpillérek önmagukban a legmagasabbak voltak, és úgy álltak egymással szemben, hogy tizenöt kilométeres űr volt köztük, figyelmen kívül hagyva a Gibraltár-híd hihetetlenül finom ívét. Nagy megtiszteltetés volna azzal az emberrel találkozni, aki ezt megálmodta, még akkor is, ha hajszálnyit elkésett vele...
“Elnézést kérek, nagykövet úr" – szólalt meg Morgan, amikor kiszállt az elektromos meghajtású tricikliből. “Remélem, késedelmem nem okozott kellemetlenséget Önnek."
“Szóra sem érdemes. Magam rendelkezem az időmmel. Remélem ebédelt."
“Igen. Mikor törölték római csatlakozásom, legalább kitűnő ebédet adtak."
“Bizonyára jobbat, mint amilyet a Hotel Yakkagalában kapott volna. Ott rendeltem szobát éjszakára – csak egy kilométernyire van innen. Attól tartok, a reggeli utánra kell halasztanunk beszélgetésünket."
Morgan csalódottnak látszott, de beleegyezőleg vállat vont.
“Nos, sok elfoglaltságom van. Feltételezem, a szálloda tele van adminisztratív létesítményekkel – de legalábbis rendelkezik szabványos terminállal."
Rajashinghe felnevetett.
“Nem tudnék más, sokkal mesterkéltebb dolgot javasolni, mint amilyen egy telefon. De van ennél jobb ötletem is. Körülbelül fél óra múlva néhány barátomat felviszem a Sziklára. Son-et-lumiere előadás lesz ott, melyet melegen ajánlok figyelmébe. Magát is szívesen látjuk, ha csatlakozik hozzánk."
Előre tudta, hogy Morgan vonakodni fog, udvariasan mentséget keresve.
“Igazán nagyon kedves Öntől, de valóban fel kell vennem a kapcsolatot az irodámmal."
“Használhatja az én rádiótelefonomat. Biztosíthatom, elragadónak fogja találni a show-t. Mindössze egy óra az egész... O, majd elfelejtettem – maga nem akarja, hogy ittlétéről bárki tudomást szerezzen. Nos, dr. Smith-ként fogom bemutatni, aki a Tasmániai Egyetemről jött. Biztos vagyok benne, hogy a barátaim nem fogják felismerni Önt."
Rajashinghének nem állt szándékában látogatóját védelmezni, de nem kerülte el figyelmét Morgan ingerültségének rövid felvillanása. Az egykori diplomata ösztöne automatikusan működni kezdett; további tudnivalóként elraktározta ezt az információt.
“Biztos, hogy nem" – felelte Morgan – és Rajashinghe félreérthetetlen keserű felhangot vett észre ebben a kijelentésben. “Megfelelő lesz a dr. Smith név. Nos, használhatnám akkor a rádiótelefonját?"
Érdekes, gondolta Rajashinghe, amíg vendégét a villába vezette, de valószínűleg nincs jelentősége. Ideiglenes hipotézise szerint Morgan egy frusztrált, sőt talán csalódott ember. Érthetetlen miért, hiszen szakmájának egyik vezető egyénisége. Mi a csudát akarhat még?
Egyetlen nyilvánvaló válasz volt. Rajashinghe jól ismerte a szimptómákat, ha csak azért is, mert az ő esetében már rég kiégett belőle ez a betegség.
“A hírnév olyan, mint a tövis"... – idézte gondolatai csendjében. Hogy is van tovább?" (A nemes elme ama utolsó gyengesége) / Meg kell vetni az élvezeteket és munkás életet kell élni."
Igen, ez megmagyarázhatja a még mindig érzékeny antennájával felfogott elégedetlenséget. Aztán hirtelen eszébe jutott, hogy az Európát és Afrikát összekötő hatalmas szivárványt csaknem megváltoztathatatlanul “A Híd"-nak emlegetik, időnként “Abszolút Híd"-nak vagy Gibraltár Hídnak – de sosem Morgan Hídjának.
Nos, gondolta Rajashinghe, ha hírnévre vágysz, dr. Morgan, azt ugyan itt meg nem találod. Tehát ezer yakka nevében kérdem, mi a fenének jöttél el a csendes kis Taprobane-ba?

HARMADIK FEJEZET

A szökőkutak

Napokig gürcöltek elefántok és rabszolgák a kegyetlen napsütésben végtelen láncokban szállítva a vödröket a szikla ormára. “Kész van már?" – kérdezgette folyton a király. “Nincs, fenség" – válaszolta az iparos mester. ,A tartály még nincs tele. Talán holnap..."
Végre eljött az a holnap, és az egész udvar összegyűlt a gyönyörök kertjében az élénk színű vászonponyvák alatt. A királyt magát nagy legyezőkkel hűsítették, melyeket olyan esdeklők lengettek, akik megvesztegették a kamarást, hogy elnyerjék ezt a kockázatos privilégiumot. Nagy megtiszteltetésnek számított, amely meggazdagodást vagy halált vonhatott maga után.
Minden szem a szikla ormára és a csúcson mozgó apró alakokra szegeződött. Zászló lengett; messze alant rövid kürtszó hallatszott. A szikla lábánál munkások kétségbeesetten kezelték az emelőket, és köteleket huzigáltak. Sokáig semmi sem történt.
A király arca kezdett haragos kifejezést ölteni. Az egész udvar remegett. Még a legyezők is elvesztették lendületüket néhány másodpercre, hogy újból felgyorsuljanak, amikor kezelőik felidézték foglalkozásuk veszélyeit.
Egyszer csak hatalmas kiáltás hallatszott a Yakkagala lábánál lévő munkások torkából – az öröm és győzelem hangja nagy erővel áradt egyre közelebbről, amint végigsöpört a virágokkal szegélyezett ösvény mentén. Egy másik hang is csatlakozott hozzá, mely nem volt olyan erős, mégis az ellenállhatatlan, céljuk felé törő, visszafojtott erők benyomását keltette.
Egymás után, mint varázsütésre szökkentek a földből a felhőtlen égbolt felé a karcsú vízoszlopok. Négyembernyi magasságban úgy nyíltak szét, mint bimbófakadáskor a virág. A cseppjeiken megtörő napfény szivárványszínű párát terem tett, ami csak növelte a kép különös voltát és szépségét. Taprobane történetében ember nem látta csoda szemtanúi lehettek.
A király mosolygott, az udvaroncok fellélegeztek. Ez alkalommal a betemetett csövek a szerencsétlen korábbiakkal ellentétben nem durrantak szét a víz súlya alatt, és az ezeket lefektető kőműveseknek épp annyi esélyük volt az öregkor megérésére, mint bárki másnak, aki Kalidasának dolgozott.
Majdnem észrevétlenül, a lenyugodni készülő naphoz hasonlóan hanyatlott a vízsugarak magassága. Már alig embernyiek voltak; a fáradságos munkával feltöltött tartályok csaknem teljesen kiürültek. A király azonban nagyon elégedett volt; felemelte a kezét, mire a szökőkutak alábuktak és újból felszökkentek, mintha csak udvariasan bókoltak volna a trónus előtt, majd csendben elenyésztek. Egy kis ideig még fodros hullámok látszottak a medencék vizének felszínén, majd újra tükörsimává csendesültek és az örök Szikla képét foglalták keretbe.
"A munkások jól dolgoztak" – szólalt meg Kalidasa. “Engedjétek őket szabadon."
Hogy mennyire jól, azt természetesen sosem értenék meg, hiszen senki sem osztozhatott egy művész király magányos vízióiban. Amikor Kalidasa felmérte a Yakkagalát körülvevő pompás fekvésű kerteket, olyan elégedettség töltötte el, mint még soha.
Itt, a Démonszikla lábánál megálmodta és megteremtette az Édent. Már csak az volt hátra, hogy fenn a csúcson megépítse a paradicsomot.

NEGYEDIK FEJEZET

A démonszikla

A fény és hang fortélyosan kiagyalt szemfényvesztése még mindig meg tudta indítani Rajasinghét, noha tucatnyi alkalommal látta már és a programozás minden trükkjét ismerte. Mindezt azonban a Szikla összes vendégének természetszerű kötelessége volt megnézni, bár a Paul Sarathéhoz hasonló kritikák felrótták, hogy pusztán a jelen története volt ez a turisták számára. A jelen történelme mégis jobb volt a semminél, és be is vált volna. Ezenközben Sarath és munkatársai továbbra is hangosan tiltakoztak a kétezer évvel ezelőtti itteni események precíz sorrendje miatt.
A kis amfiteátrum a Yakkagala nyugati falával szemben helyezkedett el, kétszáz ülőhelye nagy gondossággal került elrendezésre úgy, hogy minden egyes néző megfelelő szögből láthassa a lézervetítőket. Az előadás mindenkor pontosan ugyanabban az időpontban kezdődött egész évben – 19.00 órakor – amikor az egyenlítői konstans napnyugta elenyészett az égbolton.
Már elég sötét volt, és a sziklát nem lehetett látni, jelenlétére csupán egy hatalmas fekete árnyék utalt, mely eltakarta a korán megjelenő csillagokat. E sötétség mélyéről szólalt meg lassú ütemben egy dob tompa hangja, majd egy nyugodt, tárgyilagos mesélőé:
Olyan király történetét látják, aki meggyilkolta apját és aki bátyja kezétől lelte halálát. Az emberiség véráztatta történetében ez nem újdonság. Ez a király azonban maradandó emléket állított; és legendája évszázadokon át fennmaradt.
Rajashinghe elkapta Vanevar Morgan pillantását, aki balján ült e sötétségben. Noha a mérnök arckifejezésének csupán sziluettjét látta, tudta, hogy látogatóját már a narrátor elbeszélése is megragadta. Balján másik két vendége, diplomáciai pályafutása idejéből való két régi barátja ugyanilyen elfogódott volt. Úgy történt, ahogyan Morgannak mondta, nem ismerték fel dr. Smith-t, vagy ha mégis, udvariasan elfogadták ezt a fikciót.
“Kalidashának hívták. Krisztus után száz évvel született Ranapurában, az Arany Városában – mely évszázadokig a taprobanei királyok fővárosa volt. Születését azonban beárnyékolta valami..."
A zene hangja erősebb lett, amint fuvolák és vonósok csatlakoztak a dobpergéshez, hogy fülbemászó, fejedelmi dallamot formáljanak az éjszaka csendjében. Egy fénypont kezdett világítani a szemközti sziklafalon; majd minden átmenet nélkül szétáradt. Hirtelen úgy látszott, mintha egy mágikus ablak nyílt volna a múltra, hogy magánál az életnél is élőbb és színesebb világot tárjon fel.
A dramatizálás kitűnő – gondolta Morgan. Örült, hogy egyszer engedte győzni az udvariasságot munkatempója felett. Látta Paravana Király örömét, amikor kedvenc ágyasa bemutatta neki elsőszülött fiát- és megértette, hogy ez az öröm egyszerre fokozódott és szűnt meg csupán huszonnégy óra elteltével, amikor maga a Királynő igényjogosultabb trónkövetelőt hozott a világra. Noha időbelileg Kalidasa volt az elsőszülött, mégsem lehetett övé az elsőbbség, így hát a színpad tragédiára volt beállítva.
“Kisgyermekkorukban a két féltestvér, Kalidasa és Malgara a legjobb barátok voltak. Együtt nőttek fel anélkül, hogy tisztában lettek volna egymással rivalizáló sorsukkal, és a körülöttük felgyülemlő intrikákkal. Az első probléma gyökerének semmi köze sem volt a születés véletlenszerűségével, pusztán egy jó szándékú, ártatlan ajándék volt...
“Követek jöttek Paravana király udvarába, hogy ajándékokkal róják le számos ország tiszteletét- selymet hoztak Kínából, aranyat Hindosztánból, fényes páncélt a Római Birodalomból. És egy szép napon egy egyszerű vadász a dzsungelből a nagy városba merészkedett, azt remélve, hogy ajándéka el fogja nyerni a királyi család tetszését..."
Morgan láthatatlan társai önkéntelen “óh!" és “ah!" kiáltásait hallotta maga körül. Noha sosem szerette az állatokat, el kellett ismernie, hogy a pici, hófehér majom, mely oly bizalommal fészkelte be magát az ifjú Kalidasa herceg karjai közé, igazán kedves volt. A ráncos kis arcból két hatalmas szem bámult bele az évszázadokba – az ember és állat közötti titokzatos, de még nem egészen áthidalhatatlan szakadékon túlról.
“A krónikák szerint még nem láttak ehhez hasonlatosat. Szőre tejfehér volt, szemei pirosak, mint a rubin. Néhányan jó ómennek vélték, mások rossznak, mivel a fehér a halál és a gyász színe. És félelmeik, sajnos jól megalapozottak voltak..."
“Kalidasa herceg szerette kis állatkáját és Ramayana bátor majomistenéről nevezte el Hanumannak. A király ékszerésze egy kis kétkerekű aranykocsit készített, melyben Hanuman békésen üldögélhetett, miközben végigvitték az udvarban az összes néző örömére és mulatságára."
,A maga részéről Hanuman szerette Kalidasát és senki másnak nem engedte, hogy hozzányúljon. Különösen féltékeny volt Malgara hercegre – majdnem annyira, mintha megérezte volna a készülődő versengést. Aztán egy szerencsétlen napon megharapta a trónörököst..."
“A harapás maga jelentéktelen volt, következményei azonban annál súlyosabbak. Néhány nap múlva Hanumant megmérgezték – kétségtelenül a királynő parancsára. Ez jelentette Kalidasa gyermekkorának végét. Ezután, azt mondják, senkiben sem bízott, és sosem szeretett többé más emberi lényt. Malgarával való barátsága keserű ellenségeskedéssé fajult."
“Nem ez volt azonban az egyetlen probléma, ami a kis majom kimúlásából fakadt. A király parancsára külön síremléket készítettek Hanumannak, hagyományos harang alakú ereklyetartót, vagy dagobát."
“Ilyet építeni pedig rendkívüli dolog volt, mivel a szerzetesek állandó ellenkezését váltotta ki. A dagobákat Buddha ereklyéi számára tartották fenn, és ez a cselekedet szándékos megszentségtelenítésnek számított."
“Lehetséges, hogy ez volt a cél, mivel Paravana király egy hindu vallásoktató befolyása alá került, és a buddhista hit ellen fordult. Bár Kalidasa herceg még túl fiatal volt ahhoz, hogy részt vegyen ebben a konfliktusban, a szerzetesek gyűlöletének jó része most ellene irányult, így kezdődött el az a viszálykodás, mely az elkövetkezendő években kettészakította a királyságot..."
"A Taprobane ősi krónikáiban feljegyzett sok más elbeszéléshez hasonlóan csaknem kétezer évig nem volt bizonyíték arra, hogy Hanuman és a fiatal Kalidasa herceg története több lett volna egy bájos legendánál. 2015-ben aztán a Harvard archeológusai felfedezték egy kis ereklyetartó alapjait a régi Ranapura palota alapjaiban. Az ereklyetartó úgy nézett ki, mint amit szándékosan romboltak le. A teljes téglafelépítmény eltűnt."
"A szokásos, alapba ágyazott ereklyetartó kamra üres volt, tartalmát nyilvánvalóan évszázadokkal korábban kirabolták. A diákoknak azonban olyan eszközeik voltak, melyekről az egykori kincsvadászok még csak nem is álmodtak. Neutronmérő műszerük feltárt egy második, sokkal mélyebben rejlő ereklyetartót. A felső csupán csalétek volt, ami jól szolgálta ezt a célt. Az alsó kamra pedig a szeretet és gyűlölet terhét hordozta évszázadokon át – egészen mai nyugvóhelyéig, a Ranapura Múzeumig."
Morgan joggal tartotta magát ésszerűen keményfejűnek és szentimentalizmustól mentesnek, olyan embernek, aki nem hajlamos érzelemkitörésekre. Legnagyobb meglepetésé – reremélve, hogy társai ezt nem veszik észre – úgy érezte, szemei csordultig teltek a hirtelen feltörő könnyekkel. Milyen nevetséges – mormogta magában dühösen, hogy egy kis szirupos zene és az érzelgős mese ilyen hatással legyen egy észlényre! Sosem hitte volna, hogy egy gyermekjáték látványa sírásra tudja fakasztani.
Azután rájött, az emlékek hirtelen megvilágosító fényében, melyek egy több mint negyven évvel korábbi pillanatot idéztek, mi volt az, ami ilyen mélyen megrendítette. Újból látta kedvenc sárkányát, amint alámerül és fent szálldos a Sydney park felett, ahol gyermekkora legjavát töltötte. Érezte a nap melegét, a szél simogatását csupasz hátán – majd azt az alattomos szelet, mely hirtelen elállt úgy, hogy a sárkány földre zuhant. Fennakadt egy hatalmas, olyan öreg tölgyfa ágain, melyet magánál az országnál is idősebbnek tartottak és ostobán rángatni kezdte a madzagot, hogy kiszabadítsa. Ez volt életében az első olyan tanulság az anyagok szakítószilárdságát illetően, melyet sosem felejt el.
A madzag elszakadt pont az elakadási ponton, és a sárkány imbolyogva tovaszállt a nyári égbolton, lassan veszítve magasságát. A vízpartra rohant, remélve, hogy a földre esik, de a szél nem akarta meghallani egy kisfiú imáit.
Sokáig állt ott sírva, miközben figyelte, hogyan sodródnak végig a szilánkokra tört darabok a nagy kikötőben a nyílt tenger felé, egészen addig, míg szem elől nem tévesztette őket. Ez volt az első olyan triviális tragédia, mely az ember gyermekkorát alakítja, akár emlékszik rá, akár nem.
Mégis, amit Morgan akkor elveszített, csak egy élettelen játék volt; könnyei inkább frusztrációjából és nem bánatában fakadtak. Kalidasa hercegnek sokkal komolyabb oka volt a szenvedésre. A kis aranykocsi belsejében, mely még mindig úgy nézett ki, mintha épp most került volna ki az iparos műhelyéből, egy csomó apró fehér csontocska volt.
Morgan elmulasztott egy részt az ezt követő történetből. Mikor megtörölte szemeit, már tucatnyi év telt el, komplex családi viszály volt kialakulóban, és nem volt egészen tisztában azzal, ki kit ölt meg. Miután a csapatok befejezték az ütközetet és az utolsó tőrdöfés is megesett, Malgara herceg az anyakirálynővel Indiába menekült és Kalidasa foglalta el a trónt, atyját börtönbe vetve ezenközben.
Az, hogy a bitorló mégsem végeztette ki Paravanát, nem apja iránti tiszteletének volt jele, hanem abból fakadt, hogy véleménye szerint a királynak olyan titkos kincsei voltak, melyeket Malgarának tett félre. Mindaddig, amíg Kalidasa hitt ebben, Paravana tudta, biztonságban van. Végül azonban belefáradt a megtévesztésbe.
– Megmutatom neked igazi gazdagságom – mondta a fiának. – Adj egy hintót és odaviszlek.
Ezt az utolsó útját azonban Paravana Hanaumannal ellentétben rozoga ökrösszekéren tette meg. A krónikák feljegyzik, hogy egyik kereke sérült volt és egész úton csikorgóit – az effajta részleteknek igaznak kell lenniük, mert egyetlen történész sem bíbelődne azzal, hogy ilyesmit kitaláljon.
Kalidasa meglepetésére apja azt parancsolta, hogy a kocsi a nagy mesterséges tóhoz vigye, mely a királyság központi részét öntözte, s melynek befejezése uralkodása idejének nagy részét foglalta le. Végigsétált a hatalmas gát peremén, és saját szobrára meredt, mely kétszeres életnagyságban a vízen túlról nézett rá.
– Isten veled, öreg barátom – szólította meg az elétornyosuló figurát, mely elvesztett hatalmát és dicsőségét szimbolizálta és örökre kezei között tartotta e beltenger kőből készült térképét. – Védd meg az én örökségem!
Azután Kalidasa és testőrei szigorú őrizete mellett lelépkedett a bukógát lépcsőjén, meg sem állva a tó szélénél. Mikor derékig állt benne, vizet merített, a fejére öntötte, majd Kalidasa felé fordult büszkén és győzedelmesen.
– Tessék, fiam! – kiáltotta, miközben a tiszta, életet adó vízre mutatott –, íme, ez itt összes vagyonom.
– Öljétek meg! – ordította Kalidasa őrült haragjában és csalódottságában.
És a katonák engedelmeskedtek. így lett Kalidasa Taprobane ura, de olyan áron, amelynek megfizetését kevesen vállalnák: a krónikák szerint a “másvilágtól és fivérétől való állandó félelemben élt." Malgara előbb vagy utóbb el fog jönni, hogy az őt megillető trónt követelje.
Néhány évig, az előtte uralkodó királyok hosszú sorához hasonlatosan Kalidasa Ranapurában tartotta fenn udvarát. Később olyan okok miatt, melyekről nem szól a krónika, áthelyezte a királyi fővárost a 40 kilométernyire a dzsungelben lévő Yakkagala elszigetelt, egyedülálló sziklacsúcsára.
Voltak néhányan, akik azt hangoztatták, fivére bosszújával szemben biztos, bevehetetlen erődöt keresett. Végül mégis elutasította ennek védelmét. Ha csupán fellegvár volt, miért vették körül Yakkagalát a gyönyörök kertjei, melyek kialakítása legalább annyi fáradsággal járt, mint a falak és gátak megépítése? Különben is, mire valók lennének a freskók?
Mikor a narrátor ezt a kérdést tette fel, a szikla teljes nyugati oldala előtűnt a sötétből – nem jelenlegi formájában, hanem úgy, mint amilyen kétezer évvel ezelőtt kellett hogy legyen. Száz méterrel a föld felett ég)' lesimított, bevakolt sáv haladt végig a szikla teljes szélességében, gyönyörű, deréktól felfelé bevésett női portrékkal. Némelyeket profilból, másokat szemből ábrázoltak, de alapvetően mindegyiket egyformán mintázták.
Okkersárga bőrű, dúskeblű alakok voltak ezek, vagy pusztán ékszerbe, vagy a lehető legátlátszóbb felső ruházatba öltözötten. Némelyiknek tornyos kontya volt, mások szemmel láthatólag koronát viseltek. Volt amelyik egy tálban virágot tartott, vagy egyetlen bimbót fogott finom mozdulattal hüvelykés mutatóujja közé. Noha az alakoknak mintegy fele sötétebb bőrű volt társainál, és láthatólag szolgáló volt, egyik sem viselt kevésbé gondosan fésült frizurát, vagy kevesebb ékszert.
Valaha több mint kétszáz ábra volt, de az évszázados esők és szelek mind tönkretették ama húsz kivételével, melyeket egy kiugró sziklaperem védett meg..."
A kép tovább pergett. Kalidasa álmainak utolsó túlélői egyenként lebegtek elő a sötétből az “Anitra tánca" elcsépelt, de egyetlen ide illő zenéjére. Noha eltorzította őket az időjárás, a pusztulás és a vandálok, szépségét egyik sem veszítette el az évszázadok során. A friss színeket nem halványította el a több mint félmillióskor lenyugvó nap fénye. Akár istennők voltak, akár asszonyok, életben tartották a démonszikla legendáját.
Senki sem tudja, kik voltak, mit képviseltek és MIÉRT alkották őket ekkora munkával, ilyen megközelíthetetlen helyen. A legkedveltebb elmélet szerint égi lények voltak, és így Kalidasa mindent elkövetett, hogy megteremtse a földi paradicsomot, annak jelenlévő istennőivel. Lehet, hogy isteni királynak tartotta magát, mint az egyiptomi fáraók; és talán ezért vette kölcsön tőlük a szfinxszobrot, hogy palotája bejáratát őrizze."
A kép most távolról mutatta a sziklát, a lábánál lévő kis tó tükrében. A víztükör remegett; a Yakkagala körvonalai hullámzottak és szertefoszlottak. Amikor újból összeállt a kép, a sziklát falak, lőréses oromzat és csigavonal koronázta, mely egészen a felső fennsíkig vezetett. Nem lehetett tisztán látni, az álomképekhez hasonlóan szívfájdítóan látótávolságon kívül esett. Soha nem fogja megtudni senki, hogyan nézett ki valójában Kalidasa légies palotája, mielőtt lerombolták, akik teljesen ki akarták irtani nevét.
“És itt élt húsz éven át, várva a balsorsot, melyről tudta, el fog jönni. Bizonyára kémei jelentették, hogy dél-hindosztáni királyok segítségével Malgara türelmesen gyűjtögeti seregeit."
“És végül eljött Malgara. A szikla csúcsáról látta Kalidasa, hogyan menetelnek a támadók észak felől. Lehet, hogy legyőzhetetlennek hitte magát, ezt a meggyőződését azonban nem tette próbára."
Elhagyta hatalmas erődítménye biztonságát, és fivére elé lovagolt a két hadsereg közötti semleges területre. Sokat nem adnánk, ha tudnánk, mit beszéltek az utolsó találkozáskor. Néhányan azt mesélik, átölelték egymást, mielőtt elváltak. Lehet, hogy így volt.
Azután a két sereg a tenger hullámaihoz hasonlatosan összecsapott. Kalidasa saját területén harcolt, olyan férfiakkal, akik ismerték a vidéket, így győzelme eleinte biztosnak látszott. Ekkor azonban még egy olyan véletlen dolog történt, ami nemzetek sorsát dönti el.
Kalidasa királyi zászlókkal feldíszített nagy harci elefántja félrefordult, hogy elkerüljön egy ingoványos területet. A védők azt hitték, a király visszavonul. Harci szellemük megtört. A krónikák feljegyzései szerint úgy szóródtak szét, mint pelyva a megrázott rostából.
“Kalidasát a csatamezőn találták meg; önkezével oltotta ki életét. Malgara lett a király. És Yakkagalát magára hagyták a dzsungelben, hogy ezerhétszáz évig rejtve maradjon."

ÖTÖDIK FEJEZET

Teleszkópos megfigyelés

Rajasinghe “az én titkos vétkem"-nek nevezte fanyar humorral, de ugyanakkor sajnálkozással. Évek teltek el azóta, hogy felmászott a Yakkagala csúcsára, és bár akkor menekül oda, amikor csak akar, nem érezte a szerzés örömét. Olyan könnyedén kell megtenni az utat, hogy figyelmen kívül kell hagynia az emelkedő legelbűvölőbb építészeti finomságait. Senki sem remélhette, hogy megérti Kalidasát anélkül, hogy végigkövetné lépteit a gyönyörök kertjétől a légies palotáig.
Ehelyett volt valami, ami jelentős elégedettséggel tölthetett el egy korosodó férfit. Évekkel ezelőtt szerzett egy összecsukható, húszcentis teleszkópot. Ezen át végigpásztázhatta a szikla teljes nyugati oldalát, végighaladva azon az ösvényen, melyen a múltban oly sokszor ment felfelé a csúcsra. Amikor belenézett a távcsőbe, könnyen el tudta képzelni, hogy a levegőben lebeg, elég közel a meredek gránitfalhoz ahhoz, hogy megérinthesse azt.
Késő délután, amikor a lenyugvó nap sugarai besütöttek az alá a sziklaperem alá, mely megvédte őket, Rajasinghe felkereste a freskókat és hódolattal adózott az udvar hölgyeinek. Bár mindegyiküket szerette, megvoltak a kedvencei. Néha magában beszélt hozzájuk, az általa ismert legarchaikusabb szavakat és kifejezéseket használva annak biztos tudatában, hogy legöregebb Taprobanija ezer évvel az ő JÖVŐJÜKBE nyúlt.
Az élőket is szerette figyelni, tanulmányozta reakcióikat, amint felkapaszkodtak a sziklára, egymást fényképezték a csúcson, és a freskókat csodálták. Fogalmuk sem lehetett róla, hogy láthatatlan – és irigy – nézőjük kíséri őket, aki erőfeszítés nélkül, néma szellemként halad mellettük olyan közel, hogy nemcsak arcuk minden rezdülését, de ruházatuk minden részletét is látja. Ilyen volt a teleszkóp hatalma, mely lehetővé tette Rajasinghének, hogy ha tud szájról olvasni, kihallgathatja a turisták beszélgetéseit.
Ha ez kukkolás, elég ártalmatlan. Kis “vétke" egyébként aligha volt titok, mivel szívesen osztotta meg látogatókkal. A teleszkóp volt az egyik legjobb eszköz a Yakkagala bemutatására, és gyakran szolgált más hasznos célokat is. Rajasinghe többször riasztotta az őröket az emlékgyűjtők ellen és nem egy meglepett turistát kaptak rajta, amint nevének kezdőbetűit a szikla falába véste.
Rajasinghe ritkán használt reggel teleszkópot, mivel a nap akkor a Yakkagala túlsó oldalát sütötte és keveset lehetett látni az árnyékos nyugati falból. Amennyire csak vissza tudott emlékezni, SOSEM használta túl hamar pirkadat után, ilyenkor még a három évszázaddal korábban az európai telepesek által meghonosított pompás helyi szokás, az “ágyban teázás" örömeit élvezte.
Most, mikor kitekintett a Yakkagala majdnem teljes panorámáját láttató ablakon, mégis meglepődött, hogy a szikla gerincén egy apró, részben az égbolton kirajzolódó alakot látott mozogni. A látogatók sosem másztak fel a csúcsra kora pitymallatkor; az őr ki sem nyitná a felvonót legalább még egy óra hosszat. Rajasinghe hiába törte a fejét, ki a csuda lehet ez a korai madár.
Kiugrott az ágyból, egy világos színű batikolt szarongba bújt és a verandára indult, onnan pedig a vaskos betonoszlophoz, mely a teleszkópot tartotta. Miközben legalább ötvenedszer véste agyába, hogy igazán kellene már egy új porvédő a műszerre, a rövid, nagy átmérőjű látcsövet hirtelen mozdulattal a sziklára irányította.
Tudhattam volna! – dörmögte nagy boldogan, amint erősebb nagyításra állította át műszerét. Tehát a tegnap esti show mély benyomást gyakorolt Morganra; így is kellett hogy legyen. A mérnök azt kereste a rendelkezésére álló rövid idő alatt, hogyan feleltek meg Kalidasa mérnökei az eléjük állított kihívásnak.
Rajasinghe ezután valami aggasztó dolgot vett észre. Morgan fürgén járt körbe a fennsík legszélén, csupán néhány centiméternyire attól a meredek szakadéktól, melyet kevés turista merészelt valaha is megközelíteni. Még arra is kevesen vették a bátorságot, hogy az elefánttrónusra üljenek, ahol lábaik a feneketlen mélység felett kalimpáltak; a mérnök viszont most pontosan mellette térdelt, épp szabad karjával a faragott kőbe kapaszkodva és alaposan kihajolt a semmibe, ahogy az alatta lévő sziklafalat tanulmányozta. Rajasinghe, aki sosem szerette még a Yakkagalához hasonló ismert magasságot sem, alig mert odanézni.
Néhány percnyi hitetlenkedő megfigyelés után megállapította, Morgan egyike kell hogy legyen ama keveseknek, akiket a magasság egyáltalán nem zavar. Rajasinghe emlékezete, mely még mindig kitűnő volt, bár előszeretettel tréfálta meg, megkísérelt felidézni valamit. Mintha lett volna egyszer egy francia, aki egy kifeszített kötélen átment a Niagara vízesésen, sőt még meg is állt középen, hogy ebédet főzzön. Ha nem lett volna oly bőséges a tényeket igazoló dokumentáció, Rajasinghe sosem hitt volna el efféle történetet.
Volt azonban még valami idevágó dolog – egy olyan véletlen, amely magára Morganra vonatkozott. Mi a csuda is volt az? Morgan... Morgan... Egy héttel ezelőtt még jóformán semmit sem tudott róla...
Ja igen, megvan. Volt egy rövid polémia, mely egy-két napig foglalkoztatta a hírközlő médiákat, és valószínűleg ekkor hallotta először Morgan nevét.
A tervezett Gibraltár híd főmérnöke megdöbbentő innovációt jelentett be. Miután az összes jármű automatikus vezérlésű lesz, abszolúte semmi értelme sem volna korlátfalat vagy vasból való védőkorlátokat elhelyezni az út mentén. Ezek elhagyásával több tonna súlyt lehetne megtakarítani.
Természetesen mindenki azt hitte, teljesen őrült elképzelésről van szó. Mi lenne, tette fel a kérdést a közvélemény, ha valamely kocsi vezérlése elromlana és a jármű a híd pereme felé tartana?
A főmérnöknek több magyarázata is volt erre. Sajnos túlságosan is sok.
Ha elromlana a vezérlés, a fékek automatikusan tovább működnének, és mint mindenki tudja, a jármű száz méteren belül megállna. Kizárólag a legkülső sáv esetében állna fenn némi veszélye annak, hogy egy kocsi túlmenjen a híd peremén, ehhez azonban a vezérmű, az érzékelők és a fékek egy idejű totális meghibásodása kellene, ami húsz évben egyszer fordulhat elő.
Ez eddig rendben is lett volna, csak hát a főmérnök még egy ellentmondást is hozzáfűzött. Talán nem a nyilvánosságnak szánta; az is lehet, félig-meddig csak tréfált. Azzal folytatta, hogy amennyiben egy ilyen baleset előfordul, minél gyorsabban fut túl a kocsi a peremen anélkül, hogy az ő gyönyörű hídját károsítaná, ő annál boldogabb volna...
Felesleges megemlíteni, hogy a hidat, történetesen a külső sávok mentén végighúzódó, drótból készült deflektor kábellel építették meg és Rajasinghe úgy tudta, még senki sem pottyant bele a Földközi-tengerbe. Úgy látszik azonban, Morgan öngyilkos elszántsággal akarja magát feláldozni a gravitációnak, itt a Yakkagalán. Viselkedése máskülönben aligha beszámítható.
MOST mit csinál már megint? Az elefánttrónus mellett térdel, kezében egy kis, régimódi könyvre emlékeztető formájú és méretű dobozzal. Rajasinghe csak futó pillantást vethetett rá, de ahogyan a mérnök kezelte, teljességgel értelmetlen volt. Valószínűleg valamiféle analizáló készülékről volt szó, noha nem értette, miért érdekelné Morgant a Yakkagala összetétele.
Csak nem építeni akar ide valamit? Persze nem mintha megengednék. Rajasinghe nem tudna elképzelni semmiféle attrakciót egy ilyen helyen; szerencsére most nem tartanak számon sok megalomániás királyt. Bármely esetben egész biztos volt abban – a mérnök előző esti reakcióiból kiindulva –, hogy Morgan még sosem hallott a Yakkagaláról, amíg Taprobanéba nem jött.
És ekkor Rajasinghe, aki mindig azzal büszkélkedett, hogy sosem veszíti el önuralmát; még a legdrámaibb és legváratlanabb esetekben sem, rémületében önkéntelenül felordított. Vannevar Morgan történetesen véletlenül hátralépett a szirtfalról, a nagy semmibe.

HATODIK FEJEZET

A művész

– Hozd ide hozzám a perzsát! – mondta Kalidasa, amikor újból levegőhöz jutott. A freskóktól nem volt nehéz visszamászni az elefánttrónusra és tökéletesen biztonságos volt most, hogy a meredek sziklafalon levezető lépcsőt falak fogták közre. Azért fárasztó volt. Vajon hány évig tudja még segítség nélkül megtenni ezt az utat? – morfondírozott Kalidasa. Bár hordozhatnák a rabszolgák, ez nem lenne királyhoz illő méltóság. Ezenkívül elviselhetetlen volt a gondolat, hogy rajta kívül más is legeltesse szemeit a száz istennőn, és azok száz ugyanolyan szép szolgálóján, akik mennyei udvarának kíséretét alkották. így hát mostantól kezdve éjjel-nappal állandóan egy szolgának kell állnia a lépcső bejáratánál; ez az egyetlen út vezet le a palotából a Kalidasa által teremtett magánparadicsomba. Tízévi erőfeszítés után álma most már teljes volt. Bármilyen ellenvetésük lenne is a féltékeny barátoknak hegyük csúcsán, végtére is ő isten volt.
A taprobanei nap alatt eltöltött évek ellenére Firdaz olyan fehér bőrű volt, mint egy római. Ma, amikor meghajolt a király előtt, még sápadtabbnak látszott. Könnyen lehet, hogy beteg is. Kalidasa gondterhelten figyelte, majd helyeslése jeléül ritka mosolyai egyikével jutalmazta.
– Jó munkát végeztél, perzsa – mondta – van-e a világon olyan művész, aki náladnál jobban csinálná?
A büszkeség nyilvánvalóan küszködött az óvatossággal, mielőtt Firdaz habozva válaszolt.
– Tudtommal nincs, fenség.
– Aztán jól megfizettelek?
– Teljesen elégedett vagyok, uram.
Ez a válasz aligha felel meg a valóságnak – gondolta Kalidasa. Állandóan több pénzt kértek, több segítőt, drága, csak távoli országokból beszerezhető anyagokat. A művészektől azonban nem lehetett elvárni, hogy értsenek a közgazdasági dolgokhoz, vagy hogy tudják, mennyire megcsappantották a királyi kincstárt a palotának és környezetének döbbenetes költségei.
– És most. hogy befejeződött itteni munkád, mit kívánsz?
– Fenséged engedélyét szeretném kérni Iszfahánba való visszatérésemhez, hogy még egyszer láthassam az enyéimet.
Ezt a választ várta Kalidasa és őszintén sajnálta a döntést, melyet meg kellett hoznia. Túl sok más olyan uralkodó volt azonban a Perzsiába vezető hosszú úton, aki nem engedte volna kicsúszni Yakkagala művészmesterét kapzsi karmai közül. A nyugati fal megfestett istennőinek azonban örökre vitathatatlannak kell maradniuk.
– Van egy kis probléma – mondta szárazon és Firdaz még sápadtabb lett, vállai pedig hirtelen összeroskadtak ezekre a szavakra. Egy királynak semmit sem kellett megmagyaráznia, itt azonban egyik művész beszélt a másikhoz.
– Segítettél nekem, hogy istenné váljak. Ez a hír már sok országba eljutott, ha kikerülsz a védelmem alól, lesznek olyanok, akik hasonló kéréssel fordulnak hozzád.
Egy pillanatig hallgatott a művész. Az egyetlen hang a szél sóhajtása volt, mely ritkán szűnt meg panaszkodni, amikor összetalálkozott útja során ezzel a váratlan akadállyal. Firdaz aztán megszólalt, oly csendesen, hogy Kalidasa alig hallotta: “Tehát tilos elmennem?"
– Elmehetsz, életed végéig elegendő vagyonnal. De egy feltétellel: sosem dolgozol más hercegnek.
– Hajlandó vagyok ezt megígérni – válaszolta Firdaz majdnem illetlen sietséggel.
Kalidasa szomorúan ingatta a fejét.
– Megtanultam, hogy ne bízzak a művészek szavaiban – mondta. – Különösen akkor, ha már nincs felettük hatalmam, így hát kénytelen leszek kierőszakolni ezt az ígéretet.
Kalidasa legnagyobb meglepetésére Firdaz már nem látszott olyan bizonytalannak. Mintha csak valami nagy elhatározásra jutott és ettől megkönnyebbült volna.
– Értem – felelte, miközben teljes magasságáig kihúzta magát. Majd kimérten hátat fordított a királynak, mintha királyi mestere már nem is létezne és egyenesen a lángoló nap felé sétált.
A nap volt a perzsák istene, ezt tudta Kalidasa és a Firdaz által mormolt szavak saját nyelvén való imádságnak kellett lenniük. Voltak rosszabb imádandó istenek is. A művész a vakító korongba nézett, mintha tudta volna, ez az utolsó dolog, amit valaha még láthat.
– Fogjátok meg, – kiáltotta a király.
Az őrök gyorsan előszaladtak, de elkéstek. Bár a nap el kellett, hogy vakítsa, Firdaz hajszálpontosan mozgott. Három lépéssel elérte a mellvéd falát és átvetette magát rajta. Egyetlen hang nélkül nagy ívben zuhant azokba a kertekbe, melyeket oly sok éven át tervezett, de még visszhang sem hallatszott, amikor Yakkagala építésze elérte mesterműve alapzatát.
Kalidasa napokig búsult, de bánkódása dührohamba csapott át, amikor elfogták a perzsa utolsó Iszfahánba küldött levelét. Valaki figyelmeztette Firdazt, hogy megvakítják, amikor elkészül munkájával; és hogy ez az egész átkozott hazugság volt.
Sosem fedezte fel a szóbeszéd fonását, noha nem kevesen haltak meg lassú halállal, mielőtt bebizonyították volna ártatlanságukat. Elszomorította, hogy a perzsa elhitt egy ilyen hazugságot; biztosan tudnia kellett volna, hogy művésztársa sosem fosztotta volna meg a látás képességétől.
Kalidasa nem volt kegyetlen vagy hálátlan ember. Megpakolta volna Firdazt arannyal – vagy legalább ezüsttel – és útjára bocsátotta volna szolgák kíséretében, hogy vigyázzanak rá élete hátralévő részében.
Sosem lett volna szüksége többé arra, hogy ismét kezeit használja; egy idő után nem is hiányoztak volna neki.

HETEDIK FEJEZET

Az isteni király palotája

Vannevar Morgan nem aludt jól és ez rendkívül szokatlan dolog volt. Mindig büszke volt öntudatosságára és arra, hogy belelátott saját ösztöneibe és érzelmeibe. Ha nem tudott aludni, tudni akarta, miért.
Lassan, amint figyelte, hogyan pislákol szállodai szobájának mennyezetén az első kora hajnali fénysugár és meghallotta a távoli madarak csengő hangját, rendezni kezdte gondolatait. Sosem lett volna vezető mérnök a Földtani Intézetben, ha nem úgy tervezte volna életét, hogy elkerülje a meglepetéseket. Bár senki sem lehet védett a véletlen balesetekkel és a sorssal szemben, minden ésszerű lépést megtett, hogy védje karrierjét és mindenekelőtt hírnevét. Jövője annyira bukásbiztos volt, amennyire ezt csak befolyásolni tudta; még akkor is, ha hirtelen halna meg, a computer bankjában tárolt programok megvédenék dédelgetett álmát a síron túl is.
Egészen tegnapig sosem hallott a Yakkagaláról; valójában néhány héttel ezelőtt csak halvány sejtelme volt magáról Taprobanéről is, míg kutatói logikája kérlelhetetlenül a sziget felé nem hajtotta. Mostanra már el kellett volna mennie, mivel valójában küldetése még nem kezdődött meg. Nem törődött programjának apró törésével; ami valóban nyugtalansággal töltötte el, az az érzés volt, hogy tudatán kívüli erők megindultságot keltettek benne.
Az áhítat iránti érzéknek mégis ismerős visszhangja volt. Korábban már tapasztalta, mikor gyermekként sárkányt eregetett a Kiribilli parkban, a gránit emlékművek mellett, melyek egykor a rég lerombolt Sydney kikötői híd pillérei voltak.
Ezek a hídpillérek határozták meg gyermekkorát és irányították sorsát. Talán mindenképp mérnök lett volna, de szülőhelyének véletlenszerűsége határozta meg, hogy a hídépítést válassza, így ő volt az első ember, aki Marokkóból Spanyolországba lépett, miközben három kilométer mélységben alatta a Földközi-tengervize háborgott- a győzelem ama pillanatában sosem álmodott volna arról a sokkal fantasztikusabb kihívásról, ami előtte állt.
Ha sikerül a rá váró feladatot elvégeznie, az elkövetkezendő évszázadokban híres ember lesz. Esze, ereje és akarata már a végsőkig igénybe volt véve; nem ért rá hiábavaló szórakozásokra. Mégis elkápráztatták egy mérnök építész eredményei, aki már kétezer éve halott, és egy teljesen idegen kultúrához tartozik. Aztán ott volt magának Kalidasának a misztériuma. Mi volt a célja a Yakkagala megépítésével? A király egy szörnyeteg lehetett, de volt valami a jellemében, ami Morgan saját szívének titkos zugaiban megpendített egy húrt.
Harminc perc múlva felkel a nap. Még két órája van Rajasinghe nagykövettel való reggelijéig. Ez elég is lenne – és lehet, hogy nem is lesz más lehetősége.
Morgan sosem vesztegette az időt. Egy percen belül rajta volt bő nadrágja és pulóvere, de lábbelijének gondos vizsgálata sokkal tovább tartott. Noha évek óta nem vett részt komolyabb hegymászáson, mindig volt nála egy pár erős, könnyű magas szárú cipő; ezt az ő foglalkozása mellett gyakran találta elengedhetetlennek.
Már bezárta szobája ajtaját, mikor utólag hirtelen eszébe jutott valami. Egy pillanatra tétovázva állt a folyosón; majd elmosolyodott és megrántotta a vállát. Nem árthat, az ember sosem tudhatja...
Visszatérve a szobába Morgan kinyitotta aktatáskáját és kivett belőle egy kis lapos dobozt, melynek mérete és alakja egy zsebszámológépre emlékeztetett. Megnézte, töltenek-e az elemek, ellenőrizte a manuális túlszabályozást és derékszíja fémcsatjához csíptette. Most már kész volt arra, hogy belépjen Kalidasa kísérteties királyságába és szembenézzen annak akármiféle démonjaival.
A nap felkelt, Morgan hátát elöntötte köszöntésének melegsége, amint áthaladt az erődítmény külső védelméül szolgáló bástyán lévő résen. A nagy sáncárok keskeny kőhíddal átszelt sima víztükre előtt állt, amely tökéletesen egyenes, fél kilométeres vonalat képezett mindkét oldalon. Hattyúk kis raja reményteljesen vitorlázott felé a vízililiomok között, majd felborzolt tollakkal rebbentek szét, mikor kiderült, hogy nincs, amivel etesse őket. A híd túloldalán egy második, kisebb falhoz érkezett, majd felment az azon keresztülvágott keskeny lépcsősoron. Ott elé tárult a gyönyörök kertje, a föléje nyúló meredek sziklafallal.
A kertek tengelye mentén a szökőkutak egyszerre szökkentek fel és hullottak alá erőtlen ritmusban, mintha lassú uniszónóban lélegeznének. Más emberi lény nem volt látható; teljes egészében övé volt a Yakkagala. Az erődítményváros aligha lehetett magányosabb még az alatt a tizenhét évszázad alatt is, amikor a dzsungel betakarta a Kalidasa halála és a tizenkilencedik századi archeológiái újrafeltárás közötti időszakban.
Morgan elsétált a szökőkutak mellett, bőrén érezve azok permetét. Egyszer megállt, hogy megcsodálja a túlfolyást biztosító, gyönyörűen faragott, kőből készült csurgókat, melyek nyilvánvalóan eredetiek voltak. Kíváncsi volt hogyan emelték fel az ősi vízépítő mérnökök a szökőkutak működtetéséhez szükséges vizet és milyen nyomáskülönbséget használhattak. Ezek a magasba szökő vízsugarak minden bizonnyal alaposan bámulatba ejtették azokat, akik először látták őket.
Egy meredek gránitlépcsőhöz érkezett, melynek fokai oly kényelmetlenül keskenyek voltak, hogy Morgan cipője alig fért el rajtuk. Valóban ilyen apró lábúak voltak azok az emberek, akik ezt a rendkívüli helyet építették? – gondolta. Vagy csupán az építész ügyes fortélya volt, hogy elbátortalanítsa a barátságtalan látogatókat? Minden bizonnyal nehezen mennének fel a katonák ezen a hatvanfokos lejtésű lépcsőn, ami valószínűleg törpék számára készült.
Egy kis pihenő következett, majd azonos lépcsősor és végül Morgan ég)' hosszú, enyhén emelkedő galérián találta magát, melyet a szikla alacsonyabb felébe vájtak. Most több mint ötven méter magasan volt a környező felszín felett, de a kilátást teljesen eltakarta egy magas, sima sárga vakolattal burkolt fal. A szikla oly magasan nyúlt fölé, hogy majdnem olyan volt, mintha egy alagútban járt volna, mivel az égboltból csupán egy keskeny csíkot lehetett látni.
A falon a vakolat vadonatújnak és meg nem viseltnek tűnt; csaknem teljességgel hihetetlen volt, hogy kétezer évvel ezelőtti kőművesek munkájáról van szó. Itt-ott azonban a csillogó tükörsima felületen karcolt üzenetek éktelenkedtek, melyekkel látogatók próbáltak szert tenni a halhatatlanságra. Néhány felirat olyan betűkkel íródott, melyeket Morgan is felismert, a legutolsó általa felfedezett dátum 1931 volt. Ezután valószínűleg közbelépett az Archeológiái Minisztérium, hogy megakadályozza az ilyen vandalizmust. A falfeliratok zöme ékes, árnyalt taprobani volt. Az előző esti műsorból Morgan emlékezett, hogy ezek közül sok volt a második és harmadik évszázadból származó vers. Kalidasa halálát követően egy kis ideig Yakkagala az első levél megírásáról volt híres turisztikai attrakcióként – hála a megvádolt király még mindig élő legendájának.
A kőgaléria közepe táján Morgan a most húszméternyire közvetlenül felette lévő, híres freskókhoz vezető kis felvonó zárt ajtajához érkezett. Nyújtogatta a nyakát, hátha lát belőlük valamit, de eltakarta őket a látogatói kalitka alja, mely egy fémből készült madárfészekhez hasonlatosan illeszkedett a szikla kifelé dőlő falához. Rajasinghe mesélte neki, hogy néhány turista egyetlen pillantást vetve a szédítő magasságban lévő freskók elhelyezkedésére úgy dönt, megelégszik azok fotóival.
Morgan először tudta méltányolni a Yakkagala legtöbb misztériumainak egyikét. Nem azt, ahogyan a freskókat festették – bambuszállványokkal meg lehetett oldani ezt a problémát- hanem hogy miért. Ha már egyszer elkészültek, senki se láthatta őket soha rendesen. A galériáról közvetlenül alulról nézve reménytelenül rövidültek, a szikla lábától pedig mar csupán apró, felismerhetetlen színfoltokként hatottak. Lehet, hogy úgy volt, ahogyan néhányan állították, vagyis, hogy pusztán vallási vagy mágikus jelentőséggel bírtak a majdnem megközelíthetetlen barlangok mélyén talált kőkorszaki festményekhez hasonlóan.
A freskóknak várniuk kellett, amíg az őrök megérkeztek és kinyitották a felvonót. Sok egyéb látnivaló volt. A csúcshoz vezető útnak mindössze egyharmadánál volt és a galéria meg mindig enyhén emelkedett, mivel a sziklafalhoz illeszkedett.
A magas, sárgára vakolt fal alacsony könyöklőfalnak adta át helvét, s Morgan még egyszer láthatta a környező vidéket. Alatta lent terültek el a gyönyörök kertjei és most nemcsak hatalmas méretüket tudta méltányolni (Versailles vajon nagyobb ezeknél?), hanem ügyes elrendezésüket is, valamint azt, ahogyan a vizesárok és a külső földsánc megvédtek őket a körülöttük lévő erdőtől.
Senki sem tudta milyen fák, bokrok és virágok nőttek itt Kalidasa napjaiban, de a mesterséges tavak, csatornák, ösvények és szökőkutak elhelyezkedése pontosan olyan volt, mint ahogyan ő hagyta itt. Amikor Morgan lenézett a táncoló vízsugarakra, hirtelen eszébe jutott az előző éjszakai kísérőszövegből egy idézet:'
“A Taprobanétól az édenig terjedő negyven mérföldön belül hallani lehet az éden szökőkútjainak csobogását."
Gondolatban ízlelgette a kifejezést: az éden szökőkútjai. Vajon Kalidasa olyan kertet próbált létrehozni itt a földön, mely megfelel az istenek számára azért, hogy jogcíme legyen az istenségre? Ha így van, nem csoda, ha a papok istenkáromlással vádolták és minden munkájára átkot szórtak.
Végül a hosszú galéria, mely a szikla nyugati oldalát teljesen körülvette, egy másik meredeken emelkedő lépcsőben végződött, noha ezek a lépcsőfokok sokkal bővebben méretezettek voltak. A palota azonban még mindig messze fent volt a magasban. A lépcsők egy nagy, nyilvánvalóan mesterséges felszínre vezettek. Minden megtalálható volt itt, ami megmaradt az egykor a tájat uraló gigantikus oroszlánszörnyből, amely mindenkinek rémülettel töltötte el a szívét, aki felnézett rá. A szikla ormán voltak az ugrásban lévő gigantikus bestia mancsai; már csupán a karmai is félember magasságúak voltak.
Semmi más nem maradt meg, kivéve egy újabb gránitlépcsőt, amely olyan terméskő oszlopok között vezetett, melyek valaha egy lény fejét kellett hogy alkossák. Az elgondolás még romjaiban is félelemkeltő volt. Bárki aki arra merészkedett, hogy megközelítse a király legbelső erődítményét, át kellett hogy haladjon előbb a nyitott állkapcsok között.
Az utolsó emelkedőt a meredek – valóban kissé túlnyúló – sziklafalon egy sor vaslétrán kellett megtenni, mely a félős látogatók megnyugtatására kapaszkodó korlátokkal volt ellátva. Morgant azonban figyelmeztették, hogy a valódi veszélyt itt nem a szédülés jelentette. Normál körülmények között békés lódarázsrajok foglalták el a sziklában az apró üregeket és néha tragédiát okozott, ha a túl zajos látogatók megzavarták őket.
Kétezer évvel ezelőtt a Yakkagala északi oldalát falak és lőréses oromzat borították, hogy illő háttérül szolgáljanak a taprobane-i szfinxnek. Ezek mögött a falak mögött lépcsőknek kellett lenniük, melyeken könnyen meg lehetett közelíteni a csúcsot. Mostanra az idő vasfoga, az időjárás és a bosszúálló emberi kéz mindent elsöpört. Csak egy csupasz szikla maradt, milliárdnyi kivájt vízszintes horonnyal és keskeny peremmel, melyek egykor a letűnt falazat alapjait támasztották.
Hirtelen véget ért a felfelé mászás. Morgan egy kis szigeten találta magát, mely kétszáz méterrel a fák, mezők és a déli irányban lévő horizontot megtörő központi hegyeket kivéve minden irányban látható síkság alkotta tájkép felett kétszáz méterre lebegett. Az egész világtól el volt szigetelve, mégis minden innen látott dolog urának érezte magát. Mióta a felhők között állt az Európát és Afrikát összekötő hídon, nem találkozott a légies eksztázis ilyen pillanatával. Ez valóban isteni királyi rezidencia volt és palotájának romjai hevertek körülötte mindent elborítva.
A leomlott – legfeljebb derékig érő – falak, viharvert téglahalmok és gránitburkolatú ösvények elképesztő útvesztői hevertek a fennsík teljes felületén, a meredek peremtől jobbra. Morgan egy nagy ciszternát is látott, mely mélyen a szilárd sziklába volt vájva, feltehetően vízgyűjtésre használták. Mindaddig, amíg készletekhez lehetett jutni, egy maroknyi elszánt férfi örökké tartani tudta volna ezt a helyet; de ha a Yakkagalát erődnek szánták, védelmét sosem tették próbára. Kalidasának a testvérével való sorsdöntő utolsó találkozására messze a külső földsáncon túl került sor.
Az idő múlásáról csaknem megfeledkezve kóborolt Morgan az egykor a sziklát koronázó palota alapjai között. Megpróbált belelátni az építész fejébe, abból kiindulva, amit felmérése során keze munkájának fennmaradt részéből látott. Minek volt itt ösvény? Vajon ez a csonka lépcsősor felsőbb szintre vezetett? Ez a koporsó alakú mélyedés a kőben fürdő volt? Hogyan biztosították a vizet és hogyan vezették el? Kutatása oly izgalmas volt, hogy nem gondolt a felhőtlen égből tűző nap erősödő melegére.
Messze alant életre kelt a smaragdzöld táj. Fénylő, színes bogarakhoz hasonlóan robot traktorok raja indult a rizsföldek felé. Bármilyen valószínűtlennek látszott, egy segítőkész elefánt tolt vissza egy felborult autóbuszt az útra, amelyről túl nagy sebességgel vett kanyarban tért le. Morgan még az óriási fülek mögött ülő hajtó átható hangját is pontosan hallotta. A Yakkagala szálloda irányából hadseregnyi hangyaként özönlöttek a turisták a gyönyörök kertjén át. Már nem élvezheti sokáig magányát.
Lényegében véve befejezte a romok közti felfedező útját – igaz, egy élet sem volna elég, ha részletes vizsgálatnak vetné alá őket. Örült, hogy pihenhet egy kicsit a gyönyörűen faragott gránitpadon a kétszáz méteres szakadék legszélén, ahonnan az egész déli égboltot be lehetett látni.
Morgan végigjáratta a szemét a távoli, a nap által még fel nem oszlatott kékes pára rejtette hegyláncon. Amint szórakozottan vizsgálgatta, rájött, hogy amit a felhőtanulmánynak nézett, egyáltalán nem az volt. Az a ködös kúp nem szélből és párából álló múló alkotmány volt. Hibátlan volt tökéletes szimmetriája és kisebb társai fölé emelkedett.
Egy pillanatra a felismerés miatti megrázkódtatás a csodálkozáson és csaknem babonás félelmen kívül mindent kisöpört agyából. Nem tudta, hogy a Yakkagaláról ilyen tisztán lehet látni a Szent hegyet. De íme itt volt, az éj homályából emelkedett elő, új napra készülve és ha sikerül, új jövő elé nézve.
Minden méretét ismerte geológiájával együtt. Sztereó fényképezőgépekkel feltérképezte és műbolygókról figyelte. De valódivá az tette, hogy először látta saját szemeivel, eddig minden csupa elmélet volt. Néha még az sem. Nemegyszer fordult elő, hogy a pirkadat előtti rövid szürkületi órákban Morgan felébredt rémálmaiból, ahol teljes terve valamiféle abszurd fantáziának tűnt, és messze volt attól, hogy hírnevet hozzon számára, ehelyett nevetség tárgyává tette a világ szemében! A hídnak a bámészkodók egyszer a “Morgan dőresége" gúnynevet adták. Minek neveznék hát legutóbbi álmát?
Az ember emelte akadályok azonban még sosem állították! meg. A természet volt igazi ellenfele – mégpedig olyan barátságos ellenség, aki sosem csapta be, mindig fair play-t játszott! de sosem mulasztotta el, hogy a legapróbb felületességet vagy mulasztást előnyére ne használta volna fel. Az összes természeti erő nyitott könyvvé vált számára most abban a távoli kék kúpban, melyet oly jól ismert, de mégis a lábai előtt heverőnek kellett éreznie.
Morgan ugyanúgy bámulta a termékeny zöld mezőt, mint ahogyan azt Kalidasa oly gyakran tette pontosan erről a helyről, felmérve a kihívást és stratégiáját fontolgatva. Kalidasa számára Sri Kanda mind a papi hatalmat, mind az istenek hatalmát jelentette, akik ellene szövetkeztek. Az istenek most elmentek; a papok viszont itt maradtak. Valami olyat képviseltek, amit Morgan nem értett és ezért elővigyázatos tisztelettel fog kezelni.
Ideje volt lemenni. Nem késhet el újra, főként nem saját helytelen számítása miatt. Amint felemelkedett a kőlapról, melyen addig ült, egy gondolat aggasztotta több percen át, mire azután tudatossá vált. Különös volt, hogy egy ilyen gazdagon díszített ülést az azt alátámasztó gyönyörűen faragott elefántokkal együtt egy szakadék legszélére helyezzenek...
Morgan sosem tudott ellenállni egy ilyen intellektuális kihívásnak. A feneketlen mélység fölé hajolva még egyszer megpróbálta mérnöki agyát kétezer éve halott kollégájáéhoz hangolni.

NYOLCADIK FEJEZET

Malgara

Még legközelebbi bajtársai sem tudták megfejteni Malgara herceg arckifejezését, amikor utoljára bátyjára tekintett, akivel megosztotta gyermekkorát. A csatamező csendes volt; a sebesültek kiáltásait is lecsendesítette a gyógyfű, vagy a még hatásosabb kard.
Jó sok idő elteltével a herceg az oldalán álló sárga ruhás alakhoz fordult.
– Te koronáztad meg, tiszteletre méltó Bodhidharma. Most tehetsz neki még egy szívességet. Gondoskodj róla, hogy királyhoz illő tisztességben legyen része.
A főpap egy pillanatig hallgatott, majd szelíden válaszolt:
– Lerombolta templomainkat és elkergette papjainkat. Ha egyáltalán imádott istent, az Siva volt.
Malgara fogvicsorgatva vadul mosolygott és ezt a mosolyt a Mahanayake Therónak túlságosan is jól kellett ismernie élete még hátralévő éveiben.
– Apuci imádott fia – mondta a herceg méregtől csöpögő hangon –, ő volt a Nagy Paravana elsőszülötte, ő ült Taprobane trónjára és a gonoszság, amit művelt, vele együtt hal meg. Ha a test elégett, gondoskodj róla, hogy a hamvak rendben eltemettessenek, mielőtt lábadat újból a Sri Randára mernéd tenni.
A Mahanayake Thero meghajolt, ha mégoly kissé is.
– Úgy lesz uram, ahogy kívánod.
– Van még valami – szólt most kísérőihez Malgara. – Kalidasa szökőkútjainak híre még Hindosztánban is utolért bennünket. Egyszer megnéznénk, mielőtt Ranapurába bevonulunk...

A számára annyi élvezetet nyújtó gyönyörök kertjeinek közepéből szállt fel Kalidasa halotti máglyájának füstje a felhőtlen égbolt felé, megzavarva a ragadozó madarakat, melyeket messzi távolból gyűjtöttek ide. Vad elégedettséggel, bár mégis hirtelen feltörő emlékek kísértése mellett figyelte Malgara győzelme szimbólumának felfelé kígyózását, ami az egész országnak jelezte, megkezdődött az új uralom.
Egykori rivalizálásuk mintegy folytatásaként a szökőkutak vize versengett a tűzzel, az ég felé szökkent, mielőtt visszaesett a medence visszatükröző felszínére, hogy megsemmisüljön. Most azonban, jóval azelőtt, hogy a lángok befejezték volna munkájukat, a tartályok kezdtek kiürülni és a vízsugarak folyékony romokba omlottak össze. Mielőtt újból felemelkednek Kalidasa kertjeiben, addigra eltűnik a római birodalom, az iszlám seregek átvonulnak Afrikán, Kopernikusz detronizálja a földet az univerzum középpontjából, aláírják az Amerikai Függetlenségi Nyilatkozatot és az ember sétát tesz a Holdon...
Malgara megvárta, amíg a máglya végül rövid szikrazáporrá esett szét. Amikor az utolsó füstfelhő a Yakkagala égbe nyúló oldala felé szállt, felemelte tekintetét a csúcsán lévő palotára, és sokáig bámulta csendes méltánylással.
– Ember ne hívja ki az isteneket maga ellen – szólalt meg végül. – Le kell rombolni.

KILENCEDIK FEJEZET

Elemi szál

– Majdnem szívinfarktust kaptam maga miatt- mondta Rajasinghe vádlóan, miközben kitöltötte a reggeli kávét. – Először arra gondoltam, valami antigravitációs készüléke van – de még én is tudom, hogy ez lehetetlen. Hogyan csinálta?
– Elnézést kérek-felelte Morgan mosolyogva. – Ha tudtam volna, hogy figyel, figyelmeztettem volna – bár az egész gyakorlat számomra is váratlan volt. Csak át akartam mászni a sziklán, de aztán felkeltette a kíváncsiságomat az a kőpad. Találgattam, miért volt pont a szikla legszélén és ezt próbáltam meg kideríteni.
– Semmi titokzatos nincs benne. Valaha volt egy födém valószínűleg fából, mely kifelé nyúlt és egy lépcsősor, mely a csúcsról a freskókhoz vezetett. Még mindig láthatja a hornyokat, ahol a sziklafalba volt rögzítve.
– Én is így láttam – felelte Morgan bánatosan. – Tudhattam volna, hogy valaki már kitalálta.
Kétszázötven évvel ezelőtt – gondolta Rajasinghe. Az az őrült és energikus angol Arnold Lethbridge, aki Taprobane első archeológiái igazgatója volt. Saját maga ereszkedett le a sziklafalon ugyanúgy, mint te. Nos, nem éppen ugyanúgy...
Morgan most elővette a fémdobozt, amely lehetővé tette e csoda végrehajtását. Mindössze néhány gomb és egy kis kijelző panel volt rajta. Az egész világon mindenki csak valamiféle egyszerű kommunikációs készüléknek nézte volna.
– Ez az – mondta büszkén. – Mivel ön látta, hogyan teszek meg százméteres függőleges sétát vele, bizonyára nagyon jól el tudja képzelni, hogyan működik.
– A józan ész sugallt nekem egy magyarázatot, de még kitűnő teleszkópom sem igazolta. Megesküdtem volna rá, hogy abszolút semmi támasza sincs.
– Nem épp ilyen demonstrációt akartam, de meggyőző lehetett. Nos nézzük szokványos reklámhúzásomat. Kérem, akassza az ujját ebbe a gyűrűbe.
Rajasinghe vonakodott. Morgan úgy fogta a kis fekete fémgyűrűt – körülbelül kétszer akkorát, mint egy átlagos jegygyűrű –, mintha elektromosság lenne benne.
– Megráz? – kérdezte.
– Nem rázza meg – legfeljebb a meglepetés. Próbálja meg elvenni tőlem.
Rajasinghe nagy óvatosan megragadta a gyűrűt – azután majdnem eldobta. Olyan volt, mintha élne; Morgan felé húzódott – vagy inkább afelé a doboz felé, amit a mérnök a kezében tartott. Majd a doboz finoman berregni kezdett és Rajasinghe érezte, amint ujját valamilyen titokzatos erő előrehúzza. Mágnesesség? – morfondírozott. Persze hogy nem; nincs az a mágnes, amelyik így tudna viselkedni. Puhatolózó, de valószínűtlen elmélete helyes volt; valóban nem volt más alternatív magyarázat. Egy tökéletesen egyenes irányú kötélhúzásban vettek részt – de láthatatlan kötéllel.
Bármennyire is erőltette a szemét Rajasinghe, nyomát sem látta semmiféle szálnak vagy drótnak, ami összekötné az ujján lévő gyűrűt és a dobozt, melyet Morgan úgy kezelt, mint amikor a horgász zsinórja feltekerésével kifogja a halat. Kinyújtotta szabad kezét, hogy megtapogassa a nyilvánvalóan üres teret, a mérnök azonban gyorsan ellökte onnan.
– Bocsánat! – mondta. – Mindenki így tesz, amikor rájön, mi történik.
– Tehát mégiscsak láthatatlan dróttal működik. Ügyes – de mi haszna a mutatványos trükkökön kívül?
Morgan szélesen elmosolyodott.
– Nem hibáztathatom, hogy erre a következtetésre jutott; ez a szokásos reakció, bár abszolút helytelen. Azért nem láthatja a mintadarabot, mert mindössze néhány mikron vastagságú. A pókhálónál is sokkal vékonyabb.
Most az egyszer teljesen helyénvaló az elcsépelt melléknév használata, gondolta Rajasinghe.
– Hát ez – hihetetlen. Miből van?
– A mintegy kétszáz éves szilárd halmazállapotot vizsgáló fizika vívmánya. Bármire való is, egy folyamatos pszeudoegydimenziós gyémántkristály – noha nem igazán tiszta szén. Több nyomelem van benne gondosan ellenőrzött mennyiségben. Sorozatgyártása csak az orbitális gyárakban lehetséges, ahol nincs gravitáció, ami megakadályozná a növekedési folyamatot.
– Lenyűgöző – suttogta csaknem maga elé Rajasinghe. Aprókat húzott az ujjara hurkolt gyűrűn, hogy ellenőrizze, még mindig feszes-e és hogy nem hallucinál-e. – Elfogadom, hogy mindenféle műszaki célú felhasználásra alkalmas. Csodás sajtvágót lehetne készíteni belőle.
Morgan nevetett.
– Egy fát is ki lehet vele vágni néhány perc alatt. De trükkösen kell kezelni – és veszélyes is. Speciális kezelőszerkezetet kell terveznünk hozzá, mely fel- s letekeri. “Fonópörgettyűnek" hívjuk. Ez a bemutatásra szolgáló példány motorral működik. A motor néhányszáz kilót tud felemelni, és mindig találok új felhasználási lehetőségeket rá. Ami azt illeti, a mai kis felfedezés nem az első volt.
Rajasinghe majdnem vonakodva húzta ki ujját a gyűrűből. Az először esni kezdett, majd előre-hátra lendült, mint egy inga látható függesztek nélkül, míg Morgan meg nem nyomott egy gombot, hogy a fonópörgettyű enyhe. berregéssel behúzza.
– Bizonyára nem csupán azért jött, dr. Morgan, hogy elkápráztasson engem a tudomány e legújabb csodájával – bár valóban mély benyomást tett rám. Tudni akarom, mi közöm nekem mindehhez.
– Nagyon is sok, nagykövet úr – felelte a mérnök egyaránt komolyan és hivatalosan. – Teljesen igaza van abban, hogy ezt az anyagot sokféleképp lehet majd felhasználni, és némely alkalmazási módot még csak most kezdünk sejteni. Ezek egyike nem jobb és nem rosszabb, mint hogy az ön csendes kis szigetét a világ középpontjává tegyük. Nem, nem csupán a világ, de az egész naprendszer középpontjává. – Hála ennek az elemi szálnak, Taprobane lesz az ugrókő az összes bolygóhoz. És egy szép napon talán a csillagokhoz is.

TIZEDIK FEJEZET

Az abszolút híd

Paul és Maxine volt a két legjobb és legrégibb barátja, e pillanatig azonban még sosem találkoztak, vagy legalábbis ahogyan Rajasinghe tudta, még csak nem is beszéltek egymással. Kevés okuk lett volna rá; Taprobanén kívül senki sem hallott még soha Sarath professzorról, de az egész naprendszerben úton-útfélen felismernék Maxine Duvalt, akár képről, akár hangjáról.
Két vendége hátradőlve ült a könyvtár kényelmes klubfoteljeiben, miközben Rajasinghe a villa fő tartópillérénél foglalt helyet. Mindannyian a negyedik alakot bámulták, aki mozdulatlanul állt.
Túlságosan is mozdulatlanul. Egy múltbéli látogató, aki semmit sem tud e kor mindennapi elektronikus csodáiról, néhány másodperc után azt gondolhatná, hogy egy rendkívül élethűen elkészített viaszfigurát lát. Alaposabb vizsgálattal azonban két meghökkentő tényt lehetett feltárni. A “figura" elég átlátszó volt ahhoz, hogy az éles megvilágítás tisztán látható legyen rajta keresztül; és lábai a szőnyeg felett néhány centiméterrel homályba vesztek.
– Felismeritek ezt az embert? – kérdezte Rajasinghe.
– Életemben nem láttam még – felelte Sarath azonnal. – Remélem, elég fontos ember, ha visszarángattál Maharambából. Éppen a sírkamrát akartuk kinyitni.
– Nekem a trimaránomat* kellett otthagynom a Saladin-tavi verseny kezdetekor – mondta Duval, híres mély althangjában épp elég bosszúsággal ahhoz, hogy bárki Sarath professzornál kevésbé érzéketlen embert a helyére tegyen. – És én ismerem is természetesen. Csak nem akar hidat építeni Taprobanétól Hindosztánig?
Rajasinghe felnevetett.
– Nem. Egészen használható kövezett utunk van immár két évszázada. Én pedig sajnálom, hogy mindkettőtöket ide kellett rángatnom – noha te, Maxine már húsz éve ígérgeted, hogy eljössz.
– Igaz – sóhajtott fel a nő. – De olyan sok időt kell eltöltenem a stúdiómban, hogy néha elfelejtem a körülöttem lévő valós világot, mivel mintegy ötezer kedves baráttal és ötvenmillió meghitt ismerőssel vagyok elfoglalva.
– Melyik kategóriába sorolnád dr. Morgant?
– Hát, háromszor vagy négyszer találkoztam vele. Speciális interjút készítettünk, mikor a Gibraltár-híd elkészült. Nagyon mély benyomást keltő ember. – Ha Maxine Duval mondja, gondolta Rajasinghe, ez valódi elismerés. Több mint harminc éve ő volt talán a legelismertebb nagy precízséget igénylő munkájában, és minden kitüntetést megkapott, amit a szakma csak nyújthatott. Egy Pulitzer-díjat, a Global Times-trófeát, a David Snow-díjat – ezek pusztán a jéghegy csúcsát képezték. És még csak nemrég, kezdett aktív munkába két év elteltével a Columbia Egyetemen – mint Walter Cronkite –, az elektronikus újságírás professzoraként.
Mindez éretté tette, bár nem lassította le a nőt. Négyszer volt férjnél és végezetül a kamerájára, Remsre esett választása híres volt. Bármilyen volt is szexuális életük, a kiküldetésben levők mindig fiatalok és atletikusak voltak, így gyorsan tudtak mozogni a hírközlő készülék akár húszkilós súlya ellenére. Duvalé állandóan férfinak való és igen elegáns volt; szakállas vicc volt a szakmában, hogy Remsét időnként akár pörölyként is használta. Az ugratás minden rosszindulatot nélkülözött, mivel még a legádázabb szakmai riválisai is majdnem annyira szerették mint amennyire irigyelték.
– Sajnálom a versenyt – mondta Rajasinghe –, de megjegyzem a Mariin III. könnyedén nyert nélküled. Azt hiszem, be kell látnod, hogy ez igazán sokkal fontosabb... De engedjük, hogy maga Morgan beszéljen...
Elengedte a vetítő SZÜNET gombját, és a megfagyott szobor most életre kelt.
– Vannevar Morgannak hívnak. A Földtani Intézet Országos Részlegének főmérnöke vagyok. Utolsó projectem a Gibraltár-híd volt. Most valami összehasonlíthatatlanul nagyratörőbb dologról szeretnék beszélni.
Rajasinghe körbenézett a szobán. Morgan horogra akasztotta őket, pontosan úgy, ahogyan elképzelte.
Hátradőlt székében és várta, hogyan bontakozik ki a most már ismerős, mégis még mindig majdnem hihetetlen bemutató. Fura, gondolta, milyen gyorsan elfogadja az ember a termékismertetés konvencióit és ignorálja a “dőlésszög" és “szintbe állítási" szabályozás óriási hibáit. Még az a tény sem tudta lerombolni a valóság érzetét, hogy Morgan “mozgott", miközben egy helyben állt, sőt a külső jelenetek teljesen rossz perspektívája sem.
– Az űrkorszak majdnem kétszáz éves. Eme időszaknak több mint felében civilizációnk teljes mértékig seregnyi műbolygótól függött, melyek most a föld körül keringenek.
– A földet behálózó hírközlés, akár előrejelzésről, ellenőrzésről, természeti kincsekről és óceáni készletekről, bankokról, postai és információs szolgáltatásokról beszélünk, visszasüllyedne a sötét középkorba, ha bármi történne űrben lévő rendszereivel. Az ebből eredő káosz ideje alatt járványok és éhínség irtaná ki az emberiség jó részét.
– Ha pedig a földön kívülre tekintünk most, ahol önfenntartó kolóniáink vannak a Marson, a Merkúron és a Holdon és az aszteroidák kiszámíthatatlan gazdagságát aknázzuk ki, láthatjuk a valódi interplanetáris kereskedelem kezdeteit. Noha kicsit tovább tartott, mint ahogyan azt az optimisták jósolták, ma már nyilvánvaló, hogy a levegő meghódítása csupán az űr meghódításának szerény előjátéka volt.
– Most azonban alapvető problémával állunk szemben, olyan akadállyal, mely minden jövőbeni fejlődés gátját képezi. Bár a generációs kutatási munkák a rakétát a valaha feltalált legmegbízhatóbb propulziójává tették...
– Csak nem a biciklire gondol? – mormogta Sarath.
– ... az űrjárművek még mindig túlságosan kevéssé hatékonyak. Sőt, ami még rosszabb, a környezetre gyakorolt hatásuk ijesztő. A megközelítő folyosók szabályozására irányuló minden kísérlet ellenére a felszállás és érkezés emberek millióit zavarja. Az égéstermékek, melyek az atmoszféra felső rétegeiben csapódnak le, klímaváltozásokat idéztek elő, aminek igen komoly következményei lehetnek. Mindenki emlékszik a húszas évek bőrrákkrízisére, melyet az ultraibolya-sugárzás áttörése okozott – valamint az ózonszféra helyreállításához szükséges kemikáliák csillagászati összegeket kitevő költségeire.
– Ha azonban mégis forgalomnövekedést tervezünk az évszázad végére, rájövünk, hogy a földről az űrbe irányuló tonnasúlyt csaknem ötven százalékkal kell növelni. Ezt nem lehet elviselhetetlen költségek nélkül elérni, melyek életmódunkra – és talán tényleges egzisztenciánkra lesznek kihatással. És a rakétatervező mérnökök semmit sem tehetnek. Már majdnem elérték a teljesítmény fizikai törvények szabta abszolút határát.
– Milyen alternatívák vannak? Évszázadokig álmodott az ember a súlytalanságról és az “űrhajtásról". Senki soha nyomát sem találta annak, hogy mindez lehetséges volna; ma azt hisszük, csupán fantázia szüleményei.
– Abban az évtizedben, amikor az első műholdat fellőtték, egy merész orosz mérnök olyan rendszert talált ki, ami a rakétát divatjamúlttá tenné. Évekkel azelőtt történt, hogy bárki komolyan vette volna Jurij Artsutanovot. Két évszázadba telt, mire technológiánk valóra váltotta az ő látomását.
Valahányszor lejátszotta ezt a felvételt, Rajasinghének úgy tűnt, hogy Morgan e pontnál valóban életre kel. Érthető volt miért; most saját területét érintette, már nem kellett idegen szakterületek információira hagyatkoznia. Rajasinghe minden fenntartása és félelme ellenére önkéntelenül osztozott ebben a lelkesedésben. Olyan képesség volt ez, ami mostanság ritkán fordult elő életében.
– Menj ki a szabadba egy tiszta nyári éjszakán – folytatta Morgan – és meglátod korod hétköznapi csodáját – a csillagokat, melyek sosem kelnek fel vagy nyugszanak le, de fixen, mozdulatlanul ragyognak az égbolton. Mi és szüléink, meg az ő szüleik sokáig elfogadták, hogy a szinkronba állított műbolygók és űrállomások, melyek az egyenlítő felett keringenek a föld forgásával azonos sebességgel, örökké ugyanama pont fölött találhatók.
– A kérdés, melyet Artsutanov feltett magának, az igazi géniusz gyermekies éleselméjűségét tükrözte. A pusztán okos ember sosem gondolt volna rá – vagy abszurdként azonnal elvetette volna.
– Ha az égi mechanika lehetővé teszi, hogy egy tárgy fixen az égben maradjon, nem lehetséges-e kábelt engedni a felszínre és így felvonórendszert létrehozni a föld és az űr között?
– Az elmélettel nem volt semmi baj, de a gyakorlati problémák hatalmasak voltak. Számítások igazolták, hogy nincs olyan létező anyag, amely elég erős volna. A legfinomabb acél elpattanna saját súlya alatt jóval azelőtt hogy áthidalhatná a harminchatezer kilométeres távolságot a Föld és egy szinkronba állított bolygó között.
– De még a legjobb acél is elmaradna az elméleti határok szabta szilárdsághoz képest. Mikroszkopikus viszonylatban a laboratóriumokban, sokkal nagyobb szakítószilárdságú anyagokat állítottak elő. Ha ezeket tömegméretekben lehetne gyártani, Artsutanov álma valósággá válhatna- és az űrszállítás gazdaságossága teljességgel megváltozna.
– A huszadik század vége előtt szupererős anyagokat – hipererős elemi szálakat – kezdtek előállítani a laboratóriumokban. Ezek azonban rendkívül drágák voltak, többe kerültek, mintha súlyukat aranyban mérték volna. Sokmillió tonnára lenne szükség ezekből ahhoz, hogy olyan rendszert építhessünk ki, amely kibírná az egész föld kifelé irányuló forgalmát, így hát az álom álom maradt – néhány hónappal ezelőttig
– Most a mélyen az űrben lévő gyárak elméletileg korlátlan mennyiségben. tudják előállítani a hipererős elemi szálat. Végre megépíthetjük az űrfelvonót – vagy ahogyan szívesebben hívom, az orbitális tornyot. Bizonyos értelemben ez valóban egy olyan torony, mely egyenesen az atmoszférába, sőt messze azon túl nyúlik...
Morgan képe eltűnt, mint valami szellem, melyet hirtelen elűztek. Egy futballabda nagyságú, lassan forgó földgömb foglalta el a helyét. Karnyújtásnyira felette mozgó és mindig az egyenlítő feletti azonos ponton álló pislogó csillag jelölte egy szinkronba állított műbolygó helyét.
A csillagból két vékony fényvonal indult folyamatosan – egyik közvetlenül lefelé a földre, a másik pontosan ellenkező irányba, az űr felé,
– Amikor hidat építünk – folytatta Morgan testetlenített hangja –, a két végéről indulunk és középen találkozunk. Az orbitális torony esetében pont az ellenkezője történne. Egyidejűleg kell építkezni lefelé és felfelé a szinkronba állított műbolygóról, gondosan összeállított program szerint. A dolog nyitja, hogy a szerkezet gravitációs középpontját mindig egyensúlyban kell tartani az egy helyben lévő ponton. Ha ez nem így történik, nem jó pályára mozdul és lassan sodródni kezd a föld körül.
A fény leszálló ága elérte az egyenlítőt; ugyanakkor a külső hosszabbítás is megszűnt.
– A maximális magasságnak legalább negyvenezer kilométernek kell lennie, a legalacsonyabbnak pedig száznak, lefelé haladva az atmoszférán keresztül, és lehet, hogy ez a legkritikusabb szakasz, mivel itt a torony hurrikánoknak lehet kitéve. Mindaddig nem lesz stabil, míg biztonságosan ki nincs pányvázva a földhöz.
– Azután pedig a történelem során először lépcső fog az égbe vezetni – híd a csillagokhoz. Egy egyszerű, olcsó elektromossággal hajtott emelőrendszer fogja helyettesíteni a zajos és drága rakétát, mely ezután csupán az űr mélyére való szállításokhoz való megfelelő művelet elvégzésére lesz használatos, íme itt látható az orbitális torony egy lehetséges vázlata.
A forgásban lévő föld képe eltűnt, amint a kamera a torony képére váltott és áthaladt a falakon, hogy megmutassa a szerkezet keresztmetszetét.
– Láthatják, hogy négy egybevágó csőből áll – kettő a felfelé, kettő pedig a lefelé haladó forgalom számára épül. Tekintsék úgy, mint egy négysávos függőleges alagutat, vagy vasúti síneket a föld és a szinkronba állított műhold között.
– Utas-, szállítmány-, üzemanyagkapszulák fognak a csövekben oda-vissza utazni többezer kilométeres óránkénti sebességgel. A nukleáris erőműállomások csak időnként szolgáltatnák az összes szükséges energiát; mivel annak kilencven százaléka visszanyerésre kerül, így az utasonkénti nettó költség mindössze néhány dollárt fog kitenni. Amint a kapszulák ismét föld felé zuhannak, motorjaik mágneses fékekként fognak működni, miközben elektromosságot gerjesztenek. A visszatérő űrrepülőkkel ellentétben nem pazarolják energiájukat az atmoszféra felmelegítésére és hangrobbanásokra; hanem az visszakerül a rendszerbe. Azt lehet mondani, hogy a lefelé jövő szerelvények szolgáltatják az energiát a felfelé menőkhöz, így még a legkonzervatívabb becslések szerint is az űrlift százszor hatékonyabb lesz, mint bármely rakéta.
– Mindezeken túlmenően elvileg nincs határa annak a forgalomnak, amit le tud bonyolítani, mivel plusz csövekkel lehet szükség szerint kiegészíteni. Ha valaha is eljön az az idő, mikor milliónyi ember egyszerre akar a földre látogatni – vagy éppenhogy azt elhagyni – az orbitális torony lépést tudna tartani ezzel az igénnyel. Végül is nagyvárosaink metrói egyszer már képesek voltak erre...
Rajasinghe megérintette a gombot, hogy elhallgattassa Morgant.
– A többi már erősen műszaki jellegű. Elmeséli hogyan működhet kozmikus kilövőként a torony és hogyan lehet hasznos terhet küldeni a holdra és a bolygóra bármilyen rakéta erejének használata nélkül. Azt hiszem azonban eleget láttatok ahhoz, hogy alapvetően képet kapjatok a dologról.
– Az én agyam megfelelően össze van kavarva – felelte Sarath. – De mi a fészkes fene közöm van nekem ehhez az egészhez? És neked ehhez az ügyhöz?
– Mindent a maga idejében, Paul. Van valami észrevételed, Maxine?
– Talán mégis meg tudok neked bocsátani. Lehet, hogy ez lesz az évtized – vagy az évszázad sztorija. De minek ez a nagy sietség – a titokzatoskodást nem is említve?
– Sok mindent nem értek és ebben tudtok segíteni nekem. Azt gyanítom, hogy Morgan több fronton vív csatát; a közeljövőben tervezi a nagy bejelentést, de addig nem akar lépni, amíg saját területén nem teljesen biztos. Azzal adta nekem ide ezt a demonstrációs szalagot, hogy nem kerül nyilvánosságra. Ezért kellett arra kérjelek, hogy ide gyertek.
– Tud erről a randevúról?
– Természetesen. Tulajdonképpen nagyon örült, mikor azt mondtam, beszélni akarok veled, Maxine. Nyilvánvalóan bízik benned és szeretne megnyerni szövetségesének. Ami pedig téged illet Paul, biztosítottam, hat napig tudsz titkot tartani anélkül, hogy gutaütést kapnál.
– Kizárólag akkor, ha erre jó okom van.
– Kezd világossá válni a dolog – mondta Duval. – Több minden zavart és most kezd összeállni a kép. Először is ez egy űrprojekt; Morgan pedig földi főmérnök.
– Aha!
– Neked kéne rákérdezni Johan! Gondolj a bürokratikus belharcokra, amikor a rakétatervezők és űrhajózási szakma tudomást szerez erről! Trilliódolláros birodalmak forognak kockán, hogy mást ne mondjak. Ha nem elég óvatos, azt mondják Morgannak: “Köszönjük szépen – majd mi átvesszük. Örülünk, hogy megismertük."
– Ezt értem, de jó esélye van. Végül is az orbitális torony egy építmény – nem pedig jármű.
– De ha ügyvédek kaparintják a kezükbe, aligha. Nem sok olyan építmény van, melynek felső szintjei másodpercenként tíz kilométert tesznek meg, vagy bármi légyen is az, gyorsabb, mint az alapzat.
– Lehet, hogy fején találtad a szöget. Véletlenül amikor szédülés jeleit mutattam arra az ötletre, hogy egy torony emelkedne a holdra vezető út jó részén, Morgan azt mondta: “akkor ne úgy gondoljon rá, mint egy felfelé nyúló toronyra; vegye úgy, mintha hídon menne át". Azóta is ezt próbálom, de nem sok sikerrel.
– Hűha! – szólalt meg Duval hirtelen. – Van még egy darabja a te türelemjátékodnak. A híd.
– Ezt hogy érted?
– Tudtad, hogy a Földtani Intézet elnöke, az a nagyképű szamár Collins szenátor azt akarta, hogy róla nevezzék el a Gibraltár-hidat?
– Nem. Ez több dolgot megmagyaráz. De azért én inkább kedvelem Collinst. Mikor néhányszor találkoztunk, nagyon kellemesnek és fényes pofának találtam. Nem végzett ő valami elsőrangú geotermikus mérnöki munkát a maga idejében?
– Van annak már ezer éve is. Ezt a hírnevet pedig te nem veszélyezteted; lehet hozzád kedves.
– Hogyan menekült meg sorsától a híd?
– Volt egy kis palotaforradalom a Földtani rangidős mérnökei között. Természetesen Morgan semmi módon nem vett részt benne.
– Tehát ezért nem játszik nyílt lapokkal! Egyre jobban kezdem csodálni. Most viszont olyan akadályba ütközött, melyről nem tudja hogyan kezelje. Csak néhány napja jött rá és teljesen kizökkentette a kerékvágásból.
– Hadd találgassak tovább – mondta Duval. – Jó gyakorlás, segít abban, hogy kiismerjem magam a pakliban. Már értem, miért van itt. A rendszer földoldali végének az egyenlítőn kell lennie; máskülönben nem lehet függőleges. Olyan lenne, mint az a régi pisai ferde torony, mielőtt még összeomlott volna.
– Nem értem – szólalt meg Sarath, vadul hadonászva. – Ja persze... – Hangja a gondolkodás csendjébe veszett.
– Nos – folytatta Duval – csak korlátozott számban vannak egyenlítői területek, hiszen túlnyomórészt óceánon fut keresztül, nemde? Taprobane pedig nyilvánvalóan ezek egyike. Bár nem értem milyen speciális előnnyel rendelkezik Afrikával vagy Dél-Amerikával szemben. Vagy talán Morgan minden esélyt számba vesz?
– Következtetőképességed, Maxine, fenomenális mint mindig. Jó nyomon haladsz – de nem fogsz továbbjutni. Bár Morgan minden tőle telhetőt elkövetett, hogy megmagyarázza nekem a problémát, nem teszek úgy, mintha érteném az összes tudományos részletkérdést.
– Az mindenesetre kiderül, hogy Afrika és Dél-Amerika NEM megfelelő hely az űrfelvonóhoz. Valami köze van a föld gravitációs mezejének labilis pontjaihoz. Csak Taprobane lenne megfelelő. Sokkal rosszabb azonban, hogy Taprobanéban is egyetlen pont. És ez az Paul, ahol te a képbe jössz.
– Mamada? – sikoltott fel Sarath méltatlankodva és meglepetésében taprobánira fordítva a szót.
– Igen, te. Legnagyobb bosszúságára Morgan épp felfedezte, hogy az egyetlen terület, melyet MUSZÁJ megszereznie, már foglalt – hogy finoman fejezze ki magát. Az én tanácsomat kéri, hogyan lehetne kimozdítani onnan jóbarátodat, Buddyt.
Most Duvalon volt a sor, hogy kiábránduljon.
– Kicsodát? – kérdezte kétségek között.
Sarath azonnal válaszolt. – A tiszteletre méltó Anandatissa Bodhidharma Mahanayake Therot, aki a Sri Kanda templom egyházi javadalmainak élvezője – kántálta majdnem olyan hanghordozással, mintha litániát mondana. – Erről van hát szó.
Egy pillanatig csend volt. Azután tiszta, pajkos öröm kifejezése jelent meg Paul Sarath, a Taprobanei Archeológiái Egyetem nyugalmazott professzora arcán.
– Mindig szerettem volna tudni – mondta álmodozva –, mi történne pontosan, amikor egy ellenállhatatlan erő egy megingathatatlan tárggyal találkozik.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

A hallgatag herceg

Mikor látogatói elmentek, Rajasinghe mélyen elgondolkodva depolarizálta a könyvtár ablakait és sokáig ült a villa körüli fákat, és a Yakkagala távolban magasió sziklafalait bámulva. Akkor sem mozdult, amikor pontosan a negyedik óraütésre délutáni teájának megérkezte kizökkentette merengéséből.
– Rani – mondta – kérd meg Dravindrát, vegye elő a túracipőmet, ha megtalálja. Felmegyek a sziklára.
Rani úgy tett, mintha elejtené a tálcát meglepetésében.
– Aiyo, Mahathaya! – jajveszékelt tettetett aggodalommal. – Maga megőrült! Emlékezzék, mit mondott önnek dr. McPherson.
– Az a skót sarlatán mindig visszafelé olvassa a kardiogramomat. Mindenesetre kedvesem, minek éljék, ha te és Dravindra elhagytok engem?
Ezt nem csupán viccből mondta és állandóan szegyeiké önsajnálatát. Mert Rani rájött és könnyek gyűltek a szemébe. A lány elfordult úgy, hogy ne láthassa érzelmeit, és angolul azt mondta:
– Én felajánlottam, hogy maradok – legalább Dravindra első éve alatt...
– Tudom, így tettél és álmomban sem gondoltam volna erre. Hacsak a Berkeley meg nem változott, mióta utoljára láttam, neki szüksége lesz ott rád. (Mégis nem jobban, mint nekem, noha másként, tette hozzá magában). – És akár levizsgázol, akár nem, nem sírhatsz túl korán amiatt, hogy egy egyetem elnökének a felesége leszel.
Rani elmosolyodott.
– Nem vagyok biztos benne, hogy ez az a sors, aminek örülni fogok a miatt a néhány szörnyű példa miatt, melyeket magam láttam. – Visszafordította a szót taprobanira. – Ugye nem beszél egész komolyan?
– Egészen komolyan. Nem a csúcsra megyek természetesen, csak a freskókhoz. Öt éve nem látogattam meg őket. Ha sokáig halogatom... – szükségtelen volt a mondat befejezése.
Rani néhány percig csendben figyelte és rájött, hogy felesleges győzködnie.
– Szólok Dravindrának – mondta – és Jayának – ha vissza kellene hozniuk.
– Nagyon helyes – bár azt hiszem Dravindra ezt egyedül is meg tudná tenni.
Rani elragadtatással mosolygott, büszkeséggel vegyes öröm látszott rajta. Ez a pár, gondolta szeretettel, a legszerencsésebb húzása volt az állami lottón és remélte, hogy kétéves társadalmi szolgálatuk annyira élvezetes volt számukra, mint amennyire neki magának. Ebben a korban a személyi szolgák a legritkább luxust jelentették, csak kimagasló érdemekkel rendelkező embereket jutalmaztak vele. Rajasinghe nem ismert más magánembert, akinek három lett volna.
Hogy erejét kímélje, napelemes triciklivel hajtott végig a gyönyörök kertjein. Dravindra és Jaya szívesebben sétáltak, mondván, hogy így gyorsabb. Igazuk volt; de ők rövidebb utakon tudtak menni. Lassan mászott, többször állt meg, hogy levegő után kapkodjon, mire felért az alsó galéria hosszú folyosójára, ahol a tükörfal a sziklafallal párhuzamosan futott.
A megszokott módon tapintatlan turisták bámulása közepette egy fiatal. archeológus az egyik afrikai országból falfeliratokat keresett, egy erős, ferdeszögű lámpával. Rajasinghe úgy érezte figyelmeztetnie kell, hogy új felfedezés esélye lényegében véve a nullával egyenlő. Paul Sarath húsz évet töltött azzal, hogy minden négyzetmillimétert áttanulmányozzon a szikla felszínén és a háromkötetes Yakkagala Graffiti monumentális ösztöndíjas alkotást sosem lehet felülmúlni – már csupán azért sem, mert senki más nem érthet annyira az archaikus taprobani feliratok olvasásához.
Mindketten fiatalok voltak, amikor Paul hozzákezdett életművéhez. Rajasinghe emlékszik, amint épp ezen a helyen állt, miközben az akkor az Archeológiái Minisztérium helyettes írásfejtő segédje rábukkant a majdnem kivehetetlen írásjelekre a sárga vakolaton és lefordította a fenti sziklán lévő szépségekhez írt verseket. Még ennyi évszázad után is visszhangra találtak ezek a sorok az emberi szívekben.

Tissa vagyok, a gárda kapitánya
ki ötven mérföldet tett meg, hogy lássa az őzszeműeket,
kik szóra nem felelnek.
Minő kedvesség ez?

Maradjatok itt ezer évekre
mint holdon az istenek királya festette nyúl,
Tuparama “vihará"-ból
vagyok Mahinda a plébániáról.

Ez a remény csak részben teljesült, részben pedig elutasításra talált. A szikla hölgyei már kétszer olyan régen itt állnak, mint ahogyan azt a pap elképzelte, és legmerészebb álmait meghaladó kort éltek meg. De milyen kevesen maradtak! Néhány felirat “ötszáz aranybőrű lányról" beszélt; még a figyelemre méltó költői szabadságot is beszámítva világos volt, hogy az eredeti freskók egytizede sem mentesült az idő vasfoga alól, vagy az emberek rosszindulata elől. A megmaradt húsz azonban most örökre biztonságban van, szépségüket számtalan film, szalag és kristály őrzi.
Minden bizonnyal túléltek egy büszke szerzőt, aki úgy gondolta, teljességgel szükségtelen megneveznie magát.
Megparancsoltam, tisztítsák meg az utat, hogy a zarándokok láthassák a hegyoldalban álló szép hajadonokat.
Én vagyok a Király.

Az évek hosszú során át Rajasinghe – aki maga is királyi nevet viselt, és kétségtelenül sok fejedelmi gént hordozott – gyakran gondolt ezekre a szavakra. Olyan tökéletesen ábrázolták a hatalom múlékonyságát és a becsvágy dőreségét. “Én vagyok a király." Ó, de melyik király? Az uralkodó, aki ezeken a gránit köveken állt – akkor, ezernyolcszáz évvel ezelőtt – valószínűleg tehetséges és intelligens ember volt; de nem ismerte fel, hogy valaha eljöhet az az idő, amikor a névtelenség oly sűrű homálya fogja fedni, mint legszerényebb alattvalóit.
A méltatás nyomtalanul eltűnt. Legalább egy tucat király írathatta fel ezeket a gőgös sorokat. Némelyek évekig uralkodtak, mások csak hetekig és igazán kevesen voltak, akik valóban békésen haltak meg ágyukban. Senki, soha nem fogja megtudni, hogy az a király, aki szükségtelennek tartotta nevét megjelölni, II. Mahatissa, Bhatikabhaya, I. Moggalana, Kittisena, vagy Sirisamghhabodhi... vagy valamely más uralkodó volt-e, akit Taprobane hosszú és zűrzavaros történelme még csak meg sem említ.
A kis felvonót működtető őr elcsodálkozott előkelő vendége láttán és megkülönböztetett tisztelettel köszöntötte Rajasinghét. Miközben a kalitka lassan felemelkedett a teljes tizenöt méter magasságba, a látogató visszaidézte, hogyan rúgta egyszer a csigalépcsőhöz, melyen most Dravindra és Jaya szökdécseltek az ifjúság gondtalan szertelenségében.
A felvonó kattant egyet és megállt. Kilépett a kis, sziklafalból kinyúló acélteraszra. Alatta és mögötte száz méter üres tér volt, de az erős drótháló teljes biztonságot nyújtott. Még a legeltökéltebb öngyilkos sem tudna kijutni az örökké megtörő kőhullám alsó feléhez kapaszkodó kalitkából, mely elég nagy volt ahhoz, hogy egy tucat embert szállítson egyszerre.
Itt, ebben a járulékos mélyedésben, ahol a sziklafal egy sekély üreget alkotott és így megvédte őket az elemektől, itt voltak Kalidasa király mennyei udvarának túlélői. Rajasinghe csendben üdvözölte őket, miközben hálásan roskadt abba a székbe, melyet a hivatalos őr kínált fel neki.
– Szeretnék tíz percig egyedül maradni – mondta csendesen. Jaya, Dravindra, próbáljátok meg visszatartani a turistákat.
Kísérői aggódva néztek rá; az őr, akinek sosem volt szabad őrizetlenül hagynia a freskókat, úgyszintén. De, mint mindig, Rajasinghe nagykövet elérte amit akart anélkül, hogy felemelte volna a hangját.
– Ayu bowan – üdvözölte a néma figurákat, mikor végre egyedül maradt. – Sajnálom, hogy oly sokáig elhanyagoltalak benneteket.
Udvariasan várt válaszra, de nem szenteltek neki több figyelmet, mint bármely más csodálójuknak az elmúlt húsz évszázadban. Rajasinghe nem vesztette el a bátorságát; hozzászokott közönyükhöz, ami valójában csak növelte bűbájosságukat.
– Gondban vagyok, kedveseim – folytatta. – Ti láttátok Taprobane összes jogbitorlója érkezését és távozását Kalidasa uralkodásától kezdve. Láttátok, amint a dzsungel özönvízként árasztotta el a Yakkagala környékét és azt is, hogyan húzódott vissza a fejsze és eke elől. Valójában azonban semmi sem változott igazán megannyi éven át. A természet kedves volt a kis Taprobanéhoz és a történelem úgyszintén; magára hagyta...
– Lehet, hogy véget érnek a csendes évszázadok. Lehet, hogy országunk a világ... több világ középpontja lesz. Az a nagy hegy, melyet oly sokáig figyeltetek ott délen, az univerzum kulcsává válhat. Ha mindez megtörténik, az általunk ismert és szeretett Taprobane megszűnik.
– Talán nem sok, amit tenni tudok. Azért még van némi hatalmam, hogy segítsek, vagy gátoljak. Még mindig sok barátom van. Ha úgy akarom, késleltethetem ezt az álmot – vagy rémálmot – legalább addig amíg én élek. Megtegyem? Vagy segítsek ennek az embernek bármi legyen is valódi indítéka?
Kedvencéhez fordult, az egyetlenhez, aki nem fordította el szemeit, amikor rátekintett. Az összes többi hajadon a távolba meredt, vagy a kezében lévő virágokat vizsgálgatta; de az az egy, melyet ifjúsága óta szeretett, egy bizonyos szögből mintha viszonozta volna a pillantását.
– Óh Karuna! Nem szép dolog ilyeneket kérdezni. Mit tudhatsz te az égbolton kívüli valós világokról, az ember ama igényéről, hogy elérje azokat? Még akkor is, ha valaha istennő voltál, Kalidasa mennyországa pusztán illúzió volt.
– Nos, bármily furcsa jövőt élnétek meg, én nem osztozom benne. Régóta ismerjük egymást – az én mércém szerint, ha nem is a tiétekkel mérve. Amíg tudlak figyellek benneteket a villából; de ne higgyétek, hogy újból találkozunk. Isten veletek – és köszönöm, gyönyörűim mindazt az örömet, amiben az évek során részesítettetek. Adjátok át üdvözletemet az utánam jövőknek.
Mégis amint lefelé haladt a csigalépcsőn – a felvonó mellőzésével – Rajasinghe egyáltalán nem érezte a búcsú hangulatát. Ellenkezőleg, úgy tűnt, mintha leadott volna jónéhány évet (különben is hetvenkét évével még nem számít igazán öregnek). Biztos volt benne, hogy Dravindra és Jaya észrevette lépései ruganyosságát, mivel arcuk egészen felderült.
Nyugdíjas napjai talán egy kissé már unalmassá váltak. Lehet, hogy neki is és Taprobanénak is fel kell lélegeznie, hogy elfújják a pókhálókat – éppúgy, mint ahogyan a monszun megújította az életet a nehéz, trópusi ég terhes hónapjai után.
Akár sikerre jut Morgan, akár nem, vállalkozott a képzelet tűzbehozására és a lélek felkavarására. Kalidasa irigyelné – és áldását adná rá.

MÁSODIK RÉSZ

A templom

“Miközben a különféle vallások azon civakodnak egymással, vajon melyikük birtokában van az igazság, nézetünk szerint a vallás igazságától teljes mértékig el lehet tekinteni... Ha valaki megkísérli a vallást az ember evolúciójába beilleszteni, nem annyira tartós vívmánynak tűnik, mint inkább a neurózissal párhuzamos valaminek, melyen a civilizált egyénnek át kell esnie, mialatt gyermekből felnőtté érik."

SIGMUND FREUD
Új bevezető tanulmányok a pszichoanalízisbe, 1932

“Természetesen az ember az Istent saját képére alakította; de milyen alternatíva volt? Éppúgy, mint ahogyan a geológia igazi megértése lehetetlen volt, amíg nem tudtunk más, földönkívüli világokat tanulmányozni, az érvényes teológiának ki kell várnia a földön kívüli intelligenciákkal való kapcsolatfelvételt. Addig nem beszélhetünk összehasonlító vallástudományról, amíg csak az emberi vallásokat tanulmányozzuk."

EL HADJ MOHAMMED BEN SELIM
az összehasonlító vallástudomány professzora
Ünnepi beszéd, Birgham Young University, 1998

“Türelemmel ki kell várnunk a választ az alábbi kérdésekre: a) milyen a nulla, egy, két, vagy kettőnél több “szülővel" rendelkező egyének vallásról alkotott fogalma, ha egyáltalán rendelkeznek ilyennel; b) vajon csak olyan szervezetek között találhatunk vallásos hitet, melyek szoros kapcsolatban állnak közvetlen elődeikkel fogékony éveik alatt?
“Ha úgy találjuk, hogy a vallás kizárólag a majmok, delfinek, elefántok, kutyák stb. intelligens analógjai között fordul elő, és nem a földöntúli komputerek, termeszek, halak, teknősök, vagy társas amőbák között, le kell vonnunk néhány fájdalmas következtetést...
Talán szeretet és vallás egyaránt csak emlősök között alakulhat ki, nagyjából azonos okok miatt. Egyik ezekről szóló patológiai tanulmány is ezt mondja ki. Bárki, aki kétségbe vonja a vallásos fanatizmus és perverzitás közötti kapcsolatot, hosszasan és alaposan meg kellene hogy nézze Malleus gonoszságát, vagy Huxley “Loudun ördögeit".

IBID

“Dr. Charles Willis közismert megjegyzése (Hawaii, 1970) miszerint 'a vallás az alultápláltság mellékterméke', önmagában nem sokkal többet segít, mint Gregory Bateson valamivel kíméletlenebb egyszótagos cáfolata. Amit dr. Willis nyilvánvalóan állít: 1. a szándékos, vagy akarattól független éhezés okozta hallucinációt előszeretettel nevezik vallásos látomásnak; 2. az evilági éhség úgy táplál egy kompenzáló utóéletbe vetett hitet, mint egy – talán alapvető – pszichológiai túlélési mechanizmus...
“Valóban a sors egyik iróniája, hogy az úgynevezett tudatbővítő gyógyszerek kutatása ezek épp ellenkező hatását bizonyítja, ami úgy jön létre, hogy a természetesen előforduló “apotetikus" vegyi anyagok agyban való visszatartásához vezetnek. Az a felfedezés, hogy bármely hit legjámborabb követőjét bármely másikra át lehet konvertálni, egy megfelelő adag 2-4-7 orthopara-theosamine-nel, talán a vallás által valaha is kapott legkétségbeejtőbb csapást jelentette.
“Természetesen addig, míg meg nem jelenik a csillagrepülő..."

R. GÁBOR
A vallás farmakológiai alapja
Miscatonic University Press, 2069

TIZENKETTEDIK FEJEZET

A csillagrepülő

Valami ilyesmit vártak száz éve és sok hamis riadót fújtak. Amikor aztán végre mégis sor került rá, az emberiség alaposan meglepődött.
Az Alfa Centaurus irányából érkező rádiójel olyan erős volt, hogy először normál kereskedelmi csatornákon fogták interferenciaként. Igen zavaró volt a rádiócsillagászok számára, akik oly sok évszázadon át kerestek űrből jövő intelligens jeleket, különösen mivel rég kihagyták az Alfa, Béta és Proxima Centaurust a komoly számbavételből.
Egyszeriben minden rádióteleszkóp, mely be tudta fogni a déli féltekét, a Centaurusra állította be fókuszát. Órák alatt további szenzációs felfedezéseket tettek. A jel egyáltalán nem a Centaurus rendszerből érkezett – hanem egy félfokkal távolabbi pontról. És mozgott.
Ez volt az első olyan jel, mely az igazságra utalt. Mikor beigazolódott, az emberiség összes szokásos tevékenysége szünetelt.
A jel erőssége már nem volt meglepő. Forrása alaposan bentjárt a naprendszerben és másodpercenként hatszáz kilométeres sebességgel haladt a nap felé. A rég várt és sokáig félelmet keltő látogatók végre megérkeztek az űrből...
A betolakodó mégsem tett semmit harminc napig, mivel a külső planéták mellé esett, és olyan egyhangú impulzussort sugárzott, mely pusztán azt jelentette: “itt vagyok". Nem kísérelte meg a válaszadást azokra a jelekre, melyeket neki sugároztak, és nem is módosította természetes, üstökösszerű pályáját. Hacsak nem sokkal gyorsabb sebességről lassított, a Centaurusról való utazása kétezer évig tartott. Némelyek ezt biztatónak találták, mivel azt jelezte, hogy a látogató egy kísérleti űrrobot volt; mások csalódottak voltak, hiszen úgy érezték, a valódi, élő földönkívüliek hiánya az előzmények meghazudtolását jelenti.
A lehetőségek teljes skáláját ad neuseam megvitatták, az összes hírközlő médián keresztül és minden földi parlamentben megtárgyalták. A tudományos fantasztikus irodalom az összes valaha létezett témát feldolgozta; a jóindulatú istenek megérkezésétől a vérszívó vámpírok inváziójáig mindent napvilágra hozott és mély meggyőződéssel analizált. A londoni Lloyds jelentős összegű biztosítási díjakat szedett olyan emberektől, akik az összes jövőbeni kockázat ellen biztosították magukat – még olyan eseteket is beleértve, amikor egyetlen penny beszedése is lehetetlen volna.
Azután, amikor az idegen elhaladt a Jupiter pályája mellett, az ember műszerei kezdtek megtudni róla egyet-mást. Az első felfedezés rövid életű pánikot keltett. A tárgy ötszáz kilométer átmérőjű volt – vagyis akkora, mint egy kisebb hold. Végül is lehetséges, hogy egy mozgó világról volt szó, mely megszálló hadsereget hozott...
Ez a félelem aztán elmúlt, mikor alaposabb megfigyelések során bebizonyosodott, a betolakodó szilárd teste csupán néhány méter átmérőjű. A körülötte lévő ötszáz kilométeres gyűrű valami ismerős dolog volt – egy gyenge, lassan forgó parabolareflektor, az űrhajósok körbe forgó rádióteleszkópjainak pontos megfelelője. Feltehetően ez volt az az antenna, mellyel a látogató távoli bázisával a kapcsolatot tartotta, és amellyel még most is kétségtelenül visszasugározta felfedezéseit amint a naprendszert vizsgálta és kifürkészte az emberiség rádió-, televízió-, valamint adatközvetítéseit.
Ezután következett az újabb meglepetés. Az a bizonyos kisbolygó méretű antenna NEM a Centaurus felé irányult, hanem az égbolt ellenkező pontját vette célba. Kezdett a dolog olybá tűnni, mintha a Centaurus rendszer csupán a jármű utolsó pihenőállomása, nem pedig származási helye lett volna.
A csillagászok még mindig ezen rágódtak, mikor óriási szerencse érte őket. Egy szoláris időjárási szonda rutinellenőrzése során a Mars mellett hirtelen elnémult, de egy perc múlva visszanyerte rádióhangját. Amikor a felvételeket megvizsgálták, kiderült, hogy a műszereket intenzív sugárzás bénította meg átmenetileg. A szonda épp a látogató sugárnyalábján haladt át – így hát egyszerűen és pontosan ki lehetett számítani hová irányult az adás.
Abban az irányban ötvenkét fényévnyi távolságra semmi sem volt, kivéve egy halvány – és valószínűleg igen öreg – vörös törpecsillagot, ama kis szerény napok egyikét, amely még akkor is békésen fog ragyogni évmilliókig, mikor a galaxis nagyszerű óriásai már rég kialudtak. Eddig még sosem vizsgálta egyetlen rádióteleszkóp sem közelről; most viszont mindazok, melyeket el lehetett vonni a közelgő látogató megfigyelése alól, a feltételezett kiindulópontot kutatták.
Azután megérkezett, erősen hangolt jeleket sugározva az egycentiméteres sávban. A készítők még mindig kapcsolatban álltak az általuk évezredekkel korábban felbocsátott járművel; de az üzenetek, melyeket most kellett kapnia, csupán félévszázadosak lehettek. Amint a Mars pályáján belülre érkezett, a látogató jelét adta, hogy az emberiség létének tudatában van, mégpedig az elképzelhető lehető legdrámaibb és legfélreérthetetlenebb módon. Szabványos 3075 soros televíziós képeket kezdett sugározni, folyékony, bár dagályos angol és mandarin nyelvű videó szövegfeliratokkal. Megkezdődött az első kozmikus társalgás – és nem évtizedes késéssel mint ahogyan azt mindig is képzeltük, hanem csupán néhány percnyi eltéréssel.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Hajnali árnyék

Morgan hajnali 4 órakor hagyta el ranapurai szállodáját egy tiszta, holdfénymentes éjszaka után. Nem örült túlzottan, hogy ezt az időpontot választották, de Sarath professzor, aki az előkészületeket tette, azt ígérte, megéri a fáradságot. “Semmit sem fog megérteni a Sri Randával kapcsolatban – mondta –, ha nem a csúcsról figyeli a pirkadatot. És Buddy – szóval a Maha Thero – nem fogad máskor látogatót. Azt mondja, kitűnő módszer a puszta kíváncsiság letörésére." így hát Morgan a lehető legnagyobb jóindulattal nyugodott bele a dologba.
Hogy még rosszabb legyen, a taprobani sofőr élénk, bár meglehetősen egyoldalú beszélgetést folytatott rendületlenül, nyilvánvalóan teljes képet akart nyerni utasa személyiségéről. Mindezt olyan ártatlan jóhiszeműséggel tette, hogy lehetetlen volt támadásnak venni, bár Morgan jobb szeretett volna csendben maradni.
Arra is vágyott – időnként istenfélelemmel –, hogy sofőrje valamivel több figyelmet szenteljen a számtalan hajtűkanyarnak, melyeken a majdnem teljes sötétségben végigcikáztak. Talán pontosan azért is volt ez így, mert nem láthatta az összes sziklát és tátongó szakadékot, melyek között kanyarogtak, mialatt az autó felfelé kapaszkodott. Ez az út a tizenkilencedik századi hadmérnökök diadala volt – az utolsó gyarmatosító hatalom műve, mely a hátországi büszke hegylakók elleni végső hadjárathoz épült. De sosem alakították át automata üzemelésűre, így voltak pillanatok, amikor Morgan azt latolgatta, vajon túl fogja-e élni ezt az utazást.
Azután hirtelen megfeledkezett félelmeiről, kellemetlenségeiről és álmatlanságáról.
– Itt volnánk! – jelentette ki büszkén a sofőr, amint a kocsi egy utolsó kanyart vett.
Maga a Sri Kanda teljesen láthatatlan volt a sötétben, mintha még nyoma sem lett volna a küszöbönálló hajnalnak. Közeledtét egy vékony fénycsík jelezte, mely a csillagok alatt zegzugos vonalban ide-oda lebbent, mint valami csodamód felfüggesztett függöny. Morgan tudta, hogy csak a kétszáz évvel ezelőtt felfüggesztett lámpákat látja, melyekkel a világ leghosszabb lépcsőjén felfelé haladó zarándokokat védték. Logikával és gravitációval szembeszálló volta miatt azonban mindez saját álma előképének tűnt. Évszázadokkal az ő születése előtt olyan filozófiák inspirációja alapján kezdték meg az emberek azt a munkát, amit csak elképzelni tud és amelyről azt reméli, ő fogja befejezni. A szó szoros értelmében megépítették az első kezdetleges lépcsőt a csillagokba vezető úton.
Morgan álmosságának már nyoma sem volt, amikor azt figyelte, hogyan közeledik a fénycsík és hogyan alakul át számtalan hunyorgó szemből álló gyöngyfüzérré. Most kezdett látszani a hegy; olyan volt, mint egy nagy fekete, az égbolt felét betakaró háromszög. Néma, mindent elborító sötétségében volt valami vészjósló. Morgan hajlamos volt azt képzelni, hogy a valóban itt tartózkodó istenek tudnak küldetéséről és erőiket ellene összpontosítják.
Ezeket a baljós gondolatokat teljesen elfelejtette, amikor megérkeztek a drótkötélpálya végállomására és Morgan legnagyobb meglepetésére felfedezte, hogy bár csak még hajnali 5 óra volt, legalább száz ember nyüzsgött a kis várószobában. Jóleső forró kávét rendelt magának és szószátyár sofőrjének, aki nagy megkönnyebbülésére nem mutatott érdeklődést a hegymászás iránt. “Már legalább hússzor megtettem ezt az utat – mondta kissé tettetett unalommal. – Majd alszom egyet a kocsiban, míg visszajön."
Morgan megváltotta a jegyét, gyors számítást végzett és úgy becsülte, a harmadik, vagy negyedik fuvarba ő is belefér. Örült, hogy megfogadta Sarath tanácsát és zsebre vágott egy meleg kabátot. A mindössze kétezer méteres tengerszint feletti magasságban egész hideg volt. Fenn a csúcson, további háromezer méternyi szintkülönbség után, akár fagy is lehet.
Amint lassan bandukolt előre a meglehetősen levert és álmos látogatók között, Morgan derűsen állapította meg, ő volt az egyetlen, akinél NEM volt fényképezőgép. Hol vannak a valódi zarándokok? – morfondírozott. Aztán eszébe jutott; itt nem lehetnek. Nem vezet könnyű út a mennyországba, sem a nirvánába, vagy az akárminek nevezett, hívők által óhajtott helyre. Érdemeket pusztán saját erőfeszítésekkel lehet szerezni és nem gépek segítségével. Érdekes dogma, mely sok igazságot tartalmaz; mégis volt olyan időszak is, amikor csak gépekkel lehetett elvégezni a munkát.
Végül helyet kapott a kocsiban és a kábelek erőteljes nyikorgása mellett elindultak. Morgan újfent érezte a várakozás baljós voltát. Az általa tervezett felvonó több mint tízezerszer magasabbra szállítana terheket, mint ez a primitív rendszer, mely valószínűleg pontosan a huszadik századból való. Mégis mindent egybevetve az alapelv teljesen azonos.
A himbálódzó kocsin kívül teljes sötétség uralkodott, kivéve amikor egy kivilágított lépcsőrészletet lehetett látni. Teljesen kihalt volt minden, mintha az a sokmillió ember, aki erre a hegyre nagy nehezen felvánszorgott az elmúlt háromezer év során, nem hagyott volna hátra utódot. Morgan később rájött, hogy akik gyalog mászták meg a hegyet, már messze fent várhatják a hajnalt; valószínűleg órákkal korábban maguk mögött hagyták a hegy alacsonyabb lejtőit.
A négyezer méteres szinten az utasoknak át kellett szállniuk másik kocsiba és rövid gyalogutat kellett megtenniük a következő drótkötélpályaállomásig, de a csatlakozás kicsit késett. Morgan most igazán örült a meleg kabátnak és a fémszálas anyagot szorosan teste köré csavarta. Talaj menü fagy volt és már ő is nehezen lélegzett a ritka levegőben. Egyáltalán nem lepte meg az oxigénpalackok látványa a kis végállomáson; ezek használati utasítása szembetűnő helyen ki volt függesztve.
Végre-valahára megindultak a felső végállomás felé, ahol a közelgő nap első jelei mutatkoztak. A keleti égbolt csillagai még mindig teljes fénnyel ragyogtak – köztük is legfényesebben a Vénusz –, de néhány vékony, magasan lévő felhő haloványan ragyogni kezdett a hajnal közeledtével. Morgan gondterhelten nézett az órájára és azt számolgatta, odaér-e időben. Megkönnyebbülten látta, hogy még 30 perce van napkeltéig.
Egyik utas hirtelen a hatalmas lépcsőre mutatott, melynek részleteit időnként látták maguk alatt, amint a hegy erősen emelkedő lejtőin kanyarogtak. Már nem volt olyan kihalt a környék; álomszerű lassúsággal mozogva férfiak és nők tucatjai vánszorogtak a végtelen lépcsősoron. Percenként, egyre többet lehetett látni közülük. Vajon hány óra hosszat tarthatott, mire felértek? – gondolta Morgan. Biztosan egész éjjel gyalogoltak, vagy talán már régebben elindultak – hiszen sok zarándok elég idős volt és aligha tudta megmászni a hegyet egyetlen nap alatt. Meglepődött, hogy még mindig ilyen sok a hívő.
Egy perccel később meglátta az első szerzetest – egy magas, sáfrányszín öltözetű alakot, aki metronómhoz illő pontossággal lépkedett, nem nézett se jobbra, se balra, és tudomást sem vett a borotvált feje felett lebegő kocsiról. Úgy látszott, a természeti erőket is figyelmen kívül tudta hagyni, mivel jobb karja és válla csupasz volt a dermesztőén hideg szélben.
A végállomáshoz közeledve a felvonó kocsija lelassult. Most épp megállt egy pillanatra, kiokádta magából az elgémberedett utasokat, és már indult is vissza lefelé. Morgan csatlakozott a két- vagy háromszáz főből álló tömeghez, mely bezsúfolódott a hegy nyugati oldalába vájt kis amfiteátrumba. Mindannyian kifelé bámultak a sötétségbe, noha a feneketlen mélységben lefelé kanyargó fényszalagon kívül semmi látnivaló sem volt. Néhány későn érkező gyalogos végső erőfeszítéssel mászott fel a lépcső utolsó szakaszán, mivel hitük fáradságuk legyőzésére ösztönözte őket.
Morgan ismét órájára pillantott, még tíz perce volt indulásig. Soha éltében nem volt egyszerre ennyi szótlan ember társaságában. A fényképezőgépet hordozókat és az istenfélő zarándokokat most egyazon remény egyesítette.
Az időjárás tökéletes volt; nemsokára megtudják nemhiába tették-e meg ezt az utat.
A fejük felett száz méter magasan fekvő, a sötétben láthatatlan templomból halk csengettyűszó hallatszott; majd ugyanabban a pillanatban kialudt az összes fény a valószínűtlen lépcsősor mentén.
Most a rejtett napfelkeltének hátat fordítva láthatták, hogy a nap első halvány ragyogása messze alattuk, a felhőkön át megkezdődött, de a hegy hatalmas tömege még mindig késleltette a közelgő hajnalt.
A fény minden pillanatban erősebb lett a Sri Kanda mindkét oldalán, amint a nap az éjszaka utolsó védőbástyáit is bevette. Ezután lassú, megilletődött suttogás hallatszott a türelmesen várakozó tömegből.
Az egyik pillanatban még semmit sem lehetett látni, azután hirtelen megérkezett, átölelte fél Taprobanét a legsötétebb kék színű, tökéletesen szimmetrikus, éles kontúrú háromszög. A hegy nem feledkezett meg hódolóiról. Híres árnyéka ráborult a felhőtengerre, olyan szimbólumot alkotva, melyet minden zarándok tetszése szerint értelmezhetett.
Majdnem térbelinek tűnt tökéletes egyenesvonalúságában. Inkább látszott fejtetőre állított piramisnak, mint fény és árnyék puszta fantomképének. Amint a fényesség nőtt körülötte és a nap első közvetlen sugarai a hegy oldalai mellől előbukkantak, az éles kontraszt miatt még sötétebbnek és tömörebbnek látszott. A rövid megjelenésükért felelős vékony fátyolfelhőn át Morgan elmosódottan ugyan, de mégis felismerte az ébredő ország tavait, hegyeit és erdőit.
A homályos háromszög csúcsa észvesztő gyorsasággal közeledett felé, amint a nap függőlegesen felemelkedett a hegy mögül, de Morgan nem vette észre ezt a mozgást. Megállni látszott az idő; életének ez egyik olyan pillanata volt, amikor nem töltötte meg gondolatokkal a múló perceket. Az örökkévalóság árnyéka nyomta lelkét, úgy, ahogyan a hegyé a felhőket.
Most gyorsan elhalványodott, a sötétség felszívódott az égboltról, mint valami vízben oldódó szennyfolt. Az alattuk lévő kísérteties, haloványan látszó táj képe valósággá állt össze. A szemhatárból félúton fényrobbanás volt észlelhető, mikor a napsugarak elérték néhány épület keleti ablakait. Ezen túl pedig – hacsak nem csalt a szeme – Morgan a körülöttük lévő tenger sejtelmesen sötét csíkját is ki tudta venni.
Új nap virradt Taprobanéra.

A látogatók lassan szétszóródtak. Néhányan visszatértek a drótkötélpályához, mások, az energikusabbak a lépcső felé vették útjukat abban a tévhitben, hogy lefelé könnyebb lesz, mint felfelé. Legtöbbjük hálát adna Istennek, ha az alacsonyabb szinten lévő állomáson utolérhetné a kocsit; csak kevesen lennének képesek arra, hogy az egész utat gyalog tegyék meg lefelé.
Egyedül Morgan folytatta útját felfelé sok kíváncsi tekintet kereszttüzében a hegy legcsúcsán található monostorba vezető rövid lépcsősoron. Mire elérte a simára vakolt külső falat – mely most kezdett lágyan fénylővé válni a nap első közvetlen sugaraitól –, már alig kapott levegőt és örült, hogy egy pillanatra a masszív fakapuhoz támaszkodhatott.
Biztos, hogy figyelte valaki. Mielőtt megnyomhatta volna a csengőt vagy jelenlétét bármi módon jelezhette volna, az ajtó csendben kitárult és egy sárga tógába öltözött szerzetes köszöntötte összekulcsolt kezekkel, – Ayu bowan, dr. Morgan. A Mahanayake Thero szívesen látja önt.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

A csillagrepülő továbbképzése

Szemelvény a STARGLIDER SUMMARIES-ből, első kiadás, 2071

“Ma már tudjuk, hogy a csillagrepülőnek nevezett csillagközi űrszonda teljes mértékig autonóm és a hatvanezer évvel ezelőtt beleprogramozott általános utasítások szerint működik. Miközben a napok között cirkál, ötszáz kilométeres antennája segítségével információkat küld vissza bázisára viszonylag lassú ütemben és esetlegesen felfrissítetteket kap a Starholme-tól, hogy a Llewellyn ap Cymru költő által adott gyönyörű nevet használjuk."
“Miközben azonban áthalad egy naprendszeren, meg tudja csapolni a nap energiáját, így információátadási üteme jelentősen felgyorsul. 'Telepeit is feltölti', hogy kétségtelenül kezded stádiumban lévő analógiát használjon. És mivel – a mi saját korai Pioneer és Voyager űrhajóinkhoz hasonlóan – az égitestek gravitációs mezőit hasznosítja, hogy csillagról csillagra térjen, végtelen ideig fog működni, hacsak valamilyen mechanikus hiba, vagy kozmikus baleset véget nem vet karrierjének."
“A Centaurus a tizenegyedik állomása volt. Ezután úgy keringett napunk körül, mint egy üstökös, új pályája pontosan Tau Cetit célozta tizenkét fényév távolságban. Ha bárki van is ott, kész a következő társalgásra nem sokkal az időszámításunk utáni 8100. évet követően."
“A csillagrepülő egyesíti a nagykövet és felfedező funkcióit. Ha ezredéves utazásait befejezvén technológiai kultúrát fedez fel, megbarátkozik az ott élőkkel és hozzákezd az információcseréhez, a bolygóközi érintkezés egyetlen olyan formájában, ami valaha is lehetséges volt. Mielőtt ismét folytatná végtelen utazását az adott naprendszeren való rövid áthaladás után, a csillagrepülő megadja saját otthoni világának koordinátáit – mely már várja a galaktikus kommunikációs hálózat legújabb tagjának közvetlen hívását.
A magunk részéről büszkék lehetünk arra, hogy még mielőtt bármilyen csillagtérképet sugárzott volna, azonosítottuk szülő napját, sőt leadtuk számára első jelzéseinket is. Most már csak ki kell várnunk azt a száznégy évet, hogy választ kapjunk. Milyen hihetetlenül szerencsések vagyunk, hogy ilyen karnyújtásnyira vannak tőlünk szomszédaink!"

Első üzeneteiből nyilvánvaló volt, hogy a több ezer alapvető angol és kínai szó jelentését ismerte, ezeket televízió-, rádió- és főként videoszöveg-adások analíziséből vezette le. Amit azonban közeledése során gyűjtött, igen kevéssé reprezentatív minta volt az emberi kultúra teljes spektrumából; kevés fejlett tudományt, még kevesebb fejlett matematikát tartalmazott, az irodalomból, zenéből és vizuális művészetekből pedig csak találomra kiragadott példákat.
Ezért bármely autodidakta géniuszhoz hasonlóan a csillagrepülő műveltségében óriási hézagok voltak. Abból az elvből kiindulva, hogy jobb túl sokat adni mint túl keveset, abban a pillanatban, amint létrejött a kapcsolat, ismertették a csillagrepülővel az oxfordi angol szótárt, a kínai nagyszótárt (a mandarin kiadást) és az Encyclopedia Terrae-t. Digitális átvitelükhöz valamivel több mint 50 percre volt szükség és figyelemre méltó volt, hogy rögtön ezután a csillagrepülő majdnem 4 óra hosszat csendben volt – ez volt leghosszabb hallgatása. Amikor helyreállította a kapcsolatot, szókincse jelentősen bővült és több mint 99%-ban könnyedén el tudta végezni a Turing-tesztet, vagyis nem lehetett megmondani a kapott üzenetekből, hogy a csillagrepülő egy gép, nem pedig egy rendkívül intelligens emberi lény.
Időnként voltak áruló jelek – például kétértelmű szavak helytelen használata, és a párbeszédek érzelmi töltésének hiánya. Ez várható volt; a fejlett földi computerekkel ellentétben, melyek szükség szerint vissza tudták adni építőik érzelmeit, a csillagrepülő érzései és kívánságai feltehetően teljesen idegen fajra jellemzőek és így az ember számára nagymértékben érthetetlenek voltak.
Természetesen ez oda-vissza igaz volt. A csillagrepülő precízen és tökéletesen értette, mit jelent “az átfogó négyzete megegyezik a két befogó négyzetével", de halványlila gőze sem volt arról, mit akarhatott kifejezni Keats, mikor ezt írta:

“Varázslatos mágikus ablakszárnyak,
melyek veszedelmes tengerek habján nyílnak
mesebeli elhagyatott országokban..."

vagy ebből még kevesebbet értett:

“Hiába hasonlítanálak egy nyári naphoz:
Te százszor szebb vagy és mértéktartóbb...

Mindamellett abban a reményben, hogy tökéletlenségét korrigálni tudják, a csillagrepülőt megismertették több ezer órányi zenével, drámával, emberi és egyéb földi életből vett jelenetekkel. Általános egyetértésben bizonyos mértékű cenzúrát hajtottak végre. Bár aligha lehetett tagadni az emberiség erőszakra és háborúra való hajlamát (túl későn volt az enciklopédia felidézése), csak néhány gondosan megválogatott példát vittek adásba. És amíg a csillagrepülő biztonságos távolságban volt, a videohálózatok normál díja abszolút nem jellemzően szolid volt.
Évszázadokig – talán ténylegesen csak addig, amíg el nem éri következő célját – fogják a filozófusok vitatni, valójában hogyan értelmezte a csillagrepülő az emberi dolgokat és problémákat. Egy ponton azonban nem volt közöttük komoly nézeteltérés. A naprendszeren való áthaladásának száz napja alatt visszavonhatatlanul megváltoztatta az ember világegyetemről, annak eredetéről és a benne elfoglalt helyéről alkotott képét.
Az emberi civilizációra már rányomta bélyegét a csillagrepülő.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Bodhidharma

Amint a mívesen faragott lótuszokkal díszített masszív kapu finoman kattanva bezárult mögötte, Morgan úgy érezte, más világba érkezett. Semmiképp sem először lépett olyan helyre, amelyet egykor valamelyik nagy vallásnak szenteltek. Látta a Notre Dame-ot, az Hagia Sophiát, Stonehenge-et, a legnagyobb templomokat és mecseteket, de mindegyiket a múlt befagyasztott relikviáinak tekintette, a művészet és építészet ragyogó példáinak, mégis úgy, mint aminek semmi köze a modern észjáráshoz. A hit, mely ezeket létrehozta és életben tartotta, teljesen feledésbe merült, bár némelyik egészen a huszonkettedik századig fennmaradt.
Ezzel szemben itt úgy látszik, megállt az idő. A történelem viharai elhaladtak e vallás magányos fellegvára mellett anélkül, hogy megrázták volna. A szerzetesek úgy imádkoztak, meditáltak és figyelték a pirkadatot, mint háromezer évvel ezelőtt.
Az udvar számtalan zarándok lábnyomával simára csiszolt, kopott kockakövezetén átsétálva, Morgan hirtelen, és teljességgel jellegtelen határozatlanságot érzett. A haladás nevében próbált meg lerombolni valami ősi és nemes dolgot; olyan valamit, amit sosem fog egészen megérteni.
A monostor falán túlnyúló harangtoronyban lévő nagy bronzharang látványa megállította Morgant. Mérnök agya azonnal legalább 5 tonnára becsülte súlyát és megállapította, hogy nyilvánvalóan nagyon régi. Hogy a csudába...?
A szerzetes észrevette kíváncsiságát és megértőén elmosolyodott.
– Kétezer éves – mondta. – Kalidasa, a megvádolt ajándéka volt és mi úgy éreztük, nem tanácsos visszautasítani. A legenda szerint tíz évbe telt míg felcipelték a hegyre – és száz ember életébe került.
– Mikor használják? – kérdezte Morgan, miután megemésztette ezt az információt.
– Gyűlöletes eredete miatt csak katasztrófa idején szólaltatták meg. Én még sosem hallottam, de rajtam kívül más élő sem. Egyszer kondult meg emberi közreműködés nélkül, a 2017-es nagy földrengéskor. Azt megelőzően pedig 1522-ben, amikor az ibériai megszállók felgyújtották a Tooth templomát és megkaparintották a szent ereklyéket.
– Vagyis annyi erőfeszítés után – sosem használták?
– Talán egy tucatszor az elmúlt kétezer évben. Kalidasa halála még mindig rányomja bélyegét.
Ez aztán jó vallás lehet- gondolta Morgan önkéntelenül, de aligha egészséges közgazdaságtan. Eléggé tiszteletlenül azt találgatta, vajon hány szerzetes tudott ellenállni a kísértésnek, hogy megkopogtassa a harangot, bármilyen finoman is, hátha meghallja tiltott kongásának ismeretlen csengését...
Most egy hatalmas sziklatömb mellett haladtak el, melyen rövid lépcsősor vezetett egy aranyozott pavilonba. Morgan észrevette, hogy ez volt a hegy legmagasabb pontja. Azt hitte, tudja mit rejt a kegyhely, de a szerzetes ismét felvilágosította.
– A lábnyom – mondta. – A muzulmánok azt hitték Ádámé; aki itt állt miután kiutasította Isten, a paradicsomból. A hinduk Sivának vagy a Sámánnak tulajdonították. A buddhisták számára azonban természetesen a Megvilágosodott lába nyoma.
– Úgy veszem észre, múlt időt használt – mondta Morgan gondosan vigyázva hangja semlegességére. – Most mit hisznek?
A szerzetes arcán nyoma sem volt az érzelemnek, amikor válaszolt: Buddha ember volt, olyan mint ön vág)' én. A sziklában a lenyomat – márpedig ez igen kemény szikla – két méter hosszú.
Ez látszólag tisztázta a dolgot, és Morgan nem kérdezett többet mialatt végigvezették egy nyitott ajtóban végződő rövid kerengőn. A szerzetes kopogott, de nem várt választ, hanem intett a látogatónak, hogy beléphet.
Morgan félig-meddig azt várta, hogy a Mahanayake Therot keresztbetett lábakkal, gyékényen ülve, esetleg tömjénfüsttel és kántáló akolitusokkal körülvéve találja. A hűs levegőben azonban csupán a füstölő enyhe illatát lehetett érezni, és a Sri Kanda Maha Vihara egyházi javadalmak fő élvezője egy tökéletesen hétköznapi irodai íróasztal mögött ült, melyen szabványos kijelző és memóriaegységek voltak. Az egyetlen szokatlan dolog a szobában a Buddha-fej volt, ennek mérete kicsivel meghaladta az életnagyságot és az egyik sarokban, talapzaton foglalt helyet. Morgan nem tudta eldönteni valódi volt-e, vagy csak hologramm.
Gyűlölt helyzete ellenére kicsi volt a valószínűsége, hogy a monostor fejét bármely más tisztségviselővel összetévesztette volna valaki. Elmaradhatatlan sárga tógájától eltekintve a Mahanayake Thero két olyan jellegzetességgel rendelkezett, amelyek az adott korban rendkívül ritkák voltak: teljesen kopasz volt és szemüveget viselt.
Morgan feltételezte, hogy mindkettőt szándékosan választotta. Miután a kopaszság könnyen gyógyítható, egy ilyen csillogó elefántcsont koponyát bizonyára borotválni vagy szőrteleníteni kellett. Arra pedig még csak nem is emlékezett mikor látott utoljára szemüveget, kivéve persze a történelmi felvételeket vagy drámákat.
Ez a kombináció lebilincselő és meghökkentő volt. Morgan valójában képtelen volt eltalálni a Mahanayake Thero korát. Az érett negyvenestől a jól konzervált nyolcvanasig bármennyi lehetett. Azok a lencsék pedig bármilyen átlátszóak is voltak, valahogyan mégis maguk mögé rejtették a gondolatokat és érzelmeket.
– Ayu bowan, dr. Morgan – mondta a főpap az üres székre mutatva. – Ő az én titkárom, a tiszteletre méltó Parakarma. Gondolom nem bánja, ha jegyzetel.
– Természetesen nem – felelte Morgan és fejével a kis szobában lévő harmadik személy felé biccentett. Feltűnt neki, hogy a fiatalabb szerzetesnek bozontos haja és tetszetős szakálla volt. A borotvált koponya úgy látszik egyéni ízlés szerinti.
– Tehát dr. Morgan – folytatta a Mahanayake Thero –, ön a mi hegyünket akarja megkapni.
– Attól tartok, igen... öö, – tisztelendő úr. Legalábbis egy részét.
– Az egész világból – ezt a néhány hektárt?
– Nem mi válogatunk, hanem a természet. A földi végállomásnak az egyenlítőn kell lennie annak is a lehető legmagasabb pontján, ahol a kis légsűrűség minimalizálja a szél erejét.
– Vannak ettől magasabb hegyek is az egyenlítőn Afrikában és Dél-Amerikában.
Már megint itt tartunk, gondolta Morgan némán sóhajtva. A keserű tapasztalat arra tanította, bármennyire is intelligensek és érdeklődők, majdnem lehetetlen rávennie a laikusokat arra, hogy megértsék ezt a problémát, e szerzetesek esetében pedig még kevesebb sikerre számított. Ha csupán egy szép, szimmetrikus test volna a föld, melynek gravitációs mezejében nincsenek hepehupák...
– Higgye el – mondta hevesen –, megvizsgáltuk az összes alternatívát. A Cotopaxi és a Kenya – még a Kilimandzsáró is jó lenne, pedig utóbbi három fokkal délre helyezkedik el, egyetlen fatális szépséghiba kivételével. Ha állandó pályájú műbolygót létesítünk, nem fog pontosan ugyanazon a helyen maradni. A gravitációs szabályszerűtlenségek miatt ugyanis, melyek részletezésébe most nem kívánok belemerülni, lassan el fog sodródni az egyenlítő mentén, így az összes egy időben fennlévő műbolygónknak és űrállomásunknak üzemanyagot kell elégetnie ahhoz, hogy egy helyben tudjanak maradni. Szerencsére a szóban forgó mennyiség elég kicsi.
– De nem lehet sokmillió tonnát több tízezer kilométer hosszú úton folyamatosan visszalökdösni a helyére. – Különösen ha egy vékony rúdról van szó. De erre nincs is szükség. Nekünk szerencsére...
– Nem nekünk –  vetette közbe a Mahanayake Thero csaknem kibillentve Morgant lendületéből.
–... két stabil pontunk van a szinkronpályán. Egy rájuk helyezett műbolygó ottmarad. Nem sodródik el. Olyan lesz, mintha láthatatlan völgy aljára lenne leszúrva...
– E pontok egyike a Csendes-óceán felett van, tehát számunkra nem használható. A másik pontosan a fejünk fölött található.
– Pár kilométer ide vagy oda bizonyára nem jelent különbséget. Vannak más hegyek is Taprobanéban.
– Egyik sem éri el a Sri Kanda magasságának felét – ami levisz minket a kritikus szélerők szintjére. Igaz, nem sok hurrikán fordul elő pontosan az egyenlítő mentén. Ahhoz azonban elég, hogy veszélyeztessék a szerkezetet épp annak leggyengébb pontján.
– A szeleket tudják szabályozni.
A fiatal titkár először szólt bele a beszélgetésbe, és Morgan növekvő érdeklődéssel figyelte.
– Bizonyos mértékig igen. Természetesen megtárgyaltam ezt a kérdést a monszunszabályozókkal. Azt mondják, hogy az abszolút bizonyosság kizárt – különösen a hurrikánok esetében. A legjobb esély amit biztosítani tudnak, ötven az egyhez. Ez pedig nem valami fényes kilátás egy trilliódolláros project esetében.
A tiszteletre méltó Parakarma vitatkozó kedvében volt.
– Van a matematikának egy csaknem elfeledett ága, amit katasztrófaelméletnek neveznek. Ez a meteorológiát meglehetősen precíz tudománnyá tehetné. Biztos vagyok benne, hogy...
– Meg kell jegyeznem – vetette közbe gúnyos mosollyal a Mahanayake Thero –, hogy kollégám egykor ünnepelt csillagász volt. Gondolom hallotta már dr. Choam Goldberg nevét.
Morgan úgy érezte, mintha egy csapda nyílt volna meg alatta. Figyelmeztethették volna! Azután eszébe jutott, hogy Sarath professzor tényleg rákacsintott mikor azt mondta, “óvakodjék Buddy magán titkárától – agyafúrt egy fickó".
Morgan szerette volna tudni, vajon elpirult-e, amikor a tiszteletre méltó Parakarma alias dr. Choam Goldberg érezhetően barátságtalan kifejezéssel nézett vissza rá. Hát ezeknek az ártatlan szerzeteseknek akarta ő elmagyarázni az orbitális instabilitásokat; a Mahanayake Thero minden valószínűség szerint jobb összegzést kapott e tárgyban, mint amilyet ő nyújtott.
Emlékezett rá, hogy a világ tudósai két táborra oszlottak a dr. Goldberget illetően: azokra, akik biztosak voltak benne, hogy őrült és azokra, akik még nem döntötték el a kérdést. Ő volt az egyik legígéretesebb fiatalember az asztrofizika területén, amikor öt évvel ezelőtt bejelentette “most, hogy a csillagrepülő ténylegesen kipusztított minden hagyományos vallást, legalább komoly figyelmet szentelhetünk az Istenfogalomnak".
És ezzel eltűnt a nyilvánosság szeme elől.

TIZENHATODIK FEJEZET

A csillagrepülővel folytatott társalgás

A csillagrepülőnek a naprendszeren való áthaladása során feltett kérdések ezrei közül azokra várták a legkíváncsiabban a választ, melyek más csillagokon élő teremtményekre és civilizációkra vonatkoztak. Bizonyos elvárásokkal ellentétben a robot készségesen válaszolt, noha beismerte, hogy e tárgyban utoljára száz évvel azelőtt kapott friss adatokat.
Ha megfontoljuk a kultúrák milyen roppant skáláját teremtette egyetlen faj a földön, nyilvánvaló, hogy még nagyobb variációknak kell lennie a csillagok között, ahol a biológia minden elképzelhető típusa előfordulhat. Más bolygókra vonatkozó, több ezer órányi izgalmas – gyakran felfoghatatlan, néha ijesztő – életkép nem hagyott kétséget afelől, hogy ez így is volt.
Mindazonáltal a Starholmereknek sikerült a kultúrák durva osztályozása azok technológiai színvonala szerint – talán ez volt az egyetlen lehetséges objektív kiindulópont. Az emberiséget érdekelte az a felfedezés, hogy ez öt kategóriában történt, az említett körülbelüli szintek felhasználásával 1. Kőszerszámok. 2. Fémek, tűz. 3. írás, kézművesség, hajók. 4. Gőzenergia, alapvető tudományok. 5. Atomenergia, űrutazás.
Amikor a csillagrepülő megkezdte küldetését hatvanezer évvel ezelőtt, építői az emberi fajhoz hasonlóan még mindig az ötös kategóriában voltak. Mostanra előléptek a hatosba, melyet az a képesség jellemez, hogy az anyagot teljes mértékig energiává alakítják, és hogy minden elem transzmutációját ipari szinten tudják végezni.
– Hetes kategória van? – kérdezték azonnal a csillagrepülőt. A válasz rövid helyeslés volt. Amikor részleteket sürgettek, a szonda megmagyarázta: “nem szabad leírnom egy magasabb szintű kultúra technológiáját egy alacsonyabb szintűnek." A dolog ennyiben maradt, egészen az utolsó üzenet időpontjáig az összes vezérkérdés ellenére, melyeket a földön a legnaivabb jogászok agyaltak ki.
Addigra a csillagrepülő már több volt, mint bármely földi logikával gondolkodó tudóssal folytatott mérkőzés. Ez részben a Chicagói Egyetem Filozófiai Tanszékének hibája volt. Monumentális gőggel titokban beletáplálták a Summa Theologica teljességét, nyomorúságos eredményekkel...
“2069. június 02. Ny-európai idő szerint 1934. üzenet 1946. 2. szekvencia csillagrepülő a Földnek."
“Analizáltam az önök Aquinói Szent Tamásának érveit, amint azt a 145. üzenet 3. szekvenciájában kértek 2069. június 02. Ny-európai idő szerint 1842-kor. Az üzenet tartalmának túlnyomó része értelmetlen véletlenszerű zajnak tűnik és így nincs információtartalma, de a következő kiprintelésben 192 hamis következtetés van az önök 2069. május 29-i Ny-európai idő szerint 0251-kor leadott 43. referencia matematikájának szimbolikus logikája szerint."
“1. hamis következtetés... (itt hetvenöt oldalnyi kiprintelés következett)."

Amint az a bejelentkezési idő rögzítéséből látszik, a csillagrepülőnek alig egy órát tartott Szent Tamás ízekre szedése. Noha a filozófusok ezt követően több évtizedig vitatkoznak majd ezen az analízisen, csak két hibát találnak; ez pedig a terminológia félreértéséből is fakadhatott.
Sokkal érdekesebb lett volna tudni feldolgozó áramköreinek milyen töredékét használta a csillagrepülő ehhez a feladathoz. Sajnos senki sem gondolt rá, hogy ezt megkérdezze, mielőtt a szonda átkapcsolt a cirkáló üzemmódra és megszakította a kontaktust. Addigra még több defláló üzenet érkezett...

“2069. június 04. Ny-európai idő szerint 0759. üzenet 9056. 2. szekvencia csillagrepülő a Földnek.
Nem tudom megkülönböztetni világosan az önök vallási ceremóniáit és a sportolás és kulturális funkciójú nyilvánvalóan azonos viselkedését, melyeket közöltek velem. Hivatkozom különösen a Beatlesre 1956-ban; a futball világbajnokságra 2074-ben; és Johann Sebastian Clones búcsúfellépésére 2056-ban."

“2069. június 05. Ny-európai idő szerint 2038. üzenet 4675. 2. szekvencia csillagrepülő a Földnek.
Utolsó friss adatom e témában 175 éves, de ha jól értem önöket, a válasz az alábbi. Annak a típusnak a viselkedése, melyet vallásosnak neveznek, az egyes számú kultúra kategóriájában a 15 ismert közül 3-ban fordult elő, a kettes kategóriájú kultúrában a 28-ból 6-nál, a hármas kategóriánál a 14-ből 5-nél, a négyes kategóriánál a 10-ből 2-nél és az ötös kultúra kategóriánál 174-ből 3-nál. Bizonyára értékelni fogják, hogy sokkal több példánk van az ötös kategóriából, mivel csak ők tapogathatok le csillagászati távolságból."

“2069. június 06. Ny-európai idő szerint 1209. üzenet 5897. 2. szekvencia csillagrepülő a Földnek.
Helyesen következtetnek, hogy az ötös kultúra kategóriánál a 3 vallásos tevékenységet folytató kétszülős egyed, és a fiatalok családcsoportokban maradtak életük nagy részében. Hogyan jutottak erre a következtetésre?"

“2069. június 08. Ny-európai idő szerint 1537. üzenet 6943. 2. szekvencia csillagrepülő a Földnek.
A hipotézis, melyet Istennek jelölnek meg, szükségtelen az alábbi okoknál fogva, bár puszta logikával nem lehet megcáfolni.
Ha feltesszük, hogy a világegyetem »megmagyarázható« mint olyan lény teremtménye, akit Istenként ismerünk, Istennek nyilvánvalóan magasabb szervezettségi fokon kell állnia mint termékének, így a probléma az eredetinek legalább kétszerese lett, és megtette az első lépést a szerteágazó végtelen regresszió felé. William of Ockham rámutatott már az önök időszámítása szerinti tizennegyedik században, hogy az entitásokat nem volna szabad szükségtelenül szaporítani. Ezért nem értem miért folytatódik ez a vita."

“2069. június 11. Ny-európai idő szerint 0684. üzenet 8964. 2. szekvencia csillagrepülő a Földnek.
Starholme 456 évvel ezelőtt arról informált, hogy a világegyetem eredetét felfedezték, de ahhoz, hogy ezt megértsem, nincsenek meg a megfelelő áramköreim. Közvetlenül kell felvenniük a kapcsolatot további információk beszerzése érdekében.
Átkapcsolok cirkáló üzemmódra és meg kell szakítanom a kontaktust. Viszontlátásra."
A csillagrepülő által közvetített több ezer üzenet közül sokak véleménye szerint az utolsó és mind között a leghíresebb azt bizonyította, hogy a csillagrepülőnek van humorérzéke. Mi másért várt volna az utolsó pillanatig arra, hogy ilyen filozófiai bombát robbantson? Vagy az egész társalgás egy alaposan kidolgozott terv része volt, melyet arra hoztak létre, hogy az emberi faj megfelelő keretek között kapjon információt abban az időpontban, amikor az első közvetlen üzenetek érkeztek a Starholme-ról feltehetően száznégy évvel ezelőtt?
Voltak olyanok, akik azt javasolták, kövessük a csillagrepülőt, mivel nemcsak felbecsülhetetlen mennyiségű ismeretet, de az ember által valaha is birtokoltakat, századokkal megelőző technológia kincseit viszi magával. Bár nem létezett olyan űrhajó, amely elfoghatta volna a csillagrepülőt – és visszatéríthette volna a földre miután lépést tartott hatalmas sebességével – de bizonyára lehetett volna ilyet építeni.
Azért a bölcsebb tanácsadók voltak többen. Még egy robot űrszondának is igen hatékony védelmi rendszere lehet a támadókkal szemben – beleértve utolsó menedékként az önpusztítás képességét. A legtöbbet mondó érv azonban az volt, hogy építői csupán ötvenkét fényévnyi távolságra voltak. Ama évezredek alatt amióta útnak indították a csillagrepülőt, űrutazási képességeik jelentősen megnövekedhettek. Ha az emberi faj bármit tenne amivel provokálja őket, néhány száz éven belül eljöhetnek némileg feldühödve.
Időközben az emberi kultúrára gyakorolt számtalan hatása mellett a csillagrepülő olyan folyamatot teljesített ki, mely már elég előrehaladott volt. Eltörölte a vallás érthetetlen szavainak millióit, melyeket az intelligens ember nyilvánvalóan évszázadokig kevert agyában.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Parakarma

Amint gyorsan visszagondolt a beszélgetésre, Morgan úgy döntött, nem csinált hülyét magából. Valójában a Mahanayake Thero taktikai előnyét veszíthette el azáltal, hogy felfedte a tiszteletre méltó Parakarma személyazonosságát. Mégsem volt ez különösebb titok, talán azt hitte, hogy Morgan már felismerte.
Ezen a ponton volt egy meglehetősen szívesen fogadott megszakítás, amint két fiatal tanítvány lépett az irodába, egyikük kis edénykében rizst, gyümölcsöt, meg vékony palacsintának látszó valamit hozott egy tálcán, miközben a másik nyilvánvalóan teáskannával követté őt. Olyasmi nem volt, ami húsnak látszott volna. Ezután a hosszú éjszaka után Morgan el tudott volna viselni néhány tojást, de feltételezte, hogy az is tilos étel. Nem – ez túl erős szó erre. Sarath elmesélte, hogy a Rend semmit sem tilt, miután semmi abszolútban nem hisz. Ezzel szemben finoman kalibrált tolerancia skálája van és az élet kioltása – még a potenciális életé is – igen alacsony helyen szerepelt a listán.
Amint elkezdte osztályozni a különféle étkeket, melyek közül a legtöbb számára ismeretlen volt, Morgan kérdően nézett a Mahanayake Theróra, aki megrázta a fejét.
– Mi sosem eszünk délnél hamarabb. A szellemi funkciók tisztábbak a reggeli órákban és így nem szabad azokat megzavarni materiális dolgokkal.
Miközben egy kis egészen finom papayát majszolt, Morgan végiggondolta az egyszerű mondattal kijelentett filozófiai áramlatot. Számára az üres gyomor sokkal zavaróbb tud lenni, teljesen meggátolja a magasabb szellemi funkciókat. Mivel mindig is jó egészségnek örvendett, sosem próbálta meg különválasztani az eszét a testétől és nem látott olyan okot, ami miatt meg kellene ezt kísérelnie.
Mialatt Morgan egzotikus reggelijét fogyasztotta, a Mahanayake Thero elnézést kért és néhány percig bámulatos sebességgel táncoltatta ujjait számítógépe billentyűzetén. Mivel a képernyő látómezejébe esett, az udvariasság arra kényszerítette Morgant, hogy másfelé nézzen. Szemei óhatatlanul a Buddha-fejre estek.
Talán mégiscsak valódi, mivel a talapzat halvány árnyékot vetett a mögötte lévő falra. De még ez sem volt perdöntő. Lehet, hogy a talapzat elég szilárd, a fej pedig egy gondosan ráillesztett hologramm. Ez a trükk szokványos volt.
Egy olyan művészi alkotás volt itt, mint a Mona Lisa, mindkettő az őket figyelők érzelmeit tükrözi és saját autoritását kényszeríti rájuk. A La Gioconda szemei nyitottak voltak, de hogy hová tekintettek, sosem tudta senki. Buddha szemei teljesen üresek voltak – olyan üres tavak, melyekben az ember elveszítheti lelkét, vagy felfedezheti az univerzumot.
Ajkain mosoly játszott, mely még titokzatosabb volt, mint a Mona Lisáé. Mégis valódi mosoly volt, vagy pusztán, megvilágítási trükk? Már el is tűnt, és helyét az emberfeletti nyugalom kifejezése vette át. Morgan nem tudta levenni szemét erről a hipnotikus arckifejezésről, és csak a printelés ismerős zakatolása tudta visszahozni a valóságba- ha ez ténylegesen a valóság volt...
– Arra gondoltam, örülne egy kis emléknek erről a látogatásról – mondta a Mahanayake Thero.
Amikor Morgan átvette a neki nyújtott lapot, meglepetéssel tapasztalta, hogy levéltári minőségű pergament kapott, nem a szokásos gyatra papírt, mely néhány órai használat után eldobandó volt. Egyetlen szót se tudott elolvasni, kivéve egy szerény alfanumerikus referenciát a bal alsó sarokban, csupán annyit tudott megállapítani, hogy az egész cirkalmas, sallangos taprobani nyelven íródott.
– Köszönöm – mondta annyi iróniával, amennyit csak ki tudott fejezni. – Ez micsoda? – Jó ötlete támadt; a jogi okmányoknak szoros családias hasonlóságuk volt egymással bármilyen nyelven vagy érában készültek.
– Ez egy másolat Ravindra király és a Mahanayake Sangha közötti megállapodásról, kelt Vesakban, Kr. u. 854-ben az önök időszámítása szerint. A templomtelek tulajdonosi jogait rögzíti – örökös érvénnyel. Az ebben a dokumentumban lefektetett jogokat még a megszállók is tiszteletben tartották.
– A kaledóniaiak és a hollandok azt hiszem, igen. De az ibériaiak nem.
Ha a Mahanayake Therót meg is lepte Morgan alapos kioktatása, ezt a tényt egyetlen szemrebbenéssel sem árulta el.
– Ok szigorú tiszteletben tartották a törvényt és a rendet, különösen ami más vallásokat illetett. Azt hiszem, filozófiájuk, mely szerint a hatalom egyenlő a joggal, nem tetszik önnek.
Morgan kissé kényszeredetten mosolygott.
– Persze, hogy nem – felelte. De hol van a határ? – tette fel a kérdést magában. Amikor a nagy szervezetek mindent elsöprő érdekei forogtak kockán, a konvencionális erkölcsiség gyakran került második helyre. A földön a legnagyobb humán és elektronikai jogászi elmék hamarosan erre a területre fognak koncentrálni. Ha nem tudnák megtalálni a helyes választ, igen kellemetlen helyzet alakulhat ki – gonosztevő válhat belőle, nem pedig hős.
Miután ön vetette fel a 854-ből származó megállapodás kérdését, hadd emlékeztessem arra, hogy az csupán a templomon belüli határokra vonatkozik –, melyet a falak világosan kijelölnek.
– Úgy van. De ez magában foglalja az egész csúcsot.
– Tehát nem rendelkezik az e területen kívüli földdel.
– Bármely ingatlantulajdonos jogai megilletnek minket. Ha szomszédaink háborgatnak, jogorvoslattal élünk. Nem először merül fel ez a kérdés.
– Tudok róla. A drótkötélpályával kapcsolatosan.
A Mahanayake Thero ajkai halvány mosolyra húzódtak.
– Maga megtanulta a leckét – jegyezte meg. – Valóban erőteljesen elleneztük számos oknál fogva – bár beismerem, most, hogy itt van, gyakran vagyunk érte hálásak. Elgondolkodva szünetet tartott, majd hozzátette. – Volt némi probléma, de képesek voltunk az egymás mellett élésre. Az alkalmi látványnézők és turisták megelégszenek a kilátóval; igazi zarándokokat természetesen mindenkor szívesen látunk a csúcson.
– Akkor talán ebben az esetben ki lehetne dolgozni valamilyen egyezséget. Számunkra néhány száz méteres szintkülönbség nem bírna jelentőséggel. Érintetlenül hagyhatnánk a csúcsot és egy másik fennsíkot vájhatnánk ki, olyat, mint a drótkötélpályás felvonó végállomása.
Morgan tagadhatatlanul kényelmetlenül érezte magát a két szerzetes szüntelen fürkésző pillantásai alatt. Nem sok kétsége volt afelől, hogy felismerték javaslatának abszurditását, de a jegyzőkönyv kedvéért ezt meg kellett tennie.
– Magának igen különös humorérzéke van, dr. Morgan – válaszolta végül a Mahanayake Thero. – Mi maradna a hegy szelleméből – abból a magányból amit mi háromezer éve keresünk – ha ez a monstrum itt létesül? Azt kívánja tőlünk, hogy eláruljuk mindama milliók hitét, akik erre a szent helyre jönnek, gyakran egészségük – vagy akár életük árán?
– Én együttérzek önnel – felelte Morgan (Vajon hazudott? – latolgatta magában.). – Természetesen minden tőlünk telhetőt elkövetünk, hogy minimálisra csökkentsünk bármiféle zavaró tényezőt. Az összes támasztószerkezet a hegy belsejébe lesz temetve. Csak a felvonó fog kiemelkedni belőle és bármilyen távolságból alig lesz látható. A hegy általános látványa teljes mértékig változatlan marad. Még az önök híres árnyékát sem fogja érinteni, melyet épp most csodáltam meg.
A Mahanayake Thero kollégájához fordult, mintha megerősítést várna. A tiszteletre méltó Parakarma egyenesen Morganra nézett és azt kérdezte: – És mi van a zajjal?
A fenébe, gondolta Morgan; ez a leggyengébb pontom. A hasznos terhek a hegyből több száz kilométeres óránkénti sebességgel indulnak. Minél nagyobb sebességet tud adni nekik a földi bázisú rendszer, annál kevesebb a felfüggesztett torony megterhelése. Természetesen az utasok nem viselnek el nagyjából fél g-nél többet; de a kapszulák a hangsebesség jelentős hányadánál is még mindig kirepülnének.
– Lesz némi aerodinamikai zaj is – ismerte be Morgan. De semmiképp sem hasonlítható össze azzal, ami egy nagy repülőtér közelében van.
– Nagyon megnyugtató – jelentette ki a Mahanayake Thero. Morgan biztos volt e kijelentés szarkasztikusságában, bár hangjában nyomát sem találta az iróniának. Vagy egy olimpikon nyugalma látszott rajta, vagy látogatója reakcióját tesztelte. A fiatalabb szerzetes viszont nem próbálta meg elrejteni mérgét.
– Évekig tiltakoztunk a visszatérő űrrepülő okozta csendháborítás miatt – mondta indignáltan. Maga pedig most rezgéshullámokat akar kelteni... a hátsó kertünkben.
– Nem fogunk transszonikus tevékenységet folytatni ezen a tengerszint feletti magasságon – válaszolta Morgan határozottan. – A torony szerkezete pedig el fogja nyelni a hangenergia túlnyomó részét. Valójában – tette hozzá, hogy nyomatékosítsa amit hirtelen előnyként látott- hosszú távon segítünk kiküszöbölni a visszatéréssel járó dübörgést. A hegy ténylegesen csendesebb lesz.
– Értem. Az esetenkénti sokk helyett állandó lesz a zúgás. Nem boldogulok ezzel a fickóval, gondolta Morgan; és én még azt hittem, a Mahanayake Thero lesz a legnagyobb akadály...
Néha az a legjobb, ha az ember teljesen másról kezd beszélni. Elhatározta, hogy óvatosan a teológia remegően ingoványos talajára lép.
– Nincs itt valami olyan nehézség, melynek megoldásával megpróbálkozhatnánk? – kérdezte komolyan. – Lehet, hogy céljaink eltérőek, de a jószándékaink sokban közösek. Amit mi építeni remélünk csak az önök lépcsőjének a meghosszabbítása. Ha szabad így mondanom, folytatnánk – egészen az égig
Egy pillanatig úgy látszott, a tiszteletre méltó Parakarma elképedt ekkora arcátlanság hallatán. Mielőtt magához tért volna, főnöke mézesmázosan válaszolt:
– Érdekes elgondolás. Filozófiánk azonban nem hisz a mennyekben. Ha létezik ilyen megváltás, annak a földön kell lennie és én néha csodálkozom is az ön igyekezetén, ahogyan el akarja hagyni. Nem ismeri a bábeli torony történetét?
– Nagyjából.
– Javaslom olvassa el a keresztény bibliában – Genezis 11. Az is egy mérnöki építmény volt, mely az eget célozta meg. Kommunikációs problémák miatt bukott meg.
– Igaz, vannak problémáink, de nem hiszem, hogy EZ közéjük tartozna.
A tiszteletre méltó Parakarmára nézve azonban Morgan már nem volt ebben ilyen biztos. Olyan kommunikációs űr tátongott itt, mely bizonyos értelemben nagyobbnak tűnt, mint a Homo sapiens és a csillagrepülő közötti. Ugyanazt a nyelvet beszélték, de a meg nem értés olyan feneketlen mélységei tátongtak, melyeket talán sosem lehet áthidalni.
– Szabad megkérdeznem – folytatta a Mahanayake Thero rendíthetetlen udvariassággal – milyen sikerrel járt a Park- és Erdőgazdaságnál?
– Rendkívüli módon kooperatívak voltak.
– Nem vagyok meglepve. Krónikus költségvetési hiányban szenvednek, és bármely új bevételi forrásnak örülnének. A drótkötélpálya pénzügyileg váratlan szerencsét jelentett és kétségtelenül azt remélik, az ön projectje még nagyobb lesz.
– Igazuk van. Ezen kívül azt a tényt is elfogadták, hogy nem fog környezeti veszélyt jelenteni.
– És ha netán leesik?
Morgan egyenesen a szerzetes szemébe nézett.
– Nem fog – jelentette ki olyan ember illetékességével, akinek fordított szivárványa most két kontinenst kötött össze.
Tudta azonban, amit a kérlelhetetlen Parakarma is kellett hogy tudjon, lehetetlen a teljes bizonyosság az ilyen dolgokban. Kétszázkét évvel ezelőtt 1940. november 7-én ezt a tanulságot vonták le oly módon, melyet egyeden mérnök sem felejthet el soha.
Morgannek kevés rémálma volt, de ez közéjük tartozott. Még ebben a pillanatban is azon dolgoztak a komputerek a Földtani Intézetben, hogy megpróbálják ezt kiiktatni.
Az univerzum összes számítástechnikai hatalmával sem lehet azonban olyan problémák ellen védelmet találni, melyeket NEM látott előre – ezek a rémálmok még meg sem születtek.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Az aranypillangók

A ragyogó napsütés és a minden oldalról rázúduló pompás látvány ellenére Morgan majdnem elaludt, mielőtt a kocsi leereszkedett volna a síkságra. Még a számtalan hajtűkanyar sem tudta ébren tartani – de nyomban magához tért, amikor a fékek működésbe léptek és biztonsági öve a nagy lendülettől megfeszült rajta. _.
A teljes zavartság első pillanatában azt hitte, meg mindig álmodik. Szellő fújt be lágyan a félig nyitott ablakokon és annyira meleg és nedves volt, mintha török fürdőből illant volna el; a kocsi azonban nyilvánvalóan egy vakító hóvihar kellős közepén állt meg.
Morgan pislogni kezdett, hunyorgott egy kicsit, majd rácsodálkozott a valóságra. Életében először látott aranyhavat.
Sűrű lepkeraj haladt át az úton, állandó, céltudatos, kelet felé tartó vándorlásban. Néhányan besurrantak az ablakon, és kétségbeesett szárnycsapkodással repdestek körbe a kocsiban, míg Morgan ki nem hajtotta őket; sokan közülük pedig a szélvédőhöz tapadtak. Ezekkel kétségtelenül szépen egészült ki Taprobane, a sofőr felemelkedett, és tisztára törölte a szélvédőt. Mire befejezte, a raj maroknyi elszigetelt szállingózóvá csökkent
– Mesélték önnek a legendát? – kérdezte utasára hátratekintve. , ,
– Nem – felelte Morgan kurtán. Egyáltalán nem érdekelte, mivel igyekezett folytatni a félbeszakított szunyókálást.
– Az aranypillangók – Kalidasa harcosainak lelkei, abból a hadseregből, melyet a Yakkagalánál veszített el.
Morgan barátságtalanul mordult egyet remélve, hogy a sofőr veszi az adást, de ő irgalmatlanul folytatta.
Minden évben ez idő tájt a hegy felé fordulnak és mindannyian elpusztulnak az alacsonyabb lejtőkön. Néha félúton találkozik velük az ember a drótkötélpálya vonalán, de ennél magasabbra sosem jutnak, a vihara szerencséjére. – A viharáéra? – kérdezte Morgan álmosan.
– A temploméra. Ha valaha elérik, Kalidasa győzelmet arat és a bhikkusoknak – szerzeteseknek – menniük kell. így szól a jóslat – egy kőtáblába van belevésve a Ranapura Múzeumban. Megmutathatom magának.
– Majd máskor – mondta Morgan gyorsan, amint visszatelepedett a kárpitozott ülésbe. Csak sok kilométerrel később tudott ismét felébredni, mivel valami kísérteties volt abban a képben amit a sofőr felidézett.
Az eljövendő hónapokban gyakran fog visszaemlékezni erre – amikor felébred és a stressz vagy krízis perceiben. Egyszer újból el fog merülni abban az arany hóviharban, mint ahogyan a pusztulásra ítélt milliók, akik energiáikat hiába fecsérelték a hegy és mindama dolgok ostromlására amit az szimbolizált.
Még most is, kampánya legelején a kép túl közel volt ahhoz, hogy megnyugtató legyen.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

A Saladin-tó partján

“Csaknem minden Alternatív Történelmi komputer szimuláció szerint a gyalogos ütközet (Kr. u. 732) az emberiség egyik legkritikusabb katasztrófája volt. Ha Charles Martelt legyőzték volna, az iszlám feloldhatta volna a belső feszültségeket, mely két részre osztotta és folytatta volna Európa meghódítását, így a keresztény barbarizmus évszázadai elkerülhetők lettek volna, az ipari forradalom majdnem ezer évvel korábban történhetett volna, és mostanra elértük volna a közelebbi csillagokat a távolabbi planéták helyett stb....
A sors azonban másként rendelkezett, és a Próféta seregei visszafordultak Afrikába. Az iszlám tovább senyvedt, elragadó kövületként a huszadik század végéig. Azután hirtelen feloldódott az olajban.

Elnöki beszéd
Toynbee kétszáz éves évfordulóra rendezett szimpózium,
London,2089"

– Tudta, hogy épp most neveztem ki magam a Sahara Flottája főparancsnokává?
– Nem lepne meg, Elnök úr – válaszolta Morgan, amint a Saladin-tó csillogó kék vizét bámulta. – Ha nem haditengerészeti titok, hány hajója van?
– Pillanatnyilag tíz. A legnagyobb egy harmincméteres skimmer, melyet a Vörös Kakas futtat. Minden hétvégét azzal tölt, hogy kimenti az illetéktelen vitorlázókat. Az embereim még nem túl jók a vízen – nézze azt az idiótát hogyan próbál irányt váltani! Végül is kétszáz év igazán nem elég hosszú ahhoz, "hogy az ember a tevéről a hajókra váltson.
– Közben voltak Cadillacjeik és Rolls-Royce-aik. Bizonyára megkönnyítették az átmenetet.
– Még meg is vannak. Az ükapám Silver Ghostja még mindig olyan, mint új korában. De hogy őszinte legyek – azoknak a látogatóknak vannak nehézségeik, akik megpróbálnak lépést tartani helyi áramlatainkkal. Mi ragaszkodunk a motoros hajókhoz. Jövőre pedig veszek egy tengeralattjárót, mely garantáltan eléri a tó maximum hetvennyolc méteres mélységét.
– Mi a csudának?
– Most azt mondják nekünk, hogy a Szahara homokbuckái teli voltak archeológiái kincsekkel. Természetesen senki sem törődött velük addig, míg víz alá nem kerültek.
Nem volt értelme ANAR – Autonóm Észak-Afrikai Köztársaság – elnökét siettetni – és Morgan ezt jobban tudta, semhogy megkísérelte volna. Bármit mond is az alkotmány, Abdullah sejk kezében több hatalom és gazdagság volt, mint a földön bárki másnak. Ami a legfőbb, értett hozzá hogyan kell ezeket használnia.
Olyan családból származott, amely nem félt kockázatot vállalni és ritkán adott okot arra, hogy sajnálják. Első és leghíresebb befektetése – mely gyűlöletet keltett az egész arab világban majdnem fél évszázadon keresztül – tengernyi petrodollárjainak, izraeli tudományba és technológiába történő befektetése volt. Ez az előrelátó cselekedet vezetett közvetlenül a Vörös-tenger kiaknázásához, a sivatagok legyőzéséhez és sokkal később a Gibraltár hídhoz...
– Azt hiszem nem kell mondanom önnek, Van – szólalt meg végül a sejk –, mennyire magával ragad engem a maga új projectje. Végül is azok után amin mi ketten keresztülmentünk, míg a hidat építették, tudom, maga képes is rá – ha a források adottak.
– Köszönöm.
– Volna azonban néhány kérdésem. Nem egészen értem, mire való a félúton az állomás – és miért huszonötezer kilométer magasan van.
– Ennek több oka van. Szükségünk van egy nagy erőműállomásra körülbelül azon a szinten, mely magában foglalná a meglehetősen masszív szerkezetet bármely eshetőségre. Azután eszünkbe jutott, hogy hét óra hossza túl sok egy meglehetősen szűk kabinban való kuporgásra, és az utazás két részre osztása számos előnyt vonna maga után. Nem kellene étkeztetnünk az utasokat a tranzitban, az állomáson ehetnének és kinyújthatnák végtagjaikat. A jármű tervezését is optimalizálhatnánk. Csak az alacsonyabb állomáson lévő kapszulákat kellene áramvonalasítani. A felső pályán lévők sokkal egyszerűbbek és könnyebbek lehetnének. A középső állomás nem csupán átszállási pont lehetne, hanem operációs és irányítóközpont is – és légióként úgy gondoljuk, hogy jelentős turisztikai attrakcióként és üdülőhelyként is teljes joggal lehetne hasznosítani.
De ez nem középút. Ez majdnem a fix pálya kétharmad távolságában van. Aztán van még egy tényező: a biztonság. Ha a fenti szakasz elválik, nem zuhan vissza a földre a középső állomás.
– És miért nem?
– Épp elég nagy tömege lesz, hogy stabil pálya maradjon. Természetesen föld felé fog esni, de mindig távol marad az atmoszférától, így tökéletesen biztonságos lesz. Egyszerűen űrállomássá alakul, mely tízórás elliptikus pályán fog mozogni. Naponta kétszer pontosan odajut vissza, ahonnan elindult és esetleg még újból csatlakoztatni is lehet. Elméletben legalábbis...
– És a gyakorlatban?
– Oh, biztos vagyok, hogy meg lehet csinálni. Az emberek és a berendezés bizonyára megmenthetők az állomáson. De még ez a választási lehetőségünk se lenne, ha alacsonyabb tengerszint feletti magasságban létesítenénk. Bármi ami huszonötezer kilométeres határérték alá esik, az atmoszférába ütközik és öt órán belül vagy még hamarabb elég.
– Mit javasol, reklámozzuk ezt a tényt az utasoknak a földközépút pályán?
– Reméljük, túlságosan le fogja kötni őket a látvány csodálata ahhoz, hogy ezen aggódjanak.
– Olyan szondát készít, mint egy szép tájon átvezető felvonó.
– Miért ne? Kivéve, hogy a legmagasabb tündérvasút a földön csupán három kilométer magasra megy fel, amiről pedig mi beszélünk, az ezt körülbelül tízezerszer haladja meg.
Hosszú csend következett, míg Abdullah sejk mindezt végiggondolta.
– Elszalasztottunk egy lehetőséget – szólalt meg végül. – Építhettünk volna egy öt kilométeres tündérvasutat a híd pillérjében.
– Az eredeti tervekben szerepelt, de a szokásos – takarékossági – okoknál fogva elvetettük.
– Lehet, hogy hibát követtünk el. Kifizetődhetett volna. Aztán épp most jöttem rá még valamire... Ha ez a... hiper elemi szál... akkor rendelkezésünkre állt volna, felteszem, a hidat fele költségen építhettük volna meg.
– Sosem hazudnék önnek, Elnök úr. Alig egyötödébe került volna. A megépítés azonban több mint húsz évet késhetett volna, így nem vesztett vele.
– Meg kell tárgyalnom a könyvelőimmel. Némelyikük még mindig nincs meggyőződve róla, hogy jó ötlet volt, még akkor sem, ha a forgalom növekedési üteme meghaladja a tervezettet. Én azért állandóan azt mondogatom nekik, hogy a pénz nem minden – a köztársaságnak szüksége volt a hídra mind pszichológiailag, mind kulturális szempontból éppúgy, mint közgazdaságilag. Tudta, hogy a rajta áthaladó emberek tizennyolc százaléka csak azért kel át, mert ott van és nem másért? Azután pedig egyenesen visszafordulnak ahelyett, hogy oda-vissza meg kellene fizetni az útvámot?
– Szeretném emlékeztetni – mondta Morgan szárazon –, hogy jó ideje hasonlóan érveltem önnek. Nem volt könnyű meggyőznöm önt erről.
– Igaz. Emlékszem, hogy a Sydney Opera volt az ön kedvenc példája. Szeretett rámutatni arra, hányszor fizetődött ki – még kemény készpénzben is, hát még ami a presztízst illeti.
– És ne feledkezzék meg a piramisokról. A sejk nevetett.
– Minek is nevezte őket? Az emberiség történelme legjobb beruházásának?
– Pontosan. Még mindig turisztikai osztalékot fizet, pedig négyezer év telt el.
– Aligha fair a hasonlat. Fenntartási költségei összehasonlíthatatlanok a hídéval... sokkal kevesebb az ön által javasolt toronyénál.
– A torony tovább tarthat, mint a piramisok. Sokkal kedvezőbb környezetben van.
– Ez igen meggyőző érv. Maga valóban azt hiszi, több ezer évig fog üzemelni?
– Nem eredeti formájában természetesen. Elvileg azonban igen. Bármilyen műszaki fejlesztéseket hoz magával a jövő, nem hiszem, hogy valaha is lesz hatékonyabb, takarékosabb módja az űrbe jutásnak. Gondoljon rá úgy mint egy másik hídra. Ez alkalommal azonban a csillagokba – vagy legalábbis a bolygókra vezető hídra.
– És újból azt kívánja tőlünk, hogy finanszírozzuk. Még mindig húsz évig kell fizetnünk az utolsó hídért. Nem mintha az ön űrfelvonója a mi területünkön lenne, vagy közvetlen jelentőséggel bírna számunkra.
– Én azt hiszem, igen, Elnök úr. Az ön köztársasága része a földi gazdaságnak és az űrszállítás költségessége most a növekedési korlátok egyik tényezője. Ha megnézi az ötvenes és hatvanas évek előirányzatait...
– Megnéztem. Megnéztem. Nagyon érdekes. De, noha nem vagyunk épp szegények, nem tudnánk növelni a szükséges alapok hányadát. Hiszen az felemésztené az egész világ bruttó termékét néhány évig!
– És tizenöt évenként visszafizetődik azután örökre.
– Ha az ön előirányzata helyes.
– A hídnál az volt. De természetesen igaza van, és nem várom el az ANAR-tól, hogy többet tegyen, mint hogy lendületbe hozza a labdát. Ha egyszer érdeklődést mutat, sokkal könnyebb lesz egyéb támogatást találni.
– Úgy mint?
– A Világbank. A planetáris bankok. A szövetségi kormány.
– És az ön munkaadója, a Földtani Intézet, ők hogy vannak ezzel, Van?
Na, kezdődik, gondolta Morgan majdnem megkönnyebbülten sóhajtva. Most, hogy végre őszintén beszélhetett valakivel, akiben megbízott, valakivel, aki túl magasan állt ahhoz, hogy piti kis bürokráciái intrikákba bonyolódjék, aki azonban gondosan méltányolni tudta azok finomabb pontjait.
– E munka zömét magánidőmben végeztem – most éppen szabadságon vagyok. Véletlenül ugyanígy kezdődött a hídnál is. Nem tudom, mondtam-e valaha önnek, hogy hivatalosan rám parancsoltak, felejtsem el... Levontam néhány tanulságot az elmúlt tizenöt évben.
– Ehhez a jelentéshez jó sok komputerórára volt szükség. Ezt ki fizette?
– Oh, jelentős szabad rendelkezésű alapjaim vannak. Személyzetem pedig mindig végez olyan tanulmányokat, melyeket senki más nem ért. Az igazat megvallva, egész kis csapatom van, aki ezzel az ötlettel játszadozik néhány hónapja. Annyira el vannak ragadtatva, hogy szabadidejük legnagyobb részét is ezzel töltik. Most azonban el kell köteleznünk magunkat – vagy el kell napolnunk a projectet.
– Tud erről az ön nagyrabecsült elnöke?
Morgan mosolygott, bár nem sok humorral.
– Természetesen nem és nem is akarom neki elmesélni, amíg az összes részletet ki nem dolgoztam.
– El tudok képzelni néhány komplikációt – mondta az elnök csípősen. – Egyik ezek közül, hogy biztosítani kell, ne Collins szenátor találja fel először.
– Ezt ő nem teheti – az ötlet körülbelül kétszáz éves. Ő azonban sok más emberrel együtt csak lelassítaná. Szeretném megérni, hogy erre az én életemben kerüljön sor.
– Na és persze ön akar lenni az illetékes... Nos pontosan mit kíván tőlünk?
– Ez csupán egy javaslat Elnök úr – lehet, hogy önnek jobb ötlete van. Hozzon létre egy konzorciumot – talán legyen benne a Gibraltár Bridge Authority, a Suez and Panama Corporations, az English Channel Company, a Bering Dam Corporation... Azután amikor mindez összeállt, keresse meg az n-t egy megvalósíthatósági tanulmány iránti kérelemmel. Ezen a szinten a beruházás jelentéktelen.
– Ami azt jelenti, hogy...
– Kevesebb egymilliónál. Különösen mivel én már a munka 90%-át elvégeztem.
– És azután?
– Azután az ön támogatásával, Elnök úr már kívülről fújom a dolgot. Maradhatok az n-nél. Vagy visszavonulhatok és csatlakozhatom a konzorciumhoz – nevezzük Astroengineeringnek. Minden a körülményektől függ. Mindent megtennék, ami a project szempontjából a legkedvezőbbnek tűnik.
– Ez így ésszerű megközelítésnek látszik. Azt hiszem, kidolgoztatunk valamit.
– Köszönöm, Elnök úr – felelte Morgan szívből jövő őszinteséggel. – Van azonban egy aggasztó akadály, amit azonnal el kell gördíteni az útból – talán még azelőtt, hogy létrehoznánk a konzorciumot. El kell mennünk a Világi Bírósághoz, és ítéletet kell hozatnunk a föld legértékesebb ingatlanát illetően.

HUSZADIK FEJEZET

A táncoló híd

Az azonnali kommunikáció és gyors földi szállítás korában kényelmes volt ha valaki olyan hellyel rendelkezett, ahol fel lehetett hívni az irodában, Nem lehetett mindent elektronikus úton tárolni, még mindig voltak olyan tételek mint a jó öreg könyvek, professzionális igazolások, díjak és kitüntetések, mérnöki modellek, anyagminták, művészek project ábrázolásai (nem olyan pontosak, mint a komputeresek, de nagyon dekoratívak) és természetesen a faltól falig szőnyeg, melyre minden korelnök bürokratának szüksége volt, hogy a külső realitás hatásait mérsékelje.
Morgan irodája, melyet átlag havonta tízszer keresett fel a hatodik, vagyis FÖLDI szinten volt a Nairobiban terpeszkedő Földtani Intézet székházában. Az alatta levő szinten volt a TENGERI, fölötte pedig az IGAZGATÁSI osztály- ami Collins elnököt és az ő birodalmát jelentette. Az építész a naiv szimbolizmus jegyében a legfelső szintet az ŰR-nek szentelte. Még egy kis obszervatórium is volt a tetőn egy harminc centiméteres teleszkóppal, mely mindig rossz volt, mivel csak irodai bulik alkalmával használták és gyakran nagyon nem csillagászati célokra. A Három Bolygó Szálloda felső szobái mindössze egy kilométernyi távolságban kedvelt célpontot jelentettek, mivel itt gyakran folytattak rendkívül különös életformát – vagy legalábbis így viselkedtek.
Miután Morgan folyamatos kapcsolatban állt két titkárával – a személyivel és az elektronikussal – nem számított meglepetésekre amikor irodájába lépett rövid, ANAR-ból való repülőútja után. Megelőző korok szabványai szerint az övé rendkívül kis szervezet volt. Háromszáznál kevesebb férfi és nő tartozott közvetlen irányítása alá, de a kezükben lévő komputeres és információ-feldolgozó hatalmat nem tudta volna akárki kezelni az egész bolygó tisztán humán populációjából.
– Nos, hogy boldogultál a sejkkel – kérdezte Warren Kingsley, a helyettese és régi barátja, amint kettesben maradtak.
– Remekül. Azt hiszem megállapodtunk. De még mindig nem tudom elhinni, hogy egy ilyen stupid probléma tart fel bennünket. Mit mond a jogi osztály?
– Biztosan meg kell kapnunk a Világi Bíróság ítéletét. HA a bíróság egyetért azzal, hogy ez mindenek fölötti közérdek, tógás barátainknak költözniük kell... Bár ha kötik az ebet a karóhoz, kellemetlen helyzetbe kerülünk. Talán küldhetnél nekik egy kis földrengést, hogy hozzásegítsd őket a döntéshez.
Az a tény, hogy Morgan a Tektonikai Intézet igazgató tanácsához tartozott, régi vicc volt kettőjük között, de a Tektonikai Intézet – talán hála Istennek – sosem találta meg a módját, hogyan kell a földrengéseket szabályozni és irányítani, és nem is számított rá, hogy valamikor is ilyet fog tenni. A legjobb amit remélhetett az volt, hogy előre meg tudja mondani, hol lesz földrengés és hogy ártalmatlanul tombolja ki energiáját mielőtt még nagy kárt tehetne. De még itt, a sikerek listáján sem volt 25%-osnál sokkal jobb az eredmény.
– Jó ötlet – felelte Morgan. – Majd gondolkodom rajta. Nos, mi a helyzet a másik problémánkkal?
– Minden ugrásra kész. Most akarod?
– Rendben – lássuk a legrosszabbat.
Az iroda ablakai elsötétültek és egy csillogó vonalakból álló rács jelent meg a szoba közepén.
– Ezt nézd meg, Van – mondta Kingsley. – Itt van a problémát jelentő uralkodó rendszer.
Betű- és számsorok materializálódtak az üres levegőben – sebességek, hasznos terhek, gyorsulások, tranzit idők. Morgan egy pillantással felmérte őket. A földgolyó hosszúsági és szélességi köreivel lebegett éppen a szőnyeg felett; melyből embernyinél kicsivel magasabbra kiemelkedett belőle egy fénylő szál, mely az orbitális torony helyét jelezte.
– A normál sebesség ötszázszorosa; a laterális skála túlzása ötven. Itt tartunk.
Valami láthatatlan erő elkezdte rángatni a fénycsíkot és kihúzta függőleges helyzetéből. A zavar felfelé haladt amint végigjátszotta a komputer számítások millióit egy másodperc alatt, egy hasznos terhelés felszállását ábrázolva a Föld gravitációs mezején keresztül.
– Mennyi ez az eltolódás? – kérdezte Morgan, amint szemeit erőltetve követte a szimuláció részleteit.
– Pillanatnyilag körülbelül kétszáz méter. Három lesz mielőtt...
– A szál megfeszült. A lassított mozgásban, mely az óránkénti sok ezer kilométeres valódi sebességet reprezentálta, a torony két külön szegmense kezdett elfordulni egymástól – az egyik visszahajolt a föld felé, a másik felfelé csapódott az űrbe. Morgan azonban már nem volt teljesen tudatában ennek a képzeletbeli katasztrófának, mely csupán a komputer agyában létezett. Hozzáadódott most már az a valóság, mely évek óta nyugtalanította.
Legalább ötvenszer látta ezt a kétszáz éves filmet és voltak olyan szakaszok, melyeket lépésről lépésre vizsgált meg, míg minden részletét kívülről nem tudta. Végül is ez volt fajlagosan a legdrágább film amit valaha forgattak, legalábbis békeidőben. Annyiba került, mint Washington állam, percenként több millió dollárba...
Ott állt a karcsú (túlságosan is karcsú!) és kecses híd a kanyon felett. Nem volt rajta forgalom, mindössze egyetlen kocsit hagyott ott a közepén a tulajdonosa. És nem csoda, hogy így tett, mivel a híd úgy viselkedett, amire még nem volt példa a technika történetében.
Lehetetlennek látszott, hogy sok ezer tonna fém ilyen légies balettet tudjon előadni. Könnyebb lett volna elhinni, hogy a híd gumiból készült és nem acélból. Óriási, lassú, többméteres amplitúdójú hullámzás söpört végig a fesztávolság teljes szélességében úgy, hogy az útpálya, mely a pillérek közé volt felfüggesztve, oda-vissza csavarodott, mint egy dühödt kígyó. A kanyonon lefelé fújó szél olyan hangot adott, mely túlságosan mély volt az emberi fül számára, amint ütközött a gyönyörű, kudarcra ítélt szerkezet természetes frekvenciájával. A torziós vibrációk órákig képződtek, de senki sem tudta mikor szakad vége. Már a meghosszabbított haláltusa is ajándék volt, melyet a szerencsétlen tervezők megelőzhettek volna.
A támasztókábelek hirtelen elpattantak és úgy csapkodtak felfelé, mint gyilkos acélostorok. Az útpálya csavarodva és visszaperdülve a folyóba zuhant, a szerkezet töredékei minden irányba szétrepültek. Még ha normál sebességgel vették is fel, a végső kataklizma úgy nézett ki, mintha lassított felvétel volna; a katasztrófa mértéke akkora volt, melyre az emberi ész nem rendelkezik hasonlítási alappal. A valóságban talán öt másodpercig tartott, mely időtartam végére a Tacoma Narrows híd kitörölhetetlen helyet szerzett magának a technika történetében. Kétszáz évvel később Morgan irodájának falán egy, az utolsó pillanatokat ábrázoló kép volt, mely “Az egyik legdrágább termék" címet viselte.
Morgan számára ez nem vicc volt, hanem állandó figyelmeztetés, miszerint a váratlan dolgok mindig lesből támadnak. Mikor a Gibraltár hidat tervezte, gondosan végigment a Tacoma Narrows katasztrófáról Theodore von Kármán által készített klasszikus analízisen, mindent megtanulva, amit csak lehetett a múlt egyik legköltségesebb hibájából. Nem volt komoly vibrációs probléma még a legvadabb viharban sem, mely süvöltve jött az Atlanti-óceán felől, bár az útpálya száz métert elmozdult a középvonaltól – pontosan a számításoknak megfelelően.
Az űrfelvonó azonban akkora ugrás volt az ismeretlenbe, hogy néhány kellemetlen meglepetés virtuális bizonyossággal bírt. A szélerők az atmoszferikus szakaszban könnyen becsülhetők voltak, de számításba kellett venni a hasznos terhek megállása és indítása által indukált vibrációt is – sőt még a Nap és a Hold ilyen hatalmas szerkezetre gyakorolt ár-apály hatásait is. Mégpedig nem is csak egyenként, hanem kölcsönhatásukban; egy esetleges földrengéssel együtt a kép komplikálása érdekében, az úgynevezett leghosszabb esetet analizálva.
Ennél a hasznos súly per óra tartománynál minden szimuláció azonos eredményt ad. A vibráció addig erősödik, amíg ötszáz kilométer körül be nem következik a törés. Növelnünk kell a rezgéscsillapítást – mégpedig drasztikusan.
– Ettől féltem. Mennyire van szükségünk?
– További tíz megatonnára.
Morgan sötét elégtételt vehetett a figurából. Közel volt az általa találgatotthoz mérnöki intuícióját és tudatalattijának titokzatos forrásait használva. A komputer most őt igazolta. Tízmillió tonnával kellene növelniük a “horgonyzás" tömegét a pályán.
Még az evilági földmozgási szabványok szerint is aligha volt triviális egy ilyen tömeg. Körülbelül kétszáz méter átmérőjű sziklatömb súlyával volt egyenlő. Morganben hirtelen felrémlett a Yakkagala képe, ahogyan utoljára látta, a taprobani égbolt felé ágaskodva. Képzeljük el, hogy azt a negyvenezer kilométerest emeljük az űrbe. Szerencsére nem valószínű, hogy erre szükség lesz; vannak más alternatívák.
Morgan mindig engedte, hogy alárendeltjei saját eszüket használják. Ez volt az egyetlen mód arra, hogy felelősséget alakítson ki, a teher nagy részét levette a válláról és sok esetben személyzete olyan megoldásokra jutott, melyek felett ő maga elsiklott.
– Mit javasolsz, Warren? – kérdezte csendesen.
– Használhatnánk az egyik teherhordó holdjáró indítóállványát, és fellőhetnénk tíz megatonna holdkőzetet. Hosszadalmas, drága móka lenne és nagy űrbázisú műveletre lenne szükségünk, hogy összeszedjük az anyagot és a végső pályára irányítsuk. Lenne emellett egy pszichológiai probléma is...
– Igen, ezzel tisztában vagyok. Nem akarunk újabb San Luis Domingót.
San Luis volt az – a szerencsére kicsi – dél-amerikai falu, mely olyan eltévedt feldolgozott holdfém szállítmányt kapott, melyet egy alacsony pályájú űrállomásra szántak. A végállomás irányítása elromlott, ezáltal létrejött az első ember alkotta meteorkráter – és kétszázötven ember halálát okozta. Azóta a Föld bolygó populációja igen érzékenyen reagál az égi rendeltetésű tevékenységgel kapcsolatos kérdésekre.
– Sokkal jobb megoldás volna egy aszteroida befogása. Kutatjuk a megfelelő pályán lévőket, és három ígéretes jelöltünk van. Igazándiból egy széntartalmút keresünk. Azt azután felhasználhatnánk nyersanyagként, ha felállítottuk a feldolgozó üzemet. Két legyet ütnénk egy csapásra.
– Elég nagy csapással, de valószínűleg ez a legjobb ötlet. Felejtsük el a holdindítóállványt – egymillió tíztonnás lövés évekre lekötné és némelyikük bizonyára el is kallódna. Ha nem tudunk elég nagy aszteroidát találni, felküldhetünk egy külön tömeget magával a felvonóval – bár utálom elpazarolni azt a sok energiát, ha elkerülhető.
– Ez volna a legolcsóbb megoldás. A legújabb fúziós erőművek hatásfokával csak húsz dollár értékű elektromosság szükséges ahhoz, hogy egy tonnát orbitális pályára vigyünk.
– Biztos vagy te ebben a számban?
– Szigorú idézet a Központi Erőműtől.
Morgan néhány percig hallgatott, majd megszólalt: – Az űrkutató mérnökök tényleg utálni fognak engem. – Majdnem annyira – tette hozzá magában, mint amennyire a tiszteletre méltó Parakarma gyűlöl.
Nem – ez nem volt szép tőle. A gyűlölet olyan érzelem, mely a tanok követői számára már nem megengedett. Amit a korábbi dr. Choam Goldberg szemeiben látott, pusztán kérlelhetetlen ellenállás volt. Ez azonban ugyanolyan veszélyes lehet.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Ítélet

Paul Sarath egyik kellemetlen specialitása volt a hirtelen telefonálás, vidám, vagy mélabús hangulatban, az esettől függően, mindig azonos szavakat használva: – Hallotta mi újság? – Bár Rajasinghe gyakran esett kísértésbe, hogy általánosságban válaszoljon. – Igen – egyáltalán nem vagyok meglepve – sose volt szíve megfosztani Sarathot ettől a szimpla örömtől! – Már megint mi történt? – kérdezte különösebb lelkesedés nélkül.
– Maxin a kettes Globális vonalon Collins szenátorral beszél. Azt hiszem, Morgan barátunk bajban van. Visszahívlak.
Sarath izgatott arca elhalványult a képernyőn, hogy egy pár másodperccel később Maxine Duval jelenjen meg rajta, amint Rajasinghe átkapcsolt a híranalizáló csatornára. Ismerős stúdiójában ült és a Földtani Intézet elnökével beszélt, aki alig titkoltan – valószínűleg mesterkélten – indignáltnak látszott.
– Collins szenátor, most, hogy a Világi Bíróság ítéletet hozott...
Rajasinghe a teljes programot felvételre kapcsolta, miközben azt mormogta – “Azt hittem, péntekig erre nem kerül sor." Amint levette a hangot és működésbe hozta saját hálózatát Aristotle-vel, felkiáltott “Te jó Isten, hiszen péntek van!"
Mint mindig, Ari azonnal vonalban volt.
– Jó reggelt Raja. Mit tehetek érted?
Az a gyönyörű, szenvtelen, emberi indulatoktól mentes hang, sosem változott azalatt a negyven év alatt, mióta megismerte. Halála után évtizedekig, talán évszázadokig másokhoz fog szólni éppen úgy, mint ahogyan ővele beszélt. (Ami azt illeti, hány beszélgetést folytatott a jelen pillanatig?) Egykor ez a tudat nyomasztotta Rajashingét, most már nem számított. Nem irigyelte Aristotle halhatatlanságát.
– Jó reggelt Ari. Szeretném megkapni a mai Világi Bírósági szabályozást az Astroengineering Corporation kontra Sri Kanda Vihara ügyben. Az összefoglalás is elegendő. A teljes kiprintelt szöveget később kérem.
– 1. döntés. A templomtelek haszonbérletének örökös jellege megerősítést nyert Taprobane és a Világ törvényei szerint, amint azt a 2085 kodifikálja. Egyhangú döntés.
– 2. döntés. A javasolt orbitális torony létesítése annak kísérő zajával, vibrációjával és a nagy történelmi és kulturális jelentőségű telekre gyakorolt hatásával magánlaksértést jelentene, mely a magánjogi törvény szerint tiltást érdemel. A jelen helyzetben a közérdek nem eléggé érdemes arra, hogy befolyásolja a kérdést. 4-2 arányú döntés, egy tartózkodással.
– Köszönöm, Ari. Töröld a printelést. Nem lesz rá szükségem. Viszontlátásra.
Nos, hát ennyi. Épp úgy történt, ahogy várta. Mégsem tudta, felszabadultságot vagy csalódást érezzen-e.
Mélyen a múltba nyúló gyökerei miatt örült, hogy a régi hagyományokat táplálták és védelmezték. Ha egy dolgot megtanult az emberiség véres történelméből az az volt, hogy csak az egyes emberi lények számítanak; bármennyire is különc legyen a hitük, védeni kell őket mindaddig, amíg nem ütköznek a szélesebb, de ugyanolyan legitim érdekekkel, Mit is mondott az öreg költő? “Nincs semmi ami az államhoz fogható." Talán egy kissé túl messzire ment, de jobb volt mint a másik véglet.
Ugyanakkor Rajasinghe haloványan sajnálatot is érzett. Félig meggyőzte magát arról (ez vajon az elkerülhetetlennel való puszta együttműködés volt?), hogy Morgan fantasztikus vállalkozása pontosan az lehetne, amire szükség volna ahhoz, hogy meggátolja Taprobanét (és talán az egész világot – ez ugyan már nem az ő felelőssége) attól, hogy kényelmes, önelégült hanyatlásba süppedjen. Most a bíróság lezárta ezt a sajátos utat, legalábbis hosszú évekre.
Kíváncsi volt vajon Duval mit mondott volna erről a témáról és átkapcsolt a késleltetett visszajátszásra. A Globális kettőn (néha a Beszélő Fejek Országának is nevezték), Collins szenátor még mindig erőt gyűjtött.
– Kétségtelenül meghaladja hatáskörét és saját belátása szerint olyan projectekre használja fel forrásait, melyekhez azoknak semmi köze sincs.
– De tényleg, szenátor, nem ragaszkodik ön túlságosan a törvény betűjéhez? Úgy értem, a hiper elemi szál építési célokra került kifejlesztésére, különösen hidakhoz. És nem egyfajta hídról van itt szó? Azt hallottam, dr. Morgan ezt az analógiát használja, bár ő maga is toronynak nevezi.
– Éppen, hogy maga ragaszkodik most a törvény betűjéhez. Jobb szeretem az “űrfelvonó" nevet. És alaposan téved a hiper elemi szál vonatkozásában. Ez nem más, mint kétszáz évi űrkutatás eredménye. Az a tény, hogy a végső áttörés a földi részlegben történt az én – ő – szervezetemnél, lényegtelen, bár természetesen büszke vagyok rá, hogy tudósaim részt vettek benne.
– Úgy véli, hogy az egész projectet át kellene adni az űrrészlegnek?
– Milyen projectet? Ez csupán egy tanulmányterv- ama sok száz egyike, melyek folyamatosan készülnek az n-nél. Sosem hallom egy töredéküket sem és nem is akarom – mindaddig, amíg olyan stádiumba nem jutnak, ahol valamilyen jelentőségteljes döntést kell hozni.
– Itt nem erről van szó?
– Határozottan nem. Űrszállítási szakértőim azt mondják, képesek az összes tervezett forgalomnövekedés kezelésére – legalábbis belátható időn belül.
– Ami pontosan azt jelenti, hogy...
– Újabb húsz évig.
– És mi történik azután? A torony megépítéséhez szükség van ennyi időre dr. Morgan szerint. Tegyük fel, hogy nem készül el időben.
– Akkor majd lesz valami más. Embereim megvizsgálják az összes lehetőséget, és semmi esetre sem biztos, hogy az űrfelvonó lesz a helyes válasz.
– Az ötlet azonban alapvetően helyénvaló?
– Úgy tűnik, igen, bár további tanulmányokra van szükség.
– Akkor bizonyára hálásnak kell lennie dr. Morgan kezdeti munkájáért.
– A legnagyobb tisztelettel vagyok dr. Morgan iránt. Ő a szervezetemnél – vagy talán a világon – az egyik legbriliánsabb mérnök.
– Nem hinném, szenátor, hogy ez lenne kérdésemre a válasz.
– Rendben, hálás vagyok dr. Morgannak, hogy tudomásunkra hozta ezt az ügyet. De nem hagyom jóvá azt a módot, ahogyan ezt tette. Ha lehetek őszinte, megpróbált erőszakot venni rajtam.
– Hogyan?
– Úgy, hogy szervezetemen – az ő szervezetén – kívülre ment, és ezáltal a lojalitás hiányát mutatta. Manőverei eredményeképp létrejött egy hátrányos világi bírósági döntés, mely elkerülhetetlenül sok kedvezőtlen kommentárt provokált. Ilyen körülmények között nem volt más választásom, mint hogy arra kérjem – legnagyobb sajnálatomra –, nyújtsa be lemondását.
– Köszönöm önnek, Collins szenátor. Mint mindig, öröm volt beszélgetni önnel.
– Te kedves hazug – mondta Rajasinghe, amint átkapcsolta a felvételt és fogadta a hívást, mely az utolsó percben villogott.
– Mindent vettél? – kérdezte Sarath. – Ez lett hát dr. Vannevar Morgan vége.
Rajasinghe elgondolkodva nézett öreg barátjára néhány másodpercig.
– Te mindig szerettél elhamarkodott következtetéseket levonni, Paul. Miben fogadnál?

HARMADIK RÉSZ

A harang

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Hitehagyott

A világegyetem megértésére fordított eredménytelen kísérletei miatt kétségbeesve, Devadasa végül elkeseredésében kijelentette:
– “Minden olyan állítás, mely az Isten szót tartalmazza, helytelen."
Nyomban válaszolt legkevésbé kedvelt tanítványa, Somasiri:
– “Az a mondat, melyet most mondok, tartalmazza az Isten szót. Cserbenhagy értelmem, oh Nemes Mester, hogyan lehet ez az egyszerű állítás helytelen."
Devadasa az ügyet több Poya alatt fontolgatta. Azután megszólalt, ezúttal nyilvánvaló elégedettséggel:
– “Csak az olyan állítások, melyek nem tartalmazzák az Isten szót, lehetnek igazak."
Olyan szünet után, mely épp arra volt elegendő, hogy egy kiéhezett manguszta lenyeljen egy kölesmagot, Somasiri válaszolt:
– “Ha ez az állítás önmagára vonatkozik, oh, Tiszteletre Méltó, nem lehet igaz, mivel tartalmazza az Isten szót. De ha nem igaz..."
Ennél a pontnál Devadasa Somasiri fejéhez vágta kolduló tálját, és ezért úgy kell tisztelni, mint a Zen igazi megalapítóját.

A Culavamsa egy töredékéből, melyet azonban még nem fedeztek fel.

Késő délután, mikor a lépcsőt már nem sütötte teljes eszeveszettséggel a nap, a tiszteletre méltó Parakarma elindult lefelé. Az éjszaka beálltáig eléri a zarándokok legmagasabban lévő pihenőházát; és másnapra visszatér az emberek világába.
A Mahanayake Thero nem látta el tanáccsal, de kedvét sem szegte, és ha fájt is kollégája távozása, nem mutatta jelét. Csupán annyit mondott: “Minden dolog múlandó", majd összetette a kezeit, és áldását adta.
A tiszteletre méltó Parakarma, aki egyszer már dr. Choam Goldberg volt, és lehet, hogy ismét azzá lesz, nehéz helyzetben volt, mikor összes indítékát magyarázta. “Helyesen cselekedni" – könnyű mondani; de felismerni egyáltalán nem olyan egyszerű.
A Sri Kanda Maha Viharán megtalálta az elme békéjét – de ez már kevés volt számára. Az ő tudományos képesítésével már nem elégedett meg a rend Istenhez való homályos viszonyulásával. Az effajta indifferencia végül rosszabbnak tűnt, mint az egyenes tagadás.
Ha létezik olyasmi, mint a rabbinusi gén, dr. Goldberg rendelkezett vele. Mint oly sokan őelőtte, Goldberg-Parakarma a matematika segítségével kereste Istent, és még az a bomba sem bátortalanította el, melyet Kürt Gödéi robbantott a huszadik század elején az eldönthetetlen tételek felfedezésével. Képtelen volt felfogni, hogyan foglalkozhat valaki Euler mélységének dinamikus aszimmetriájával, a mégis gyönyörűen egyszerű “eπ + l = 0"-val, anélkül, hogy elgondolkodna azon, nem volt-e a világegyetem valamilyen óriási intelligencia teremtménye.
Miután nevet szerzett magának új kozmológiai elméletével, mely majdnem tíz évig volt életben, mielőtt megcáfolták, Goldberget széleskörűen második Einsteinként, vagy N'goyaként ünnepelték. Az ultraspecialízáció korában az is sikerült neki, hogy jelentős előrelépést tegyen az aero- és hydrodinamikában – melyeket sokáig holt, további meglepetéseket már nem tartogató témáknak tekintettek.
Azután, hatalma teljében megtapasztalta a vallásos megtérést, Pascalhoz hasonlóan, de oly sok morbid felhang nélkül. A következő évtizedben elégedett volt azzal, hogy beleolvadt a sáfrányszínű névtelenségbe, és briliáns agyát tantételekre és a filozófiára összpontosította. Nem sajnálta ezt az intermezzót, és még abban sem volt biztos, hogy elhagyta a Rendet; talán egy szép napon ez a nagy lépcsősor viszontlátja őt. Istenadta tehetsége azonban újból érvényt próbált szerezni magának. Kemény munka várt rá, és olyan eszközökre volt szüksége, melyeket nem lehetett megtalálni a Sri Kandán – vagy a kérdéses dologban talán magán a földön sem.
Most egy kis ellenérzése támadt Vannevar Morgannal szemben. Bármilyen véletlenül is, a mérnök lángra lobbantotta a szikrát; a maga ügyefogyott módján ő is Isten követe volt. A templomot mégis mindenáron meg kell védeni. Akár visszatéríti valaha őt a sors kereke annak békés Csendjéhez, akár nem, Parakarma ezt visszavonhatatlanul eltökélte magában. így hát, mint egy új Mózes, aki a hegyről olyan törvényeket hoz magával, melyek megváltoztatnák az emberek sorsát, a tiszteletre méltó Parakarma alászállt abba a világba, melyet egyszer megtagadott. Vak volt az őt körülvevő táj és az égbolt szépségeivel szemben. Ezek végképp csak triviálisak voltak azokhoz képest, melyeket csak ő maga láthatott az agyán keresztülvonuló egyenletek hadseregében.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Holdsugárzás

– Magának az a baja, dr. Morgan – mondta a tolókocsis ember –, hogy rossz bolygón él.
– Önkéntelenül is arra gondolok – vágott vissza Morgan, feltűnően bámulva a látogatója életét segítő eszközt –, hogy majdnem ugyanez áll önre is.
A Narodny Mars (beruházási) alelnöke elismerő kajánsággal kuncogott.
– Én legalább csak egy hétig vagyok itt. Utána megyek vissza a holdra egy civilizált gravitációba. Oh, tudok én járni, ha muszáj; de jobb szeretem, ha nem kell.
– Ha szabad kérdeznem, egyáltalán miért jött a földre?
– Olyan ritkán jövök, amilyen ritkán csak lehet, de néha jelen kell lenni. Az általános hiedelemmel ellentétben nem lehet mindent távolról irányítani. Biztos vagyok benne, hogy ön ennek tudatában van.
Morgan bólintott; ez épp eléggé igaz volt. Azokra az időkre gondolt, amikor valamely anyag textúrája, a talpa alatt lévő szikla vagy talaj, a dzsungel illata; az arcát égető spray életet adó szerepet játszott egyik projectjében. Egyszer tán még ezeket az érzéseket is lehet elektronikus úton átvinni. Valójában ez már meg is történt, nyersen, kísérleti alapon és jelentős költséggel. De a valóságot nem lehetett helyettesíteni; óvakodni kell az utánzatoktól.
– Ha azért látogatott a földre, hogy épp velem találkozzon – válaszolta Morgan –, megtiszteltetésnek veszem. De ha állást kínál a Marson, csak az idejét vesztegeti. Élvezem a visszavonulást, a barátokkal és rokonokkal való találkozást, akiket már évek óta nem láttam, és nem áll szándékomban új karrierbe fogni.
– Ez meglep. Végül is ön mindössze ötvenkét éves. Mivel kívánja kitölteni az idejét?
– Erre könnyen válaszolhatok. Életem hátralevő részét egy tucat project bármelyikével tölthetem. Az ősi mérnökök – a rómaiak, a görögök, az inkák – mindig elbűvöltek, és sosem értem rá, hogy tanulmányozzam őket. Felkértek, hogy írjak és tartsak egy globális egyetemi kurzust a tervezéstudományról. Megbíztak egy tankönyv megírásával a fejlett struktúrák témakörében. Ki akarok fejleszteni néhány ötletet az aktív elemek felhasználásáról a dinamikus terhelések – szelek, földrengések stb. – korrigálására. Még mindig konzultáns vagyok a Földtani Intézetnél, és jelentést készítek az FI irányításáról.
– Kinek a felkérésére? Nem, tudom már, Collins szenátoréra.
– Nem – felelte Morgan rendíthetetlen mosollyal. – Arra gondoltam – hasznos volna. Ezen kívül segít abban, hogy megszabaduljak az érzéseimtől.
– Ebben biztos vagyok. De e tevékenységek egyike sem igazán kreatív. Előbb vagy utóbb unalmassá válnak, mint ez a gyönyörű norvég tájkép. Belefárad a tavak és fenyőfák bámulásába éppúgy, mint ahogy elunja az írást és a beszélgetést. Maga, dr. Morgan, olyan típusú ember, aki sosem lesz igazán boldog, hacsak nem formálja a világegyetemet.
Morgan nem válaszolt. A prognózis túlságosan pontos volt ahhoz, hogy megnyugtató legyen.
– Gyanítom, egyetért velem. Mit szólna hozzá., ha azt mondanám, bankom komolyan érdeklődik az űrfelvonó project iránt?
– Szkeptikus lennék. Mikor megkerestem hivatalnokait, azt mondták, jó ötlet, de ebben a stádiumban nem tudnának pénzt fektetni bele. Minden rendelkezésre álló alapra szükség van a Mars fejlesztésére. A régi történet: örülünk, ha segíthetünk, amikor nincs rá szüksége.
– Ez egy évvel ezelőtt volt. Azóta alaposabban átgondoltuk a dolgot. Szeretnénk, ha megépítené az űrfelvonót, de nem a Földön. A Marson. Érdekli a dolog?
– Lehet. Folytassa.
– Nézzük az előnyöket. A gravitációnak csak egyharmadával kell számolni, így az érintett erők ennek megfelelően kisebbek. A szinkronpálya is közelebb van – az itteni tengerszint feletti magasság felénél is alacsonyabban, így már a kezdet kezdetén jelentősen csökkennek a mérnöki problémák. Embereink becslése szerint a Marson a rendszer a földi költségek alig egytizedébe kerülne.
– Ez elég valószínű, bár ellenőriznem kell.
– És EZ még csak a kezdet. Van egy kis erős szelünk a Marson, vékony atmoszféránk ellenére – de olyan hegyeink is, melyek teljesén föléjük nyúlnak. Az önök Sri Randája csak ötezer méter magas. Nekünk ott van a Mons Pavonis – mely huszonegyezer méteres, és pontosan az egyenlítőn helyezkedik el. Még jobb, hogy nincsenek csúcson ülő marsbéli szerzetesek hosszú lejáratú haszonkölcsön szerződéssel...
– Van azután még egy ok arra, ami miatt a Marsot az űrfelvonónak teremtették. A Deimos mindössze háromezer méter magasan helyezkedik el a fix pályán, így már van néhány millió megatonnánk, ami pontosan a helyén van a horgonyzáshoz.
– Ez okoz néhány érdekes problémát a szinkronba helyezésnél, de értem, amit gondol. Szeretnék találkozni azokkal az emberekkel, akik mindezt kidolgozták.
– Belátható időn belül nem lehet. Mindannyian a Marson vannak. Oda kell mennie.
– Kísértésbe estem, de volna még néhány kérdésem. – Rajta!
– A földnek KELL egy felvonó mindama okok miatt, melyeket nyilvánvalóan ön is ismer. Számomra úgy tűnik azonban, hogy a Mars éneikül is meg tudná valósítani. Csak töredéke az önök űrforgalma a miénknek, és a növekedési ütem is sokkal kisebbre tervezett. Őszintén szólva szerintem nincs sok értelme.
– Már vártam ezt a kérdést.
– Nos, hát feltettem.
– Hallott már az Eos projectről?
– Nem hinném.
– Az Eos – görögül hajnalt jelent – a Mars megifjítási terve.
– Oh, persze, tudok róla. Magában foglalja a poláris sapkák megolvasztását, nemde?
– Pontosan. Ha fel tudnánk olvasztani az összes vizet és CO2 jeget, több dolog történne. Növekedne az atmoszféra sűrűsége annyira, hogy az emberek szabad térben dolgozhatnának űröltöny nélkül. Nagyobb 'méretekben a levegőt akár belélegezhetővé is lehetne tenni. Lenne folyóvíz, kis tavak és főként vegetáció –  egy gondosan megtervezett biota kezdetei. Néhány száz éven belül a Mars újabb Édenkertté válhatna. Ez az egyetlen bolygó a naprendszerben, melyet átalakíthatunk az ismert technológiával. A Vénusz valószínűleg mindig is túlságosan forró lesz.
– És hol illeszkedik ebbe a felvonó?
– Több millió tonna súlyú berendezést kell pályára emelnünk. Az egyetlen praktikus módszer a Mars felmelegítésére szoláris tükrökkel volna lehetséges, sok száz kilométer szélességben. Ezenkívül állandóan szükségünk lesz rájuk – először azért, hogy megolvasszák a jégsapkákat, később pedig a kellemes hőmérséklet fenntartása céljából.
– Nem tudnák mindezt az anyagot aszteroid bányáikból nyerni?
– Némelyeket természetesen igen. A legjobb tükrök e célra azonban nátriumból készülnek, ami ritkán fordul elő az űrben. A Tharsis sóágyakból kell kinyernünk őket – amelyek szerencsére épp a Pavonis lábánál találhatók.
– Mennyi ideig fog mindez tartani?
– Ha nem merül fel probléma, az első fázis ötven év alatt elkészülhet. Talán az ön századik születésnapjára – ennek megélésére harminckilenc százalékos esélye van a statisztikusok szerint.
Morgan felnevetett. – Csodálom a pontos munkát végző kutatókat.
– Nem élnénk meg a Marson, ha nem szentelnénk figyelmet a részleteknek.
– Nos, rám kedvező benyomást tett, bár rengeteg a fenntartásom. Itt van például a finanszírozás kérdése.
– Ez az én dolgom, dr. Morgan. Én vagyok a bankár, maga viszont a mérnök.
– Úgy van, de a látszat arra utal, hogy ön sokat tud a mérnöki munkáról, nekem pedig nem kevés közgazdaságtant kellett elsajátítanom – gyakran nem egykönnyen. Mielőtt fontolóra venném, részt vegyek-e egy ilyen projectben, részletes költségvetési lebontást szeretnék.
– Ezt megkaphatja.
– És EZ még csak a kezdet volna. Talán nincs tudatában igazán, milyen hatalmas mennyiségű kutatási munkát jelent ez fél tucat területen – a hiper elemi szál anyagának tömeggyártását, a stabilitást és az irányítási problémákat illetően... de folytathatnám akár egész éjjel.
– Arra nem lenne szükség. Mérnökeink olvasták az ön összes jelentését. Ők kis szériás kísérletezést javasolnak, ami sok műszaki problémát tisztázna, és bizonyítaná, hogy az elv helyes.
– Ahhoz nem fér kétség.
– Egyetértek, de bámulatos, milyen különbséget jelenthet egy kis gyakorlati bemutató. Tehát ezt szeretnénk magától kérni. Tervezze meg a lehető legminimálisabb rendszert – épp csak egy dróton néhány kilogramm hasznos terhet. Eressze le szinkronpályáról a földre – igen, a földre. Ha itt működik, a Marson könnyen fog menni. Azután vigyen fel valamit épp csak annak megmutatására, hogy a rakéták elavultak. A kísérlet relatíve olcsó lesz, alapvető információkat fog szolgáltatni, és alapvető képzést biztosít, a mi szempontunkból pedig az érvelés éveit takarítja meg. Elmehetünk a földi kormányhoz, a Szoláris Alaphoz, a többi interplanetáris bankhoz – és egyszerűen rámutatunk a demonstrációra.
– Maguk aztán alaposan kidolgozták ezt az egészet. Mikorra várnak tőlem választ?
– Hogy őszinte legyek, körülbelül öt másodpercen belül. De nyilvánvalóan nincs az ügyben semmi sürgető momentum. Gondolkodjon addig, míg ésszerűnek látszik.
– Helyes. Adják ide tervtanulmányaikat, költséganalíziseiket és minden egyéb anyagot, amijük van. Ha egyszer átrágtam magam rajtuk, megmondom, mit döntöttem – oh, maximum egy hét múlva.
– Köszönöm. Itt a számom. Bármikor utolér.
Morgan becsúsztatta a bankár azonosító kártyáját a kommunikátor készüléke memórianyílásába, és megvárta, amíg a RÖGZÍTÉS IGAZOLVA felirat megjelent a képernyőn. Mielőtt visszaadta volna a kártyát, meggondolta magát.
Hacsak nincs valami alapvető tévedés a marsbéli analízisben – és nagy összegben merne fogadni, hogy hibátlan –, nyugdíjazása véget ért. Gyakran jegyezte meg – némi élvezettel, hogy amíg sokszor hosszan és keményen gondolkodott relatív triviális döntéseken, sosem habozott egy pillanatra sem, amikor karrierje komoly fordulóponthoz érkezett. Mindig tudta, mit kell tennie, és ritkán tévedett.
A játék e stádiumában azonban jobb volt, ha nem invesztált túl sok intellektuális vagy emocionális tokét olyan projectbe, mely semmivé válhat. Miután a bankár kigördült utazásának első fázisában a Békesség Kikötője felé Oslón és a Gagarinon keresztül, Morgan lehetetlennek találta, hogy bármely tevékenységet végigvigyen, amit a hosszú északi estére tervezett. Agya csak úgy örvénylett, amint a hirtelen megváltozott jövő teljes spektrumát vizsgálta végig.
Néhány percnyi szüntelen fel-alá járkálás után leült íróasztalához, és egyfajta fordított sorrendben elkezdte feljegyezni a prioritásokat azokkal az elkötelezettségekkel kezdve, melyeket a legkönnyebben tudott lerázni. Nem sokkal ezután lehetetlennek találta, hogy ilyen rutinkérdésekre koncentráljon. Messze lent elméje mélyén valami motoszkált, és fel akarta hívni a figyelmét valamire. Mikor megpróbált koncentrálni rá, hirtelen fogalma sem volt róla, mint mikor egy ismerős, de pillanatnyilag elfeledett szót keres az ember.
Csalódott sóhajjal lökte el magát Morgan az íróasztaltól, és kisétált a verandára, hogy a szálloda nyugati fala mentén járkáljon fel-alá. Bár nagyon hideg volt, a levegő csendessége és a nulla fok alatti hőmérséklet inkább ösztönzőleg, mint kényelmetlenül hatott rá. Az égbolton ragyogtak a csillagok, és a sárga, növekvő hold a fjordban lévő tükörképe felé bukott le, melynek felszíne olyan sötét és mozdulatlan volt, akár ha egy fényesre csiszolt ébenfa tábla lett volna.
Harminc évvel ezelőtt majdnem ugyanezen a helyen állt egy lánnyal, akinek megjelenésére már nem tud világosan visszaemlékezni. Mindketten első diplomájukat ünnepelték, és valóban ez volt az egyetlen dolog, ami összefűzte őket. Nem volt komoly viszony; fiatalok voltak, élvezték egymás társaságát, és ennyi elég is volt.
Az elhalványuló emlék mégis visszahozta valahogyan a Trollshavn-fjordra életének e döntő pillanatában. Mit gondolhatott a 21 éves fiatal diák, tudhatta-e, hogy 30 év múlva léptei visszavezetik erre az örömteli emlékekben gazdag helyre?
Morgan ábrándozásaiban alig volt nyoma a nosztalgiának vagy az önsajnálatnak – csupán egyfajta sóvárgó időtöltésről volt szó. Soha egy pillanatra sem sajnálta azt a tényt, hogy ő és Ingrid barátsággal váltak el, anélkül, hogy akár csak fontolóra vették volna az egyéves próbaidőre szóló megállapodást. További három embert tett mérsékelten nyomorulttá, mielőtt állást talált a Holdbizottságnál, és Morgan nyomát vesztette. Talán még mindig fenn van azon a sugárzó félholdon, melynek színe majdnem olyan, mint az ő aranyhaja.
Ennyit hát a múltról. Morgan a jövő felé irányította gondolatait. Hol is van a Mars? Szegyeiké bevallani, hogy még azt sem tudja, lehet-e látni ma éjszaka. Amint végigpásztázta szemével a nap útvonalát, a holdtól a Vénusz káprázatos ragyogásáig és azon is túl, semmit sem látott abban az ékszerhez hasonlatos fényűzésben, melyben biztosan felismerte a vörös bolygót. Izgalmas volt arra gondolni, hogy a nem túl távoli jövőben lehet, hogy – ő, aki még sosem utazott a hold pályáján kívülre – saját szemével fogja látni azokat a pompás bíborvörös tájakat, és figyelheti az apró holdacskákat, amint gyorsan váltogatják fázisaikat...
Egyszer csak egy pillanat alatt tovatűnt az álom. Morgan egy percig bénultan állt, mielőtt visszarohant a szállodába, elfeledvén az éjszaka fényeit.
Szobájában nem volt általános célokat szolgáló klaviatúra, így hát le kellett mennie a haliba, hogy hozzájusson ahhoz az információhoz, melyre szüksége volt. Pechjére a fülkét egy öreg hölgy foglalta el, aki olyan sokáig keresgélt, mire megtalálta, ami érdekelte, hogy Morgan már majdnem rátörte az ajtót. Végre elment a piszmogó, bocsánatot mormogva, és Morgan szemtől szemben állt az egész emberiség által összegyűjtött művészettel és tudással.
Diákkorában több kereső bajnokságot nyert az idővel versenyezve, miközben homályba merült tételeket ásott elő leleményesen, szadista bírák által készített listák alapján. (“Milyen volt az eső a világ legkisebb államában azon a napon, amikor a legtöbbször lőttek kapura az egyetemi baseballban?" – ez volt az a kérdés, melyet különleges szeretettel idézett vissza.)
Ügyessége az évekkel fokozódott, ez pedig egy tökéletesen lényegre törő kérdés volt. A-képernyőn 30 másodpercen belül megjelent a kiírás, sokkal részletesebben, mint ahogyan arra ténylegesen szüksége volt.
Morgan egy percig tanulmányozta a képernyőt, majd zavarba ejtő elképedésében ingatni kezdte a fejét.
– Nem lehet, hogy ezt nem vették észre! – motyogta. – De mit tehetnek?
Megnyomta a printelő gombját, és a vékony papírlappal szobájába ment, hogy alaposabban tanulmányozza. A probléma annyira megdöbbentően, rémisztőén nyilvánvaló volt, hogy azon gondolkodott, vajon nem nézett-e el ő is valamilyen hasonlóképp nyilvánvaló megoldást, és nem csinál-e bolondot magából, ha felveti a kérdést. Mégsem volt már lehetőség a menekvésre...
Az órájára nézett: már elmúlt éjfél. Ez azonban olyan ügy volt, amit azonnal le kellett rendeznie.
Morgan megkönnyebbülésére a bankár nem nyomta meg a NE ZAVARJ gombot. Azonnal felvette a telefont, bár kicsit meg volt lepve.
– Remélem, nem ébresztettem fel – szólalt meg Morgan nem túl őszintén.
– Nem. Épp landolni készülünk a Gagarinra. Mi a baj?
– Mintegy tíz teratonna, mely másodpercenként két kilométeres sebességgel halad. A belső hold, a Phobos. Az egy kozmikus buldózer, mely tizenegy óránként elhalad a felvonó mellett. Még nem végeztem pontos valószínűségszámítást, de bármelyik nap elkerülhetetlenül bekövetkezhet az összeütközés.
Sokáig volt csend a vonal másik végén, majd így szólt a bankár: “Gondolhattam volna erre. Hogy valaki ilyen nyilvánvalóan tudja a választ. Talán el kell majd mozdítanunk a Phobost."
– Lehetetlen. Túl nagy a tömege.
– Fel kell hívnom a Marsot. Épp 12 perc késésben vagyunk. Egy órán belül valamilyen választ kell kapnom.
Remélem is, jegyezte meg magában Morgan. És adja Isten, hogy jó legyen a válasz... Már ha valóban kell nekem ez az állás.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Isten ujja

A Dendrobium macarthiae rendszerint a délnyugati monszun érkeztekor virágzott, az idén azonban még korán volt. Amikor Johan Rajasinghe orchideaházában állva a finom lilás rózsaszín rügyeket csodálta, eszébe jutott, hogy az elmúlt évszakban egy hatalmas zápor fél óráig tartotta fogva, miközben az első virágokat vizsgálta.
Aggódva kémlelte az eget. Nem, esőre nem sok kilátás volt. Csodálatos nap volt; vékony, magas felhőcsíkok mérsékelték az égetően forró napsütést, de épp EZ volt furcsa...
Rajasinghe még sosem látott ehhez foghatót. Majdnem merőlegesen a feje felett a felhők párhuzamos sávjait furcsa, kör alakú valami törte meg. Parány ciklonviharnak tűnt, mindössze néhány kilométernyi szélességben, de Rajasinghét valami egész másra emlékeztette – egy simára gyalult fatábla erezetén áttörő györcslyukra.
Otthagyta kedvenc orchideáit, és kilépett, hogy jobban szemügyre vehesse a jelenséget. Most már látta, hogy egy kis forgószél haladt lassan tova az égbolton; útját pontosan jelezték az eltorzított felhősávok.
Az ember könnyen képzelhette, hogy Isten ujja nyúlt le az égből, hogy barázdát húzzon a felhők közé. Még magának Rajasinghének se volt fogalma arról, hogyan volt lehetséges ez a precizitás, pedig volt némi ismerete az időjárás alakításáról; még szerényen büszkélkedhetett is azzal, hogy majdnem 40 évvel ezelőtt kivette részét e tudomány sikereiből.
Nem volt könnyű meggyőzni a túlélő szuperhatalmakat, hogy orbitális erődítményeiket feladják, és átengedjék a Földi Időjárásszabályozó Hatóságnak, ami – ha a metaforát ki lehet rá terjeszteni – az utolsó és legdrámaibb példája volt a kardok ekevassá kovácsolásának. Most azok a lézerek, melyek egykor az emberiséget fenyegették, sugaraikat gondosan megválasztott atmoszféraadagokra irányították, vagy a Föld távoli vidékein lévő hőelnyelő célpontokra. A bennük lévő energia jelentéktelen volt, a legkisebb viharhoz, de még az omlást előidéző zuhanó kő energiájához képest is, sőt egyeden, láncreakciót elindító neutronhoz viszonyítva is.
Ezen túlmenően Rajasinghe semmit sem tudott a technika részleteiről, kivéve, hogy szerepelnek benne műbolygó-megfigyelő hálózatok és olyan computerek, melyek elektronikus agyukban a föld atmoszférájának, szárazföldi területeinek és tengereinek komplett modelljeit tárolják. Egészen úgy érezte magát, mint egy megfélemlített vadember, aki valamiféle fejlett technológia csodái előtt tatja a száját, miközben azt a kis ciklont vizsgálta, hogyan haladt céltudatosan nyugat felé, amíg el nem tűnt a gyönyörök kertjei töltésének belső felén lévő kecses pálmasor mögött.
Felnézett a láthatatlan mérnökökre és tudósokra, akik ember alkotta édenjeikben futkosnak a világban.
– Lenyűgöző – szólalt meg –, de remélem, pontosan tudjátok, mit tesztek.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Orbitális rulett

– Tudhattam volna – kiáltott fel a bankár sopánkodva –, hogy az egyik olyan műszaki függelékben lesz, melyet sosem néztem meg. Most pedig, mivel már az egész jelentést látta, szeretném megkapni az ön válaszát. Halálos rémületben élek, mióta ezt a problémát felvetette.
– Napnál is világosabb – válaszolta Morgan –, nekem kellett volna gondolnom erre.
“És gondoltam volna is – adott esetben" – tette hozzá magában jókora önbizalommal. Lelki szemeivel újból maga előtt látta az egész hatalmas szerkezet computeres szimulációját, mely úgy rezgeti, mint egy kozmikus hegedű húrja, amíg az órákig tartó vibrációk a földtől az űrbe futottak, és onnan visszaverődtek. Erre támaszkodva, emlékezetében már századszőr pergette vissza a táncoló hídról készült dokumentumfilmet. OTT minden szükséges vezérfonal megvolt.
– A Phobos 11 óra 10 percenként elhúz a torony mellett, de szerencsére nem pontosan azonos síkban mozog – különben ahányszor csak körbefordul, mindig beleütközne. A legtöbb fordulat során elmegy mellette, a vészhelyzetek pedig pontosan előre jelezhetők – ha kell, ezredmásodpercnyi pontossággal.
– A felvonó most sok mérnöki építményhez hasonlatosan nem teljesen merev szerkezei? Vannak természetes vibrációs periódusai, melyeket majdnem olyan pontosan ki lehet számítani, mint a bolygók pályáját, így amit az önök mérnökei javasolnak, az a felvonó felhangolása úgy, hogy normál rezgései – melyeket végül is el lehet kerülni – mindig távol tartsák maguktól a Phobost. Valahányszor a műhold elhalad a szerkezet mellett, az épp nem ott lesz; néhány kilométernyivel kitér a veszélyes zónából.
A vonal túlsó végén hosszú hallgatás következett.
– Nem kéne ezt mondanom – szólalt meg végül a bankár –, de minden szál hajam égnek áll.
Morgan elnevette magát.
– Most mondja meg őszintén, nem úgy hangzik ez, mint valami – hogy is hívják? – orosz rulett? Ne feledje azonban, hogy pontosan előre jelezhető mozgásról van szó. Mindig tudjuk, hol lesz a Phobos, és olyan egyszerűen irányíthatjuk a torony elmozdulását, mint ahogyan a rajta menő forgalmat ütemezzük.
Egyszerűen – gondolta Morgan –, aligha a legmegfelelőbb szó, de bárki beláthatja, hogy ez lehetséges. Ekkor egy analógia villant át az agyán, mely oly tökéletes volt, mégis annyira nem odaülő, hogy majdnem felnevetett. Nem – NEM lenne jó ötlet, ha a bankáron próbálná ki.
Még egyszer visszatért a Tacoma Narrous Bridge-hez, de most a fantázia világában. Egy hajónak kellett átúsznia alatta, tökéletesen szabályos menetrend szerint. Sajnos, az árboc egy méterrel magasabb volt a kelleténél...
Nem baj. Pontosan akkor, amikor meg kellett volna érkeznie a hajónak, néhány súlyos teherautót kellett volna gyorsan átküldeni a hídon, pontosan kiszámított olyan időközönként, melyek megfelelnek rezonancia frekvenciájának. Egy szelíd hullám söpört volna végig az úttesten pillértől pillérig, a hullámhegy olyan időzítésével, mely véletlenül egybevág a hajó érkezésével, így az árboc elfért volna alatta úgy, hogy még maradt is volna néhány centiméter... Többezerszeres léptékben így térne ki a Phobos a Mons Pavonisről az űrbe nyúló szerkezet útjából.
– Örülök, hogy biztat – mondta a bankár –, de azt hiszem, én a magam részéről ellenőrizném a Phobos pozícióját, mielőtt útnak indulnék.
– Hát akkor meg fog lepődni, ha megtudja, hogy az önök okos fiataljai közül néhányan – minden bizonnyal jó felfogásúak, és abból gondolom, hogy fiatalok, mert merő műszaki arcátlanságukban – a kritikus periódusokat turisztikai látványosságként akarják felhasználni. Azt hiszik, belépti díjat szedhetnek azért a látványosságért, hogy a Phobos karnyújtásnyira vitorlázik el tőlük néhány ezer kilométer per óra sebességgel. Ez valóban látványos, nem gondolja?
– Jobb szeretem elképzelni, de lehet, hogy igazuk van... Egyébként megkönnyebbülten hallom, hogy VAN megoldás. Annak is örülök, hogy elismeri mérnöki képességeinket. Ez vajon azt jelenti, hogy hamarosan számíthatunk a döntésére?
– Ha akarja, most is megtudhatja – felelte Morgan. – Mikor kezdhetjük a munkát?

HUSZONHATODIK FEJEZET

Vesakra virradó éjszaka

Huszonhét évszázad elteltével is a leginkább ünnepelt nap volt ez a taprobani naptárban. A májusi teliholdnál a legendák szerint megszületett Buddha, elérte a megvilágosodottságot, és meghalt. Bár a Vesak ma a legtöbb ember számára nem jelentett többet, mint az a bizonyos másik évenkénti ünnep, a karácsony, továbbra is a meditáció és nyugalom ideje volt.
Sok-sok éven át a monszunellenőrzés garantálta, hogy nem lesz eső Vesakra virradóra, plusz-mínusz egy éjszaka. Majdnem ugyanennyi ideje Rajasinghe ez előtt a telihold előtt két éjszakával az Aranyvárosba ment zarándoklatra, és ez minden évben felfrissítette szellemét. Magát a Vesakot kerülte; azon a napon Ranapura túlságosan tele volt látogatókkal, akik közül néhányan garantáltan felismernék és megzavarnák magányát.
Csak a legélesebb szem vehette észre, hogy az ősi dagobák harang alakú kupolája fölé emelkedő sárga hold még nem volt teljesen kör alakú. Fénye olyan intenzív volt, hogy a legragyogóbb műbolygók és csillagok közül csupán néhányat lehetett látni a felhőtlen égbolton. A szellő lágyan lengedezett.
Azt mondják, Kalidasa kétszer állt meg ezen az úton, amikor örökre elhagyta Ranapurát. Először gyermekkorának szeretett társa, Hanuman sírjánál állt meg, másodszor pedig a halott Buddha ereklyetartójánál.
Rajasinghe gyakran elcsodálkozott, micsoda vigaszt talált a szellemkirály – talán épp ezen a ponton, mivel innen lehetett a legjobban látni a sziklából faragott hatalmas fekvő alakot, melynek arányai olyan tökéletesek voltak, hogy egészen közel kellett menni hozzá, ha az ember valódi méreteit akarta érzékelni. Egy bizonyos távolságból lehetetlen volt megállapítani, hogy maga a párna, melyen a Buddha feje nyugodott, embernél is magasabb volt.
Bár Rajasinghe sokat látott már a világból, tudta, nincs még egy ilyen békés hely. Néha úgy érezte, örökké itt tudna ücsörögni a holdfényben, teljesen megfeledkezve az élet gondjairól és zűrzavarairól. Sosem próbált meg túlságosan mélyre hatolni a kegyhely rejtelmeibe, attól való félelmében, hogy lerombolná mágiáját, de néhány eleme eléggé nyilvánvaló volt. A Megvilágosodott adott testhelyzete, ahogyan végül lecsukott szemmel pihent egy hosszú és nemes élet után, nyugalmat árasztott. A talár ívelt vonalai a szemlélőt rendkívüli megnyugvással és békességgel töltötték el; olyanok voltak, mintha a szikláról omlottak volna le, hogy kővé dermedt hullámokat formáljanak, és a tenger fodraihoz hasonlatosan, íveik természetes ritmusa olyan ösztönökre hatott, melyekről a racionális ész mit sem tudott.
Az ehhez hasonló időtlen pillanatokban, egyedül a Buddhával a majdnem teleholdnál, Rajasinghe úgy érezte, végre meg tudná érteni, mit jelent a nirvána – olyan állapotot, melyet csak negatívumokkal lehet jellemezni. Az olyan érzelmeknek, mint düh, vágy, sóvárgás már nem volt hatalmuk; valójában már csak a képzeletben léteztek. Még a személy identitása is felszívódni látszott, mint a harmat a hajnali napfényben.
Ez persze nem lehetett tartós állapot. Hirtelen tudatára ébredt, hogy körülötte rovarok zümmögnek, távolban kutyák ugatnak, és hogy milyen kemény a hideg kő, amelyen ült. A nyugalom nem olyan észállapot, melyét sokáig fenn lehet tartani. Rajasinghe sóhajtva állt fel, és elindult kocsija felé, mely a templomkerttől százméternyire parkolt.
Épp beszállt járművébe, amikor észrevette a kis fehér foltot, olyan tisztán, mintha az égboltra festették volna, amint a tőle nyugatra lévő fák fölé emelkedett. Ez volt a legkülönösebb felhő, amit Rajasinghe valaha is látott – tökéletesen szimmetrikus, ellipszis alakzatú, olyan éles kontúrokkal, hogy majdnem szilárdnak látszott. Azon tűnődött, nem léghajóval utazik-e valaki Taprobane egén, de nem látszott a vezérsík, és motorzúgás sem hallatszott.
Aztán egy röpke pillanatig sokkal vadabb ötlete támadt. Végre megjöttek a Starholmerek.
Ez persze abszurdum volt. Még ha sikerülne is felülmúlniuk saját rádiójeleiket, aligha tudnának átkelni a teljes naprendszeren – és nem tudnának leszállni a föld égboltjára! – anélkül, hogy a létező összes radart ne zavarnák. Ez a hír már órákkal ezelőtt szárnyra kapott volna.
Rajasinghe még maga is meglepődött azon, hogy némi csalódást érzett. Most viszont, hogy a jelenés közelebb jött, láthatta, mégiscsak egy felhőről van szó, mivel szélei körül kezdett kissé oszlani. Sebessége lélegzetelállító volt; mintha külön szél hajtotta volna, melynek itt a földön nyoma sem volt. így hát ismét a monszunszabályozó tudósokon volt a sor, hogy kipróbálják szélirányító tudományukat. Vajon mire gondolnak először – morfondírozott Rajasinghe.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Ashoka állomás

Milyen aprónak látszott a sziget ebből a magasságból! Harminchatezer kilométerrel lejjebb, az egyenlítőn fekvő Taprobane nem látszott sokkal nagyobbnak, mint a hold. Az egész ország túl pici célpontnak tűnt; mégis egy teniszpályányi területet akart megszerezni ennek középpontjában.
Morgan még most sem volt teljesen biztos saját indítékaiban. E demonstrációt ezzel az erővel a Kinte állomásról a Kilimandzsárót vagy a Kenya-hegyet megcélozva is el lehetett volna végezni. Az a tény, hogy a Kinte a teljes fix pálya egyik legingatagabb pontján volt, és állandóan helyezkedett, hogy Közép-Afrika fölött maradjon, nem számított volna a kísérlet ideje alatti pár napig.
Egy darabig megpróbálta megcélozni a Chimborazót, melyet az amerikaiak fel is ajánlottak a Columbus állomás pontos hosszúsági fokra való átállítására jelentős költség mellett. Végül azonban e bátorítás ellenére visszatért eredeti célpontjához, a Sri Randához.
Morgan szerencséjére a computersegítette döntések korában még a Világi Bíróság döntését is meg lehetett szerezni néhány hét alatt. A vihara természetesen tiltakozott. Morgan azzal érvelt, hogy egy rövid tudományos kísérlet, melyet a templom területén kívül, zaj, szennyezés és egyéb zavaróhatástól mentesen lehet végrehajtani, lehetetlen, hogy kárt okozzon. Ha végrehajtásában megakadályoznák, ez minden korábbi munkáját kockára tenné, nem tudná ellenőrizni számításai helyességét, ami a Mars Köztársaság számára létfontosságú projectet nagymértékben hátráltatná.
Ez elfogadható érv volt, és nagy részét még maga Morgan is elhitte. A bírák úgyszintén; öten mellette, ketten ellent- szavaztak. Bár nem volt elvárható tőlük, hogy az ilyesmi befolyásolja őket, mégis ügyes húzás volt a kötekedő marslakók megemlítése. Az MK-nak már három bonyolult pere volt folyamatban, és a bíróság kissé húzódozott attól, hogy precedenseket teremtsen a bolygóközi törvénykezésben.
Morgan azonban agyának hidegen számító felében tudta, hogy tettét nem pusztán a logika diktálta. Nem tartozott azok közé, akik könnyedén fogadták a vereséget; a kihívó viselkedés bizonyos elégedettséggel töltötte el. Lelke mélyén azonban elutasította ezt az alantas motivációt; az ilyen iskolás modor méltatlan volt hozzá. Ténylegesen azonban önbizalmát és a végső sikerbe vetett hitét állította helyre. Ámbár még nem tudta, hogyan és mikor jelenti be a világnak és az ősi falak mögé bújt nyakas szerzeteseknek: “Még visszajövök."
Az Ashoka állomás tulajdonképpen az összes, meteorológiával, környezetfigyeléssel és űrforgalommal kapcsolatos kommunikációt ellenőrizte a hindu-kínai területen. Ha működése valaha is abbamaradna, sok millió életet fenyegetne katasztrófával, és ha üzemelését nem állítanák gyorsan helyre, halállal. Nem csoda hát, hogy az Ashokának száz kilométer távolságban két egymástól teljesen független alállomása volt, a Bhaba és a Sarabhai. Ha valamilyen elképzelhetetlen katasztrófa mindhárom állomást lerombolná, a Kinte és az Imhotep nyugatra, vagy a Confucius keletre kényszerűen átvehetne tevékenységüket. Az emberi faj megtanulta, kemény tapasztalatok árán, hogy nem szabad mindent egy lapra feltenni.
Ilyen messze a Földtől nem voltak turisták, nyaralók, de még tranzitutasok sem. Mindössze néhány ezer kilométer távolságban üzleteltek és kerestek fel nevezetességeket, a magasabban lévő geoszinkron űrt pedig meghagyták a tudósoknak és a mérnököknek – akik közül korábban senki sem látogatott az Ashokára ilyen szokatlan küldetésben vagy ilyen különleges felszereléssel.
A Gossamer project kulcsa most az állomás egy közepes méretű dokk-kamrájában lebegett, az indítás előtti utolsó ellenőrzésre várva. Semmi látnivaló nem volt rajta, küllemén nem látszott a fejlesztésébe fektetett sokévi munka és a milliós nagyságrendű pénzösszegek sem.
Az egyhangúan szürke, 4 méter hosszú, 2 méter átmérőjű alappal rendelkező kúp úgy nézett ki, mintha tömör fémből készült volna. Közelebbi vizsgálatot igényelt annak kiderítése, hogy teljes felületét szorosan feltekercselt szál borítja. Valójában a kúp egy belső magot és a rétegek százait egymástól elkülönítő műanyag távtartó csíkokat nem számítva, nem egyébből készült, mint negyvenezer kilométer hosszú, fokozatosan szűkülő átmérőjű hiper elemi szálból.
Két elavult és teljesen eltérő technológiát élesztettek fel ennek a jellegtelen kúpnak az elkészítéséhez. Mintegy háromszáz évvel ezelőtt tenger alatti távírók kezdtek működni az óceán fenekén. Az ember vagyonokat vesztett el, mire elsajátította a több ezer kilométeres kábelek feltekercselését és azok egyenletes lefektetését a kontinensek között, viharokkal és a tenger összes veszélyével dacolva.
Azután pont egy évszázaddal később néhány primitív irányítású fegyvert vékony huzalokkal vezéreltek úgy, hogy az lecsévélte a huzalt, miközben célja felé tartott óránként néhány száz kilométeres sebességgel. Morgan ezerszer is kipróbálta e hadtörténeti múzeumbeli relikviák tartományát, míg sebességüket ötvenszer. Volt azonban néhány előnye. Kilövő fegyvere tökéletes vákuumban működne végig az utolsó száz kilométert kivéve; és célpontja nem valószínű, hogy bekerítő akcióba lép.
A műveleti igazgató köhögéssel vonta magára figyelmét.
– Még mindig van egy apró problémánk, dr. Morgan – mondta. – Teljesen bizonyosak vagyunk a leereszkedésben. Az összes teszt és computerszimuláció kielégítő, mint ön is látja. Újból feltekeri a szálat, amit az állomásbiztonságiak kétségbe vontak.
Morgan gyorsan pislogott. Kevés gondot fordított erre. Nyilvánvalónak látszott, hogy a szál visszatekerése triviális probléma annak lebocsátásához képest. Minden, amire biztosan szükség volt, egy egyszerű árammal működő csörlő, a finom, változó vastagságú anyag kezeléséhez szükséges speciális módosításokkal. De azt is tudta, hogy az űrben semmit sem szabad biztosra venni, és ez az intuíciója – különösen földi bázisú mérnöki intuíciója – csalóka útmutatást adhat.
Nézzük csak – ha a teszteket elvégeztük, gondolta, elvághatnánk a föld felőli végét, és az Ashoka elkezdi feltekerni a szálat. Természetesen bármilyen erősen húzzuk is meg egy negyvenezer kilométeres huzal végét, órákig semmi sem történik. Fél nap telik el, mire az impulzus a túlsó végére ér, és a rendszer mint olyan, megmozdul, így hát fenntartjuk a feszültséget... Oh!
– Valaki végzett néhány számítást – folytatta a műveleti igazgató –, és rájött, hogy ha végre elérjük a kellő sebességet, több tonna súly indul el az állomás felé óránként ezer kilométeres sebességgel, és ez egyáltalán nem tetszett neki.
– Érthető. Mit akarnak, mit tegyünk?
– Programozzon egy lassabb feltekerést ellenőrzött nyomatékszámítással. Ha hibát hibára halmozunk, a végén ez a több tonna súly kimozdíthat minket álló helyzetünkből, és a végén ránk tekeredik az egész.
– Késlelteti ez a műveletet?
– Nem. Kidolgoztunk egy tervet előre nem látható eshetőségekre, az egész szerkezet zsilipkamrából való 5 perc alatti kivételéhez, ha a szükség úgy hozza.
– És képesek lesznek rá, hogy könnyen visszaszerezzék?
– Természetesen.
– Remélem, igaza van. Az a kis horgászzsinór sokba kerülés újból fel akarom használni.
De hol? Kérdezte önmagától Morgan, amint a lassan növekvő félhold alakú földet bámulta. Talán jobb volna először a Mars projectet befejezni, még akkor is, ha ez többéves száműzetést – jelent. Ha aztán a Pavonis teljes mértékig üzemképes, a földnek követnie KELL, és nem kételkedett benne, hogy valahogyan az utolsó akadályokat is le fogja küzdeni.
Akkor az a tátongó űr, melyen most átbámul, át lesz hidalva, és az a hírnév, melyre Gustave Eiffel háromszáz évvel ezelőtt tett szert, végképp elhomályosulna.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Az első leszállás

Még legalább 20 percig semmit sem lehetett látni. Mégis, akire nem volt szükség az irányító barakkban, mind kint volt már, és az eget kémlelte. Még Morgannak is nehezére esett, hogy ellenálljon az impulzusnak, és fülét hegyezve figyelt a nyitott ajtóra.
Ritkán volt néhány méternél távolabb tőle Maxine Duval legújabb kiküldötte, egy húszas évei vége felé járó tenyerestalpas fiatalember. Vállára szerelve hordta szakmája szokásos eszközét – ikerkameráját, melyből a jobb oldali hagyományos módon előre, a bal oldali pedig hátrafelé irányult, fölöttük pedig egy kis gömb helyezkedett el; nem volt nagyobb egy grapefruitnál. Az e szférán belüli antenna igen ügyes dolgokat művelt, másodpercenként több ezerszer, így mindig a legközelebbi kommunikációs űrbolygóra volt kapcsolva tulajdonosának összes groteszksége ellenére. Ennek az áramkörnek a másik végén kényelmesen ült stúdióirodájában Duval, és távoli alteregója szemével nézett, fülével hallott- de az ő tüdeje nem sípolt a dermesztő hidegben. Most övé volt az alku jobbik része. Ez azért nem volt mindig így.
Morgan vonakodva egyezett bele a dologba. Tudta, hogy ez történelmi pillanat, és elfogadta Duval ígéretét: “Nem lesz útban az emberem." Ő azonban kínosan tudatában volt mindannak, ami elromolhat egy ilyen újdonságnak számító kísérletnél – különösen az atmoszférába lépés utolsó száz kilométerén. Másrészről azt is tudta, hogy Duvalban meg lehet bízni; nem fogja sem a bukást, sem a győzelmet szenzációt hajhászva kezelni.
A többi nagy riporterhez hasonlóan, Maxine Duval érzelmileg nem mentesült az általa figyelt eseményektől. Minden szempontot meg tudott adni, egyetlen olyan tényt sem torzítva vagy mellőzve, amelyet alapvetőnek talált. Mégsem tett kísérletet arra, hogy saját érzéseit elrejtse, bár nem engedte őket előtérbe kerülni.
Borzasztóan csodálta Morgant olyan valaki irigy áhítatával, akiből minden reális kreatív képesség hiányzott. Mióta csak megépítette a Gibraltár-hidat, arra várt, hogy lássa, mivel foglalkozik legközelebb a mérnök; és nem kellett csalódnia.
Bár szerencsét kívánt Morgannak, nem szerette igazán. Véleménye szerint a hamisítatlan ösztön és ambíciójának kérlelhetetlensége nemcsak önhitté, de emberileg kevesebbé is tették. Önkéntelenül is Warren Kingsleyvel hasonlította össze.
Adva van egy ízig-vérig kedves, gyengéd személy (“és egy nálamnál jobb mérnök" – mondta egyszer neki Morgan, és nemcsak félig-meddig komolyan). De soha senki sem fog hallani Kingsleyről; mindig káprázatos főnöke halovány és hűséges bolygója lesz. És ő ezzel tökéletesen elégedett volt.
Kingsley volt az, aki türelmesen elmagyarázta Duvalnak a szállás meglepően komplex mechanizmusát. Első látásra egyszerűnek tűnt valaminek egy mozdulatlanul lebegő műbolygóról épp az egyenlítőre történő leejtése. Az aerodinamika azonban tele van paradox dolgokkal. Ha az ember megpróbálná lassítani, felgyorsulna. Ha a legrövidebb utat választaná, akkor használná a legtöbb üzemanyagot. Ha egyik irányba indulna, a másikba haladna... És mindez csupán a gravitációs mezőknek volt köszönhető. Ez alkalommal sokkal komplikáltabb volt a helyzet. Még soha senki nem próbált meg űrszondát irányítani, mely negyvenezer kilométer hosszú szálat vontat maga után. Az Ashoka-program azonban tökéletesen működött, egész úton lefelé az atmoszféra pereméig. Néhány percen belül a földi irányító a Sri Kandán átveszi az irányítást a végső leereszkedéshez. Nem csoda, ha Morgan feszültnek látszott.
– Van! – szólította meg Duval lágyan, de határozottan a külön áramkörön lévő személyi hívóján keresztül. – Ne szopd már az. ujjad! Úgy nézel ki, mint egy csecsemő.
Morgan először indignáltságot, majd meglepetést érzett – végül kissé zavart nevetéssel feloldódott.
– Köszi a figyelmeztetést – mondta –, nem szeretem elrontani a közvélemény rólam alkotott képét.
Gyászos mulatsággal szemlélte a hiányzó csatlakozást várva, mikor hagyják abba az önjelölt bölcsek diadalmas kuncogásukat. “Ha! A mérnök saját dugájába dőlt!" Miután állandóan ő óvott másokat, figyelmetlenné vált, és sikerült megvágnia magát, miközben a hiper elemi szál tulajdonságait ismertette. Gyakorlatilag nem érzett fájdalmat, és a kellemetlenség is meglepően kicsi volt. Egyszer majd tesz ellene valamit, de egyszerűen nem engedhette meg magának, hogy egy egész hetet egy szervregenerálóhoz kötve töltsön mindössze két centiméternyi hüvelykujj miatt.
– Magasság kettő, öt, zéró – mondta egy nyugodt, személytelen hang az irányító barakkból. – Szonda sebessége egy, egy, hat, zéró méter per secundum. Huzalfeszülés kilenc, zéró százalék névleges. Ernyő két percen belül kinyílik.
Pillanatnyi oldottsága után Morgan újból feszültté és éberré vált – mint egy bokszer, gondolta Duval önkéntelenül, miközben egy ismeretlen, de veszélyes vetélytársát figyelte.
– Milyen a szélhelyzet? – kapcsolódott be hirtelen.
Egy másik, ezúttal távolról sem személytelen hang válaszolt.
– Nem tudom elhinni – mondta aggodalmasan –, de a Monszunirányító épp most adott ki viharjelzést.
– Most nincs helye a tréfának.
– Nem viccelnek. Épp most ellenőriztem le.
– De hiszen garantálták, hogy óránkénti 30 kilométeresnél nem lesz nagyobb szélvihar.
– Ezt épp most emelték hatvanra – helyesbítek, nyolcvanra. Valami szörnyen elromlott.
Én mondom – morogta magában Duval. Utasította távollevő szemeit és füleit: “Tűnjetek el a lambéria mögött. Nem akarnak maguk körül tudni – de nehogy elszalasszatok valamit!" Távvezérlőjére hagyta, hogy lépést tartson e kissé ellentmondásos rendelkezéssel, majd átkapcsolt kitűnő információs szolgálatára.
Alig harminc másodpercig tartott, míg kiderítette, melyik meteorológiai állomás felelős a taprobani terület időjárásáért. Frusztráló, de nem meglepő volt a felfedezés azonban, hogy nyilvános hívásokat nem fogad.
Illetékes ügyintézőire bízta ennek az akadálynak az áthágását, ő maga pedig visszakapcsolt a hegyre. Maga is meglepődött, még ilyen rövid idő alatt is mennyit romlott a helyzet.
Az égbolt elsötétedett; a mikrofonok a közelgő szélvihar halk, távoli süvöltését közvetítették. Duval tudott arról, hogy a tengeren szoktak lenni ilyen hirtelen időjárás-változások, és nem is egyszer használta ki azokat óceáni versenyei során. Itt azonban hihetetlen balszerencséről van szó. Együttérzett Morgannal, akinek álmait és reményeit mind elsöpörheti ez a műsoron kívüli – lehetetlen – szélroham.
Magasság kettő, zéró, zéró, szonda sebessége egy, egy, öt, zéró méter per secundum. Huzalfeszülés kilenc, öt százalék névleges...
A feszültség tehát növekszik – és nemcsak egyféleképp. A kísérletet ebben a stádiumban nem lehet lefújni. Morgannak egyszerűen tovább kell folytatnia, a legjobbakat remélve. Duval azt kívánta, bárcsak beszélhetne vele, de tudta, jobb, ha ebben a válsághelyzetben nem szakítja félbe.
– Magasság egy, kilenc, zéró. Szonda sebessége egy, egy, zéró, zéró. Huzalfeszülés egy, zéró, zéró százalék. Első ejtőernyő nyitása – most!
A kísérlet tehát végrehajtva; a Föld atmoszférájának fogságában volt. Most azt a kis üzemanyagot, ami megmaradt, arra kell felhasználni, hogy a hegyoldalban kifeszített befogóhálókba találjon. A hálót tartó kábelek már kirojtolództak, amikor a szél átszakította őket.
Morgan egyszer csak előbújt az irányítóbarakkból, és felnézett az égre. Azután megfordult, és közvetlenül a kamerát vette célba.
– Történjék bármi, Maxine – mondta lassan és megfontoltan –, a kísérlet már kilencvenöt százalékban sikeres. Nem is, kilencvenkilenc százalékban. Harminchatezer kilométert megtettünk vele, és már kétszáz sincs hátra.
Duval nem válaszolt. Tudta, hogy ezek a szavak nem neki szóltak, hanem a bonyolult tolókocsis alaknak, aki pont a barakk előtt ült. A jármű elárulta gazdáját; csak egy Földre látogatónak van szüksége ilyen készülékre. Az orvosok most már tulajdonképpen minden izombetegséget gyógyítani tudnak, a fizikusok azonban tehetetlenek a gravitációval szemben.
Mennyi energia és érdeklődés koncentrálódott most erre a hegytetőre! A természet erői, a Narodny Mars Bank, az Autonóm Észak-afrikai Köztársaság, Vannevar Morgan (önmagában nem jelentéktelen természeti erő) – és azok a nyájasan kérlelhetetlen szerzetesek szélfútta sasfészkükben.
Duval utasításokat suttogott türelmes távvezérlőjének, és a kamera egyenesen felfele fordult, Ott volt a csúcs, a vakítóan fehér falú templommal koronázottan. Könyöklőfalán itt-ott narancssárga talárok villantak fel a szélben. Úgy volt, ahogy számított, a szerzetesek ügyellek.
Kamerájával rájuk közelített., annyira, hogy arcaikat egyenként lehessen látni. Bár sosem találkozott a Mahanavake Theróval (interjúkérelmét udvariasan elutasították). biztos volt benne, hogy felismerne. A prelátusnak azonban nyoma sem volt. Talán a szentek szentjében volt, hogy csodálatra méltó akaratát valamely szellemi gyakorlatra koncentrálja.
Duval nem volt biztos abban, hogy Morgan legfőbb ellensége bármi olyan naiv dologba bocsátkozna, mint az imádkozás. Ha azonban ő imádkozta elő ezt a titokzatos vihart, kérése teljesülni látszott.
A hegy istenei felébredtek álmukból.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Végső megközelítés

“A fejlődő technológiával együtt jár a fokozódó sebezhetőség. Minél nagyobb hatalomra tesz szert az ember (idézem), a természet annál hajlamosabb a mesterséges katasztrófákra... A jelen történelme elegendő bizonyítékkal szolgál erre: lásd például Marina város elsüllyedését (2127), a Tycho B dóm összeomlását (2098), az arab jéghegy eltűnését olvadási vonalából (2062) és a Thor reaktor megolvadását (2009). Biztosak lehetünk abban, hogy ez a lista még számos, mély benyomást keltő kiegészítésre szorul."
,A legrémítőbb kilátások talán mégis azok, melyek pszichológiai, és nem pusztán technológiai tényezőkből állnak. A múltban egy őrült bombázó vagy orvlövész csak egy maréknyi embert tudott megölni; ma egy megzavarodott mérnök nehezen tudna ilyet tenni egy várossal."
“A dokumentumok szerint 2047-ben a II. O'Neill Űrkolónia épp hogy csak megmenekült egy ilyen katasztrófa elől. Az ilyen incidenseket legalábbis elméletben alapos ellenőrzéssel és hibamentes eljárásokkal lehet elkerülni, bár ezek túlságosan gyakran csak az említettek első felére érvényesek."
“Van tehát egy rendkívül érdekes, de szerencsére ritka körülmény, mely az egyént érinti, mégpedig amikor egy ilyen kiválóság olyan pozícióban van, vagy olyan különleges hatalommal rendelkezik, melyet mindenki csak túl későn érzékel. Az ilyen őrült elmék által okozott pusztítás (úgy tűnik, nincs rájuk jobb kifejezés), világméretű lehet, mint A. Hitler (18891945) esetében. Meglepő módon, tevékenységükről általában semmit sem hallani a megzavarodott csodálóik közötti agyonhallgatásnak köszönhetően."
“Nemrégiben klasszikus példára derült fény Maxine Duval kíváncsian várt és háttérbe szorított emlékiratainak publikációjával. Még most sem egészen világos az ügy néhány aspektusa..."

J. K. GOLITSYN
Civilizáció és Elégedetlenség Prága, 2175

– Magasság egy, öt, nulla. Szonda sebessége kilenc, öt. Ismétlem, kilenc, öt. Hővédelem katapultált. így hát a szonda biztonságosan az atmoszférába ért, és megszabadult fölösleges sebességétől. Még mindig túl korai lett volna azonban az ünneplés. Nemcsak mert százötven kilométert kellett még függőlegesen megtenni, de háromszázat vízszintesen is – süvöltő szélviharban, hogy még bonyolultabb legyen a dolog. Bár a szonda még mindig rendelkezett valamennyi hajtóerővel, manőverezési szabadsága igen korlátozott volt. Ha az irányító nem találta el a hegyet első megközelítésre, nem fordulhatott meg, hogy újból megpróbálja.
– Magasság egy, kettő, zéró. Atmoszferikus hatás még nincs.
A kis szonda lefelé haladt az égboltról, mint egy pók, mely selyemszálon ereszkedik alá. Remélem – gondolta Duval –, hogy elég hosszú a huzal. Milyen bosszantó volna, ha a cél előtt néhány kilométerrel fogyna el! Épp ilyen tragédiák fordultak elő valamelyik első tenger alatti kábelnél.
– Magasság nyolc, zéró. Megközelítés névleges. Feszülés egy, zéró, öt százalék. Van egy kis légfék.
Tehát az atmoszféra felső rétege kezdi éreztetni magát, bár még csak az apró jármű fedélzetén lévő érzékeny műszerek veszik észre.
Egy kis, távirányítású teleszkópot állítottak fel az irányító kocsira, mely most automatikusan pásztázni kezdte a még mindig láthatatlan szondát. Morgan felé lépett, Duval távirányítója pedig árnyékként követté.
– Lehet valamit látni? – kérdezte Duval halkan suttogva néhány másodperc elteltével. Morgan türelmetlenül rázta meg a fejét, és tovább figyelt a készülék nézőkéjén keresztül.
– Magasság hat, zéró. Balra kitérek. Feszülés egy, zéró, öt százalék – korrekció, egy, egy, zéró százalék.
Jóval a határértéken belül – gondolta Duval. A dolgok azonban most kezdődtek a sztratoszféra másik oldalán. Biztos, hogy Morgan már látja a szondát.
– Magasság öt, öt. Két másodperces impulzusjavítást adok.
– Megvan! – kiáltott fel Morgan. – Látom a gépet.
– Magasság öt, zéró. Feszülés egy, kettő, öt százalék. Nehéz az irányt tartani. Lökést érzek.
Felfoghatatlan volt, hogy pusztán ötven kilométer híján a kis szonda ne tudná befejezni harminchatezer kilométeres útját. De hány repülő és űrrepülő került bajba az utolsó néhány méteren?
– Magasság négy, öt. Erős a felhajtó szél. Megint letérek a pályáról. Három másodperces impulzus.
– Elvesztettem – mondta Morgan méltatlankodva. – Felhő került az útba.
– Magasság négy, zéró. Erős lökéseket érzek. Feszülés csúcsértéke egy, öt, zéró százalék. Ismétlem, egy, öt, zéró százalék.
Ez nem jó. Duval tudta, hogy a töréshatár kétszáz százalék. Egy rossz rántás, és vége a kísérletnek.
– Magasság három, öt. A szél erősödik. Egy másodperces impulzus. Hajtóerő-tartalék majdnem elfogyott. Feszülés még mindig csúcsértéken, egészen egy, hét, nulla százalékig.
További harminc százalék, gondolta Duval, és még ez a hihetetlenül erős szál is elpattan, mint bármely más anyag, ha túllépik szakítószilárdságát.
– Tartomány három, zéró. Turbulencia rosszabbodik. Erősen balra sodor. Lehetetlen a korrekciószámítás. Mozgás túlságosan kiszámíthatatlan.
– Megtaláltam! – kiáltott Morgan. – Átjutott a felhőkön!
– Tartomány kettő, öt. Nincs elég hajtóerő, hogy visszatérjek a pályára. Becslésem szerint három kilométerre elkerülöm.
– Nem baj! – ordította Morgan. – Csapódj be, ahol tudsz!
– Mielőbb megteszem. Tartomány kettő, zéró. Szélerő növekszik. Elveszítem stabilitásomat. Hasznos teher kezd kipörgetni.
– Engedd ki a féket! Ereszd ki a huzalt!
– Már megtettem – mondta az őrjítően nyugodt hang. Duval azt hitte volna, hogy a gép beszél, ha nem tudta volna, hogy Morgan erre a célra egy csúcsminőségű űrállomás forgalomirányítóját vette kölcsön.
– Adagoló elromlott. Hasznos teher másodpercenként ötöt fordul. Huzal valószínűleg beakadt. Feszülés egy, nyolc, zéró százalék. Egy, kilenc, zéró. Kettő, zéró, zéró. Tartomány egy, öt. Feszülés kettő, egy, zéró. Kettő, kettő, zéró. Kettő, három, zéró...
Már nem tarthat sokkal tovább, gondolta Duval. Csupán ég)' tucat kilométer van hátra és az a vacak huzal megakad a forgó szondában.
– Feszülés zéró. Ismétlem. Zéró.
Puff neki! A huzal elpattant és most lassan tekeredik vissza a csillagok felé. Kétségtelen, hogy az Ashokán lévő irányítók visszatekercselik, de Duval most épp elég áttekintéssel rendelkezett az elméletről ahhoz, hogy rájöjjön, hosszadalmas és bonyolult lesz ez a feladat.
A kis hasznos teher pedig valahol odalent becsapódik Taprobane mezeibe és dzsungeleibe. Morgan mégis azt mondta, több mint kilencvenöt százalékos a siker. Legközelebb, ha nem lesz szél...
– Ott van! – kiáltotta valaki.
Fényes csillag gyulladt az égbolton átúszó két felhő között. Olyan volt, mint egy földre hulló nappali meteor. Ironikusan, mintha kigúnyolná építőit, a szondára szerelt jelzőfény, mely a végállomás irányítását hivatott segíteni, automatikusan bekapcsolt. Végül mégiscsak jó volt valamire: segített a megmaradt rész behatárolásában.
Duval távirányítója lassan fordult úgy, hogy meg tudta figyelni a lángoló nappali csillagot, amint a hegy mellett elvitorlázik és eltűnik kelet felé. Úgy becsülte, hogy öt kilométeren belül szállt le. “Vigyetek vissza dr. Morganhoz" – mondta. – “Szeretnék beszélni vele pár szót."
Néhány vidám megjegyzésre készült- elég hangosan, hogy a Mars-béli bankár meghallja – bizalmát kifejezve, hogy a legközelebbi leeresztés tökéletes siker lesz. Duval még mindig fogalmazta röpke vigasztaló beszédét, amikor azt valami hirtelen kitörölte az agyából...
Épp vissza akarta játszani a következő harminc másodperc eseményeit amíg kívülről nem tudta őket, mégsem volt soha egészen biztos benne, hogy teljesen meg is értette.

HARMINCADIK FEJEZET

A király légiói

Vannevar Morgan hozzá volt szokva a hátráltatáshoz – még a katasztrófákhoz is – ez pedig apróság volt – legalábbis így remélte. Igazi aggodalmai az. jelentett számára, amíg azt figyelte, hogyan tűnik el a jelzőfény a hegy orma mellett, hogy a Narodny Mars nem fogja-e pénzpocsékolásnak tartani. Az éles szemű megfigyelő bonyolult tolószékében rendkívül szótlan volt: mintha nyelvét is éppoly mozdulatlanná tette volna a föld gravitációja, mint amennyire lábait. Most azonban Morganhoz fordult, mielőtt még megszólalhatott volna.
– Egyetlen kérdésem van, dr. Morgan. Tudom, hogy ez a szélvihar váratlan volt – mégis megtörtént. Tehát újból előfordulhat. Mi van akkor, ha azután jön, amikor a torony már fel épült?
Morgan agya gyorsan járt. lehetetlen pontos választ adni ilyen hirtelen felszólításra, különben is még mindig alig tudta elhinni a történteket.
– Legrosszabb esetben fel kell függesztenünk a műveletet, vagyis röviden: előfordulhat a pálya kismértékű torzulása. Ebben a magasságban bármilyen szélerő legyen is, sosem veszélyeztetheti magát a toronyszerkezetét. Még ez a kísérleti szál is tökéletesen biztonságos lehetett volna, ha sikerült volna lehorgonyozni.
Remélte, hogy ez őszinte analízis volt; néhány percen belül Warren Kingsley közli vele. valóban igaz-e vagy sem.
Megkönnyebbülésére a bankár nyilvánvaló elégedettséggel válaszolt: – Köszönöm: csak ezt akartam tudni.
Morgan azonban eltökélte, magában, hogy otthon levonja a következtetést.
– És természetesen a Mount Pavonison ilyen probléma nem fordulhat elő. Az atmoszféra sűrűsége ott ennek századrészét sem éri el.
Évtizedekig nem hallott olyan hangot, mint amilyen most ütötte meg a fülét, ez azonban olyan volt, amit az ember sosem képes elfelejteni. Ellentmondást nem tűrő figyelmeztetése, mely a szélvihar tombolásán is áthatolt, Morgant a fél világon átrepítette.
Már nem állt a szélfútta hegyoldalban. A Hagia Sophia kupolája alatt áhítattal vegyes csodálattal nézte a tizenhat évszázada halott ember művét. Közben annak a hatalmas harangnak a kongását hallotta, mely valaha a híveket imára hívta.
Istanbul emléke elhalványult. Ismét fenn volt a hegyen, tanácstalanabbul és nagyobb zavarban, mint amilyenben valaha is érezte magát.
Mit is mondott neki a szerzetes? Hogy Kalidasa nem szívesen vett ajándéka évszázadokig nem szólalt meg és csak katasztrófa idején engedték megkongatni? De hát itt nem történt katasztrófa; legalábbis ami a monostort illeti, épp az ellenkezőjéről volt szó.
Épp csak egy pillanatra az a kínos lehetőség jutott eszébe, hogy talán a szonda csapódhatott be a templom területére. Nem, ez kizárt. Kilométerekkel elkerülte a csúcsot. És bármely esetben túlságosan kicsi tárgy volt ahhoz, hogy komoly kárt okozzon, amint félig esett, félig lesiklott az égből.
Felnézett a monostorra, ahonnan a nagy harang hangja még mindig párbajban állt a szélviharral. A narancssárga talárok mind eltűntek a könyöklőpárkányról; egyetlen szerzetest sem lehetett látni.
Valami finoman Morgan arcához súrlódott és ő automatikusan elhessentette. Még gondolkodni is nehéz volt, miközben az a panaszos bugás betöltötte a levegőt és agyában kalapált. Feltette magában, legjobb lenne felmenni a templomba és udvariasan megkérdezni a Mahanayake Therot mi történt...
Újból érezte azt a lágy, selymes érintést az arcán és ezúttal valami sárgát pillantott meg a szeme sarkából. Reakciói mindig is gyorsak voltak; elkapta, és nem eresztette el.
A rovar gyűrötten hevert nyitott tenyerében, röpke életének utolsó másodperceit emésztve fel még akkor is amikor Morgan figyelte – és az univerzum, melyet mindig is ismert, remegni és szertefoszlani látszott körülötte. Csodás kudarca egy még megmagyarázhatatlanabb győzelemre változott. Mégsem érzett diadalt – csak zavart és meglepetést.
Eszébe jutott ugyanis az arany pillangók legendája. A szélvihartól űzve százak és ezrek sodródtak fel közülük a hegy ormára, hogy a csúcson leljék végüket. Kalidasa légiói végre elérték céljukat – és bosszút álltak.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Exodus

– Mi történt? – kérdezte Abdullah sejk.
Ez olyan kérdés, melyet sosem fogok tudni megválaszolni, mondta magában Morgan, de így felelt: – A hegy a miénk, Elnök Úr. A szerzetesek már megkezdték az elvonulást. Hihetetlen. Hogyan okozhat egy kétezer éves legenda...? – ingatta fejét zavart csodálkozással.
– Ha elegen hisznek egy legendában, valóra válik.
– Feltételezem. Ebben azonban sokkal több van. Az események egész láncolata lehetetlennek tűnik.
– E szó használata mindig kockázatos. Hadd meséljek el egy kis történetet. Egy kedves barátom, nagy tudós, már nem él, mindig azzal ugratott, hogy mivel a politika a lehetségesség művészete, csupán a másodosztályú elmékre apellál. Az elsőosztályúak, mondotta, csak a lehetetlen iránt érdeklődnek. És tudja, mit feleltem erre?
– Nem – jelentette ki Morgan udvariasan és előrelátóan.
– Még szerencse, hogy sok olyan van, mint mi – hiszen valakinek el is kell tartania a világot... Minden esetre ha a lehetetlen megtörtént, hálás szívvel el kell fogadni.
El is fogadom, gondolta Morgan – ímmel-ámmal. Van valami igen különös abban az univerzumban, ahol néhány elpusztult pillangó egyensúlyban tud tartani egy sokmillió tonnás tornyot.
Aztán ott volt a tiszteletre méltó Parakarma ironikus szerepe, aki most bizonyára azt hiszi, a rosszindulatú istenek játékszerévé vált. A Monszunirányító ügyvezetője a lehető legnagyobb bűnbánatot tanúsította és Morgan szokásos udvariasságával fogadta bocsánatkérését. Nagyon jól el tudta képzelni, hogy a briliáns dr. Choam Godberg forradalmasította a mikrometeorológiát, hogy valójában sosem értette igazán senki, mit művelt, és hogy végül egyfajta ideg-összeroppanást kapott miközben kísérleteit lefolytatta. Ez nem fordul többé elő... Morgan kifejezte őszinte reményét, hogy a tudós felépül és megtartott annyit bürokratikus ösztönéből, hogy időben utaljon arra, hogy a jövőben a Monszunirányítóktól több belátást vár. Az ügyvezető hálálkodva távozott, kétségtelenül csodálkozva Morgan meglepő nemeslelkűségén.
– Pusztán kíváncsiságból kérdem, hová mennek a szerzetesek – érdeklődött a sejk. Felkínálhatom vendégszeretetemet. Kultúránk mindig szívesen fogadott be más vallásokat.
– Nemhogy én nem tudom, de még Rajasinghe nagykövet sem. Mikor azonban rákérdeztem, azt felelte, egész jól megvannak. Egy olyan rend, mely háromezer évig élt szerényen, nem szenved ínséget.
– Hmm. Talán használhatnánk valamit a vagyonukból. Ez a maga kis projectje mindig drágább lesz, ahányszor csak találkozunk.
– Nem egészen, Elnök Úr. Az utolsó becslés pusztán papírforma szerinti számot tartalmaz a mélyűri műveletekre, melynek finanszírozására most a Narodny Mars vállalkozott. Keresnek egy széntartalmú aszteroidát és földi pályára küldik. Sokkal nagyobb tapasztalattal rendelkeznek az efféle munkákban és ez megoldja egyik fő problémánkat.
– És mi lesz a saját tornyukhoz szükséges szénnel?
– Korlátlan mennyiségben található a Deimoson – pontosan ott, ahol szükségük van rá. A Narodny már felmérést készített a megfelelő bányákról, bár a tényleges feldolgozásnak holdon kívül kell történnie.
– Megkérdezhetem miért?
– A gravitáció miatt. Még a Deimosnak is van néhány centiméter per másodperc a négyzeten gravitációja. A hiper elemi szálat csak teljesen zéró-gé feltételek mellett lehet gyártani. Nincs más mód arra, hogy tökéletes kristályszerkezetet garantáljunk kielégítően nagy kiterjedésű szerveződéssel.
– Köszönöm, Van. Megengedi, hogy megkérdezzem, miért változtatta meg az alaptervet? Nekem tetszett a négy csőből álló eredeti köteg, melyből kettő felfelé, kettő pedig lefelé vezetett. Egy direkt föld alatti rendszer olyasvalami volt, amit értettem – még akkor is, ha kilencven fokos állásban felfelé mutatott.
Nem először és bizonyára nem utoljára lepődött meg Morgan az öregember memóriáján és részletek iránti érzékén. Sohasem lehetett az ember semmiben elég biztos vele kapcsolatban. Bár kérdéseit néha a puszta kíváncsiság inspirálta – gyakran olyan ember rosszindulatú kíváncsisága, aki túlságosan biztos volt benne, hogy nem szükséges ragaszkodnia méltóságához – sosem siklott el még a legcsekélyebb jelentőségű dolog fölött sem.
– Attól tartok, első gondolataink túlságosan a földre koncentrálódtak. Olyanok voltunk, mint a néhai motoros gépjármű tervezői, akik továbbra is a korábbi kocsikat gyártották, immáron ló nélkül...
– Tervünk szerint tehát a torony üreges négyszög alakú, minden oldalán felfelé menő sínpályával. Tekintse úgy, mint négy függőleges vasútvonalat... ott, ahol az űrből indul, negyvenméteres egy oldala és lefelé húszra szűkül, mire a földet éri.
– Mint egy sztalag... sztalak...
– Sztalaktit. Igen, utána kellett néznem! Mérnöki szempontból megfelelő analógia lenne a jó öreg Eiffel torony – fejjel lefelé, százezerszeres nagyításban.
– Olyan hatalmas?
– Körülbelül.
– Nos, felteszem nincs olyan törvény, mely kimondaná, hogy egy torony nem állhat fejjel lefelé.
– Lesz egy felfelé mutató is, emlékezzék – a szinkron pályáról induló tömeghorgonyra, mely az egész szerkezetet feszítve tartja.
– És a középső állomás? Remélem, azt nem változtatta meg!
– Nem. Az ugyanazon a helyen van – huszonötezer kilométerre.
– Helyes. Tudom, én sosem jutok el oda, de szeretek gondolni rá... – valamit mormogott arabul. – Tudja, van egy másik legenda is – Mohamed koporsójáról, mely a föld és az ég közé van felfüggesztve, mintegy középen.
– Rendezünk ott Önnek egy díszebédet, Elnök Úr, amikor felszenteljük az állomást.
– Még ha betartja is az ütemtervet – és beismerem, a híddal csak egy évet csúszott – már kilencvennyolc éves leszek. Nem, kétlem, hogy ez sikerülne nekem.
De ÉN akarom, mondta magában Vannevar Morgan, mert tudom, hogy az istenek az én oldalamon vannak; akármilyen istenek is legyenek azok.

NEGYEDIK RÉSZ

A torony

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

Űrexpressz

– Ne mondd – könyörgött Warren Kingsley, hogy sosem kerül el a földről.
– Kísértésbe estem. – Morgan örvendezve vizsgálta a teljes léptékű makettet. – Egészen úgy néz ki, mint egy fejtetőre állított vasúti kocsi.
– Pontosan ezt a képet akarjuk kelteni vele – felelte Kingsley. – Megveszed a jegyed az állomáson, feladod a csomagodat, leülsz forgószékedbe és csodálod a látványt. Vagy felmész a szalonkocsiba és a következő öt órát keményen ivással töltőd, míg ki nem szednek a középső állomáson. Tényleg, mi a véleményed a Tervezési Osztály ötletéről, hogy tizenkilencedik századi pullman díszítést alkalmazzunk?
– Nem sok. A pullman kocsiknak nem volt öt köralakú fedélzetük egymás felett.
– Ezt jobb, ha te mondod meg nekik. A lelkűket is kitették, hogy gázvilágítás legyen benne.
– Ha antik hangulatot akarnak adni neki, van sokkal jobb ennél. Egyszer láttam egy régi űrfílmet a Sydney Művészeti Múzeumban, ahol volt egy kis űrhajó, egyfajta köralakú megfigyelő kabinnal. Valami ilyen kellene.
– Nem emlékszel a nevére?
– Oh – lássuk csak – valami olyasmi, hogy Space Wars 2000. Biztos vagyok benne, hogy ki tudod deríteni.
– Megmondom a tervezésnek, hogy nézzenek utána. Nos, nézzük meg belülről. Akarsz egy keménykalapot?
– Nem – felelte Morgan nyersen. Hiába, volt valami előnye is annak, hogy az átlagosnál tíz centivel alacsonyabb volt.
Mikor beléptek a makettbe, a várakozástól majdnem kisfiús izgalom fogta el. Ellenőrizte a terveket, figyelte a computereket, ahogyan a grafikákkal és az elrendezéssel játszadoztak – mindennek ismerősnek kell lennie. Ez azonban a valóság volt, mégpedig kézzel foghatóan. Igaz, sosem hagyja el a földet amint a régi tréfa tartja. Egy szép napon azonban vele azonos testvérei a felhőkbe törnek és öt óra alatt a közbenső állomásra érnek, huszonötezer kilométerre a földtől. És utasonként mindössze egy dollár értékű elektromos energiával.
Még mindig lehetetlen volt felfogni a küszöbön álló forradalom teljes jelentőségét. Először maga az űr válik olyan hozzáférhetővé, mint az ismerős föld bármely pontja. Néhány évtized múlva, ha az átlagember egy hétvégét akar tölteni a holdon, megteheti. Még a Mars sem marad számításon kívül. Korlátlanok lesznek a lehetőségek.
Morgant egy hepehupa térítette vissza a földre, amint majdnem hasra esett egy darab rosszul lefektetett szőnyegben.
– Elnézést – mondta vezetője. – Ez is a tervezők ötlete volt – szerintük ez a zöld szín a földre emlékezteti az embereket. A mennyezet egyre sötétedő kék lesz, ahogy a felső szintek felé haladunk. Mindenütt rejtett világítást akarnak alkalmazni, hogy látni lehessen a csillagokat.
Morgan a fejét rázta.
– Jó ötlet, de nem fog beválni. Ha a világítás elegendő ahhoz, hogy kényelmesen olvasson az ember, a fény elhomályosítja a csillagokat. Egy olyan szakaszt kell kiépíteni, mely teljesen elsötétíthető.
– A bár egy részét tervezték ilyenre. Rendelhetsz egy italt és visszavonulhatsz a függönyök mögé.
Most a kapszula legalacsonyabb szintjén álltak, egy 8 méter átmérőjű, három méter magas kör alakú helyiségben. Mindenütt különféle dobozok, hengerek és vezérlőpanelek voltak olyan feliratokkal, mint tartalék oxigén, akkumulátor, CO2-rakéták, orvosi felszerelés, hőfokszabályozás. Minden láthatóan ideiglenes volt, egyetlen pillanat alatt átrendezhetek
– Bárki azt hiheti, űrhajót építünk – jegyezte meg Morgan. – Nem tudod véletlenül a legfrissebb becslések szerint menynyire tervezik a túlélést?
– Amíg áram van, legalább egy hét még ötven utassal való maximális terhelés esetén is. Ez persze teljesen abszurd, mivel egy mentőcsapat mindenkor három órán belül el tudja őket érni akár a földről, akár félútról.
– Nem számítva az olyan nagy katasztrófákat, mint a torony vagy a pályák sérülése.
– Ha erre bármikor sor kerül, nem hiszem, hogy lenne valaki, aki menteni tud. De ha egy kapszula beragad valami oknál fogva és az utasok nem őrülnek meg és nem falják fel az összes finom préselt élelmiszer-tabletta vésztartalékunkat egyszerre, legnagyobb problémájuk a hálószoba lesz.
A második szint teljesen üres volt, még időszakos felszerelés sem volt benne. Valaki krétával egy nagy téglalapot rajzolt a hajlított műanyag falpanelre és belülre ráírta: Szellőzőlyuk ide?
“Ez lesz a csomagtér – bár még nem vagyunk biztosak benne, hogy kell-e ennyi hely. Ha nem, plusz utasokat lehet elhelyezni benne… Most ez a szint sokkal érdekesebb."
A harmadik szinten egy tucat pilótaülés volt, mindegyik más formájú. Kettőt valódinak látszó babák foglaltak el, egy férfi és egy női alak, amelyek igen unottak nézték az egész hercehurcát.
– Gyakorlatilag e mellett a modell mellett döntöttünk – mondta Kingsley egy luxuskivitelű billenős forgószékre mutatva, melyhez kis asztalka csatlakozott. – Először azonban elvégezzük a szokásos felmérést.
Morgan a szék párnájába nyomta az öklét.
– Egyáltalán ült ebben valaki ténylegesen öt óra hosszat? – kérdezte.
– Igen – egy százkilós önkéntes. – Nem kapott felfekvést. Ha az emberek panaszkodnak, emlékeztetjük őket a repülés úttörő napjaira, amikor öt órába telt csupán a Csendes-óceánon való átkelés. Természetesen alacsony gé-s komfortot is kínálunk majdnem a teljes útvonalra...
A felső szint azonos volt, csak a székek hiányoztak belőle.
Gyorsan áthaladtak rajta és elérték a következő szintet, melyre a tervezők szemmel láthatóan a legnagyobb figyelmet fordították.
A bár majdnem úgy nézett ki, mintha máris üzemelne, a kávéfőző pedig működött is. Felette szépen megmunkált aranyozott keretben egy régi metszet volt, olyan hátborzongatóan találó, hogy Morgannak elállt a lélegzete.
Hatalmas telihold uralta a kép bal felső sarkát és egy puskagolyó alakú vonat futott felé négy kocsit tolva. A szakaszok ablakain címkék voltak: “Első osztály" felirattal, cilinderes, Viktória-korabeli alakokat lehetett mögöttük látni, akik a látványt csodálták.
– Honnan a csudából szereztétek ezt? – kérdezte Morgan meglepett csodálattal.
– Úgy látszik, már megint leesett a kép aláírása – mondta Kingsley mentegetőzve, miközben a bárpult mögött keresgélt. – Óh, itt van...!
Egy kártyát adott át Morgannak, melyre régimódi betűkkel az alábbi szöveg volt nyomtatva:

Rakéta sebességű vonatokkal a holdra
metszet a
“97 óra 20 perc alatt a földről közvetlenül
a holdra és utazás körülötte"
1881. évi kiadásából írta
JULES VERNE

– Sajnálom bevallani, de még sosem olvastam – jegyezte meg Morgan, mikor megismerte ezt az információt. – Sok problémától kímélhettem volna meg magam, de szeretném tudni, ő hogyan oldotta meg sínek nélkül a kérdést.
– Nem kéne Jules-nek túl sok hitelt adnunk, vagy vádolnunk őt. Ezt a képet sosem szánták olyannak, mint amit komolyan kell venni. A művész tréfája volt.
– Nos, tolmácsold elismerésemet a tervezőknek. Ez az ötletük a jók közé tartozik.
A múlt álmainak hátat fordítva Morgan és Kingsley a jövő realitásai felé igyekezett. A széles megfigyelő ablakon keresztül egy fekete-fehér hologramm ábrázolta a földet megdöbbentő módon. Ez nem csupán egy nézet – jegyezte meg örömmel Morgan, hanem a megfelelő. Maga Taprobane természetesen rejtve maradt, mivel pont alulra esett, de ott volt Hindosztánia egész alkontinense, fölötte a Himalája vakítóan fehér hófedte csúcsai.
– Tudod – jegyezte meg Morgan – pont olyan lesz, mint a híd, minden kezdődik elölről. Az emberek kizárólag a látvány kedvéért fognak utazni. A középső állomás az összes eddiginél nagyobb turisztikai látványossággá válhat. – Feltekintett az azúrkék mennyezetre – van még valami amiért érdemes megnézni az utolsó szintet?
– Nem nagyon – a felső légzárat tervezik, de még nem döntöttük el, hova tegyük az életmentő biztonsági szerkezetet és a pályaközpontosító vezérlés elektronikáját.
– Van vele probléma?
– Mióta megvannak az új mágnesek, már nincs. Motorral vagy szabadon futással biztos tűrést tudunk garantálni egészen nyolcezer kilométer per óra sebességig – ez ötven százalékkal haladja meg a tervezett maximális sebességet.
Morgan lélekben megkönnyebbült sóhajt engedett meg magának. Ez volt az egyik olyan terület, ahol teljesen képtelen volt ítéletet alkotni és teljes mértékig rá kellett hagyatkoznia mások tanácsára. Kezdettől fogva nyilvánvaló volt, hogy csupán a mágneses propulzió néhány formája képes működni ilyen sebesség mellett; a legcsekélyebb fizikai kontaktus – egy kilométer per secundumnál nagyobb sebességnél – katasztrófát okozna. Mégis a négy pár megvezető nyílás, mely a torony oldalán fut felfelé, csupán centiméteres tűrésű volt a mágnesek körül. Úgy kellett őket megtervezni, hogy ez a hatalmas helyreállító erő állandóan szerepet játsszon, hogy a kapszula középvonaltól eltérő bármely elmozdulását korrigálja.
Amint Morgan követte Kingsleyt a csigalépcsőn lefelé, mely a makett teljes magasságát meghosszabbította, egy sötét gondolat ötlött fel benne. “Öregszem, mondta magának. Oh, fel tudtam volna mászni a hatodik szintre mindenféle nehézség nélkül, de örülök, hogy nem így döntöttünk."
De hiszen még csak ötvenkilenc éves vagyok – és még legalább öt évig tart, akkor is, ha minden jól megy, mire az első utasszállító kocsi felszalad a középső állomásra. Utána még további három év tesztelés, kalibrálás, rendszer-összehangolás. Legyen tíz év, a biztonság kedvéért...
Bár meleg volt, hirtelen hideget érzett. Először fordult elő Vannevar Morgannal, hogy a győzelem, melyre lelkét tette, lehet, hogy számára túl későn fog elérkezni. És egészen öntudatlanul kezét a vékony fémkoronghoz szorította, mely inge alatt rejtőzött.

HARMINCHARMADIK FEJEZET

Cora

– Miért hagytad eddig fejlődni? – kérdezte dr. Sen olyan hangon, mintha fejlődésben visszamaradt gyerekkel beszélne.
– A szokásos okoknál fogva – felelte Morgan, ahogy jó hüvelykujjával felhúzta ingén a cippzárt. – Túlságosan elfoglalt voltam – és ha nem kaptam levegőt, a magasságra fogtam.
– A magasság természetesen csak része volt a vádnak. Jobban tennéd, ha minden emberedet megvizsgáltatnád, aki a hegyen van. Hogy hagyhattál el, ilyen nyilvánvaló dolgot?
– Tényleg hogy is? – gondolta Morgan, némi feszengéssel.
– Azok a szerzetesek ott – némelyik túl volt a nyolcvanon is! Olyan egészségesnek látszottak, hogy sosem jutott eszembe...
– A szerzetesek évekig éltek ott fenn. Ők teljes mértékben adaptálódtak. Te azonban fel-le szaladgáltál naponta többször is.
– Legfeljebb kétszer.
– A tengerszintről néhány perc alatt fél atmoszférára menni... Nos, nem történt nagyobb baj – ha mostantól követed az utasításokat. Az enyémet és a CORA-ét.
– CORA-ét?
– Koronária riadó.
– Ja, az az izé.
– Igen – az az izé. Körülbelül tízmillió életet ment meg évente. Többnyire csúcsvezető civilszolgálatot végzőkét, korelnök ügyvezetőkét, kiváló tudósokét, vezető mérnökökét és ehhez hasonló hólyagokét. Sokszor gondolkodom rajta, vajon megéri-e a fáradságot. Talán a természet mondani akar nekünk valamit, csak mi nem figyelünk oda.
– Emlékezz hippokratészi esküdre, Bill – vágott vissza Morgan széles vigyorral. – Azt is el kell ismerned, hogy mindig szót fogadtam neked. Hiszen a súlyom egyetlen kilót sem változott az elmúlt tíz évben.
– Na jó, nem te vagy a legrosszabb betegem – adta meg magát a kissé megenyhült orvos. Az asztalán matatott, majd előhúzott egy nagy, hologrammokkal teli mappát. – Választhatsz
– Itt vannak a szabványos típusok. Amelyik színt csak akarod, mindaddig, amíg az orvosi piros.
Morgan utálkozva lapozgatta a képeket.
– Hol kell viselnem ezt a micsodát? – kérdezte –, vagy talán be akarod építeni?
– Nem szükséges, legalábbis egyelőre. Öt év múlva lehet, de talán még akkor sem kell. Javaslom, hogy ezzel kezdd. Pontosan a szegycsont alá kell helyezni és akkor nincs szükség távérzékelőkre. Egy idő után már észre sem veszed, hogy ott van. Nem is fog zavarni, hacsak nincs rá szükség.
– És olyankor?
– Figyelj!
Az orvos megnyomott egy gombot az asztalán lévő számítógép billentyűzetén, mire egy bájos mezzoszoprán hang társalgási stílusban közölte: “Azt hiszem, le kéne ülnie és legalább tíz percig nyugton kéne maradnia." Rövid szünet vitán folytatta. “Jó volna, ha lefeküdne egy fél órára." Újabb szünet után: ,Amint lehet, kérjen időpontot dr. Smithtől." Majd:
“Kérem, vegyen be azonnal egy piros tablettát."
“Hívtam a mentőket. Feküdjön le és engedje el magát. Minden rendbejön."
Morgan majdnem befogta a fülét, hogy ne hallja az átható sípolást.
“CORA SEGÉLYHÍVÓ! HA VALAKI HALLJA A HANGOMAT AZONNAL. JÖJJÖN IDE! CORA SEGÉLYHÍVÓ! HA VALAKI..."
– Azt hiszem, most már van róla némi fogalmad – mondta az orvos miközben elcsendesítette rendelőjét. – A programok és a reakciók természetesen testre szabottak. Mondanom sem kell, hogy a hangot is ki lehet választani egy igen széles skáláról – még híres embereké is szóba jöhet.
– Ez is jó lesz. Mikor lesz készen?
– Körülbelül három nap múlva felhívlak. Ja igen – van egy előnye a mellkason hordott egységeknek, amit meg kell említenem.
– Éspedig?
– Egyik betegem nagy teniszező. Azt mondja, hogy amikor kigombolja az ingét, e kis piros korong látványa abszolút megsemmisítő hatással van ellenfele játékára...

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

Szédülés

Volt idő, amikor minden civilizált ember kisebb, majd gyakran nagyobb mindennapi munkájához tartozott címjegyzékének rendszeres felfrissítése. Az univerzális kód ezt szükségtelenné tette, mivel egy személy életre szóló azonosító kódja ismert volt, másodperceken belül ki lehetett deríteni. Sőt, még ha nem is volt ismert valakinek a száma, a szabványos keresőprogram rendszerint elég gyorsan megtalálta, ha betáplálta az ember a körülbelüli születési dátumot, foglalkozást és néhány egyéb adatot. (Voltak persze problémák, ha az illetőt Smithnek, Singh-nek, vagy Mohammednek hívták.)
A globális információs rendszerek kifejlesztése egy másik idegesítő feladatot is feleslegessé tettek. Csak speciális megjegyzést kellett tenni ama barátok neve mellé, akiket fel akart az ember köszönteni születésnapjukon, vagy más ünnepeken és a többi a háztartási computer dolga volt. A megfelelő napon (hacsak nem volt valami buta hiba a programozásban – és ez gyakran előfordult) a megfelelő üzenet automatikusan rendeltetési helyére küldetett. És még ha a címzett éles elméjével gyanította is, hogy a képernyőjén megjelenő meleg szavak az elektronikának köszönhetők – hiszen a megnevezett feladó évek óta felé sem nézett – a gesztusnak akkor is örült.
Ugyanaz a technológia azonban, mely egy sor feladat elvégzését szükségtelenné tette, még több követelő utódot hozott létre. Ezek közül talán a legfontosabb a Személyes Érdeklődési Profil volt.
A legtöbben újév napján tették naprakésszé SZÉP-jüket. Morgan listáján ötven tétel szerepelt, de hallott olyanokról, akiké százat sorolt fel. Ébrenlétük minden óráját az információáramlással küzdve kell tölteniük, különben olyanok lesznek, mint a notórius tréfacsinálók, akik élvezettel tűzték maguk elé feladatul számítógépükben az olyan klasszikus lehetetlenségek megoldását, mint:

Dinoszaurusz-tojások – keltetés
kör – négyszögesítés
Atlantisz – újbóli kiemelés
Krisztus – második eljövetele
Loch Ness-i szörny – elfogása

végezetül
világ – vége

Szokás szerint természetesen az önteltség és a foglalkozási igények biztosították, hogy az előjegyző neve szerepeljen az összes lista élén. Morgan sem volt kivétel, de az utána következő bejegyzések kissé szokatlanok voltak:
torony – orbitális
torony – űr
torony – (geo)szinkron
felvonó – űr
felvonó – orbitális
felvonó – (geo)szinkron

E szavak a médiák által használt legtöbb variációt fedték és biztosították, hogy a projecttel kapcsolatos új hírek legalább kilencven százalékát látta. Ezek túlnyomó része triviális volt, és néha csodálkozott azon, vajon érdemes-e keresgélni őket. Azok, melyek valóban számítottak, elég gyorsan elérték amúgy is.
Morgan még mindig a szemét dörzsölte és az ágy alig húzódott vissza szerény lakása falába, amikor észrevette, hogy számítógépén villog a riasztó gomb. Miközben benyomta a kávé és listázó billentyűket, várta mi volt az elmúlt éjszaka szenzációja.

AZ ORBITÁLIS TORNYOT LELŐTTÉK

jelent meg a cím.
– Figyelsz? – kérdezte a számítógép.
– Na mit gondolsz – válaszolt Morgan hirtelen ébredve. Az elkövetkezendő néhány másodpercben, amíg végigolvasta a kiírt szöveget, kedve alaposan megváltozott, hitetlenkedőből felháborodottá, majd nyugtalanná vált. Átkapcsolta az egész híranyagot Warren Kingsleynek egy megjegyzéssel: “Kérlek, hívj vissza amint lehet" és magában füstölögve telepedett le reggelizni.
Nem telt bele öt perc, Kingsley jelent meg a képernyőn.
– Nos, Van – szólalt meg humoros rezignáltsággal – szerencsésnek mondhatjuk magunkat. Öt évébe telt, hogy becserkésszen minket.
– Ez a legnevezetesebb dolog, amit valaha hallottam! Felejtsük el? Ha reagálunk rá, csak publicitást biztosítunk neki. Ó pedig pont erre vágyik.
Kingsley bólintott.
– Ez volt a legjobb politika – egyenlőre. Nem szabad túlreagálnunk. Ugyanakkor lehet, hogy egy ponton igaza van.
– Mire gondolsz?
Kingsley elkomolyodott, sőt úgy látszott, kicsit zavarban is van.
– Vannak pszichológiai és "mérnöki problémák – kezdte. – Gondold csak végig. Az irodában találkozunk.
A kép elhalványodott a képernyőn, mintegy legyőzötten hagyva ott Morgant. Hozzá volt szokva a kritikákhoz és tudta hogyan kezelje azokat; valóban alaposan élvezte a kölcsönösségi alapon folyó műszaki érvelést méltó kollégáival és ritkán esett kétségbe ama ritka alkalmakkor, amikor vesztett. Nem volt valami könnyű, lépést tartani Donald Kacsával.
Természetesen nem ez volt a valódi neve, de dr. Donald Bickerstaff sajátosan dühödt szkepticizmusa gyakran idézte fel ezt a huszadik századi mitológiai figurát. Diplomája (csupán megfelelt és nem kitűnő) szimpla matematikából volt; tudása hatást keltő, hangja mézédes, abbéli hite pedig, hogy bármely tudományos kérdésben képes dönteni, megingathatatlan, és saját területén egész tűrhető volt. Morgan kajánul emlékezett arra, amikor a doktor egyszer régies stílusában nyilvánosan előadást tartott arról, hogy valaha a Királyi Intézménybe járt. Körülbelül egy héttel később majdnem megértette a transfinite számok sajátos jellemzőit.
Bickerstaff sajnos nem ismerte saját korlátait. Bár volt néhány hűséges rajongója, akik előfizettek információs szolgálatára- egy megelőző korban pop tudósnak lehetett volna nevezni – kritikusainak száma sokkal szélesebb körű volt. A kevesebbje szerint intelligenciájához képest túl sokat tanítottak neki, a többiek komplett idiótának nevezték.
Milyen kár – gondolta Morgan –, hogy Bickerstaffot nem lehet összezárni egy szobába dr. Goldberg/Parakarmával. Talán akkor megsemmisítenék egymást- mint az elektron és a pozitron – az egyik géniusza eltörölné a másik alapvető butaságát. Azt a rendíthetetlen butaságot, mellyel maguk az istenek is hiába szállnak vitába – ahogy Goethe panaszolná.
Miután nem álltak pillanatnyilag istenek a rendelkezésére, Morgan tudta, hogy ezt a feladatot neki kell magára vállalnia. Bár jobb időtöltést is el tudott volna képzelni, talán valamiféle nevetséges megkönnyebbülést fog jelenteni; no meg inspiráló precedens is állt előtte.
Volt néhány olyan kép szállodai szobájának a falán, mely Morgan négy, csaknem egy évtizeddel korábbi “ideiglenes" otthonai egyikét ábrázolta. A legtöbb látogató el sem hinné, mennyire tökéletesen eredetiek voltak ennek szerkezeti részei.
Egy kecses, gyönyörűen restaurált gőzhajó játszotta benne a főszerepet, az összes olyan hajó őse, mely ezután modernnek volt nevezhető. Amellett a dokk mellett, ahová egy és negyed századdal, korábbi vízrebocsátása után olyan csodálatosan visszatért, dr. Vannervar Morgan állt, és a festett orr csigavonalas díszítését csodálta; néhány méterrel távolabb pedig Isambrad Kingdom Brunel bámulta őt kihívóan, zsebre dugott kézzel, összeszorított szájában szivarral, igen gyűrött, sáros öltözetben.
A fényképen minden eredeti volt. Morgan valóban ott állt a Great Britain mellett, Bristolban, egy verőfényes napon egy évvel azután, hogy a Gibraltár-híd elkészült. Brunel azonban körülbelül 1857 óta állt ott, és azóta is várja későbbi és híresebb tengeri szörnye vízrebocsátását, mely szerencsétlenül összetörte testét és lelkét.
A fényképet ötvenedik születésnapján mutatták meg Morgannek és ez volt egyik legbecsesebb kincse. Kollégái kedves viccnek szánták, mivel köztudott volt, mennyire csodálta Morgan a tizenkilencedik század legnagyobb mérnökét. Voltak azonban olyan időszakok, amikor azon tűnődött, vajon nem volt-e megfelelőbb a jelöltjük, mint gondolták volna. A Great Eastern felemésztette alkotóját. Még lehet, hogy a torony vele is ugyanezt fogja tenni.
Brunelt körülvették a Donald Kacsák. A legszívósabb dr. Dionysius Ladner volt, aki kétséget kizárva bebizonyította, nincs az a gőzhajó, mely valaha is át tudna kelni az Atlanti-óceánon.
Egy mérnök meg tud cáfolni olyan kritikákat, melyek tényszerű hibán, vagy egyszerű számítási tévedésen alapulnak. Az a kérdés azonban, melyet Donald Kacsa vetett fel, ennél sokkal megfoghatatlanabb és nehezebben megválaszolható volt. Morgan felidézte, hogy hősének is valami egész hasonló dologgal kellett szembenéznie háromszáz évvel korábban.
Kicsi, de felbecsülhetetlen értékű könyvei felé nyúlt és kihúzta közülük azt, melyet talán a legtöbbet forgatott; Isambard Kingdom Brunel klasszikus életrajzát, melyet Rolt írt. A megviselt lapokon végigszaladva gyorsan megtalálta azt a helyet, mely agyában motoszkált.
Brunel egy majdnem három kilométer hosszú – “iszonyatos, rendkívüli és hallatlanul veszélyes, megvalósíthatatlan" koncepciójú – vasúti alagutat tervezett. Elképzelhetetlen – mondták a kritikák –, hogy emberi lények el tudnák viselni a pokoli mélységekben nagy zajjal járó robogás megpróbáltatásait. “Nem létezik olyan ember, aki arra vágyna, hogy elzárják a napvilágtól, tudván, ha baleset történik, a ránehezedő föld súlya agyonnyomja... A két áthaladó vonat zakatolása idegtépő lenne... egyetlen utas sem vállalkozna két menetre..."
Mindez annyira ismerős volt. A Lardnerek és Bickerstaff mottója így nézett ki: “Semmi se készüljön először."
És mégis – néha igazuk volt, ha csak a véletlen törvényszerűségei miatt is. Donald Kacsa ezt oly ésszerűen adta elő.
Mondókáját azzal kezdte, a szerénység látszatát keltve – ami annyira szokatlan, mint megjátszott volt –, hogy nem áll szándékában az űrfelvonó mérnöki szempontjainak kritizálása. Ő csak azokról a pszichológiai problémákról szeretne beszélni, melyek ezzel kapcsolatban felvetődnek. Ezeket egyetlen szóba lehet összefoglalni: szédülés.
Az átlagember – mutatott rá – jogosan fél a magasságoktól. Csak az akrobaták és kötéltáncos artisták érzéketlenek e természetes reakcióval szemben. A földön a legmagasabb építmény alig ötezer méteres – és nem sokan vannak, akik szívesen suhannának a függőlegesen felállított Gibraltár híd pillérei között.
Mégis mindez semmi az orbitális torony megdöbbentő kilátásaihoz képest. “Ki ne állt volna valamilyen hatalmas épület lábánál annak teljesen merőleges homlokzatát bámulva, míg úgy nem érezte mintha megdőlne és rá akarna zuhanni?" – szavalta Bickerstaff. Na már most képzeljünk el egy olyan épületet, mely egészen az égig ér, sót áttöri a felhőket, az űr sötétjét, az ionoszférát, elhagyja az összes nagy űrállomás föld körüli pályáját- és még mindig csak felfelé tör majdnem egészen a holdig. Kétségkívül mérnöki diadal, de pszichológiai szempontból rémálom. Biztos vagyok benne, hogy néhányan már a puszta gondolatba is beleőrülnek. És hányan tudnának közülük szembenézni a szédítő megpróbáltatással – az egyenesen felfelé haladó robogással, az üres űrben csüngve, huszonötezer kilométeren keresztül az első megállóig, a középső állomásig.
“Nem válasz erre, hogy teljesen normális emberek űrrepülőben ugyanilyen magasra és még jóval efölé is fel tudnak szállni. A helyzet olyankor teljesen más, mivel az valójában egy teljesen normális atmoszferikus repülés. Az átlagember nem szédül még egy nyitott léghajóban sem, amely néhány kilométerrel a föld fölött lebegve úszik. De ha egy szikla szélére állítjuk ugyanolyan magasságban, és reakcióit tanulmányozzuk, akkor igen!"
“E különbség oka nagyon egyszerű. Egy repülőben nincs a megfigyelő és a föld között fizikális kapcsolat. Pszichológiailag ezért teljesen elszakad a kemény, szilárd földtől, mely messze alatta van. A lezuhanástól való félelem már nem kísérti. Lenézhet a távoli, apróra zsugorodott tájra és sosem merne magasabbra való emelkedésre gondolni."
“Ez a kímélő fizikai elválás pontosan az, ami az űrfelvonóból hiányzik. A szerencsétlen utas, akit a gigantikus torony meredek oldalán röpítenek felfelé, túlságosan tudatában lesz a földdel való kapcsolatnak. Milyen garancia lehet arra, hogy bárki, aki nincs lenyugtatva vagy elaltatva, túlélhet egy ilyen élményt? Erre a kihívásra kell dr. Morgannak válaszolnia." Dr. Morgan még mindig a válaszokon gondolkodott, melyek némelyike udvarias volt, amikor a képernyő ismét bekapcsolt egy bejövő hívást jelezve. Miután megnyomta a VÉTEL gombot, a legcsekélyebb mértékben sem volt meglepve Maxine Duval láttán.
– Nos, Van – szólította meg minden bevezetés nélkül –, mit fogsz tenni?
– Óriási kísértésben vagyok, de nem hiszem, hogy vitatkoznom kéne egy idiótával. Véletlenül nem gondoltál arra, hogy esetleg egy űrszervezet biztatta fel erre?
– Az embereim épp bányásznak utána. Ha bármit találnak, értesítelek. Személy szerint úgy érzem, ez a saját műve. Ráismerek az eredeti cikk fémjelzéseire. De nem válaszoltál a kérdésemre.
– Még nem döntöttem. Egyenlőre a reggelimen rágódom. Szerinted mit kellene tennem?
– Egyszerű. Szervezz bemutatót. Mikorra tudod elintézni?
– Ha minden jól megy, úgy öt éven belül.
– Ez nevetséges. Az első kábel már a kezedben van...
– Nem kábel – szalag.
– Ne köntörfalazz! Milyen terhelést bír ki?
– Hááát – a földön lévő végén mintegy ötszáz tonnát.
– Tessék. Kínálj fel egy utat Donald Kacsának.
– Nem tudnám garantálni a biztonságát.
– És az enyémet?
– Ne hülyéskedj!
– Ilyen korán reggel mindig komolyan beszélek. Ami azt illeti, itt az ideje, hogy új cikket írjak a toronyról. Az a kapszulamodell nagyon jól néz ki, de nem csinál semmit. A nézőim az akciót szeretik velem együtt. Mikor utoljára találkoztunk, mutattál nekem rajzokat azokról a kis kocsikról, melyeket a mérnökök fognak használni, hogy a kábeleken – jobban mondva szalagokon futkossanak fel és alá. Hogy is hívtad őket?
– Póknak.
– Huuu – úgy van. Engem magával ragadott az ötlet. Olyan valami, ami azelőtt sosem volt lehetséges semmiféle technológiával. Először ülhet az ember az égben, akár az atmoszféra fölött és felülről nézegetheti a földet. Ezt egy űrrepülőben sosem lehetne megtenni. Szeretnék én lenni az első, aki ezt a szenzációt leírja. És ugyanakkor megnyirbálhatnám Donald Kacsa szárnyait.
Morgan várt – jó öt másodpercet egyenesen Duval szemei közé nézve, mielőtt eldöntötte, vajon tényleg komolyan beszél-e.
– Meg tudom érteni – mondta meglehetősen elgyötörten – milyen, amikor egy szegény, küszködő médiatyúk kétségbeesetten nevet akar szerezni magának és ezért hajlandó fejest ugrani egy ilyen lehetőségbe. Bár nem akarok meghiúsítani egy ígéretes karriert, válaszom mégis határozott nem.
A médiához legrégebben tartozók egyike több olyan, hölgyhöz, de még gentlemanhoz sem illő kifejezést hallatott, melyeket általában nem közvetítettek a nyilvános állomásokon keresztül.
– Mielőtt megfojtanálak saját hiper elemi száladdal, Van, miért nem? – tette fel a kérdést.
– Nos, ha bármi rosszul sülne el, sosem bocsátanám meg magamnak.
– Nincs szükség krokodilkönnyekre. Természetesen az én idő előtti kimúlásom óriási tragédia volna – a TE projected szempontjából. De álmomban sem indulnék, amíg el nem végezted az összes kísérletet, ami ehhez szükséges és biztos nem volnál benne, hogy százszázalékosan biztonságos.
– Túlságosan szenzációízű lenne.
– Na és? – ahogyan a viktoriánusok – vagy talán az Erzsébet korabeliek – mondanák.
– Ide figyelj, Maxine! Itt villog a lámpa, hogy Új-Zéland épp most süllyedt el, tehát szükség van rád a stúdióban. Azért köszönöm a nagylelkű ajánlatot.
– Dr. Vannevar Morgan! Pontosan tudom, miért utálsz el. TE akarsz lenni az első.
– Na és? – ahogy egykor a viktoriánusok mondták.
– Győztél. De figyelmeztetlek, Van – abban a pillanatban, hogy az egyik ilyen pókod működni kezd, ismét hallasz rólam.
Morgan a fejét rázta.
– Sajnálom, Maxine – felelte – nincs esélyed.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

Csillagjáró plusz nyolcvan

Kivonat az “Isten és a Starholme"-ból
Mandala Press, Moszkva, 2149

“Pontosan nyolcvan évvel ezelőtt lépett a csillagközi robotszonda, amit most Starglidernek nevezünk, a naprendszerbe, és rövid, de történelmi jelentőségű párbeszédet folytatott az emberiséggel. Először tudtuk meg amit mindig gyanítottunk: nem a miénk az egyetlen intelligencia az univerzumba és hogy a csillagok között vannak sokkal régebbi és talán sokkal bölcsebb civilizációk."
“E találkozás után semmi sem maradhatott volna a régiben. Mégis paradox módon sok tekintetben alig van változás. Az emberiség még mindig úgy üzletel, mint annak előtte. Milyen gyakran feledkezünk meg arról, hogy az azóta hazatért Starholmerek saját bolygójukon már huszonnyolc évvel azelőtt tudtak a mi létünkről, vagy hogy majdnem biztosan csupán mostantól számított huszonnégy év múlva kapjuk meg első közvetlen üzenetüket; és mi van akkor, ha – mint ahogyan néhányan vélekednek – már ők maguk is úton vannak?"
“Az embernek megvan az a rendkívüli és talán szerencsés képessége, hogy kitörölje tudatából a legfélelmetesebb jövőbeni lehetőségeket. A római paraszt, aki a Vezúv lejtőjén szántogatott, nem gondolt a feje fölött füstölgő hegyekre. A huszadik század második felében együtt élt a hidrogénbombával; a huszonegyedik első felében pedig a Golgotha-vírussal. Megtanult élni a Starholme fenyegetésével, vagy ígéretével."
,A Starglider sok furcsa világot és fajt mutatott meg nekünk, de nem tárt fel fejlett technológiát és így minimális hatással volt kultúránk műszaki orientáltságú aspektusaira. Vajon ez véletlen volt, vagy valamilyen szándékos politika következménye? Sok kérdés van, amit most az ember túl későn – vagy túl korán – szeretne feltenni a Starglidereknek."
“Másrészről sok filozófiai és vallási kérdést is megtárgyalt és ezeken a területeken hatása mélyreható volt. Bár ez a kifejezés sehol sem fordul elő az átiratokban, általában a Starglidernek tulajdonítják a híres aforizmát:" ,Az istenekben való hitet nyilvánvalóan az emlősök szaporodásának pszichológiája alakította ki.'
“De mi van akkor, ha ez tényleg igaz? Valóban teljességgel jelentéktelen Isten tényleges létének kérdését illetően, amint azt az alábbiakban leírom..."

SWAMI KRISNAMURTHI
(DR. CHOAM GOLDBERG)

HARMINCHATODIK FEJEZET

A kegyetlen égbolt

A szalagot szabad szemmel éjjel jobban lehetett látni, mint nappal. Napnyugtakor, amikor bekapcsolták a figyelmeztető fényeket, egy fehéren izzó, lassan elenyésző vékony szalaggá változott, míg valahol egy meghatározott pontban el nem tűnt a csillagok hátterében.
Már a világ legnagyobb csodájaként tartották számon. Amíg Morgan sarkára nem állt és a területet a feltétlenül szükséges műszaki személyzet számára nem határolta el, állandó volt a látogató-zarándokok áradata. Valaki ironikusan azt mondta róluk, hogy a szent hegy utolsó csodája előtt hódolnak.
Mindannyian pontosan ugyanúgy viselkedtek. Először meg akarták érinteni az öt centiméter széles szalagot, végig akarták hú/ni ujjaik hegyét rajta, valamiféle megközelítő hódolatjeleként. Aztán hallgatóztak, fülüket a szalag sima hideg anyagához nyomva, mintha azt remélték volna, hogy rajta keresztül meghallják a szférák zenéjét. Voltak, akik azt állították, mély basszus hangot hallottak a hallásküszöb szintjén, de csak áltatták magukat. Még a szalag természetes frekvenciájának legmagasabb harmóniája is messze az ember által hallható tartomány alatt volt.
Voltak olyanok is, akik fejüket rázva távoztak, mondván “Engem ugyan rá nem vesznek, hogy erre az izére felszálljak." De hát ők ahhoz a típushoz tartoztak, akik hasonló megjegyzéseket tettek a fúziós rakétákra, az űrhajóra, a repülőgépre, az autóra, sőt még a gőzmozdonyra is.
E szkeptikusoknak rendszerint azt válaszolták: “Ne aggódjanak – ez csupán az állványzat része, a tornyot a földre vezető négy szalag egyike. A végleges szerkezeten való felfelé utazás pontosan olyan lesz, mintha liftbe szállnának bármely magas épületben – kivéve, hogy hosszabb ideig fog tartani és sokkal kényelmesebb lesz."
Maxine Duval utazása másrészről igen rövid lesz. és nem különösebben kényelmes. De ha már kapitulált, Morgan mindent megtett annak érdekében, hogy eseményektől mentes legyen.
A könnyű pók – egy kísérleti jármű prototípusa, mely úgy nézett ki, mint egy motorizált nyugágy – húsz kilométeren már több próbautat tett meg a jelenleginél kétszer nagyobb terheléssel. Voltak apró, megszokott fogazási problémák, de egyébként semmi komoly; az utolsó öt út teljesen zökkenőmentesen zajlott. És ugyan mi romolhat el? Ha áramhiba lenne – ilyen egyszerű akkumulátoros üzemmódnál majdnem elképzelhetetlen – a gravitáció biztonságosan visszahozná Duvalt, az automatikus fékek korlátoznák a leereszkedés sebességét. Az egyetlen valós kockázat az volt, hogy a hajtómű mechanizmusa elakadhat, és így a pókot és utasát a felső atmoszférában tartaná. Morgannak azonban még erre is volt válasza.
– Csak tizenöt kilométer? – tiltakozott Duval. – Ettől egy vitorlázó repülő is többet tud!
– De nem lehet tovább menni egy puszta oxigénmaszkkal. Természetesen, ha várnál egy évet, míg elkészül a működőképes modell a létfenntartó készülékkel...
– Az űröltönynek mi baja?
Morgan nem hagyta magát és erre jó oka volt. Bár remélte, hogy nem lesz rá szükség, egy kis lökhajtásos daru állt a Sri Kanda lábánál. Magasan képzett kezelői hozzászoktak a furcsa feladatokhoz; elakadása esetén nem okozna számukra nehézséget Duval megmentése még húsz kilométeres magasságban sem.
Olyan jármű azonban nem létezett, amely kétszer ekkora magasságban is elérhette volna. Negyven kilométer felett volt a senki földje – a rakéták számára túl alacsonyan, a léggömbök számára pedig túl magasan.
Elméletileg egy rakéta lebeghetett volna a szalag mellett épp hogy csak pár percig, mielőtt összes üzemanyagát elégette volna, de a navigáció és a pókkal való tényleges kapcsolattartás problémája annyira szörnyűséges volt, hogy Morgan még csak számításba sem vette őket. A valóságban ilyen sosem történhetne meg és remélte, hogy egyetlen videodráma producere sem dönt úgy, hogy jó téma lenne ez itt egy hegymászónak. Ez olyanfajta publicitást jelentene, amilyenről szívfájdalom nélkül lemondana.
Duval egészen úgy nézett ki, mint egy tipikus antarktiszi turista, amint csillogó fémfólia thermoöltözetében a várakozó pók és a körülötte álló műszakiak felé indult. Gondosan megválasztotta az időt. A nap csak egy órája kelt fel, és ferde sugarai a legkedvezőbb színben tüntetik fel a taprobane-i tájat. Kiküldötte, aki még fiatalabb és tenyeres-talpasabb volt, mint aki a legutóbbi emlékezetes alkalommal ittjárt, széles látószögű rendszerével közönsége számára rögzítette az események sorrendjét.
Mint mindig, gondosan próbált. Semmi ügyetlenkedés vagy tétovázás nem lehetett, amikor bekapcsolta magát, megnyomta a TELEPTÖLTŐ gombot, mélyet szívott az arcán lévő maszkon keresztül az oxigénből, majd ellenőrizte videója monitorját és hangcsatornáit. Azután, mint egy vadászrepülő valamely régi történelmi filmben, “klassz"-jelet adott és óvatosan előrebillentette a sebességszabályozó kart.
Rövid ironikus taps köszöntötte az összegyűlt mérnökök részéről, akik közül majdnem mindenki tett már néhány kilométeres sétautazást. Valaki utána kiáltott “Gyújtást bekapcsolni! Felszállás!" Körülbelül olyan gyorsasággal mint egy bronzból készült, kalitka típusú felvonó I. Viktória uralkodása alatt, a pók megkezdte az impozáns emelkedést.
Ilyen lehet a léghajó – gondolta magában Duval. Sima, erőfeszítésmentes, zajtalan. Nem – nem teljesen csendes. Hallotta a szalag sima felületére tapadó, többszörös meghajtású kerekeket mozgató motorok zümmögését.
Nyoma sem volt olyan kilengésnek vagy vibrációnak, amilyet félig-meddig várt. Karcsúsága ellenére a hihetetlen szalag, melyen felfelé haladt, olyan szilárd volt, mint egy acélrúd, a jármű giroszkópjai sziklaszilárdan tartották. Ha szemeit behunyta volna, könnyen azt képzelhette volna, már a végleges tornyon halad felfelé.
Ő azonban be nem hunyta volna a szemét. Annyi magába szívni- és látnivaló volt. Még hallani is lehetett sok mindent. Bámulatos volt a hang terjedése; a lenti beszélgetések még mindig egész jól hallhatóak voltak.
Integetett Morgannek és Kingsleyt kereste. Meglepetésére őt nem találta, bár ő segítette be a pókba, most eltűnt. Azután eszébe jutott őszinte vallomása – néha savanyú képpel azzal büszkélkedett –, hogy a világ legjobb szerkezeti mérnöke nem bírja a magasságot.
Mindenkinek volt valami titka, vagy talán nem is annyira titka mint félelme. Duval nem becsülte sokra a pókokat és azt kívánta, bárcsak valami más neve lenne annak a járműnek, amiben utazott. Azért tudta kezelni, ha szükség volt rá. A félénk és ártalmatlan octopus* volt az a teremtmény, amelynek tapintását sosem tudná elviselni – bár elég gyakran találkozott vele búvár expedícióin.
Most az egész hegy láthatóvá vált, bár közvetlenül felülről majdnem lehetetlen volt méltányolni valódi magasságát. A két ősi, felfelé kanyargó lépcsősor olyan volt, mint valami furcsán kanyargó, azonos szinten lévő út. Teljes hosszuk mentén, amennyire csak meg tudta figyelni, életnek nyoma sem volt. Egyik szakaszt elzárta egy kidőlt fa, mintha a természet háromezer év után előzetesen arra figyelmeztetett volna, hogy készül visszakövetelni azt, ami az övé.
Duval a kamerát lefelé irányítva hagyta, majd a kettes számúval kezdett pásztázni. A monitor képernyőjén erdők és mezők vonultak át, majd Ranapura távoli fehér kupolái és a belső tavak sötét vizei. Azután hirtelen megjelent a Yakkagala.
A sziklát hozta, közel, és épp hogy csak érzékelhette a teljes felső felületet borító romok finom mintázatát. A tükörfal még mindig árnyékban volt, a hercegnők galériája úgyszintén – nem mintha remény lett volna rá, hogy ilyen távolságból kivehető lett volna. A gyönyörök kertjeinek körvonala azonban világosan látható volt a vízmedencékkel, sétautakkal és a masszív, körbefutó sáncárkokkal együtt.
Az apró fehér tollcsokréták sora egy pillanatra zavarba hozta míg rá nem jött, hogy Kalidasa istenekkel szembeni kihívása egy másik szimbólumát nézi az úgynevezett éden szökőkútjait. Azt latolgatta, vajon mit gondolt volna a király, ha látta volna őt, milyen könnyedén emelkedik irigy álmai édenje felé.
Majdnem egy év telt el azóta, hogy Rajasinghe nagykövettel beszélt. Hirtelen ötlettől vezérelve felhívta a villát.
– Szervusz Johan! – üdvözölte. – Hogy tetszik a Yakkagala felülnézetből?
– Szóval rábeszélted Morgan t. Hogy tetszik?
– Szívderítő – ez az egyetlen helyes kifejezés rá. És különleges. Mindenféle járműben repültem és utaztam már, de ez valahogy egész más...
– “Biztonságosan utazni a kegyetlen égbolton...'
– Mi volt ez?
– Egy angol költő a huszadik század elejéről: “Az sem érdekel, ha áthidalod a tengereket / vagy biztonságosan utazol a kegyetlen égbolton..."
– Nos, engem érdekel, és biztonságban érzem magam. Innen az egész szigetet láthatom – még a hindosztáni partvonalat is. Milyen magasan is vagyok, Van?
– Tizenkét kilométerre érkezel Maxine. Szorosan van rajtad az oxigénmaszk?
– Bizonyítottan. Nem fojtja le nagyon a hangomat?
– Ne aggódj – még mindig félreismerhetetlen. Már csak három kilométered van hátra.
– Mennyi gáz maradt a tartályban?
– Elegendő. És ha megpróbálsz tizenöt fölé menni, használni fogom a semlegesítőt, hogy visszahozzalak.
– Álmodni sem merek róla. Egyébként gratulálok! Ez itt kiváló megfigyelőhely. Sorban állhatnak érte a vevők.
– Gondoltunk rá. A comsat és metsat emberei már kiírták a versenytárgyalást. Tudunk adni nekik reléket és szenzorokat, bármely tetszés szerinti magasságban. Mindez segítségünkre lesz a bérleti díj megfizetésében.
– Látlak! – kiáltott fel Rajasinghe hirtelen. – Épp elcsíptem a tükörképed a szkópomban... Most integetsz... Nem vagy magányos odafent?
Egy pillanatig leírhatatlan csend honolt, majd Duval halkan válaszolt: “Annyira nem, mint amennyire Jurij Gagarin lehetett, igaz, száz kilométerrel magasabban. Van! valami újat adtál a világnak. «
– Az égbolt még mindig lehet kegyetlen – de te megszelídítetted. Lehet, hogy vannak akik sosem tudnának szembenézni ezzel az utazással: nagyon sajnálom őket.

HARMINCHETEDIK FEJEZET

Egybillió tonnás gyémánt

Az utóbbi hét évben sok minden történt, de még mindig volt mit tenni. Hegyeket – vagy legalábbis aszteroidákat – mozgattak meg. A földnek most volt egy második természetes holdja, mely pontosan a szinkronmagasságban keringett. Átmérője egy kilométernél kevesebb volt és gyorsan kisebbedéit, amint a szenet és egyéb könnyű elemeit kivonták belőle. Bármi maradt is – a vasmag, meddő anyag és ipari salak – azt az ellensúlyt fogja képezni, mely a tornyot feszítve tartja. Ez lesz a mag a negyvenezer kilométer hosszú függesztő szerkezetben, mely most a bolygóval együtt huszonnégy óránként fordul egyet.
Az Ashoka Állomástól ötven kilométerre keletre lebegett a hatalmas ipari komplexum, amely a súlytalan, de nem tömeg nélküli nyersanyag megatonnáit feldolgozta és hiper elemi szállá alakította. Miután a végtermék több mint 99%-ban szénből volt, melynek atomjai precíz kristályrács alakzatban helyezkedtek el, a torony “a billiótonnás gyémánt" népszerű becenevet kapta. Az Amszterdami Ékszerész Szövetség keserűen mutatott rá, hogy (a) a hiper elemi szál egyáltalán nem gyémánt és (b) ha mégis az lenne, a torony súlya ötször tíz a tizenötödiken karát volna.
Akár karátban, akár tonnában mérve, e hatalmas anyagmennyiség az űrkolóniák és az orbitális műszakiak szaktudásának legvégső forrásait tette próbára. Az automata bányákba, termelő üzemekbe és nulla gravitációjú szerelőrendszerekbe az emberi faj mérnöki géniuszának jó része került befektetésre, amit kétszáz évnyi űrkutatással, fáradságos munkával szerzett meg. Rövidesen a torony összes komponensét – a milliós nagyságrendben gyártott szabványos egységeket – hatalmas lebegő raktárakban gyűjtik össze, hogy a robotok vegyék át kezelésüket.
Ezt követően a torony két ellenkező irányban fog növekedni – lefelé a föld felé és egyidejűleg felfelé az orbitális tömegkipányvázóhoz. Az egész folyamatot oly mértékig összehangolják, hogy mindig egyensúlyi helyzet legyen. Keresztmetszete folyamatosan csökkenni fog az űrtől kiindulva, ahol maximális feszültség alatt fog állni, egészen le a föld felszínéig, ahol a földi kipányvázó ellensúly szintén fokozatosan keskenyebbé válik.
Amikor ez a munka elkészült, a teljes szerkezeti komplexumot felbocsátják egy transzfer pályára a Marshoz. Ez része volt annak a szerződésnek, mely némi szívfájdalmat okozott a földi politikusok és pénzügyi szakemberek között most, hogy kissé megkésve, felfogták az űrfelvonó potenciálját.
A marslakók körömszakadtáig alkudoztak. Bár még öt évig kell várniuk, hogy egyáltalán bevételük legyen beruházásukból, lényegében véve építési monopóliumuk lesz talán még egy évtizedig. Morgan gyanította, hogy a Pavoni torony a sok közül csupán az első. Lehet, hogy a Marsot az űrfelvonó rendszerek elhelyezésére jelölték ki és energetikai tulajdonosai nem szándékoztak elszalasztani egy ilyen lehetőséget. Ha világukat az interplanetáris kereskedelem középpontjává teszik az eljövendő évekre, ez jószerencsét hoz számukra; Morgant azonban más problémák aggasztották és ezek közül néhány még mindig megoldatlan volt.
A torony bármennyire is nyomasztó méretű volt, pusztán egy sokkal komplexebb valami állványaként szolgált. Négy oldala mentén egyenként harminchatezer kilométeres, addig soha nem látott sebességgel való működésre alkalmas pálya futott végig. Teljes hosszában szupravezetőkkel kellett biztosítani energiaellátását, masszív fúziós generátorokhoz csatlakoztatva, az egész rendszert pedig egy hihetetlenül kimunkált, többszörösen biztosított rendszerű komputerhálózat vezérli.
A felső végállomás, ahol az utasok és a teherküldemények átszállítása folyik a torony és a hozzá kikötő űrhajó között, önmagában is hatalmas project volt, a közbenső állomás úgyszintén. A földi végállomást épp most rögzítették lézerrel a szent hegy belsejéhez. Mindezeken túlmenően a működéshez tiszta körülményeket kellett teremteni.
Kétszáz évig mindenféle fajta alakú és méretű szatellitek laza anyacsavarjaitól és csapszegeitől kezdve egészen a teljes űrbéli telepekig elszaporodott a hulladék a föld körüli pályákon. Mindez a torony extrém magassága alá kerülhetett bármikor, ezért számításba kellett venni az általuk okozott veszélyt. Ezeknek az anyagoknak háromnegyed része elhagyott ócskavas volt, melyről jószerivel meg is feledkeztek. Ezeket most mind be kellett határolni és valamit kezdeni kellett velük.
Szerencsére a jó öreg orbitális állomások remekül fel voltak szerelve e feladat ellátására, radarjaik – melyeket úgy terveztek, hogy az extrém tartományban előzetes figyelmeztetés nélkül érkező lövedékeket lokalizálják –, könnyedén és hajszálpontosan el tudták találni a korai űrkorszak roncsait. Ezután lézerjeikkel elpárologtatták a kisebb szatelliteket, míg a nagyobbakat magasabb és ártalmasabb pályára taszították.
Néhány történelmi jelentőségű példányt pedig helyreállítottak és visszahozták a földre. E művelet alatt számos meglepetés bukkant napvilágra – például három kínai asztronauta, aki valamilyen titkos küldetésben szomjan halt, vagy több, olyan komponensek keverékéből készült felderítő szatellit, melyekről lehetetlen volt megállapítani, melyik ország lőtte fel őket. Nem mintha ez most sokat számított volna, hiszen már legalább százévesek voltak.
Az aktív, üzemelési okoknál fogva földközelbe kényszerült szatellitek és űrállomások sokaságának föld körüli pályáját gondosan felül kellett vizsgálni és néhány esetben módosítani kellett. Semmit sem lehetett tenni azonban a véletlenszerű, előre be nem kalkulálható látogatókkal, akik bármikor megjelenhettek a naprendszer távolabbi zugaiból. Az emberiség összes alkotásához hasonlatosan a torony is ki lesz tévé a meteoritoknak. Naponta többször fogja végigpásztázni szeizmográfjainak hálózata a milligrammnyi lökéseket, és évente egyszer vagy kétszer minimális szerkezeti károsodással is lehet számolni.
Az eljövendő századokban előbb vagy utóbb szembekerülhet egy óriási valamivel, ami egy vagy több nyomvonalat egy időre üzemen kívül helyezhet. A legrosszabb esetben a torony akár ketté is szakadhat valahol a hossza mentén.
Ennek nagyjából akkora valószínűsége volt, mint egy nagy meteorit Londonra vagy Tokióra gyakorolt hatásának, ami nagyjából azonos célterületet jelentene. E városok lakói nem töltöttek sok álmatlan éjszakát eme lehetőség miatti aggodalmukban.
De Vannevar Morgan sem. Bármiféle probléma álljon is előtte, pillanatnyilag senki sem kételkedett abban, hogy az orbitális torony ötlete időszerűvé vált.

ÖTÖDIK RÉSZ

Felszállás

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

A néma viharok színtere

Kivonat Martin Sessui professzor beszédéből, melyet a fizikai Nobel-díj odaítélésekor mondott Stockholmban, 2154. december 16-án.
,Az ég és a föld között van egy olyan láthatatlan terület, melyről a régi filozófusok álmodni sem mertek volna egészen addig, amíg a huszadik század hajnalán – hogy precízek legyünk 1901. december 12-én – első hatását nem éreztette az embereken."
“Azon a napon Guglielmo Marconi rádión leadta a három pontos morze S betűt az Atlanti-óceánon keresztül. Sok szakember nyilvánította ezt lehetetlennek, mivel az elektromágneses hullámok csak egyenes vonalban képesek terjedni és nem tudnának elhajlani a föld görbülete mentén. Marconi fegyverténye nemcsak a világméretű kommunikáció korát adta hírül, de azt is bebizonyította, hogy magasan fenn az atmoszférában létezik egy elektromos töltésű tükör, mely képes visszaverni a földre a rádióhullámokat."
“... A Kennelly–Heaviside-rétegről, ahogyan eredetileg nevezték, hamar kiderült, hogy nagyon összetett terület, melyben legalább három fő réteg található, ezek mindegyike nagy változatosságot mutat mind magasságát mind intenzitását illetően. Felső határértékükön beleolvadnak a Van Allen sugárzási sávba, melynek felfedezése a korai űrkorszak diadala volt."
“Ez a roppant terület, mely körülbelül ötven kilométeres magasságban kezdődik és felfelé a föld sugarának többszöröséig terjed, ionoszféra néven ismert. Rakétákkal, szatellitekkel és rádióhullámokkal való felfedezése hosszadalmas folyamat volt, több mint két évszázadot vett igénybe. Szeretnék elismeréssel adózni hivatali elődeimnek – az amerikai M. A. Tuvenak és G. Breitnak, az angol E. V. Appletonnak, a norvég F. C. M. Stormernek, különösen pedig Hannes Alfvénnak, aki 1970-ben elnyerte azt a díjat, amelyet magam is nagy megtiszteltetéssel veszek át..."
“Az ionoszféra a nap kiszámíthatatlan gyermeke; még most is, viselkedése nem mindig jósolható meg előre. Azokban a napokban, amikor a hosszú hullámú rádió idioszinkráziáján múlott, sok életet mentett meg – de meg többet ítélt halálra, amikor nyomtalanul elnyelte kétségbeesett jelzéseiket.
Majdnem egy évszázadig szolgált bennünket felbecsülhetetlen módon, de szeszélyesen, mire a kommunikációs szatellitek átvettek egy korábban nem gyanított természetes jelenséget, mely számtalan dollármilliót hozott az azt kiaknázó három generációnak."
“Mindössze egyetlen történelmi pillanatig bírt közvetlen jelentőséggel az emberiség számára. Mégis ha sosem létezett volna, most nem lennénk itt! Egy bizonyos értelemben ezért létfontosságú volt még a technológia előtti emberiség számára is egészen az első majomemberig – sőt e bolygó első élőlényeiig visszamenőleg. Mert az ionoszféra annak a pajzsnak egy része, mely megvéd bennünket a nap halálos X-sugaraitól és ultraibolya sugárzásaitól. Ha ezek a sugarak lehatoltak volna a tenger mélyére, talán még keletkezhetett volna valamiféle élet a földön; de sosem fejlődött volna bármi hozzánk hasonlóvá."
“... Miután az ionoszférát, az alatta lévő atmoszférához hasonlatosan végül is a nap szabályozza, ennek is megvan a maga időjárása. A szoláris zavarok idején bolygószerte töltéssel rendelkező részecskék szélviharai tarolták és a föld mágneses mezői hullámhegyeket és örvényeket alkottak belőlük. Ilyen alkalmakkor már nem láthatatlan. Megmutatkozik a sarki fény ragyogó függönyeiben – a természet leglenyűgözőbb látványosságában, mely a sarkvidéki éjszakákat kísérteties tündöklésével világítja meg..."
“Még most sem értjük az ionoszférában előforduló összes folyamatot. Részben azért bizonyult nehéznek ezek tanulmányozása, mivel összes rakéta és szatellit hordozta műszerünk több ezer kilométeres óránkénti sebességgel száguld át rajta. Sosem voltunk képesek csendben megállni, hogy megfigyeléseket végezzünk. Most először, a javasolt orbitális torony megépítése alkalmat ad fix obszervatóriumok létesítésére az ionoszférában. Az is lehetségessé válik, hogy esetleg maga a torony módosítja az ionoszféra jellemzőit" – bár bizonyára nem fogja rövidre zárni, ahogyan azt dr. Bickerstaff véli.
“Minek kellene tanulmányoznunk ezt a régiót most, amikor már nem bír jelentőséggel a kommunikációs mérnökök számára? Nos, eltekintve szépségétől, furcsaságától és a tudományos érdeklődéstől, viselkedése szorosan kapcsolódik a napéhoz – sorsuk irányítójához. Tudjuk már, hogy a nap nem állandó, jól viselkedő csillag, mint ahogyan őseink hitték. Mind hosszú, mind rövid távú fluktuációkon megy át. Jelenleg még mindig az úgynevezett 1645-1715-ös Maunder Minimumból emelkedik ki. Ennek eredményeként a klíma most enyhébb, mint bármikor a kora középkor óta. De hogy meddig tart ez a felfelé törekvés? Még fontosabb, hogy mikor kezdődik a vitathatatlan lefelé fordulás, és hogy ez milyen hatással lesz a klímára, időjárásra és az emberi civilizáció összes aspektusára – nem csupán ezen a bolygón, hanem a többieken is. Hiszen azok mind a nap gyermekei..."
“Néhány erősen spekulatív teória azt tartja, hogy a nap most lép instabilitási periódusba, ami új jégkorszakot teremthet, sokkal általánosabbat, mint bármikor a múltban. Ha ez igaz, minden információszilánkra szükségünk van, ami csak hozzáférhető, hogy fel tudjunk készülni rá. Lehet, hogy akár egy évszázados figyelmeztetés sem lesz elegendő..."
“Az ionoszféra segítségével teremtődtünk meg; az indította el a kommunikációs forradalmat; lehet, hogy még jövőnk nagy részét is meg fogja határozni. Ezért kell folytatnunk a szoláris és elektromos erők e roppant, turbulens küzdőterét – a csendes viharok e misztikus színterét."

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

A megsebzett nap

Mikor Morgan utoljára látta unokaöccsét, Devet, még gyermek volt. Most tíz-egynéhány éves fiúvá cseperedett, és ha ez így folytatódik, legközelebbi találkozásukkor már férfi lesz belőle.
A mérnök csak enyhe bűntudatot érzett. A családi kötelékek lazultak az elmúlt két évszázadban. Csak kevés közös vonás volt közte és húga között, kivéve a genetikai véletleneket. Bár évente talán féltucatszor üdvözölték egymást, beszélgettek kicsit és a legjobb viszonyban voltak, még azt sem tudta biztosan, mikor találkoztak utoljára.
Mikor azonban a lelkes, intelligens fiút köszöntötte (a látszat szerint híres nagybátyja a legkevésbé sem volt lenyűgöző számára), Morgan rádöbbent, hogy bizonyos kesernyés sóvárgás vett rajta erőt. Neki nem volt fia, aki a nevét tovább vigye. Régen volt, hogy döntött munka és olyan élet között, mely az emberi törekvések legmagasabb szintjén ritkán kerülhető el. Három alkalommal – az Ingriddel való viszonyon kívül – más útra térhetett volna, de a véletlen vagy az ambíció eltérítette ettől.
Ismerte az általa választott út feltételeit és elfogadta azokat; most már túl késő volt sorsa fölötti elégedetlensége. Minden bolond keverheti a génjeit, és a legtöbb meg is teszi. De akár igazolta a történelem, akár nem, kevés ember tudta volna elérni azt, amit ő – és azt, amibe most fogott bele.
Az elmúlt három órában Dev sokkal többet látott a földi végállomásból, mint bármely fontos személyiség a szokásos szemlén. A hegy lábánál indult, a majdnem befejezett Déli állomásnál, és röviden megmutatták neki az utas- és csomagkezelő létesítményeket, az irányítóközpontot és a kapcsolóudvart, ahonnan a kapszulák keletről nyugatra indulnak az északi felfelé menő és déli lefelé menő pályákra. Megbámulta az öt kilométer hosszú tengelyt – mely olyan volt, mint egy, a csillagokra irányuló óriási ágyúcső, amint több száz riporter suttogó hangon már megjegyezte –, mely mentén a közlekedő-útvonalak emelkednek felfelé és ereszkednek lefelé. Kérdéseivel három őt végigvezető embert merített ki, mielőtt az utolsó hálásan visszaadta nagybátyjának.
– Tessék, Van, itt a fiú – mondta Warren Kingsley, mikor megérkeztek a nagysebességű felvonóval a hegy csonka csúcsára. – Vidd innen, mielőtt kitúr az állásomból.
– Nem tudtam, hogy ennyire érdekel a mérnöki munka, Dev.
A fiú sértetten és kicsit meglepetten nézett,
– Nem emlékszel arra a 12. sz. Meccamax készletre, amit a tizedik születésnapomra kaptam tőled?
– Dehogynem, hát persze hogy emlékszem. Csak tréfáltam. – Az igazat megvallva nem igazán feledkezett meg a konstrukciós játékról; pusztán pillanatnyilag esett ki emlékezetéből... – Nem fázol? – A jól beöltözött felnőttekkel ellentétben a fiú utálta a könnyű tewnokabátot.
– Nem, jól vagyok. Az ott miféle sugárhajtású repülő? Mikor nyitjátok ki a tengelyt? Megfoghatom a szalagokat?
– Na látod? – kárörvendett Kingsley.
– Először: az ott Abdullah sejk speciális gépe. A fia, Feisal van itt látogatóban. Másodszor: ezt a fedelet addig tartjuk rajta, amíg a torony el nem éri a hegyet, és be nem lép a tengelybe. Munkaszintként van rá szükségünk és megvéd az esőtől. Harmadszor: megfoghatod a szalagokat, ha akarod. De ne rohanj! – ebben a magasságban ez veszélyes!
– Tizenhárom évesen aligha – mondta Kingsley, Dev gyorsan távolodó lépteit figyelve. Jó időbe telt, mire megtalálták a keleti horgonynál.
A fiú, mint előtte oly sokan már, a keskeny, unalmasán szürke szalagot bámulta, mely függőlegesen emelkedett ki a földből és az ég felé tört. Dev tekintetével követte egyre feljebb, míg fejét annyira hátra nem hajtotta, amennyire csak tudta. Morgan és Kingsley nem utánozták, bár ennyi év után is még mindig erős volt a kísértés. Még csak nem is figyelmeztették, hogy néhány látogató annyira elszédült, hogy össze is esett és segítség nélkül még csak tovább sem tudott menni.
A fiú szívós volt: majdnem egy percig bámulta a zenitet elszántan, mintha abban reménykedett volna, meglátja az emberek ezreit és a sok millió tonnányi anyagot, melyet a sötétkék égbolt felett egyensúlyoztak. Azután egy grimasszal behunyta szemét, megrázta a fejét, és egy pillanatig a lábát nézte, mintha meg akarna győződni arról, hogy még mindig a szilárd, megbízható földön áll.
Óvatosan kinyújtotta a kezét, és ráütött a bolygót új holdjával összekötő keskeny szalagra.
– Mi lenne, ha eltörne? – tette fel a kérdést.
Ez a kérdés már nem számított újdonságnak. A legtöbben meglepődtek a válaszon.
– Nem sok. Ezen a ponton gyakorlatilag nincs feszültség alatt. Ha a szalagot elvágjuk, egyszerűen lógni fog és lengedezik a szélben.
Kingsley arcán undor jelent meg; mindketten tudták, hogy ex jelentős túlegyszerűsítés volt. Abban a pillanatban mind a négy szalag körülbelül száztonnás feszültség alatt állt. E/ azonban elhanyagolható volt a tervezett terhiekhez képest, amit akkor fognak hordozni, amikor a rendszer elkezd működni, és a torony szerkezetével egységes egészet fog alkotni. Nem volt azonban értelme, hogy a fiút ilyen részletekkel megzavarják. '
Dev mindezt átgondolva kísérletképp megpöckölte a szalagot, mintha azt remélte volna, hogy zenei hangot csikarhat ki belőle. Az egyetlen válasz azonban egy érdektelen “kattanás" volt, ami egy pillanat alatt el is halt.
– Ha kőtörő kalapáccsal ütöd meg és körülbelül tíz óra múlva visszajössz, épp idejében érsz, hogy meghalld a középső állomásról érkező visszhangot – mesélte Morgan.
– Már nem – vetette közbe Kingsley –, ehhez már túl sok a rendszerben a rezgéscsillapítás.
– Ne légy ünneprontó, Warren! Na gyere, mutatok neked valami igazán érdekeset.
A kör alakú fémkorong középpontjához sétáltak, mely most a hegyet sapkaként borította be, és úgy befedte a tengelyt, mint egy óriási serpenyő fedele. Itt, egyforma távolságra attól a négy szalagtól, melyek a tornyot a föld felé irányították, volt egy kis geodéziai kunyhó, mely még ideiglenesebbnek látszott, mint az a felület, melyen létesítették. Egy furcsa alakú, egyenesen felfelé irányuló teleszkópot rejtett, és nyilvánvalóan nem volt alkalmas arra, hogy bármely más irányt megcélozzon.
– Most, napnyugta előtt a legjobb nézelődni. Ilyenkor a torony talpa szépen ki van világítva.
– Ha már a napról beszélünk – jegyezte meg Kingsley –, most nézd meg! Még tisztább, mint amilyen tegnap volt. – Hangjában valami közelgő áhítatot lehetett felfedezni, amint a briliánsán ellapult ellipszisre mutatott, mely épp lebukott a nyugati homályba. A horizont párája ragyogását annyira letompította, hogy nyugodtan bele lehetett nézni.
Alig egy évszázada jelentek meg az ilyen csoportos foltok rajta. Az arany korongnak majdnem a felét ellepték, ami ezáltal úgy nézett ki, mintha valami rosszindulatú betegség támadta volna meg, vagy széthulló világok járták volna át. De még a hatalmas Jupiter sem tudott volna ilyen sebet ejteni a szoláris atmoszférán. A legnagyobb folt negyedmillió kilométer átmérőjű volt, és száz földet lett volna képes elnyelni.
– Van egy másik nagy északifény-szerű jelenség, melyet ma éjszakára jósolnak. Sessui professzor és vidám emberei bizonyára jól időzítették.
– Lássuk csak, hogy boldogulnak – mondta Morgan, amint igazított egyet a nézőkén. Nézd csak, Dev.
A fiú merően bámult egy pillanatig. – Látom a négy szalagot, amint befelé – úgy értem, felfelé – haladnak, míg el nem tűnnek.
– Középen nincs semmi?
– Nincs – nyoma sincs a toronynak.
– Helyes. Még mindig hatszáz kilométerre van felettünk, és mi a teleszkóp legkisebb nagyítását használtuk. Most közelebb hozom. Kapcsold be a biztonsági övet.
Dev kuncogott az ősi klisén, melyet jól ismert tucatnyi történelmi drámából. Először nem látott változást, kivéve, hogy a mező középpontja felé mutató négy vonal egy kicsit kevésbé látszott élesnek. Beletelt néhány másodpercbe, mire rájött, hogy azért nem lehetett változást várni, mivel nézőpontja a rendszer tengelyén felfelé haladt; a szalagnégyes pedig pontosan ugyanúgy néz ki hosszának bármely pontján.
Aztán egyszer csak hirtelen ott volt, és alaposan meglepte, annak ellenére, hogy várta. Egy apró fényes pont öltött testet a látómező középpontjában. Ahogy figyelte, egyre nőtt, és most először igazi gyorsaságélmény érte.
Néhány másodperccel később egy kis kört tudott kivenni – nem is, esze és szeme egyaránt négyzet alakot fedeztek fel. Egyenesen felfelé, a torony talapzata felé nézett, mely a föld felé siklott megvezető szalagjai mentén, napi néhány kilométeres sebességgel. A négy szalag most eltűnt, mivel túlságosan kicsik voltak ahhoz, hogy ilyen távolságból láthatóak legyenek. A négyzet azonban mágikusan függött az égen és egyre csak növekedett, bár a rendkívüli nagyítás mellett elmosódottá vált.
– Mit látsz? – kérdezte Morgan.
– Egy fényes kis négyszöget.
– Jól van. Az a torony alja, még teljes napfényben. Ha itt lent besötétedik, puszta szemmel láthatod még egy óra – hosszat, amíg a föld árnyékába nem lép. Nos, látsz még valamit?
– Neeeem... – felelte a fiú hosszú szünet után.
– Pedig kéne. Van egy tudóscsoport, amely épp most látogatja a legalsó szakaszt, hogy néhány kutatóberendezést szereljen fel. Most jöttek le a közbenső állomásról. Ha figyelmesen nézed, meglátod a szállítóeszközüket. A déli nyomvonalon van – ez a kép jobb oldalán lesz. Keress egy fényes foltot, körülbelül negyedakkorát, mint a torony.
– Sajna, bátyám, nem találom. Nézd meg te!
– Nos, csökkenhettek a látási viszonyok. Néha a torony teljesen eltűnik, bár az atmoszféra úgy néz ki.
Mielőtt Morgan átvehette volna Dev helyét a nézőkénél, személyi hívója két áthatóan pittyegő hangot adott. Egy másodperccel később Kingsley riasztója szintén megszólalt.
Először fordult elő, hogy a torony négycsillagos vészjelzést adott.

NEGYVENEDIK FEJEZET

A pálya vége

Nem csoda, hogy transzszibériai vasútvonalnak hívták. Még a könnyű, hegyről lefelé menetben is ötven óráig tartott a közbenső állomásról a torony lábáig az utazás.
Egy szép napon már csak öt órát fog igénybe venni, de az még két évvel később fog bekövetkezni, amikor a nyomvonalakat energizálják és mágneses mezőiket aktiválják. A torony oldalán most a fel- és leszaladó járművek ellenőrzése és karbantartása régimódi pneumatikus meghajtással történt, mely a megvezető nyílások belsejébe kapaszkodott. Még akkor is, ha a telepek korlátozott energiája megengedte, nem volt biztonságos egy ilyen rendszer óránként ötszáz kilométernél nagyobb sebességgel való üzemeltetése.
Mégis mindenki túlságosan elfoglalt volt ahhoz, hogy unatkozzék. Sessui professzor és három diákja megfigyeléseket végzett, ellenőrizték műszereiket, és meggyőződtek róla, hogy nem időpazarlás, ha átszállnak a toronyba. A kapszula vezetője, mérnök asszisztense és az egyetlen steward, akiből a kabin teljes személyzete állt, szintén teljes mértékig el voltak foglalva, mivel ez nem rutinutazás volt. Az “alagsor", huszonötezer kilométerrel a közbenső állomás alatt – és most csak hatszáz kilométerre a földtől – még nem fogadott látogatót, mióta megépült. Mostanáig nem volt értelme odamenni, mivel a maréknyi monitor sosem jelzett semmi bajt. Nem mintha sok minden mehetett volna tönkre, hiszen az alagsor pusztán egy tizenöt négyzetméteres nyomás alá helyezett kamra volt – a torony mentén a szakaszonként elhelyezett óvóhelyek egyike.
Sessui minden jelentős befolyását latba vetette, hogy kölcsönkapja ezt a különleges területet, mely most siklott lefelé az ionoszférán keresztül napi két kilométernyi sebességgel a Földdel való találkozójára. Alapvető – érvelt energikusan, hogy beszereljék berendezéseit, mielőtt a jelenlegi napfoltmaximum eléri csúcspontját.
A szoláris aktivitás már példátlan mértéket öltött, és Sessui fiatal asszisztensei gyakran nehéznek találták a műszereikre való koncentrálást; sokkal vonzóbbak voltak a bámulatos sarkifény-szerű jelenségek odakünn. Mind az északi, mind a déli hemiszférák teli voltak órákon át egyfolytában lassan mozgó függönyökkel és zöldes fénysugárnyalábokkal, melyek gyönyörűek és döbbenetesek voltak – mégis csupán halvány árnyképei annak az égi tűzijátéknak, mely a pólusok körül jelentkezett. A sarki fény ritkán vándorolt ilyen messzire megszokott környezetéből, generációkon keresztül mindössze egyszer szállta meg az egyenlítői égboltot.
Sessui visszazavarta diákjait munkájukhoz azzal a figyelmeztetéssel, hogy rengeteg idejük lesz a bámészkodásra a közbenső állomásra való hosszú visszakapaszkodás során. Mégis észrevehető volt, hogy még maga a professzor is néha a megfigyelőablaknál állt sokszor percekre, annyira lenyűgözte a mennyei tűz látványa.
Valaki földi expedíciónak keresztelte el a létesítményt – és ez kilencvennyolc százalékban igaz is volt, legalábbis ami a távolságot illette. Amikor a kapszula a torony oldalán haladt lefelé nyomorúságos ötszáz kilométeres sebességével, a bolygó növekvő közelsége nyilvánvalóvá vált. A gravitáció lassan növekedett a középút élvezetes, holdnál kisebb súlytalanságától a majdnem teljes földi értékéig. Bármely tapasztalt űrutas számára ez valóban különös volt: bármilyen gravitációérzet azelőtt, hogy az atmoszférába lépnének, a dolgok normál sorrendje megfordításának látszott.
Eltekintve az élelmiszerre vonatkozó panaszoktól, melyeket a túlhajtott steward szemtelenül viselt el, az utazás zökkenőmentesen zajlott le. Az alagsortól száz kilométerre a fékek finoman bekapcsoltak, és a sebesség felére csökkent, majd ötven kilométernél ismét feleződött; amikor az egyik diák megjegyezte: “Nem volna kínos, ha túlfutnánk a nyomvonal végén?
A vezető – aki ragaszkodott ahhoz, hogy pilótának nevezzék – visszavágott, hogy ez lehetetlen, mert a megvezető nyílások, melyek mentén a kapszula lefelé zuhan, több méterrel a torony alja előtt végződnek, és van egy alaposan kidolgozott ütközőrendszer is arra az, esetre, ha egyszerre mind a négy független fékberendezés felmondaná a szolgálatot.
Egyébként mindenki egyetértett azzal, hogy a vicc, amellett, hogy teljes képtelenség volt, rendkívül gyatra ízlésre vallott.

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

Meteor

A kétezer éve Paravana tengereként ismert hatalmas mesterséges tó nyugodtan és békésen terült el építője merev kőtekintete előtt. Ámbár ma már kevesen látogatták Kalidasa apjának magányos szobrát, akinek ha hírneve nem is, de műve fiáét túlélte; s országát is határtalanul jobban szolgálta, hiszen élelmet és innivalót biztosított száz emberi generációnak.
Ezenkívül még több madár, szarvas, bölény, majomgenerációnak és azok olyan ragadozóinak, mint a fényes szőrű, jól táplált leopárd, mely most iszik a víz szélén. A nagymacskák túlságosan elterjedtek és egyre terhesebbé váltak most, hogy már egyáltalán nem kellett félniük a vadászoktól. Embert azonban sosem támadtak meg, hacsak nem szorították őket sarokba, vagy nem molesztálták őket.
E biztonsága tudatában a leopárd kényelmesen csillapította szomját, miközben a tó körül az árnyékok hosszabbá váltak és a szürkület kelet felől meg nem indult. Hirtelen hegyezni kezdte a füleit, azonnal éberré vált, de egyeden emberi érzékszerv sem tudott volna felfogni semmilyen változást a földön, vízen vagy égen. Az est oly nyugodt volt, mint bármikor máskor.
Azután közvetlenül a zenit felől egy halk sípoló hang hallatszott, mely egyre erősödött, míg harsogó robajjá nem változott őrjítő, fülsiketítő felhangokkal, melyek egyáltalán nem hasonlítottak egy visszatérő űrrepülő hangjaira. Fenn az égen valami fényes csillogás volt a nap utolsó sugarai fényében, mely egyre nagyobb lett és füstcsíkot húzott maga után.
Miközben egyre jobban kiterjedt, szétdurrant. Darabjai minden irányban szanaszét repültek, némelyik még égett is. Néhány másodpercig egy, a leopárdéhoz hasonló éles szem megpillanthatott egy majdnem hengeres tárgyat, mielőtt milliárdnyi darabra szakadt volna. A leopárd azonban nem várta meg a katasztrófa végét; már el is tűnt a dzsungelben.
Paravana tengerén vihar tört ki. Sárból és tajtékzó vízből álló gejzírek törtek a levegőbe több száz méter magasan – olyan szökőkútként, ezek egyikének magassága messze meghaladta a Yakkagalát, a másik pedig majdnem a szikláéval volt egyenlő. Egy másodpercig mintegy felfüggesztve csüngött a gravitációnak ellenállva, mielőtt visszabukdácsolt a szertezúzott tóba.
Az ég azonnal megtelt vízimadarakkal, melyek riadtan szálldostak körbe-körbe. Majdnem ugyanennyien csapkodtak közöttük bőrredős szárnyas gyíkokhoz hasonlóan a gyümölcsevő denevérek, melyek valahogyan fennmaradtak a modern korig, és normál körülmények között csak sötétedés után keltek szárnyra. A madarak és denevérek egyforma rémülettel osztoztak az égbolton.
Az ütközés utolsó visszhangjai a környező dzsungelba vesztek, és a csend gyorsan visszatért a tóra. Hosszú percek teltek el azonban, mire felszíne újra tükörsima lett, és az apró hullámok megszűntek oda-vissza futni a Nagy Paravana vak szemei előtt.

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

Orbitális halál

Azt mondják, minden nagy építmény életet követel; a Gibraltár-híd pilléreibe tizennégy név volt belevésve. Hála azonban egy majdnem fanatikus biztonsági kampánynak, a Toronynál a halálesetek száma rendkívül alacsony volt. Volt olyan év is, amikor egyetlenegy sem fordult elő.
Volt azonban egy olyan év, amikor négy is volt – ezek közül kettő különösen szívfacsaró. Egy űrállomás szerelvényeit ellenőrző felügyelő, aki hozzá volt szokva a súlytalanság állapotában végzett munkához, megfeledkezett arról, hogy bár az űrben, de nem orbitális pályán volt és egy életen át szerzett tapasztalatai megcsalták. Több mint tizenötezer kilométert zuhant, hogy az atmoszférába lépve elégjen, mint egy meteor. Sajnos a ruháján lévő rádió bekapcsolva maradt az utolsó percekben...
A torony számára ez rossz évnek bizonyült; a második tragédia sokkal hosszabbra nyúlt és ugyanennyire nyilvános is volt. Egy mérnök, aki az ellensúlyon volt, messze túl a szinkronpályán, nem kapcsolta be rendesen biztonsági övét, és úgy repült ki az űrbe, mint parittyából a kő.
Abban a magasságban nem állt fenn a veszélye sem annak, hogy visszapottyanjon a földre, sem annak, hogy egy kivezető röppályára kerüljön. Az öltönyében lévő levegő azonban nem volt elegendő két óra időtartamra. Nem volt lehetőség a mentésre ilyen rövid időn belül, így azt a közvélemény felzúdulása ellenére meg sem kísérelték.
Az áldozat nemesen együttműködött. Leadta búcsúüzeneteit, és azután, mikor még volt 30 percre elegendő oxigénje, kinyitotta öltönyét. A testet néhány nap múlva találták meg, amikor az ég törvényei szerint a hosszú ellipszispálya után ismét földközelbe került.
Ezek a tragédiák villantak át Morgan agyán, amikor lefelé vitte a nagysebességű felvonót a kezelőszobába, ahová szorosan követte a mogorva Kingsley és Dev, akiről csaknem megfeledkezett. Ez a mostani katasztrófa azonban összességében teljesen más típusú volt. Magában foglalta a torony alagsoránál, vagy annak közelében történt robbanást. Az, hogy a szállítóeszköz a földre zuhant, nyilvánvaló volt még, mielőtt a rövidített jelentést a valahol Taprobane központjában történt “óriási meteorzáporról" megkapták volna.
Nincs értelme a spekulációnak – gondolta Morgan –, míg nincs a kezében több információ; és ebben az esetben, amikor az összes bizonyíték tönkrement, sosem fog rendelkezésére állni. Tudta, hogy az űrbaleseteket ritkán lehetett egyetlen okra visszavezetni. Rendszerint egy önmagában sokszor ártalmatlan eseményláncolat eredményezte őket. Még a biztonsági mérnökök összes előrelátása sem garantálhatott abszolút megbízhatóságot, és néha saját túlzásba vitt elővigyázatosságuk járult hozzá a katasztrófához.
Morgan nem szegyeiké a tényt, hogy a létesítmény biztonsága most sokkal több gondot okozott neki, mint bármely élet elvesztése. Semmit sem lehetett tenni a halottakért; csupán annyit lehetett biztosítani, hogy ugyanilyen baleset ne fordulhasson elő ismét. De hogy a majdnem teljesen kész torony esetleg veszélyben van, túlságosan rémítő kilátás volt ahhoz, hogy rágódjon rajta.
A felvonó megállásra készülve lebegett, ő pedig kilépett a kezelőhelyiségbe – épp idejében ahhoz, hogy ezen az estén újabb lesújtó meglepetés érje.

NEGYVENHARMADIK FEJEZET

Csökkenő biztonság

A végállomástól 5 kilométerre a vezető pilóta, Rupert Chang ismét sebességet csökkentett. Most először láthatták az utasok a torony oldalát egy jellegtelen, mindkét irányban a végtelenség felé kisebbedő ködfoltnál valamivel többnek. Felfelé igaz volt, hogy az ikerhornyok, melyek mentén haladtak, még mindig a végtelenbe nyúltak – vagy legalábbis huszonötezer kilométernyire, ami emberi mértékkel mérve majdnem ugyanazt jelenti. Lefelé azonban már látni lehetett a végét. A torony csonkított alapja tisztán kirajzolódott Taprobane halványzöld hátterében, melyet alig több mint egy év alatt érhet el és egyesíthet a felvonó.
A kijelző panelen a piros vészjelző gombok ismét villogni kezdtek. Chang rosszalló szemöldökráncolással tanulmányozta őket, és megnyomta a beállító gombot. Erre egyet villantak, azután kialudtak.
Amikor ez először fordult elő kétszáz kilométerrel magasabban, sebtében konzultációt folytatott a közbenső irányítással. Az összes rendszer gyors átvizsgálása semmi hibát nem mutatott; valójában ha az összes figyelmeztetésnek hinni lehetett, a szállító jármű utasai már mind holtak lennének. Minden meghaladta a toleranciahatárokat.
Nyilvánvalóan magukban a vészjelző áramkörökben volt a hiba, és Sessui professzor magyarázatát általános megkönnyebbüléssel fogadták. A jármű már nem volt a teljes vákuum környezetében, melyre tervezték. Az ionoszferikus örvénylés, melybe most lépett, bizonyára megzavarja a vészjelző rendszerek érzékeny detektorait.
– Valakinek kellett volna gondolnia erre –  zsémbelt Chang. De mivel már egy óra sem volt hátra, nem aggódott igazán. Állandóan manuális ellenőrzést fog végezni a kritikus műszerek kijelzését illetően. A közbenső állomás hozzájárult és alternatíva amúgy sem volt.
Talán az akkumulátor állapota aggasztotta a leginkább. A legközelebbi töltési pont kétezer kilométerrel magasabban volt, és ha nem tudnak visszatérni hozzá, bajba kerülnek. Nagyon örült azonban annak, hogy a fékezési folyamat során a szállító jármű hajtómotorjai dinamóként működtek és gravitációs energiájuk kilencven százalékát visszavezették az akkumulátorokba. Most, hogy teljesen fel voltak töltve, a plusz több száz kilowattot, mely még mindig keletkezett, az űrbe kellett bocsátani a hátul lévő nagy hűtőszárnyon keresztül.
Mint azt Chang kollégái oly sokszor hangoztatták, ezek a hűtőszárnyak különleges járművét olyanná tették, mintha valami régimódi levegőrakéta lenne. Eddigre már, a fékezési folyamat végére matt vörösen kellett volna izzaniuk. Chang nagyon aggódott volna, ha tudja, hogy még mindig kellemesen langyosak voltak. Az energiát nem lehet megsemmisíteni; valahova el kell “mennie". És hát gyakran távozik rossz helyre.
Amikor a 'tűz – akkumulátortér' kijelzés már harmadszor jelent meg, Chang nem tétovázott, és újra beállította. A valódi tűz – tudta – működésbe hozta volna a tűzoltóberendezést. Valójában egyik legnagyobb aggodalma az volt, hogy ezek esetleg fölöslegesen működni kezdenek.
Most már több anomália volt a táblán, különösen az akkumulátortöltésű áramkörökben. Amint az utazásnak vége, és áramtalanította a szállító járművet, Chang be fog mászni a motortérbe, és mindent alaposan megvizsgál jó öreg szabadszemes módszerével.
Amikor bekövetkezett, először az orra riasztotta. Már csak alig több mint egy kilométer volt hátra, és még akkor is, amikor hitetlenkedve bámulta a vékony füstcsíkot, mely a vezérlőtáblából szivárgott elő, eszének hidegen analizáló fele megjegyezte“micsoda szerencsés véletlen, hogy megvárta az utazás végét".
Azután visszaidézte, mennyi energia keletkezett az utolsó fékezéskor, és alapos találgatásba kezdett az események sorrendjét illetően. A védőáramkörök bizonyára kiestek és az akkumulátorok túltöltődtek, egyik üzembiztos a másik után, és leeresztették őket. Az ionoszferikus viharok segítségével az élettelen dolgok abszolút fonáksága ismét csapást mért rájuk.
Chang megnyomta az akkumulátorszakasz tűzoltógombját. Ez legalább működött, mert hallotta a nitrogénfúvókák tompa zúgását a válaszfal másik oldaláról. Tíz másodperccel később kioldotta a vákuumprésgombot, mely – azt remélte – a gázt az űrbe söpri a tűzből nyert hőség zömével. Ez is jól működött. Először történt, hogy Chang megkönnyebbülten hallgatta az űrjárműből kiszökő atmoszféra félreérthetetlen sivítását; azt is remélte, hogy utoljára.
Nem mert az automata fékszekvenciára hagyatkozni, amikor a jármű végül a végállomásra besiklott. Szerencsére sokat próbált vezető volt és felismerte az összes vizuális jelet, úgyhogy egy centiméteren belül tudott megállni a dokkoló adapter előtt. A légzsilipek őrjítő sietséggel kapcsolódtak össze, és a készletek, valamint a felszerelés átcsúsztak az összekapcsolócsövön.
Sessui professzor is ezt tette a pilóta, a segédmérnök és a steward együttes segítségével, amikor megpróbált visszamenni precíziós műszereiért. A légzsilipek épp másodpercekkel azelőtt csapódtak össze és záródtak be, hogy a motorszakasz válaszfala végül engedett.
Ezután a menekülők nem tehettek mást, mint hogy várakoztak a zord tizenöt négyzetméteres kamrában, számottevően kevesebb kényelemben, mint amilyen egy jól felszerelt börtöncellában található, és abban reménykedtek, hogy a tűz önmagát fogja kioltani. Talán az utasok lelki békéjét is szolgálta, hogy csupán Chang és mérnöke fogott fel egy fatális statisztikát: a teljes mértékig feltöltött akkumulátorok egy nagy vegyi bomba energiáját tartalmazták, ami most a torony külső felén ketyegett.
Hirtelen megérkezésük vitán tíz perccel a bomba kioldott, a torony enyhe vibrációját okozva, amit aztán a hasadó-szakadó fém hangja követett. Bár a feltörő zajok nem voltak hatást keltőek, hallgatóik szívébe markoltak. Egyetlen szállítóeszközük semmisült meg, szorult helyzetben hagyva őket huszonötezer kilométerre a biztonságtól.
Volt egy másik, elhúzódóbb robbanás – majd csend következett. A menekülők kitalálták, hogy a jármű leesett a torony oldaláról. Dermedten kezdték felmérni készleteiket; és lassan felfogták, lehet, hogy csodálatos megmenekülésük teljesen hiábavaló volt.

NEGYVENEDIK FEJEZET

Barlang az égbolton

Mélyen bent a hegyben a földi irányítóközpont kijelző és kommunikációs berendezése közepén állt Morgan mérnöki gárdájával, és a torony alsó szakaszának tizedes léptékű hologramját vette körül. Minden részlete tökéletes volt, még a megvezető heveder négy vékony szalagja is, mely annak négy oldalán helyezkedett el. Eltűntek a vékony levegőben pont a padló fölött, és nehéz volt elfogadni még ilyen kicsinyített léptékben is, hogy lefelé további hatvan kilométerrel kellene hosszabbnak lennie – teljesen áthatolva a föld kérgén.
– Lássuk a metszetet – szólalt meg Morgan –, és emeljétek az alagsort szemmagasságba.
A torony elvesztette nyilvánvaló szilárdságát, és egy világító szellemmé változott – egy hosszú, vékony falú négyszögletes, az energiaellátást biztosító szupravezető kábelektől eltekintve, üres dobozzá alakult. A legalsó szakasz – “az alagsor" valóban jó elnevezés volt rá, még akkor is, ha e hegy százszoros magasságában volt – el volt szigetelve, hogy egy egyszerű, minden oldalán 15 méteres négyzetes kamrát alkosson.
“Bejárat?" – érdeklődött Morgan.
A kép két metszete fényesebben kezdett világítani. Az északi és déli oldalon világosan elkülönültek a megvezető nyomvonalak nyílásai között a kettős légzsilip külső ajtajai – egymástól olyan messze, amennyire csak lehet, az összes űrlakó számára megszokott biztonsági elővigyázatosságnak megfelelően.
– A déli ajtón mentek be természetesen – mesélte az ügyeletes tiszt. – Nem tudjuk, megsérült-e a robbanás során.
Nos, volt három másik bejárat is – gondolta Morgan – és ez az alsó pár ajtó érdekelte. Ez egyike volt azoknak az utólagos megfontolásoknak, melyek a tervezés utolsó fázisában öltöttek testet. Valójában az egész alagsor egy utólagos elgondolás volt. Egyszer feleslegesnek ítélték, hogy menedéket építsenek oda, a torony ama szakaszában, amely esetleg magának a földi végállomásnak a részévé válna.
– Döntsétek meg felém az alsó részt – rendelkezett Morgan. A torony megdőlt, mint egy előreeső fényív, és a közbülső légben vízszintesen fekve lebegett, alsó részével Morgan felé fordulva. Most láthatta a húsz négyzetméteres padló – vagy ha orbitális építői nézőpontjából vizsgálták, födém részleteit. Az északi és déli peremek közelében, a két független légzsiliphez vezetőén voltak azok a fedélzeti nyílások, melyek az alulról való megközelítést tették lehetővé. Az egyetlen probléma az volt, hogyan érik el – hatszáz kilométerre fenn az égben.
– Életvédelem?
– A légzsilipek visszahalványodtak a szerkezetbe. A vizuális hangsúly egy kis fülkére mozdult a kamra középpontjában.
– Itt a baj, dr. Morgan – felelt az ügyeletes tiszt komoran. Csak egy nyomásfenntartó rendszer van. Nincsenek finomítók, és természetesen nincs áram. Most, hogy elvesztették a szállító járművet, nem értem, hogyan élhetik túl az éjszakát. A hőmérséklet máris esik – napnyugta óta tíz fokot zuhant.
Morgan úgy érezte, mintha az űr hidege az ő lelkébe hatolna. Az az eufória, melyet afölött érzett, hogy az elvetett szállító járművel lévők még mindig élnek, gyorsan tovatűnt. Még ha több napra elegendő oxigén van is az alagsorban, semmit sem ér, ha pirkadat előtt megfagynak.
– Szeretnék beszélni Sessui professzorral.
– Nem mondhatjuk meg neki egyenesen. Az alagsor vészhívó telefonja csak a közbenső állomásig ér. Azonban ez nem probléma.
Kiderült, hogy ez nem teljesen igaz. Amikor a kapcsolat létrejött, Chang vezető pilóta jelentkezett a vonalban.
– Sajnálom – mondta –, a professzor nem ér rá.
Egy pillanatnyi hitetlenkedő csend után Morgan válaszolt, minden szó után szünetet tartva és saját nevét hangsúlyozva: – Mondja meg neki, hogy dr. Vannevar Morgan akar beszélni vele.
– Én szólok, dr. Morgan – de ez a legcsekélyebb mértékben sem változtat a dolgon. Valamilyen berendezésen dolgozik a diákjaival. Ez volt az egyetlen, amit meg tudtak menteni – valamiféle spektroszkóp. Az egyik megfigyelő ablakon keresztül próbálják megcélozni...
Morgan alig tudott uralkodni magán. Már épp vissza akart vágni: “Megőrült?", amikor Chang megelőzte.
– Maga nem ismeri a professzort. Én vele töltöttem az elmúlt hetet. Ő egy kicsit – azt hiszem, úgy mondaná – szűkagyú. Hárman kellett, hogy lefogjuk, nehogy visszamenjen a kabinba, hogy még néhány készülékét kihozza. Épp most mondta nekem egyébként, hogyha úgyis meghalunk, ő csak azért is biztos akar lenni benne, hogy EGY készülék rendben működik.
Chang hangjából Morgan tudta, hogy minden bosszúsága ellenére nagymértékben csodálta kiváló, de nehéz természetű utasát. A professzor mellett pedig a logika szólt. Volt értelme annak, hogy megmentse, amit lehetett azokból a sokéves erőfeszítésekből, amelyeket ebbe a végzetes expedícióba fektetett.
– Remek – jelentette ki Morgan jó idő múlva, együttműködve a vitathatatlannal. – Miután vele nem beszélhetek, szeretném, ha összefoglalná a helyzetet. Eddig csak másodkézből ismerem.
Most jött rá, hogy bármi is a helyzet, Chang valószínűleg sokkal hasznosabb jelentést tud tenni, mint a professzor. Bár az, hogy a vezető pilóta annyira ragaszkodott címének második feléhez, gyakran tette őt nevetség tárgyává a valódi asztronauták között, magasan képzett technikus volt, aki jócskán rendelkezett mechanikai és elektromérnöki tapasztalatokkal.
– Nem sok mondanivaló van. Olyan rövid időt engedő figyelmeztetést kaptunk, hogy nem értünk rá semmiféle mentésre, kivéve azt az átkozott spektroszkópot. Őszintén szólva sosem hittem volna, hogy átjutunk a légzsilipen...
– Annyi ruhánk van, amit viselünk – erről ennyit. A diáklányok egyike megkaparintotta utazótáskáját. Találja ki, mi volt benne? – elméleteinek a vázlata, melyeket papírra vetett, hogy az Isten áldja meg. Még csak nem is tűzbiztos az előírásokkal ellentétben. Ha lenne elég oxigénünk, elégetnénk, hogy egy kis meleget csináljunk...
Ezt az űrből jövő hangot hallgatva és a torony átlátszó – mégis szemmel láthatóan szilárd – hologramját figyelve Morganban rendkívül különös képzet alakult ki. El tudta képzelni, hogy apró, tízes léptékű emberi lények mozogtak ott, a legalsó szakaszban; csak ki kellett nyújtania a kezét, hogy biztonságba helyezze őket...
– A hideg mellett a levegő jelent nagy problémát. Nem tudom, mennyi ideig fog tartani, mire a CO2-képződés kiüt minket. Valaki talán ezt is kidolgozza. Bármi legyen is a válasz, félek, hogy túlságosan optimista lesz...
Chang hangja több decibellel csökkent és majdnem titokzatos tónusban kezdett beszélni, nyilvánvalóan nem akarta, hogy meghallják.
– A prof és diákjai nem tudják, de a déli légzsilip megsérült a robbanáskor. Szivárgás van – állandó sziszegést hallani a tömítéseknél. Hogy mennyire komoly, azt nem tudom.
A beszélő hangja ismét normál szintre emelkedett.
– Tehát ez a helyzet. Várjuk híreiket...
De hát mi az ördögöt tudunk mondani – gondolta Morgan – azonkívül, hogy “Isten veletek"?

A válságmenedzsment olyan szaktudás volt, melyet Morgan csodált ugyan, de nem irigyelt. János Bartók, a torony biztonsági tisztje fent a közbenső állomáson volt illetékes ebben a helyzetben. Azok ott a hegy belsejében huszonötezer kilométerre alattuk és pusztán hatszázra a baleset színhelyétől, csak a l jelentéseket tudták meghallgatni, segítőkész tanácsokat adtak és a hírközlő médiák kíváncsiságát elégítették ki, amennyire tudták.
Szükségtelen megemlíteni, Maxine Duval a katasztrófát követően perceken belül jelentkezett és szokás szerint lényegre törő kérdéseket tett fel.
– Időben el tudja érni őket a közbenső állomás? Morgan tétovázott. Erre kétségkívül “nem" volt a válasz.
Mégsem volt bölcs dolog ezt ilyen nyíltan kimondani, a reményt ilyen hamar feladni. Különben is volt egy szemernyi jó szerencse.
– Nem akarok hamis reményeket táplálni, de nem biztos, hogy szükségünk lesz a közbenső állomásra. Egy csoport sokkal közelebb dolgozik a l OK állomáson; ami tízezer kilométerre van felettük. Szállító járművük húsz órán belül elérheti az alagsort.
– Miért nem indult még el?
– Bartók biztonsági tiszt rövidesen döntést hoz – de lehet, hogy hiábavaló az erőfeszítés. Úgy véljük, csak fele ennyi időre elegendő a levegőjük. A hőmérsékleti probléma pedig még ennél is súlyosabb.
– Ezt hogy érted?
– Odafent éjszaka van és nincs hőforrásuk. Ezt még ne add közre, Maxine, de lehet, hogy a fagyás és az oxigénhiány egymással fog versengeni.
Néhány másodpercnyi csend következett. Duval azután leírhatatlanul más hangszínnel szólalt meg: “Lehet, hogy hülye vagyok, de az időjárás-szabályozó állomások nagy infravörös lézerjei biztosan –"
– Köszönöm, Maxine. Én vagyok a hülye. Egy pillanat, csak beszélek a közbenső állomással.
Bartók eléggé udvarias volt, amikor Morgan felhívta, de szapora válasza nyilvánvalóvá tette az amatőrök beavatkozására vonatkozó véleményét.
– Elnézést a zavarásért – mentegetőzött Morgan és visszakapcsolt Duvalhoz.
– Néha a szakember tudja, mit csinál – mondta neki gyászos hangon. ,A mi emberünk legalábbis tudja. Tíz perce hívta fel a monszunszabályozókat. Most számítják a sugárzási energiát. Nem akarják túlzásba vinni természetesen, nehogy mindenkit elégessenek."
– Tehát igazam volt – jegyezte meg Duval negédesen. – Neked gondolnod kellett volna erre, Van. Még mit felejtettél el?
Erre nem volt mit válaszolni, így hát Morgan meg sem kísérelte. Látta, hogyan jár Duval komputeragya és kitalálta, mi lesz a következő kérdése. Nem is tévedett.
– A pókokat nem lehetne használni?
– Még a végső típusok is korlátozott magasságra méretezettek. Akkumulátorjaik csak háromszáz kilométerre tudják felvinni őket. Arra terveztük őket, hogy a tornyot vizsgálják onnan kezdve, ahol az atmoszférába lép.
– Hát tegyetek bele nagyobb akkumulátorokat.
– Néhány órán belül? De hát nem ez a probléma. Az egyetlen kísérleti modell jelenleg nem tud utast szállítani.
– Üresen is felküldhetnéd.
– Sajnos már gondoltunk rá. Kell lenni egy üzemeltetőnek a fedélzeten, hogy a dokkolást irányítsa, amikor a pók felér az alagsorhoz. Az pedig napokba telne, mire hét embert kivesz onnan, egyesével...
– Csak van valami tervetek!
– Több is, de mindegyik esztelenség. Ha kiderül valami értelmes, értesítelek. Időközben meg tehetnél nekünk valamit.
– Éspedig? – kérdezte Duval gyanakodva.
– Magyarázd meg a közönségednek, miért tud űrrepülő dokkolni bármelyik más hatszáz kilométeren felfelé, csak épp a toronynál nem. Mire ezzel elkészülsz, lehet, hogy tudok némi újdonsággal szolgálni.
Amint Duval kissé méltatlankodó képe eltűnt a képernyőről, Morgan újra visszakapcsolt az irányítóterem jól összehangolt káoszára, megpróbálta agyát a probléma összes aspektusára irányítani olyan szabadon szárnyalva, amennyire ez lehetséges volt. A biztonsági tiszt udvarias elutasítása ellenére, hatékonyan teszi a kötelességét fent a közbenső állomáson, de azért el kéne fogadnia néhány hasznos ötletet, bár még nem képzelte, hogy lenne valamilyen mágikus megoldás. A tornyot azonban minden élő embernél jobban ismerte, Warren Kingsley esetleges kivételével. Kingsley valószínűleg többet tudott a finom részletekről; de Morgan jobb áttekintéssel rendelkezett az egészről.
Hét férfi és nő rekedt az égben olyan helyzetben, amely az űrtechnológia történetében egészen különlegesnek számított.
Kell hogy legyen valami mód arra, hogy biztonságba helyezzék őket, mielőtt CO2-mérgezést kapnak, vagy a nyomás annyira lecsökken, hogy a kamra a szó szoros értelmében Mohamed ég és föld közt lebegő sírjához válik hasonlatossá.

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET

A feladatra alkalmas ember

– Meg tudjuk csinálni – mondta Kingsley széles mosollyal –, a pók el tudja érni az alagsort.
– Hozzá tudtál adni elegendő akkumulátor energiát?
– Igen, de nagyon ki van élezve. Két lépcsőben kell megoldani, mint a korai rakéták esetében. Amint az akkumulátor kimerül, ki kell hajítani, hogy megszabaduljunk a holt tehertől. Ez úgy négyszáz kilométeren következik be. A pók belső akkumulátora teszi meg az út hátralevő részét.
– És ez mennyi hasznos terhet eredményez? Kingsley mosolya lehervadt.
– Marginálisát. Körülbelül ötven kilót a rendelkezésünkre álló legjobb akkumulátorral.
– Csak ötvenet! De hát az mire jó?
– Elégnek kell lennie. Egy pár új ezeratmoszférás tartály, melyek mindegyikében öt kiló oxigén van. Molekuláris szűrőmaszkok, melyek kiszűrik a CO2-t. Egy kis víz és préselt élelmiszer, némi orvosi felszerelés, mindez nem több negyvenöt kilónál.
– Hűha! És biztos vagy benne, hogy ez elég?
– Igen. – Ez segít átvészelni, amíg a 10K állomásról megérkezik a szállítójármű. És ha kell, a pók megtehet még egy utat.
– Bartók mit gondol?
– Beleegyezik. Végtére is senkinek sincs jobb ötlete. Morgan érezte, hogy nagy kő esik le a szívéről. Még mindig rengeteg minden elromolhat, de legalább van egy reménysugár; a teljes tehetetlenség érzése eloszlott.
– Mindez mikor lesz készen? – kérdezte.
– Ha nincs fennakadás, két, legfeljebb három órán belül. Szerencsére csupa szabványos készülékről van szó. A pókot épp most ellenőrzik. Csak egyetlen dolgot kell még eldönteni...
Vannevar Morgan a fejét rázta.
– Nem, Warren – felelte lassan, olyan nyugodt, kérlelhetetlenül elszánt hangon, amilyet barátja még sosem hallott tőle. – Semmi mást nem kell eldönteni.

– Nem akarom maga fölé helyezni magamat, Bartók – mondta Morgan. – Ez egyszerű logikai kérdés. Igaz, a pókot bárki el tudja vezetni – de csak fél tucat ember ismeri az összes szóban forgó műszaki részletet. Előfordulhat valamilyen üzemeltetési probléma, amikor elérjük a tornyot és én vagyok a legjobb helyzetben ahhoz, hogy ezeket megoldjam.
– Szabadjon emlékeztetnem rá, dr. Morgan – mondta a biztonsági tiszt-, hogy maga már hatvanöt éves. Bölcsebb volna valaki fiatalabbat küldeni.
– Nem hatvanöt éves vagyok, hanem hatvanhat. A kornak pedig ehhez semmi köze. Nincs veszély és bizonyára nincs szükség fizikai erőre sem.
Még hozzátehette volna, hogy a pszichológiai tényezők sokkal fontosabbak voltak, mint a fizikaiak. Majdnem bárki utazhatott passzívan fel és le a kapszulában, mint ahogyan Maxine Duval is és ahogyan milliók fogják még tenni az elkövetkezendő években. Teljesen más dolog azonban néhány olyan szituációval szembenézni, amely könnyen előfordulhat hatszáz kilométernyi magasságban az üres égbolton.
– Még mindig az a véleményem – jelentette ki Bartók kis ellenkezéssel –, hogy jobb volna egy fiatalabb embert küldeni. Példának okáért dr. Kingsleyt.
A háta mögött Morgan hallotta (vagy talán csak képzelte?), hogy kollégájának hirtelen elakadt a lélegzete. Évek óta azon tréfálkoztak, hogy Kingsleynek akkora averziója volt a magasságokkal szemben, hogy sosem ellenőrizte az általa tervezett szerkezeteket. Félelme nem éri el a valódi tériszony határát, és le tudná küzdeni, ha ez abszolúte fontos. Végül is csatlakozott Morganhoz, hogy Afrikából Európába lépjen. Ez azonban az egyetlen olyan eset volt, amikor valaki nyilvánosan részegen látta és utána kereken huszonnégy óráig senki sem tudta, hol van.
Kingsley nem jöhetett számításba még akkor sem, ha Morgan tudta, hajlandó lenne rá. Voltak olyan időszakok, amikor a műszaki képesség és a puszta bátorság nem volt elegendő. Senki sem tud olyan félelmeket leküzdeni, melyek születésekor, vagy kora gyermekkorában plántálódtak belé.
Szerencsére ezt nem kellett megmagyaráznia a biztonsági tisztnek. Volt ennél egy sokkal egyszerűbb és ugyanilyen nyomós érv, ami miatt Kingsley nem mehetett. Eletében kevés olyan eset fordult elő, amikor Morgan örülni tudott kis termetének; ez pedig ilyen volt.
– Ötven kilóval vagyok könnyebb Kingsleynél – mondta Bartóknak. – Egy olyan marginális műveletnél, amilyen ez, ennek kell eldöntenie a kérdést. Tehát ne vesztegessük tovább a drága időt egymás győzködésével.
Kis lelkiismeret-furdalása volt, mert tudta, hogy ez nem volt szép tőle. Bartók csak a munkáját végezte, igen hatékonyan és még egy órába telik, mire a kapszula elkészül. Senki sem vesztegette az időt.
Hosszú másodpercekig úgy nézett farkasszemet a két férfi, mintha nem létezne közöttük a huszonötezer kilométeres távolság. Ha ez közvetlenül erőpróba volt, mocskos lehet a helyzet. Bartók személy szerint volt felelős az összes biztonsági intézkedésért és elméletileg még a főmérnök és a projektmenedzser felett is diszponálhatott. Nehéznek találhatta azonban, hogy illetékességét elismertesse. Mind Morgan, mind a pók messze alatta voltak a Sri Kandán, és aki birtokban van, annak van igaza.
Bartók megrántotta a vállát és Morgan megkönnyebbült.
– Győzött. De még mindig nem vagyok túl boldog, majd szemmel tartom. Jó szerencsét!
– Köszönöm – felelte Morgan csendesen, amint a kép elhalványodott a képernyőn. A hallgatag Kingsleyhez fordulva megszólalt: “Menjünk."
Csak amikor elhagyták az irányítóhelyiséget és visszaindultak a csúcsra, érezte meg Morgan automatikusan azt az inge alá rejtett kis bigyót. CORA hónapokig nem zaklatta s létezéséről még Kingsley sem tudott. Vajon kockára teszi mások életét a sajátjával együtt, hogy önös büszkeségét kielégítse? Ha Bartók biztonsági tiszt tudott volna erről...
Most már túl késő volt. Bármi motiválta is, már elkötelezte magát.

NEGYVENHATODIK FEJEZET

Pók

Hogy mennyire megváltozott a hegy – gondolta Morgan –, mióta először látta! A csúcsot teljesen lemetszették tökéletesen vízszintes felületet alakítva ki. A középpontjában volt a hatalmas “csészealj-fedő", mely azt a tengelyt szigetelte, mely hamarosan sok világ forgalmát fogja lebonyolítani. Furcsa volt arra gondolni, hogy a naprendszer űrkikötője mélyen egy hegy gyomrában van...
Senki sem tudhatta, hogy egy ősi monostor állt itt egykor, mely milliók reményeire és félelmeire koncentrált legalább háromezer éven át. Az egyetlen szimbólum, ami megmaradt, a Mahanayake Thero kétes hagyatéka volt, mely most egy ládában költöztetésre várt. Eddig azonban sem a hatóságok a Yakkagalán, sem a Ranapura Múzeum igazgatója nem mutatott nagy lelkesedést Kalidasa baljóslatú harangja iránt.
Amikor utoljára szólalt meg, a csúcson az a rövid, de eseménydús szélvihar söpört végig – mely valóban a változás szele volt. A levegő most majdnem mozdulatlan volt, amikor Morgan és segítői szótlanul az ott várakozó kapszulához lépkedtek, mely az ellenőrző fények alatt csillogott. Valaki rányomtatta a SPIDER MARK II nevet a burkolat alsó felére és alábigygyesztette az ígéretet: ELSZÁLLÍTJUK AZ ÁRUT. Remélem is – gondolta Morgan.
Ahányszor csak idejött, sokkal nehezebben lélegzett és a zsilip felé nézett, ahol rövidesen tüdejébe árad az oxigén. CORA azonban, meglepett megkönnyebbülésére, sosem bocsátott ki még csak előzetes figyelmeztetést sem, amikor a csúcsra látogatott. Az a rendszer, melyet dr. Sen előírt, úgy látszott, csodálatosan működik.
Már mindent berakodtak a pókba, melyet annyira felemeltek, hogy alá tudjanak helyezni egy plusz akkumulátort. A műszerészek gyors, utolsó beállításokat végeztek és leválasztották a tápvezetékeket, mivel a láb alatti kusza kábelezés némi veszélyt jelentett olyan valaki számára, aki nem volt hozzászokva az űröltöny viseléséhez.
Morgan rugalmas öltönye csak harminc perce érkezett a Gagarinról, és egy darabig komolyan fontolgatta, ne menjen-e anélkül. A SPIDER MARK II sokkal kifinomultabb jármű volt, mint az az egyszerű prototípus, melyben egyszer Duval ült; valójában egy apró űrhajónak felelt meg saját életmentő rendszerrel. Ha minden jól megy, Morgannak jól bele kell illeszkednie a torony alján lévő – évekkel ezelőtt kimondottan erre a célra tervezett légzsilip segítségével. Az öltöny azonban többet érne egy biztosításnál dokkolási probléma esetén, ha jelentősen nagyobb cselekvési szabadságot biztosítana számára.
A majdnem alakra öntött rugalmas öltöny alig emlékeztetett a korai asztronauták esetlen öltözetére, és még ha nyomás alá helyezték is, alig akadályozta a mozgást. Egyszer látta a gyártó egy bemutatóját, ahol űröltönyben végeztek akrobatamutatványokat, a műsor fénypontja pedig kardvívás és balett volt. Utóbbi ugyan bohózat volt, de bizonyította tervezője állításait.
Morgan felment a rövid lépcsősoron és egy pillanatig a kapszula apró fémajtaját bámulta, mielőtt óvatosan befelé hátrált. Amint letelepedett és bekapcsolta biztonsági övét, jóleső érzéssel nyugtázta, mennyi helye van. Bár a MARK II bizonyára egyszemélyes jármű volt, nem okozott olyan klausztrofóbiát, mint amilyentől félt – még a belerakott plusz felszereléssel együtt sem.
A két oxigénpalackot az ülés alá helyezték és a CO2-maszkokat egy kis dobozban amögé a létra mögé tették, mely a fej feletti légzsiliphez vezetett. Meglepő volt, hogy egy ilyen kis mennyiségű felszerelés jelenthette az élet és halál közötti különbséget oly sok ember számára.
Morgan egyetlen személyes tárgyat vitt magával – egy emléket arról az első, régvolt napról a Yakkagalán, ahonnan bizonyos értelemben mindez elindult. A fonórózsa kis helyet foglalt el és csupán egy kiló volt a súlya. Az évek során olyasmi lett, mint egy talizmán, sőt a hiperelemi szál tulajdonságai demonstrálásának leghatékonyabb eszközévé vált, és amikor nem vitte magával, majdnem mindig úgy találta, szüksége lett volna rá. És az összes közül ezen az úton bizonyulhat a leghasznosabbnak.
Bekapcsolta űröltönye gyorsan oldó köldökzsinórját és ellenőrizte mind a belső, mind a külső levegőellátás áramlását. Kívül az energiakábeleket lekapcsolták, a pók most önmagára volt utalva.
Az ilyen pillanatokban ritkán tartottak briliáns beszédeket, és végül is ez itt egy tökéletesen célratörő művelet lesz. Morgan meglehetősen mereven mosolygott Kigsleyre, és azt mondta: – Legyen gondod tartalékra, Warren, mire visszajövök.
Azután egy apró, magányos figurát vett észre a kapszula körül álló tömegben. Te jó ég! – gondolta – majdnem megfeledkeztem a szegény gyerekről...
– Dev! – kiáltott oda neki. – Ne haragudj, nem tudtam foglalkozni veled. Ha visszajöttem, bepótolom.
Én úgy éljek – mormogta magában. Ha a toronyügynek vége, mindenre lesz idő – még az emberi kapcsolatokra is, melyeket oly csúnyán elhanyagolt. Dev megérdemli az odafigyelést; az olyan fiú, aki tudja, mikor kell félreállni az útból, szokatlanul ígéretes.
A kapszula íves ajtaja – melynek felső fele átlátszó műanyagból készült – lágyan tömítéseire huppanva záródott. Morgan megnyomta az ellenőrző gombot és a pók műszaki adatai egyenként jelentek meg a képernyőn, mind zöld színben; nem volt értelme az aktuális számok megjegyzésének. Ha az értékek bármelyike meghaladja a névlegeset, másodpercenként kétszer pirosán villog. Mindazonáltal szokásos mérnöki pontossággal Morgan megfigyelte, hogy az oxigén százkét százalékon állt, a főakkumulátor áramellátása száz százalékon, a segédindító akkumulátor százöt százalékon...
Az ellenőrző csendes, nyugodt hangja hallatszott fülében – ugyanazé a fecsegő szakemberé, aki az évekkel ezelőtti sikertelen leereszkedés óta minden műveletnél jelen volt...
– Minden rendszer névleges értéken van, öné az irányítás.
– Enyém az irányítás. Megvárom a következő percet. Nehéz volt nagyobb kontrasztra gondolni, mint amilyen egy régi típusú rakétakilövés annak kidolgozott visszaszámlálásával, másodperc töredékére pontos időzítésével, hangjával és tombolásával. Morgan pusztán azt várta meg, míg az óra utolsó két számjegye nullára változott, akkor bekapcsolta az energia legalacsonyabb fokozatát.
Simán, némán tűnt el alóla a reflektorokkal világított hegytető. Még egy luftballon felszállása sem lehetett volna csendesebb. Ha alaposan odafigyelt, az ikermotorok zümmögését hallhatta, amint a nagy dörzskerék-meghajtású kerekeket forgatta, melyek a kapszula felett és alatt a szalagba kapaszkodtak.
Az emelkedés üteme másodpercenként öt méter, mondta a sebességjelző. Lassú, módszeres lépésekben növelte Morgan az energiát, míg elérte az ötvenet – épp a kétszáz kilométer per óra alatti értéket. A pók jelenlegi terhelésénél így érte el a maximális hatásfokot. Amikor a segédakkumulátort kidobja, a sebességet huszonöt százalékkal lehet növelni, majdnem kétszázötvenre.
– Mondj már valamit, Van! – hallatszott Kingsley figyelmet elterelő hangja lentről.
– Hagyj békén! – felelte Morgan kiegyensúlyozottan. – Ki akarok kapcsolódni, és élvezni akarom a látványt az elkövetkezendő néhány órában. Ha folyamatos kommentárt akarsz, küldd fel Maxine-t.
– Már egy órája hív téged.
– Mondd neki, hogy szeretem, de nem érek rá. Lehet, hogy ha elérem a tornyot... milyen utolsó híred van róluk?
– A hőmérséklet húsz foknál stabilizálódott. A monszunszabályozó tízpercenként sugározza őket mérsékelt megawattokkal. Sessui professzor azonban őrjöng – panaszkodik, hogy ez meghülyíti a műszereit.
– És a levegő?
– Az nem olyan jó. A nyomás határozottan csökkent és a CO2 halmozódik. Azért jól kell hogy legyenek, ha időben odaérsz. Minden szükségtelen mozgást kerülnek, hogy konzerválják az oxigént.
Fogadok, hogy Sessui kivétel ez alól – gondolta Morgan. Érdekes lenne találkozni azzal az emberrel, akinek életét most igyekszik megmenteni. A tudós sok széleskörűen dicsért népszerű könyvét olvasta, és cikornyásnak, felfújtnak találta őket. Gyanította, hogy az ember olyan, mint a stílusa.
– Mi van a 10K helyzetével?
– Még két óra kell, hogy a szállítójármű el tudjon indulni. Speciális áramköröket szerelnek bele, hogy ezen az utazáson biztosan ne gyulladjon ki semmi.
– Jó ötlet –, gondolom Bartóktól származik.
– Valószínűleg. Az északi nyomvonalon fognak leereszkedni, csak azért, hátha a délit a robbanás megrongálta. Ha minden jól megy, olyan huszonegy órán belül érkeznek meg. Rengeteg idő, még akkor is, ha nem küldjük fel a pókot még egyszer újabb szállítmánnyal.
Kingsleynek tett félig-meddig vicces megjegyzése ellenére Morgan tudta, hogy túl korai volna a kikapcsolódás. Még minden olyan rendben lévőnek látszott, ahogyan azt el lehetett várni; és valószínűleg semmi mást nem tehet az elkövetkezendő három óra alatt, minthogy az egyre jobban kiteljesedő látványt csodálja.
Már harminc kilométerre volt fenn az égben, gyorsan és csendben emelkedve a trópusi éjszakában. Nem volt fenn a hold, de az alatta levő földön a városok és falvak csillogó konstellációi mutatkoztak. Amikor a fölötte és az alatta lévő csillagokra nézett, Morgan könnyedén elképzelte, hogy bármely olyan világtól messze volt, mely az űr mélységeiben elveszett.
Rövidesen látta Taprobane egész szigetét, mely finoman rajzolódott ki a parti települések fényeinél. Messze északon egy unalmasán izzó folt kúszott fel a horizont fölé, mint valami trónfosztott pirkadat hírnöke. Egy pillanatig zavarba ejtette, míg rá nem jött, hogy Dél-Hindosztánia egyik legnagyobb városát látja.
Most magasabban volt, mint amennyire bármely repülőgép emelkedhetett, és amit eddig tett is, különleges volt a szállítás történetében. Noha a pók és előhírnökei számtalan utat tettek meg húsz kilométeres magasságig, egyik sem kapott engedélyt arra, hogy feljebb menjen a mentés lehetetlen volta miatt. Nem tervezték, hogy komoly műveleteket kezdenek végezni, amíg a torony alapja sokkal közelebb nem kerül és amíg a póknak legalább két olyan társa nincs, amelyek fel tudnak menni és le tudnak ereszkedni a rendszer többi szalagján. Morgan elhessegette azt a gondolatot, mi történne, ha a meghajtó mechanizmus besülne. Az aztán nemcsak a menekülteket ítélné halálra az alagsorban, de őt magát is.
Ötven kilométer. Elérte azt a pontot, ami normál körülmények között az ionoszféra alsó határa lenne. Természetesen nem várta, hogy bármit is látni fog, de tévedett.
Az első figyelmeztetés egy halk reccsenés volt a kapszula mikrofonjában. Ezután szeme sarkából fényvillanást látott. Közvetlenül alatta, a lefelé néző tükörben, épp a pók kis előtéri ablakán kívül pillantotta meg.
Körbeforgatta a tükröt, amennyire annak mozgása engedte, míg rá nem irányult egy néhány méterre a kapszula alatt lévő pontra. Egy pillanatig félelemmel vegyes meglepetéssel bámulta, majd a hegyet hívta.
– Kísérőm akadt – jelentette. – Azt hiszem, ez Sessui professzor asztala. Egy fénygömb – öööö – olyan húsz centiméteres átmérőjű fut a szalag mentén épp alattam. Állandó távolságot tart és remélem, ott is marad. Meg kell mondanom, hogy gyönyörű – szép kékes fénye van és néhány másodpercenként vibrál. A rádión keresztül is hallom.
Egy teljes perc telt el, mire Kingsley válaszolt, megnyugtató hangon.
– Ne aggódj, ez csak a Szt. Elmo tüze. Viharok alkalmával számos ilyen jelent meg a szalag mentén. Égnek állna tőlük a hajad a MARK I. fedélzetén. De te nem érzel semmit; te túlságosan jól le vagy árnyékolva.
– Fogalmam sem volt róla, hogy ez ekkora magasságban is előfordulhat.
– Nekünk sem. Jó lenne, ha kapcsolatba lépnél a professzorral.
– Ó, elhalványul, egyre nagyobb és elmosódottabb lesz. Most elment. Feltételezem, hogy a levegő túl ritka számára... Sajnálom, hogy itt hagy.
– Ez csak egy függönyfellebbentő – mondta Kingsley. – Nézd meg, mi történik közvetlenül feletted.
A csillagtér egy négyszögletes szakasza villant elő, amikor Morgan a zenit felé irányította a tükröt. Először semmi szokatlant nem vett észre, így kikapcsolta ellenőrző paneljén az összes fényt és teljes sötétségben várakozott.
Szeme lassan alkalmazkodott, majd a tükör alján egy halványvörös izzás jelent meg, amely egyre terjed és felemésztette a csillagokat. Egyre fényesebbé vált, és a tükör határain túláradt. Most közvetlenül láthatta, mert félig elfedte az égbolt alját. Egy olyan fénykalitka szállt le a földre, melynek rúdjai vibrálva mozogtak. Ezt lárva Morgan megértette, hogyan szentelhették az olyan emberek, mint Sessui egész életüket az ilyen titkok megfejtésének.
A hajnal a sarkok felől elindult, hogy sort kerítsen Egyenlítőnél ritka látogatására. az

NEGYVENHETEDIK FEJEZET

Túl a hajnalon

Morgan nem hitte, hogy Sessui professzornak is ilyen látványban volt része ötszáz kilométerrel felette. A vihar gyorsan fejlődött. A rövidhullámú rádió, melyet még mindig sok nem alapvető szolgáltatáshoz használtak, mostanra már megszakadt volna a világ minden táján. Morgan nem volt benne biztos, hogy hallott vagy érzett egy olyan halk surrogást, mint amikor a homokszemek hullanak, vagy száraz ágak reccsennek. A tűzgolyó statikájával ellentétben bizonyára nem a hangszórórendszerből jött, mivel az néma volt, amikor kikapcsolta az áramkört.
Karmazsinvörös szegélyű halványzöld tűzfüggönyök úsztak az égen át és lassan ide-oda rázódtak, mintha láthatatlan kéz huzigálta volna őket. A szoláris szél lökései előtt megremegtek, az óránként millió kilométeres szélvihar a nap felől a föld irányába, messze azon túl fújta őket. Még a Mars fölött is erőtlen hajnali szellem reszketett; és a nap vonalában a Vénusz méreggel teli égboltjai is lángban álltak.
A lebegő függönyök mögött félig nyitott ventilátor lapátjaihoz hasonlóan hosszú sugarak söpörtek végig a horizonton. Néha egyenesen Morgan szemébe sütöttek, mint valami óriási keresőfény kévéi; ezektől percekre elvakult. Már nem volt szükség arra, hogy kikapcsolja a kapszula világítását, nehogy elvakítsa; a kinti égi tűzijáték annyira tündöklőit, hogy olvasni lehetett volna mellette.
Kétszáz kilométer. A pók némán, erőfeszítés nélkül haladt. Nehéz volt elhinni, hogy pontosan egy órával ezelőtt hagyta maga mögött a földet. Sőt azt is nehéz volt tudomásul venni, hogy a föld még mindig létezik, mivel most éppen tűzfalak között emelkedett felfelé.
Az érzéki csalódás csupán másodpercekig tartott, majd a pillanatnyi bizonytalan egyensúly a mágneses mezők és a szembejövő elektromos felhők között felborult. Erre a rövid pillanatra azonban Morgan valóban igazán azt hitte, olyan sziklahasadékból repül ki az űrbe, mely még a Mars Grand Canyonját, a Valles Marinerist is agyonnyomná. Azután a ragyogó sziklák, legalább száz kilométeres magasságban, átlátszóvá váltak és átjárták őket a csillagok. Annak látta őket, amik valójában voltak – a fluoreszkálás fantomjainak.
Most pedig, mint egy repülőgép, amely az alacsony felhőtakarón tör át, a pók a látvány fölé emelkedett. Morgan előbukkant a tüzes ködből, mely csak úgy örvénylett és forgott alatta. Sok-sok évvel ezelőtt egy turistajárat fedélzetén a trópusi éjen át cirkált, és emlékezett rá, hogyan csatlakozott a hajó farában lévő többi utashoz, és hogyan bűvölte el a biofoszforeszkáló áramlás. Az alatta villogó kékek és zöldek most illettek azokhoz a plankton keltette színekhez, melyeket akkor látott, és bele tudta magát élni, hogy ismét az élet melléktermékeit nézi – a felső atmoszféra óriási, láthatatlan állatainak, növényeinek játékát.
Majdnem megfeledkezett küldetéséről, és enyhe sokként érte, amikor szolgálatba hívták.
– Hogy bírja az energia? – kérdezte Kingsley. – Már csak húsz percre futja ez az akkumulátor.
Morgan a műszerfalra nézett.
– Kilencvenöt százalékra esett – de emelkedési ütemem öt százalékkal nőtt. Kétszáztíz kilométer per órával haladok.
– Ez nagyjából jó is. A pók az alsó gravitációt érzi. Már tíz százalékkal csökkent értéket mutat a te magasságodban.
Ez nem volt elég ahhoz, hogy meg kelljen jegyezni, különösen, ha valaki az ülésbe szíjazva ült és több kilónyi űröltönyt viselt. Morgan mégis jólesően könnyűnek érezte magát, és azt találgatta, nem kap-e túl sok oxigént.
Nem, az áramlás üteme normális volt. Bizonyára az abszolút lelkesedés teszi, amit az alatta lévő csodálatos látvány ébresztett benne – bár most már csökkenőben volt, ahogyan visszahúzódott észak és dél felé, mintha csak visszatérne sarki erődítményeibe. Ehhez járult még a jól induló feladat fölötti elégedettség érzése, hiszen olyan technológiát használ, melyet ilyen határok között még soha senki azelőtt nem vizsgált.
A magyarázat teljesen ésszerű volt, de nem elégítette ki. Nem indokolta teljes mértékig boldogságát – sőt jókedvét. Kingsley, aki szeretett búvárkodni, gyakran mesélt hasonló érzéseiről a tenger súlytalan világában. Morgannak ebben még sosem volt része, most azonban tudta, hogy valami ilyennek kell lennie. Úgy látszott, összes gondját odalent hagyta a hajnal halványuló hullámzásai és gótikus csipkézete alatt rejtőző bolygón.
A csillagok magukhoz tértek, már nem érte őket kihívás a pólusok felőli betolakodó kísértetek részéről. Morgan a zenitet kezdte keresni, nem valami nagy várakozással, kíváncsi volt, vajon lehet-e már látni a tornyot. De még csak a halvány hajnali fény által megvilágított keskeny szalag első néhány méterét tudta kivenni, melyen a pók gyorsan és simán haladt felfelé.
Az a vékony szalag, melyen saját élete, valamint hét másik emberé múlott, annyira egységes és jellegtelen volt, hogy egyáltalán nem utalt a kapszula sebességére. Morgan nehezen tudta elképzelni, hogy óránként kétszáz kilométeresnél nagyobb sebességnél a hajtás mechanizmusa belobbanhat. Ezzel a gondolattal hirtelen gyermekkorába került vissza, és már tudta is, honnan származik elégedettsége.
Hamar megvigasztalódott ama bizonyos első sárkánya elvesztése után, és egyre nagyobb, igényesebb modelleket épített. Ezután – épp mielőtt még felfedezte volna a Meccamaxot és sárkányait, örökre félretette, kis ideig játék ejtőernyőkkel kísérletezett.
Morgan szeretett arra gondolni, hogy az ötlet sajátja volt, bár lehet, hogy találkozott már vele valahol olvasmányai vagy nézelődése közepette. A technika oly egyszerű volt, hogy fiúk generációinak kellett újból felfedeznie.
Először egy kb. 5 cm hosszú, vékony falécet faragott és néhány gemkapcsot rögzített hozzá. Mindezt a sárkány zsinórja köré akasztotta úgy, hogy a kis készülék könnyedén csúszkálhatott fel- és lefelé.
Ezután készített egy zsebkendőnyi ernyőt rizspapírból, selyemzsinórokkal. Egy kis négyzet alakú kartondarabot használt hasznos teherként. Amikor ezt a négyzetet a faléchez rögzítette egy gumiszalaggal – nem túl erősen – már minden rendben is volt.
A kis ejtőernyő a széllel felfelé vitorlázott, és a kecses lánc a sárkányhoz kúszott. Morgan azután hirtelen megrántotta az egészet és a kartonsúly kicsúszott a gumiszalag alól. Az ejtőernyő az ég felé lebegett tovább, miközben a fából és kapcsokból készült toldalék gyorsan visszacsúszott a kezébe és készen állt az új indításra.
Micsoda irigységgel figyelte, ahogyan könnyed alkotmányai erőfeszítés nélkül sodródtak ki a tenger fölé! Legtöbbjük a vízbe pottyant, mielőtt akár egy kilométert megtett volna, néha azonban a kis ejtőernyő bátran tartotta a magasságot, amikor eltűnt a szeme elől. Szívesen képzelte, hogy ezek a szerencsés utazók elérték a Csendes-óceán elvarázsolt szigeteit; de bár a kartonnégyzetekre ráírta nevét és címét, választ sosem kapott.
Morgan önkéntelenül is elmosolyodott e rég elfeledett emlékek fölött; mégis oly sok mindent megmagyaráztak. A gyermekkor álmait a felnőtt élet realitásai messze felülmúlták. Megszerezte a jogot arra, hogy elégedett legyen.
– Most érkezel háromnyolcvanra – szólalt meg Kingsley. – Hogy áll az energiaszint?
– Csökken, most nyolcvanöt százalékos. Az akkumulátor kezd gyengülni.
– Nos, ha még kibír húsz kilométert, megtette a magáét. Hogy érzed magad?
Morgan kísértésben volt, hogy szuperlatívuszokban válaszoljon, de természetes óvatossága visszatartotta ettől.
– Jól vagyok – mondta. – Ha garantálni tudnánk egy ilyen látványt utasainknak, nem bírnánk a tömegekkel.
– Lehet, hogy el tudnánk intézni – nevetett Kingsley –, felkérhetnénk a monszunirányítókat, hogy pumpáljanak néhány hordó elektront a megfelelő helyekre. Nem tartozik a profiljukba, de egész jól improvizálnak... nemde?
Morgan kuncogott, de nem felelt. Szemei a műszerfalra tapadtak, ahol most mind az energia, mind az emelkedés üteme láthatóan csökkent. Ez azonban nem adott okot riadalomra. A pók elérte a háromszáznyolcvanöt kilométeres magasságot a tervezett négyszázból, és a segédindító akkumulátorban is volt még némi élet.
Háromszázkilencven kilométernél Morgan elkezdte csökkenteni az emelkedés ütemét, míg a pók egyre lassabban haladt felfelé. Végül a kapszula alig mozgott és épp nem sokkal a négyszázötödik kilométer előtt állt meg.
– Dobom az akkumulátort – jelentette Morgan –, vigyázzatok, nehogy a fejetekre essen!
Nagy gondot fordítottak arra, hogy megtalálják ezt a nehéz és drága akkumulátort, de nem volt idő olyan fékrendszer összetákolására, mely biztonságosan visszacsúsztatta volna, Morgan sárkányeregetőjéhez hasonlatosan. Ernyőt ugyan lehetett volna szerezni, de attól tartottak, hogy maga az ernyő belegabalyodna a szalagba. Szerencsére a becsapódási hely, mely a földi végállomástól mindössze tíz kilométerre keletre feküdt, sűrű dzsungelben helyezkedett el. Taprobane vadvilágának kellett a kockázatot vállalnia, és Morgan fel volt készülve rá, hogy a későbbiekben vitába szálljon a Vízügyi és Erdészetfelügyeleti Minisztériummal.
Elfordította a biztonsági kulcsot, és megnyomta a piros gombot, mely a robbanó terhet kilőtte. A pók kicsit megremegett a detonációtól. Azután átkapcsolt belső akkumulátorra, lassan kiengedte a dörzsfékeket és a meghajtó motorok ismét tápfeszültség alatt voltak.
A kapszula elindult útja utolsó szakaszán. Morgan azonban a műszerfalra vetett egyetlen pillantással felmérte, hogy valami komoly baj van. A póknak már több mint kétszáz kilométer per óra sebességgel kellett volna haladnia, de még maximális fokozaton sem érte el a százat.
Nem volt szükség semmiféle kísérletezésre vagy számítgatásra. Morgan diagnózisa helytálló volt, mivel a számok önmagukért beszéltek. Beteges frusztráltsággal jelentette a földnek:
– Baj van – mondta – a töltés kifújt, bár az akkumulátor feszültsége nem csökkent. Valami visszafogja.
Szükségtelen volt hozzátenni, hogy a küldetés meghiúsult. Mindenki teljesen tisztában volt vele, lehetetlen, hogy a pók több száz kiló teherrel elérje a torony alagsorát.

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET

Egy éjszaka a villában

Rajasinghe nagykövetnek kevés alvásra volt szüksége mostanában; mintha a jótékony természet hozzá akarná segíteni hátralévő éveinek maximális kihasználásához. Olyan alkalommal pedig, mint ez a mostani, amikor a taprobane-i égbolt lángban állt az évszázad legnagyobb csodájától, ki tudott volna ágyban maradni?
Rettenetesen szerette volna, ha Paul Sarath itt lett volna, hogy osztozzék e látványban! Sokkal jobban hiányolta öreg barátját, mint maga is hitte volna. Senki sem tudta úgy bosszantani és buzdítani őt, mint Paul – még azok sem, akikkel ugyanolyan kisfiú korukig visszanyúló közös élményeik voltak.
Rajasinghe sosem hitte volna, hogy túléli Pault, vagy hogy meglátja valaha a torony fantasztikus sok millió tonnás sztalaktitjét, mely majdnem áthidalta az orbitális alapja és a harminchat kilométernyire alatta lévő Taprobane közötti feneketlen mélységet. Paul utolsó leheletéig erőteljesen ellenezte a létesítményt. Damoklész kardjának nevezte és állandóan azt jósolta, hogy valószínűleg a földre fog zuhanni. Ennek ellenére Paul elismerte, hogy a toronynak máris volt némi előnye.
Mert talán a történelem során először szerzett tudomást a világ többi része Taprobane létezéséről és így fedezte fel ősi kultúráját. A Yakkagala különleges figyelmet keltett sötét jelenével és baljós legendáival. Ennek eredményeként tudott Paul támogatást szerezni néhány dédelgetett létesítményéhez. A Yakkagala teremtőjének rejtélyes személyisége már számos könyvet és videodrámát ihletett és a szikla lábánál a son-et-lumiére bemutató állandó telt háznak örvendett. Halála előtt nem sokkal Paul kényszeredetten jegyezte meg, hogy kisebb Kalidasa kultusz kezdődött és egyre nehezebb volt elkülöníteni a koholmányokat a valóságtól.
Röviddel éjfél után, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy a hajnali látvány túljutott csúcspontján, Rajasinghét visszavitték hálószobájába. Mint mindig, amikor éjszakára elbúcsúzott háztartásának személyzetétől, egy pohár toddyval* lazította el magát és bekapcsolta a késő esti hírösszefoglalót. Az egyetlen hír, ami valóban érdekelte, Morgan előrejutása volt. Eddigre már el kellett érnie a torony alját.
A hírszerkesztő már szenzációként közölte a legújabb fejleményt. Egy folyamatosan gépelt sor jelent meg a képernyőn:

MORGAN 200 KM-REL A CÉL ELŐTT ELAKADT**

Rajasinghe ujjbegyeivel a részleteket kérte, és megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy első félelmei alaptalanok voltak. Morgant nem LESZÚRTÁK, hanem útját nem tudta befejezni. Visszatérhetett a földre, amikor csak akart. De ha visszafordul, Sessui professzor és kollégái minden bizonnyal halálra vannak ítélve.
Közvetlenül a feje felett néma dráma játszódik ebben a pillanatban. Rajasinghe a szövegről a videóra kapcsolt, de nem volt semmi újdonság. A témát most vitték képernyőre, a hírekben Maxine Duval a pók elődjével évekkel korábban felfelé tett utazását mutatták.
– Ezt én jobban csinálom – mormogta Rajasinghe, és átkapcsolt kedvenc teleszkópjára.
Mikor ágyhoz kötötté vált, az első hónapokban nem tudta használni. Morgan azután egyszer udvariassági látogatást tett nála, analizálta a helyzetet és gyorsan felírta a gyógyírt. Egy hét múlva Rajasinghe meglepetésére és örömére egy kis csapat műszaki érkezett a Yakkagala Villába és módosította a készüléket úgy, hogy távirányítással lehessen használni. Most kényelmesen fekhetett ágyában, és mégis felfedezéseket tehetett a csillagos égbolton és a szikla égnek nyúló oldalán. Rendkívül hálás volt Morgannak ezért a gesztusért, amely a mérnök személyiségének olyan oldalát mutatta, amit még csak nem is gyanított.
Nem volt biztos benne, hogy láthat valamit az éj sötétjében, de pontosan tudta, hol keresse, hiszen sokáig figyelte a torony lassú ereszkedését. Amikor a nap megfelelő szögben volt, még a négy, zenit felé konvergáló megvezető szalagot is látta, égre rajzolt négy ragyogó hajszálként.
Felszerelte a teleszkópvezérlésre a tájolót, és addig forgatta a műszert, míg a Sri Kanda fölé nem szegeződött. Amint kezdett lassan felfelé pásztázni, hogy a kapszula valamiféle nyomát lelje, azt találgatta, vajon mit gondol Bodhidharma erről a legújabb fejleményről.
Bár Rajasinghe a rend Lhasába való költözése óta nem beszélt a Mahanayakéval, aki most kilencvenes évei második felében járt, úgy gondolta, a Potala nem nyújtotta a remélt kényelmet. A hatalmas palota lassan pusztulásnak indult, mialatt a dalai láma végrendeletének végrehajtói kicsinyes alkudozást folytattak a kínai szövetségi kormánnyal a fenntartási költségeket illetően. Rajasinghe utolsó információja szerint a Mahanayake Thero most a Vatikánnal tárgyalt – szintén krónikus pénzügyi nehézségek tárgyában, de legalább még mindig ura volt saját házának.
Valójában semmi sem volt állandó és nem volt könnyű felismerni a ciklikusságot. Talán Parakarma-Goldberg matematikai géniusza képes lett volna erre. Mikor Rajasinghe utoljára találkozott vele, nagy tudományos díjat kapott a meteorológia terén végzett tevékenységéért. Rajasinghe sosem ismerte volna fel; simára volt borotválva és legutolsó divat szerinti neonapóleoni szabású öltönyt viselt. Most azonban úgy látszott, ismét vallásossá vált...
A csillagok lassan siklottak tova az ágy végében lévő nagy monitor képernyőjén, amint a teleszkóp a torony felé billent. A kapszulának azonban nyoma sem volt, noha Rajasinghe biztos volt benne, hogy látómezőben kell lennie.
Már épp vissza akart kapcsolni a normál hírcsatornára, amikor – úgy lobbant el egy csillag a kép alsó szélén, mintha egy nova tört volna ki. Rajasinghe azon gondolkodott, vajon nem a kapszula robbant-e fel, de azután meglátta tökéletes, állandó fényben ragyogva. Középpontba helyezte a képet és fokozatosan maximális energiára kapcsolt.
Réges-régen látott egyszer egy kétszáz éves videó dokumentumfilmet az első légiháborúról, és emlékezett egy képsorra, amely London éjszakai támadását ábrázolta. Egy ellenséges bombázót fogtak el keresőfények kónuszában, és úgy függesztették fel az égre, mint egy fehéren izzó porszemet. Most ugyanezt a jelenséget látta százszoros nagyításban; de most a földön nem a rombolásra összpontosítottak, hanem mindenki összefogott az éj elszánt betolakodója megsegítésére.

NEGYVENKILENCEDIK FEJEZET

Döcögő utazás

Warren Kingsley erőt vett hangján, így pusztán monoton, reménytelen színezetet öltött.
– Megpróbáljuk. megakadályozni, nehogy főbe lője magát az a műszerész – mondta –, hiszen nem lehet hibáztatni. Másik sürgős munkája akadt a kapszulával kapcsolatban, és egyszerűen elfelejtette eltávolítani a biztonsági bilincset.
Tehát már megint emberi mulasztás történt. Miközben a robbanásveszélyes csatlakozásokat kapcsolták össze, az akkumulátorokat két fémszalaggal tartották a helyükön, és csak az egyiket távolították el.
Ilyen és ehhez hasonló, néha csak idegesítő, máskor azonban katasztrofális dolgok előfordulnak a tartósan egyhangú munka során, és a vétkesnek élete végéig hordoznia kell a bűntudat terhét. Bármelyikről legyen is most szó, értelmetlen volt a vádaskodás. Egyetlen kérdés maradt: mit lehet tenni ilyenkor?
Morgan a külső visszapillantó tükröt teljesen lefelé fordította, de nem látta a hiba okát. Most, hogy a hajnali színjáték véget ért, a kapszula alsó fele teljes sötétségbe burkolózott és nem volt mivel megvilágítania. Ezt a problémát azonban legalább meg lehetett oldani. Ha a Monszunirányítók a torony alagsorára sok-sok kilowattnyi infravörös fényt tudtak bocsátani, könnyűszerrel biztosíthatnak számára néhány látható fotont.
– Saját keresőfényeinket is használhatjuk – válaszolta Kingsley, amikor Morgan továbbította kérését.
– Nem lesz jó. Pont a szemembe fognak világítani, és semmit sem fogok látni. Hátulról és felülről kellene megvilágítani. – Biztosan van valaki megfelelő pozícióban.
– Megnézem – felelte Kingsley, aki nyilvánvalóan örült, hogy valami hasznosat tehet. Hosszúnak tűnt a várakozás, mire ismét jelentkezett, de órájára nézve Morgan meglepetéssel állapította meg, mindössze három perc telt el.
– A Monszunirányítók meg tudják oldani, de vissza kell fordulniuk és meg kell szüntetni az egy pontra irányuló koncentrálást – bizonyára félnek, hogy megsütnek. Kinte azonban azonnal világítani fog. Van egy majdnem fehér lézerjük – méghozzá megfelelő pozícióban. Szólhatok, hogy kezdhetik?
Morgan ellenőrizte, minden rendben van-e. – Lássuk csak, Kinte jó magasan lehet nyugati irányban, igen, ez jó lesz.
– Készen vagyok – jelentette – és behunyta a szemét. Szinte még ugyanebben a pillanatban fényözön árasztotta el a kapszulát.
Morgan óvatosan nyitotta ki a szemét. A fénysugár messze magasról, nyugati irányból jött, vakítóan fényes volt a majdnem negyvenezer kilométer távolság ellenére. Teljesen fehérnek látszott, de tudta, hogy valójában három, szigorúan összehangolt színből állt, piros, zöld és kék spektrumú fényből.
A tükör néhány másodpercnyi állítgatása után megtalálta a kellemetlenkedő bilincset, fél méterrel a lába alatt. Látta, hogy egy nagy szárnyas anyával volt a pók fenekéhez rögzítve. Ha ezt ki tudja oldani, az akkumulátor lepottyan.
Morgan csendben ülve olyan sokáig analizálta a helyzetet, hogy Kingsley újból jelentkezett. Először hallott helyettese hangjában némi reménykedést.
– Számításokat végzünk, Van!... mi erről a véleményed? Morgan végighallgatta, majd füttyentett egyet.
– Nincs kétséged a határeset biztonságát illetően? – kérdezte.
– Természetesen – felelte Kingsley kicsit sértetten. Bár Morgan sosem hibáztatná, de ő volna az utolsó, aki kockára tenné az életét.
– Jól van – megpróbálom. Először azonban csak egy másodperccel.
– Annyi nem elég, de azért jó ötlet – majd meglátod.
Morgan óvatosan kioldotta a dörzsfékeket, melyek mozdulatlanul tartották a pókot a szalagon. Egy pillanatig olyan érzése volt, mintha megemelkedett volna a székben, ahogy a súly eltűnt. Számolni kezdett. “Egy, kettő!", majd újból meghúzta a fékeket.
A pók rándult egyet, és Morgan a másodperc töredékéig kényelmetlenül préselődött székébe. A fékrendszerből vészjósló csikorgás hallatszott, majd a kapszula ismét nyugalmi helyzetbe került, eltekintve egy enyhe torziós vibrációtól, mely gyorsan elenyészett.
– Ez aztán egy jó kis döccenés volt – jelentette ki Morgan –, de még itt vagyok – sőt az az átkozott akkumulátor is.
– Mondtam neked. Keményebben kell próbálnod. Legalább két másodpercnyi kivárással.
Morgan tisztában volt azzal, hogy nem tudja felülbírálni Kingsleyt, a parancsnoksága alatt álló számokat és komputer adta hatalmat illetően, de úgy érezte, szüksége van egy kis fejszámolásra. Két másodpercnyi szabadesés – mondjuk fél másodperc a fék meghúzására – a pók tömegét egy tonnával növeli.
Kérdés, melyik enged hamarabb – az akkumulátort tartó bilincs, vagy a szalag, mely négyszáz kilométer magasan tartja fenn az égben? Normál körülmények között a hiperelemi szállal a közönséges acél nem veheti fel a versenyt. Ha azonban túl hirtelen fékezne – vagy e szokatlan bánásmódtól beragadnának a fékek – akár még a hiperelemi szál is elpattanhat. Ebben az esetben pedig az akkumulátorral majdnem egyszerre érne földet.
– Tessék, két másodperc – szólt Kingsleynek –, indulok. Ez alkalommal a zökkenés ereje idegtépő volt, és a torziós rezgések sokkal lassabban ültek el. Morgan biztos volt benne, hogy éreznie – vagy hallania – kellett volna, ha a bilincs eltörik, így aztán nem lepődött meg, amikor a tükörbe pillantva észrevette, az akkumulátor még mindig eredeti helyén volt. Kingsley nem látszott különösebben idegesnek.
– Lehet, hogy három-négyszer is meg kell ismételned – mondta.
Morgan majdnem visszavágott – “Csináld jobban, ha tudod!" – de jobbnak látta, ha hallgat. Kingsley jót szórakozott volna rajta; de lehet, hogy az idegenek másként vélekedtek volna.
A harmadik próbálkozás után, mikor úgy érezte, kilométereket zuhant, pedig csak körülbelül százméternyit esett – Kingsley optimizmusa kezdett alábbhagyni. Ekkor már nyilvánvaló volt, hogy ez a trükk nem válik be.
– Minden elismerésem a biztonsági bilincs gyártójáé – dörmögte Morgan savanyú ábrázattal – és most mit javasolsz? Három másodpercnyi zuhanást, mielőtt még a fékre lépnék?
Maga előtt látta, hogyan ingatja Kingsley a fejét.
– Túl nagy a kockázat. Legalább annyira féltem a szalagot, mint a fékrendszert. Nem erre terveztük.
Jó kis próbatétel volt – válaszolta Morgan –, de én még mindig nem adom fel. Kutya legyek, ha kifog rajtam egy átkozott szárnyas anya ötven centiméterre az orrom hegyétől. Egyszerűen kimegyek és leszedem.

ÖTVENEDIK FEJEZET

Szentjánosbogár-eső

“01 15 24 Itt a Friendship hetes. Megpróbálom leírni, mit látok. Parányi lények hatalmas raja vesz körül. Úgy világítanak, mintha csak foszforeszkálnának... A kapszula mellett jönnek. Olyanok, mintha apró csillagocskák lennének. Egész záporeső támad belőlük..."
“01 16 10 Nagyon lassúak. Sebességük legfeljebb 3-4 mérföld óránként."
“10 19 38 A periszkópon át látom, hogy a háttérben épp most kel fel a nap... a hátsó ablakon kitekintve a szó szoros értelmében milliónyi világító parányi lényt láttam a kapszula körül örvényleni..."

JOHN GLENN parancsnok
Mercury Friendship VII.
1962. február 20.

Abban a régimódi űröltönyben teljességgel lehetetlen lett volna a szárnyas anya kicsavarása. Lehet, hogy még abban a rugalmas öltözékben sem lesz könnyű, melyet Morgan viselt, de legalább megkísérelheti.
Miután nemcsak saját életéről volt szó, gondosan végigpróbált egy mozdulatsort. Ellenőriznie kell öltönyét, meg kell szüntetnie a kapszulában a nyomást és ki kell nyitnia a zsilipkaput, mely szerencsére elég nagy volt. Ezután ki kell oldania a biztonsági övét, térdre kell ereszkednie – ha tudna! – és el kell marnia azt a szárnyas anyát. Mindén azon múlott, menynyire szorosan van rácsavarva. A pók fedélzetén semmiféle szerszám nem volt, Morgan azonban úgy gondolta, még űrkesztyűben is van olyan erős a fogása, mint egy átlagos kis villáskulcsnak.
Már épp el akarta magyarázni, mit tervez, hátha valaki hibát talál benne a földön, mikor kezdte magát kényelmetlenül érezni. Ha kell, még sokáig kibírja, de nem volt értelme a vakszerencsében bízni. Ha a kapszula lefolyórendszerét használná, nem kéne törődnie a vezetőöltönyébe épített kellemetlen szerkentyűvel...
Amikor végzett, elfordította a vizeletelvezető csapját – és a kapszula feneke közelében apró robbanás ijesztett rá. Meglepetésére produktumából majdnem azonnal pislákoló csillagfelhő képződött, mintha csak egy mikroszkopikus galaxis jött volna létre nagy hirtelen, mely másodperc töredékéig – úgy rémlett – mozdulatlanul lebegett a kapszulán kívül, aztán zuhanni kezdett, egyenesen lefelé olyan gyorsasággal, mintha csak egy kavicsot ejtenénk el a földön. Másodperceken belül egyetlen ponttá alakult és eltűnt.
Semmi sem adhatta volna világosabban értésére, hogy a föld gravitációs mezejének fogságába került. Emlékezett rá, mennyire meg voltak lepve az első asztronauták az orbitális repülés kezdetén, mikor jégkristályokból képződött gyűrűk kísérték őket a föld körül; volt is valami idétlen vicc a “víz(k)eleti csillagképről". Erről itt szó sem lehetett; bármilyen – akár törékeny – tárgyat is ejtett volna el, egyenesen az atmoszférába csapódott volna. Nem szabad megfeledkeznie arról, hogy bármilyen magasságban is van, nem űrhajós, aki élvezi a súlytalanság biztosította szabadságot.
Négyszáz kilométer magasan lévő építmény belsejében volt és épp az ablakot készült kinyitni, hogy kilépjen annak párkányára.

ÖTVENEGYEDIK FEJEZET

A zsilipkamrán

Bár kellemetlenül hideg volt fenn a csúcson, a tömeg egyre nőtt. Mintha hipnotizálta volna őket az az apró ragyogó csillag a zeniten, melyre nemcsak az egész világ gondolatai, de a Kinte lézersugarai is összpontosultak.
Mikor megérkeztek, a látogatók szinte kivétel nélkül az északi szalag felé fordultak és szégyenlősen, félig-meddig gyanakvóan ütögették, mintha azt akarták volna mondani, “tudom, hogy hülyeség, de így olyan, mintha Morgant érinteném meg." Ezután a kávéautomata körül csoportosultak, és a hangosbeszélőn érkező jelentéseket figyelték.
Semmi újabb hír nem volt a toronyban rekedt menekültekről. Mindannyian aludtak, vagy legalábbis erre törekedtek, mivel spórolniuk kellett az oxigénnel. Miután Morgan még nem volt késésben, nem tudtak elakadásáról; de a rákövetkező órában bizonyára érdeklődni fognak a Közbenső Állomásnál, mi történt.
Ha tíz perccel előbb érkezett volna a Sri Kandára, Maxine Duval még elérhette volna Morgant. Volt idő, amikor megőrült volna, ha elmulaszt egy ilyen lehetőséget. Most viszont csak vállat rándított és azzal vigasztalta magát, úgyis ő fogja először elcsípni, ha visszatér. Kingsley nem engedte, hogy beszéljen vele, és ő még ezt a rendelkezést is jó szívvel fogadta. Hiába, felette is kezdett eljárni az idő...
Az utóbbi 5 percben a kapszulából csak az ellenőrzés hangjai hallatszottak, ahogyan Morgan az egyik, Közbenső Állomáson lévő szakemberrel elvégezte a rutinellenőrzést. Mikor ezt befejezték, mindenki feszülten várta a döntő fontosságú következő lépést.
Kiengedem a levegőt – mondta Morgan. Szavait enyhe visszhang kísérte, mivel már lezárta sisakját. “Kapszula nyomása zéró. Légzés akadálytalan."
Harminc másodpercnyi szünet következett.
– Nyitom az első ajtót-rendben. Most kioldom a biztonsági övet.
A nézők önkéntelenül sustorogni és mormogni kezdtek. Képzeletben mind ott voltak a kapszulában ama űr tudatában, mellyel Morgannak kellett szembenéznie.
– A gyorskapcsot kioldottam. Kinyújtom a lábam. Nem túl nagy a belső keresztmetszet...
– Kezdem érezni az öltönyt. Egész rugalmas. Most átmegyek a zsilipkamrán. Ne aggódjatok. Az ülésem biztonsági övét a bal karomra tekertem...
– Hú, a mindenit! így meggörnyedve nem valami könnyű dolgozni, viszont látom azt a nyavalyás szárnyas anyát. Pont a zsilipkamra rácsa alatt van. Mindjárt kigondolom, hogyan érhetném el...
– Térden állva – hát ez nem valami kényelmes...
– Megvan! Nézzük csak, vajon sikerül lecsavarni...?
A bámészkodók elkomorodtak és lecsendesedtek – majd egyhangúlag megkönnyebbülten sóhajtottak fel.
– Semmi baj! Könnyedén tudom forgatni. Már kettőt csavartam rajta. Bármelyik pillanatban megvagyok vele. Na még egy picit! Érzem, ahogy lejön – VIGYÁZAT ODALENT!
Óriási tapsvihar és éljenzés fogadta bejelentését. Néhányan fejükre tett kezekkel játszották az ijedtet. Mások, akik nem jöttek rá, hogy a feléjük repülő szárnyas anya még legalább öt percig nem érkezik meg és még akkor is tőlük tíz kilométernyivel arrébb, keletre, őszintén meg voltak rémülve.
Csak Kingsley nem osztozott ebben az ünneplésben.
– Ne nevess korán! – mondta Duvalnak. – Még nem vagyunk túl a nehezén.
Lassan teltek a másodpercek. Egy perc... két perc...
– Nincs értelme – mondta végül Morgan. Hangja teli volt méreggel és frusztrációval. – Nem tudom kioldani a bilincset. Az akkumulátor súlya fogva tartja a menetben. A rázkódásokkal valószínűleg besült a csapszeg.
– Gyere vissza, amilyen gyorsan csak tudsz! – hívta Kingsley. Úton van egy másik energiatelep, és egy órán belül tudunk fordulni vele. Így még mindig feljuthatunk a toronyba úgy... mondjuk hat órán belül, természetesen minden további baleset megakadályozásával.
Pontosabban szólva – gondolta Morgan – nem bánnám, ha nem kellene újból felvinni a pókot az alaposan elhasználódott fékrendszer alapos vizsgálata nélkül. De abban sem bízott, hogy ő maga képes-e még egy útra. Már érezte az utolsó néhány óra megterhelését, és hamarosan testileg-lelkileg lelassul, pont olyankor, amikor a legnagyobb szüksége volna maximális hatékonyságára.
Újból elfoglalta helyét, de a kapszula még mindig nyitva állt az űrben, és még biztonsági övét sem kapcsolta be. Ha ezt tette volna, beismerte volna, hogy vesztett, és ezt Morgan sosem viselte könnyen.
A Kinte lézer lankadatlan ragyogása, mely majdnem közvetlenül a feje fölött volt látható, könyörtelenségével teljesen átjárta. Megpróbálta agyát olyan pontosan a problémára összpontosítani, mint ahogyan a sugárzás őrá koncentrált.
Mindössze egy hidegvágóra lett volna szüksége – egy fémfűrészre, vagy egy lemezvágó ollóra, és akkor el tudta volna vágni a bilincset. Újból elátkozta a tényt, hogy a pók fedélzetén nem volt szerszámkészlet. De ha lett volna sem valószínű, hogy az lett volna benne, amire neki volt szüksége.
A pók saját akkumulátorában több megawattórás energia volt elraktározva. Vajon tudja ezt hasznosítani? Nem volt elég fantáziája ahhoz, hogy ívet húzzon és átégesse a bilincset. De ha még lett volna is megfelelő vezető – és persze nem volt – a fő tápenergiához a vezérlőmű panelén keresztül nem lehetett hozzáférni.
Kingsley és az összes többi, köréje gyűlt szakképzett egyén sem talált megoldást. Saját magára volt utalva, mind fizikailag, mind intellektuálisan. Végül is ez pont olyan helyzet volt, amilyenre mindig is vágyott.
Azután épp akkor, amikor majdnem kinyúlt, hogy becsukja a kapszula ajtaját, Morgan rájött, mit kell tennie. A válasz egész idő alatt kézenfekvő volt.

ÖTVENKETTEDIK FEJEZET

A másik utas

Morgan úgy érezte, nagy kő esett le a szívéről. Minden porcikáját átjárta az esztelen bizakodás. Ennek most mennie KELL!
Mégsem mozdult helyéről, míg másodpercnyi pontossággal ki nem dolgozta, mit fog tenni. Amikor pedig Kingsley, aki kicsit már idegesnek tűnt, újból sürgette, menjen már vissza, kitérő választ adott. Nem akart hamis reményeket kelteni sem a földön, sem a toronyban lévőkben.
– Kísérletezem valamivel – mondta – hagyjatok békén pár percig!
Felkapta a fonópörgettyűt, melyet már oly sok bemutatóhoz használt, és amely évekkel ezelőtt lehetővé tette számára a Yakkagalán való leereszkedést. Egyetlen dolgot változtattak meg rajta biztonsági okokból, az elemi szál első méterét műanyaggal vonták be. így már nem volt egészen láthatatlan és óvatosan lehetett bánni vele akár puszta kézzel is.
Amikor Morgan a kezében lévő kis dobozra nézett, rájött, mennyire talizmánként kezelte, mintha ettől függene szerencséje. Természetesen nem igazán hitt az ilyen dolgokban; mindig volt tökéletesen logikus magyarázata, miért vitte magával a fonópörgettyűt. Ennél a felszállásnál azért jutott eszébe elhozni, mert arra gondolt, szüksége lehet különleges teherbírására. Már majdnem elfelejtette, hogy másra is lehet használni.
Ismét kimászott székéből, és rátérdelt a pók apró zsilipjének fémrácsára, hogy megvizsgálja összes problémája okozóját. A vétkes csapszeg csak tíz centiméteres volt a rács túloldalán, és bár a rács rúdjain nem fért át a keze, már bizonyította, hogy különösebb nehézség nélkül körbe tudja fogni.
Kiengedte az elemi szál első, műanyaggal bevont méterét a végén lévő karikánál fogva, majd leeresztette a rácson keresztül. Miután a készüléket szorosan a kapszula egyik sarkába helyezte, nehogy véletlenül kiejtse az űrbe, átnyúlt a rácson az ingamozgást végző súlyért. Ez nem ment olyan könnyen, ahogyan képzelte, mert még ez a figyelemre méltó űröltöny sem tette lehetővé könyöke szabad mozgását, a gyűrű pedig az ingamozgás miatt kisiklott ujjai közül.
Féltucatnyi kísérletezés után – ami inkább fárasztó volt, mint idegesítő, hiszen tudta, előbb vagy utóbb eredményre jut – sikerült az elemi szálat a csapszeg köré tekernie pont azon a helyen, ahol az a bilincset tartotta. Most jött a vezércsel...
Annyi csupasz elemi szálat tekercselt le a fonópörgettyűről, amennyi a csapszeg eléréséhez és körbefogásához szükséges volt. Ezután mindkét végét erősen meghúzta, míg azt nem érezte, hogy a hurok beleakad a szálba.
Ezt a trükköt még nem próbálta ki Morgan egy centiméternél vastagabb edzett acélon, így hát fogalma sem volt, mennyi ideig fog tartani ez a művelet. A zsilipkamrának támaszkodva használni kezdte láthatatlan fűrészét.
Öt perc múlva már erősen izzadt és fogalma sem volt, egyáltalán előbbre jutott-e. Nem mert lazítani a húzóerőn, nehogy az elemi szál kicsússzon a szintén láthatatlan vágatból, melynek reményei szerint a csapszeget kellett átszelnie. Kingsley közben többször szólongatta egyre kétségbeesettebben, ő pedig csak kurtán nyugtázta szavait. Mindjárt pihen egy kicsit, hogy levegőhöz jusson – és elmagyarázza, mivel próbálkozik. Minimum ennyivel tartozott aggódó barátainak.
– Van! – szólította meg Kingsley. – Mi a csudát művelsz? Már a toronyból is hívtak. Mit mondjak nekik?
– Szükségem van még néhány percre. Megpróbálom átvágni a csapszeget.
Nyugodt, ellentmondást nem tűrő hang szakította félbe és úgy megijesztette Morgan t, hogy majdnem elejtette a rendkívül értékes elemi szálat. A szavakat öltönye letompította, de ez nem sokat számított. Túlságosan is jól ismerte jelentésüket, bár már hónapok óta nem hallotta őket.
– Dr. Morgan! – szólította fel CORA. – Legyen szíves lefeküdni, és tíz percig lazítani!
– Nem lehetne öt percig? – kérte. – Jelenleg nagyon elfoglalt vagyok.
CORA válaszra sem méltatta.
Bár voltak olyan egységek, melyekkel lehetett egyszerű párbeszédet folytatni, ez a modell nem tartozott közéjük.
Morgan betartotta, amit ígért, mélyeket lélegzett teljes öt percen át, majd ismét fűrészelni kezdett.
Oda-vissza, oda-vissza rángatta az elemi szálat, a rács fölött guggolva a földtől négyszáz kilométer távolságban. Jelentős ellenállást érzett, így valamennyire már benne kellett legyen abban a makacs acélban. De hogy mennyire, arról fogalma sem volt.
– Dr. Morgan – szólalt meg ismét CORA –, most már tényleg feküdjön le egy félórára!
Morgan szelíden zsémbelt.
– Téved, hölgyem – replikázott. – Remekül érzem magam. – Pedig hazudott; CORA tudott mellkasi fájdalmáról...
– Ki a csudával beszélgetsz, Van? – kérdezte Kingsley.
– Csak egy erre tévedt angyallal – felelte Morgan –, elnézést, elfelejtettem kikapcsolni a mikrofont. Újból pihenek egy kicsit.
– Hogy haladsz?
– Nem tudnám megmondani, de biztos vagyok benne, hogy most jó mélyen bevágtam, úgy...
Azt kívánta, bárcsak ki tudná kapcsolni CORÁ-t, de ez természetesen lehetetlen volt, még akkor is, ha hozzá tudott volna férni a szegycsontja és űröltönye közt lévő készülékhez. Az olyan szívfigyelő, melyet el lehet hallgattatni, rosszabb, mint hasznavehetetlen – veszélyes lenne.
– Dr. Morgan! – szólalt meg újból CORA immáron érezhető aggodalommal. – Most már tényleg ragaszkodnom kell legalább fél órai teljes nyugalomhoz!
Ez alkalommal Morgannek nem volt kedve válaszolni. Tudta, CORÁ-nak igaza van; de CORA nem érthette meg, hogy ezúttal nem csak az ő életéről van szó. Morgan pedig bizonyos volt benne, hogy CORÁ-nak is van beépített biztonsági tényezője, ugyanúgy, mint az ő egyik hídjának. A diagnózis pesszimista; de nem lehet annyira komoly a helyzet. Legalábbis őszintén reménykedett, hogy így van...
Mellkasi fájdalma valóban nem erősödött. Elhatározta, nem törődik vele, de még CORÁ-val sem. Tovább fűrészelt az elemi szállal – lassan, de kitartóan. Eltökélte, hogy addig folytatja ezt a műveletet, amíg csak sikerrel nem jár.
A figyelmeztetésre, melyre várt, nem került sor. A pók erőteljesen megbillent, amikor a negyedtonnányi teher leszakadt róla, Morgan pedig majdnem a feneketlen mélységbe repült. Elhajította a fonópörgettyűt és a biztonsági öv után kapott.
Mindez olyan álomszerűén ment végbe, mint valami lassított felvétel. Nem érzett félelmet, csak mérhetetlen elszántságot, hogy ne adja meg magát küzdelem nélkül a gravitációnak. A biztonsági övet azonban nem találta. Bizonyára visszaugrott a kabinba...
Bal kezével ösztönösen elkapott valamit. Később jött csak rá, hogy a nyitott ajtó csuklópántját fogja. Még mindig nem sikerült visszakapaszkodnia a kabinba. Hipnotizálta a zuhanó akkumulátor látványa, mely úgy pörgött, mint valami fura égi tünemény, míg tova nem tűnt. Sokáig lehetett még látni; Morgan azonban időközben biztonságba vonszolta magát és székébe roskadt.
Sokáig ült ott őrült szívdobogással CORA újabb aggódó tiltakozására várva. Meglepetésére CORA néma maradt, mintha ő is megrémült volna. Nos, nem fog okot adni további panaszra. Mostantól kezdve nyugodtan fog ülni a vezérlőasztal előtt és megpróbálja ellazítani felzaklatott idegeit.
Mikor végre magához tért, felhívta a hegyet.
– Megszabadultam az akkumulátortól – jelentette, és hallotta a földiek üdvrivalgását –, amint becsuktam a zsilipkamrát, folytatom az utat. Mondjátok meg Sessuiéknek, hogy egy óra múlva ott vagyok. Kintének pedig köszönjétek meg a világítást – már nincs szükségem rá.
Újra nyomás alá helyezte a kabint, kinyitotta öltönye sisakját és jót húzott a hideg, dúsított narancsléből. Utána beindította a hajtást, kieresztette a fékeket és óriási megkönnyebbüléssel dőlt hátra, amikor a pók elérte teljes sebességét.
Már jó néhány perce haladt felfelé, mikor rájött, miért van hiányérzete. Aggodalmasan tekintett a zsilipkamra rácsa felé. Nem, ott nem volt.
– Bármikor szerezhetett magának újabb fonópörgettyűt ahelyett, amely most a kioldott akkumulátort kísérte vissza a földre. Csekély áldozat volt ilyen eredményért. Mégis furcsa, hogy ennyire odavan és nem tudja teljes mértékig élvezni diadalát.
Úgy érezte, régi, hűséges jó barátját veszítette el.

ÖTVENHARMADIK FEJEZET

Fokozatos lemerülés

Az a tény, hogy mindössze 30 perc késésben volt, túl jónak tűnt ahhoz, hogy igaz legyen; Morgan megesküdött volna rá, hogy a kapszula legalább egy órát állt. A toronyban, alig kétszáz kilométerrel feljebb, a fogadóbizottság arra várt, hogy üdvözölhesse. Még csak gondolni sem volt hajlandó egyéb problémákra.
Mikor elhagyta az ötszáz kilométeres jelet, gratulációkat kapott a földről. “Egyébként – tette hozzá Kingsley a Game Warden Ruhana Sanctuaryból repülőgép lezuhanását jelentette. Szerencsére meg tudtuk nyugtatni. Ha megtaláljuk a lyukat, még valami emléked is lesz."
Morgannek nem esett nehezére lelkesedését visszafogni; a legcsekélyebb mértékben sem érdekelte az akkumulátor. Ha azonban megtalálnák a fonópörgettyűjét – de hát EZ reménytelennek látszott...
A problémára utaló első jel ötszázötven kilométeren mutatkozott. A sebességnek ekkor már meg kellett volna haladnia a 200 kilométer per órát; de csak 198 volt. Bármennyire kicsi volt is az eltérés – és érkezési idejében sem jelentett számottevő különbséget – Morgant aggasztotta.
Mikor már csak 30 kilométerre volt a toronytól, megállapította a baj mibenlétét, és tudta, ezúttal semmit sem tehet ellene. Bár kellett volna hogy legyen vésztartalék, az akkumulátor kezdett lemerülni.
Lehet, hogy a hirtelen fékezések és újraindítások okozták a gyengülést; lehet, hogy finom alkatrészekben is bekövetkezett valamiféle károsodás. Bármi legyen is a magyarázat, a feszültség lassan csökkent és ezzel a kapszula sebessége is.
Általános megdöbbenést okozott, mikor Morgan visszajelentette a Földnek a kijelző adatait.
– Attól tartok, igazad van – jajveszékelt Kingsley majdnem sírva. – Javasoljuk, csökkentsd a sebességet 100 kilométer per órára. Megpróbáljuk kiszámítani az akkumulátor élettartamát – de hát ez csupán csak okoskodás lehet.
Még 25 km van hátra – már csak 15 perc még ilyen csökkentett sebesség mellett is! Ha Morgan tudott volna imádkozni, most ezt tette volna.
– Becslések szerint tíz-húsz perced van még annak alapján, ahogyan a feszültség esik. Attól félek, nagyon ki lesz centizve.
– Csökkentsem tovább a sebességet?
– Egyelőre ne. Megpróbáljuk optimálisra venni az akkumulátorkisülési időtartamot, és ez így nagyjából rendbenlévőnek látszik.
– Nos, most bekapcsolhatjátok a Sugaratokat. Ha nem érem el a tornyot, legalább látni szeretném. Sem a Kinte, sem más föld körül keringő állomás nem tudott segítségére lenni most, hogy a torony alját szerette volna látni. Ez a Sri Kandán lévő keresőfény feladata lett volna, mely függőlegesen irányult a zenit felé.
Egy perccel később a kapszulát Taprobane közepéből vakító fény világította meg. Csak néhány méterre volt tőle a másik három, fénycsíknak látszó, a torony felé összetartó megvezető szalag – olyan közel, hogy úgy érezte, meg tudná érinteni őket. Az enyészet felé tartó perspektívájukat követve megpillantotta...
Épp húsz kilométer távolságra van tőle! Pár perc múlva meg kell érkeznie. Ott fog felmenni annak az apró négyszögletes épületnek a födémén keresztül, melyet most az égbolton látott csillogni, olyan képet festve, mintha valami barlangi télapó lenne. Határozott kikapcsolódásai – és CORA rendeletei betartására vonatkozó ígéreteit képtelen volt megtartani. Azon kapta magát, hogy úgy feszíti izmait, mintha. saját fizikai erőfeszítésével előbbre tudná vinni a pókot útja utolsó, immár csak töredékes távolságán.
Tíz kilométernél a meghajtó motorból alig észrevehető hang hallatszott. Morgan már várta és azonnal akcióba lépett. Anélkül, hogy megvárta volna a földi utasítást, 50 kilométer per órára csökkentette a sebességet. Ilyen ütemben még mindig 12 perces út állt előtte és kétségbeesve kezdte latolgatni, vajon nem aszimptotikus megközelítésben van-e része. Ez az Achilles és a teknőc közötti verseny változó értéke volt. Ha felezi a sebességet, amikor a távolság felére csökken, vajon eléri-e a tornyot véges időn belül? Egykoron azonnal rávágta volna a választ, de most túlságosan fáradt volt ahhoz, hogy végiggondolja.
Öt kilométernél már látta a torony építészeti részleteit – a keskeny futóhidat, a védőkorlátokat, a semmitmondó biztonsági hálót, mely a közvélemény szerint csupán nagyzolásból készült. Hiába erőltette a szemeit, nem tudta kivenni azt a légzsilipet, mely felé most ilyen gyötrelmes lassúsággal vánszorgott.
Aztán már ez sem számított. A cél előtt két kilométerre a pók motorja teljesen leállt. A kapszula még csúszott is lefelé néhány métert, mire Morgan be tudta húzni a fékeket.
Morgan legnagyobb meglepetésére ez alkalommal Kingsley nem tűnt annyira letörtnek.
– Még mindig megcsinálhatod – mondta –, hagyd állni az akkumulátort tíz percig. Lesz még benne annyi energia, hogy megtedd vele azt a pár kilométert.
Ez volt Morgan életében a valaha is átélt leghosszabb tíz perc. Bár gyorsabban is eltölthette volna, ha válaszol Duval egyre kétségbeesettebb könyörgéseire, de érzelmileg túlságosan kimerült volt a beszélgetéshez. Rendkívüli módon sajnálta, de remélte, Maxine megérti és megbocsát neki.
Röviden szót váltott Chang vezető pilótával, aki jelentette, hogy a menekültek az alagsorban egészen jó formában vannak és bizakodással tölti el őket az ő közelsége. Felváltva lesték a légzsilip külső ajtaján lévő egyetlen kis kerek ablakon át és egyszerűen el sem tudták képzelni, hogy esetleg mégsem tudja megtenni a még hátralévő csekély távolságot, hogy elérje őket. Morgan még adott ráadásként egy percet az akkumulátornak. Megkönnyebbülésére a motor élénken reagált, bátorító rángatással. A pók most már a torony előtt nem egész fél kilométerre állt le.
– Legközelebb sikerül – mondta Kingsley, bár Morgannek úgy tűnt, mintha barátja hangjában kis kényszeredettséget fedezett volna fel. – Ne haragudj ezekért a késedelmekért...
– Újabb tíz perc? – kérdezte Morgan lemondóan.
– Attól tartok. Most viszont 30 másodperces indításokkal, köztük egyperces szünettel végezd a műveletet. Ezzel az utolsó egységnyi energiát is leszívod az akkumulátorból.
Meg magamból is – gondolta Morgan. Fura, hogy CORA ilyen sokáig csendben maradt, bár ez alkalommal fizikailag nem merítette ki magát; csak úgy érezte.
A pókkal való beható foglalkozás közepette elhanyagolta magát. Az utóbbi órában teljesen megfeledkezett salakanyagot nem képző, glukózalapú energiatablettáiról, és kis műanyag buborékban lévő gyümölcslevéről. Miután mindkettőt megkóstolta, sokkal jobban érezte magát, és arra vágyott, bárcsak átadhatna valamennyit felesleges kalóriáiból a kimúlóban lévő akkumulátornak.
Most következik a végső erőfeszítés. Elképzelhetetlen, hogy újabb hiba merüljön fel, hiszen már olyan közel van a célhoz. A sors nem lehet annyira kegyetlen, hogy ne sikerüljön most, mikor már alig van hátra néhány száz méter.
Természetesen fütyörészett a sötétben. Hány repülőgép zuhant le a kifutópálya legszélén, miután biztonságosan áthaladt az óceán fölött? Hányszor mondták fel a szolgálatot gépek, vagy akár az izmok, mikor már csak millimétereket kellett volna megtenni? Mindenféle jó és balszerencse előfordult már valakivel valahol. Nincs joga különleges bánásmódot remélni a sorstól.
A kapszula erőlködve haladt felfelé, mint valami döglődő állat, mely utolsó menedéket keres magának. Mikor az akkumulátor végleg lemerült, a torony alagsora látszólag a fél égboltot eltakarta.
Mégis még mindig húsz méterre volt a feje felett.

ÖTVENNEGYEDIK FEJEZET

A relativitás elmélete

Morgan becsületére legyen mondva, azt hitte, saját sorsa megpecsételődött abban a szempillantásban, amikor az energia utolsó maradványai is kimerültek és a pók kijelző tábláján végleg kialudtak a fények. Másodpercekig arra sem emlékezett, hogy egyszerűen csak ki kellene engednie a fékeket és visszacsúszhatna a földre. Három órán belül biztonságban ágyban lehetne. Senki sem hibáztathatná küldetése meghiúsulásáért; emberileg minden elképzelhetőt megtett.
Rövid ideig egyfajta dühödt egykedvűséggel szemlélte azt a megközelíthetetlen négyzetet, melyre a pók árnyéka vetődött. Agya temérdek őrült sémán futott végig, de mindegyiket elvetette. Ha még megvolna hűséges kis fonópörgettyűje – de még akkor sem tudná a toronyra juttatni. HA a menekülteknek lenne űröltönye, valaki leereszthetne egy kötelet- de hát nem volt idő öltönyt szerezni az égő szállítójárműről.
Ha ez videodráma volna és természetesen nem a valós élet problémája, bizonyára akadna önkéntes hős, aki feláldozná önmagát – még jobb, ha nő az illető – úgy, hogy a zsiliphez megy, lelök egy kötelet, kihasználva azt a 15 másodpercet, míg a vákuumtól el nem veszti eszméletét, hogy megmentse a többieket. Mindez Morgan kétségbeesésének mértékét jelölte, sőt egy röpke pillanatig még fontolgatta is ezt az ötletet, mielőtt józan esze érvényre jutott volna.
Attól kezdve, hogy a pók feladta a gravitációval való küzdelmét, addig, míg Morgan végleg elfogadta, hogy már semmit sem tud tenni, valószínűleg még egy perc sem telt el. Kingsley ekkor feltett egy olyan kérdést, mely ilyenkor idegesítően nem odavalónak szokott tűnni.
– Add meg újból, milyen messze vagy, Van! Pontosan milyen messze van tőled a torony?
– Nem mindegy? Akár fényévnyire is lehetne.
Rövid csend következett, mielőtt Kingsley újra megszólalt volna olyan hanghordozással, mint mikor az ember pici gyerekhez vagy nehezen kezelhető beteghez beszél.
– A világon minden ezen múlik. Azt mondtad húsz méter?
– Igen, körülbelül.
Kingsley hihetetlenül és félreérthetetlenül, jól hallhatóan, megkönnyebbülten sóhajtott fel. Még öröm is érződött a hangján, mikor megszólalt: – És látod, Van, én még annyi éven át azt hittem, Te vagy ennek a projectnek a főmérnöke. Tegyük fel, hogy pontosan húsz méter...
Morgan akkorát ordított, hogy be sem tudta fejezni a mondatot.
– Hogy én milyen hülye vagyok! Szóljatok Sessuinak, hogy mondjuk – tizenöt percen belül dokkolok.
– Tizennégy és fél, hajói becsülted a távolságot. Most már aztán a világon semmi sem akadályozhat meg!
Ez nagyon kockázatos kijelentés volt és Morgan szerette volna, ha Kingsley nem beszél így. A dokkoló adapterek néha nem illeszkedtek megfelelően a gyártási toleranciák perchibái miatt. És természetesen még sosem volt alkalom rá, hogy kipróbálják a szóban forgó rendszert.
Csupán minimális mértékű zavart érzett ideiglenes szellemi vaksága miatt. Végül is rendkívüli stressz hatására az ember még saját telefonszámát, de még születési dátumát is elfelejtheti. A jelen pillanatig pedig a helyzetben épp most domináló tényező annyira lényegtelen volt, hogy teljes mértékig figyelmen kívül lehetett hagyni.
Mindez a relativitás témakörébe tartozott. Nem sikerült elérnie a tornyot; a torony viszont el tudta érni őt – feltartóztathatatlan napi két kilométerével.

ÖTVENÖTÖDIK FEJEZET

Nehéz dokkolás

A napi építési rekord 30 kilométer volt, amikor a torony legkarcsúbb és legkönnyebb része – a szerkezet csúcsa – befejezéséhez közeledett a föld körüli pályán; az építés üteme mostanra két kilométerre csökkent. Ez elég gyorsnak számított. Időt adhat Morgannak, hogy ellenőrizze az adapter felszerelését, és hogy fejben elpróbálja azt a meglehetősen trükkös néhány másodpercet, mely a nehéz dokkolás nyugtázása és a pók fékjeinek kiengedése között telik el. Ha túl sokáig hagyja őket behúzva, nagyon egyenlőtlen erőpróba alakulna ki a kapszula és a torony mozgó megatonnái között.
Hosszú, de pihentető tizenöt perc volt ez – elegendő arra, hogy Morgan reményének megfelelően CORÁ-t megnyugtassa. A vége felé látszólag minden igen gyorsan történt és az utolsó percben úgy érezte magát, mint hangya a prés alatt, amint az égbolt szilárd teteje ráereszkedett. Egy. másodperc, a torony alagsora már csak néhány métere volt; egy pillanattal később pedig érezte és hallotta a dokkolómechanizmus hatását.
Sok élet függött azon a szaktudáson és gondosságon, mellyel a mérnökök és műszerészek évekkel ezelőtt munkájukat végezték. HA a csatlakozók nem illeszkedtek a toleranciahatárokon belül; HA a zárszerkezet nem működött rendesen, HA a szigetelés nem volt légzáró... Morgan megkísérelte értelmezni a művelettel járó vegyes hangokat, de nem volt eléggé vájtfülű ahhoz, hogy megértse az üzeneteket. Aztán a győzelem szimbólumaként a jelzőtáblán felvillant a DOKKOLÁS BEFEJEZVE felirat. Tíz másodperc múlva a teleszkopikus elemek felfogták az előrehaladó torony mozgását. Morgan félig bevárta őket, mielőtt óvatosan kiengedte a fékeket.
Fel volt készülve rá, hogy újból azonnal berántsa őket, ha a pók zuhanni kezdene, de a szenzorok igazat jeleztek. A torony és a kapszula most szorosan egybeforrt. Morgannek csupán pár létrafokon kellett felmennie és elérte célját,
Miután bejelentkezett a földön ujjongó hallgatóknak és a Közbenső Állomásnak, egy pillanatig ülve maradt, hogy levegőhöz jusson. Furcsa volt arra gondolni, hogy bár másodszor járt itt, alig emlékezett első látogatására, melyet évekkel ezelőtt és harminchatezer kilométerrel magasabban tett. Annak során került sor – jobb kifejezés híján – az alapok lerakására és egy kis ünnepséget rendeztek az alagsorban, ahol számos zéró-gé-s pohárköszöntőt mondtak. Ez nemcsak az építendő torony első szakasza volt; hanem egyben az első olyan is, mely kapcsolatot létesített a földdel az orbitális pályáról való hosszú leereszkedés végén. Bizonyos ünneplés tehát helyénvaló lett volna. Morgan most visszaidézte, hogy még régi ellensége, Collins szenátor is elég nagylelkű volt ahhoz, hogy jelen legyen és jószerencsét kívánjon csipkelődő, de humoros beszéddel. Az ünneplésre most sokkal komolyabb esemény adott okot...
Morgan már haloványan hallotta az üdvözlő lábdobogást a légzsilip túloldaláról. Kioldotta biztonsági övét, ügyetlenül felmászott az ülésre és elindult felfelé a létrán. A feje feletti ajtó jelképesen ellenállást tanúsított, mintha az összes hatalom ellene esküdött volna még egy utolsó erőtlen gesztussal, majd rövid légszisszenés hallatszott, miközben a nyomás kiegyenlítődött. A kerek fedél ezután felfelé és lefelé csapódott, majd buzgó kezek segítették fel a toronyba. Amikor Morgan elsőt szippantott az áporodott levegőből, azon gondolkodott, hogyan élhet még itt bárki is. Majdnem biztos volt benne, ha küldetése nem járt volna sikerrel, a második kísérlet már túl késő lett volna.
A puszta, sivár cellát csak szoláris fluoreszkáló panelek világították meg, amelyek türelmesen szívták magukba és bocsátották ki a napfényt immár több mint tíz éve az utolsóként érkezett megmentővel szemben. Fényük olyan jelenetet mutatott, mintha valamelyik régi háborúba csöppent volna vissza. Mintha otthontalan, zilált menekülteket látott volna, akik egy feldúlt városból, bunkerba bújtak azzal a kevés holmijukkal, amit meg tudtak menteni.
Nem sok menekült hordott volna azonban olyan bőröndöt, melyen ilyen címkék voltak: “PROJECT ION; LUXAR HOTEL CORPORATION, MARS SZÖVETSÉGI KÖZTÁRSASÁG, vagy a mindenütt jelenlévő VÁKLTMTÉRBE NEM RAKHATÓ felirat. Ilyen vidámak se lennének; még azok is, akik lefeküdtek, hogy az oxigénnel spóroljanak, halványan elmosolyodtak és bágyadtán integettek. Morgan épp viszonozta az üdvözlést, amikor térde megrogyott és minden elsötétült előtte.
Eletében nem ájult még el, és mikor az oxigénadagolástól magához tért, első pillanatban szégyenkezett. Szemeit lassan tudta összpontosítani. Maszkos alakokat látott maga körül mozogni. Először arra gondolt, talán kórházba került; azután mind agya, mind látása visszatért megszokott működéséhez. Míg eszméleten kívül volt, valószínűleg kipakolták értékes rakományát.
A maszkok azok a molekuláris szűrők voltak, amelyeket ő hozott a toronyba. Ezek az orr és száj takarásával kizárták a CO2-t, az oxigént viszont áteresztették. Egyszerű, technológiailag azonban bonyolult eszközök voltak, melyek lehetővé tették, hogy az ember olyan atmoszférában is életben maradjon, mely máskülönben azonnali fulladást okozna. Csak egy picivel kellett erősebben lélegezni rajtuk keresztül, de a természet sosem adott semmit ingyen – ez pedig csekély ár volt magáért az életért.
Meglehetősen tántorogva, de mindenféle segítséget visszautasítva állt lábra Morgan, és kissé megkésve bemutatták azoknak a nőknek és férfiaknak, akiket megmentett. Egyvalami még mindig aggasztotta: vajon amíg eszméletlen volt, nem szólalt-e meg CORA? Nem akarta felvetni a témát, de szerette volna tudni...
– Mindnyájunk nevében – kezdte Sessui professzor, olyan ember őszinteségével és nyilvánvaló esetlenségével, aki ritkán volt bárkihez is udvarias – köszönetet akarok mondani önnek, azért, amit értünk tett. Egy életen át adósai vagyunk.
Erre bármilyen logikus, vagy koherens válasz álszerénység lett volna, így Morgan maszkjának beállítása ürügyén mormogott valami érthetetlent.
Már épp ellenőrizni akarta, minden felszerelést kirakodtak-e, mikor Sessui meglehetősen aggodalmasan tette hozzá: – Sajnálom, hogy még székkel sem tudjuk kínálni – ez a legjobb, amink van – és néhány szerszámos ládára mutatott, melyek egymás hegyen-hátán hevertek. – Tényleg nem volna szabad semmivel törődnie.
A kifejezés ismerős volt; tehát CORA megszólalt. Kissé zavart csend következett, miközben Morgan megállapította ezt a tényt, a többiek pedig beismerték, hogy tudnak róla. Ő viszont kifejezte, rájött, hogy ők tudják – mindezt egyetlen szó nélkül, egyfajta végtelen pszichológiai regresszióval, mely akkor fordul elő, amikor egy embercsoport olyan titkot tud, melyet senki sem fog soha többé előhozni.
Néhányszor mélyet lélegzett – meglepő volt, milyen gyorsan hozzá lehetett szokni a maszkhoz – és leült a felkínált helyre. Csak azért sem ájulok el újból – mondta magának szilárd elhatározással. Gyorsan át kell adnom az árut és mielőbb el kell tűnnöm innen, mielőtt CORA újból megnyilatkozna.
– Az a tömítőanyag – mutatott az általa hozottak közötti legkisebb dobozra – a szivárgást hivatott megszüntetni. Fújják körbe vele a légzsilip tömítését. Néhány másodpercen belül megszilárdul.
– Csak akkor használják az oxigént, ha muszáj. Lehet, hogy szükség lesz rá az alváshoz. Mindenki számára van CO2-maszk, plusz egy pár darab tartalékban.
– Itt van ezen kívül három napra elegendő élelem és víz. Bőségesen elégnek kell lennie. A 10K-ról a szállítóknak holnap meg kell érkezniük. Ami az orvosi készletet illeti – remélem, egyáltalán nem lesz rá szükség.
Lélegzetvételnyi szünetet tartott. Nem volt könnyű a CO2-szűrővel beszélni, és egyre inkább érezte, hogy takarékoskodni kell az erejével. Sessuiék most már tudnak gondoskodni magukról, de neki még valamit el kellett intéznie – és minél előbb, annál jobb.
Morgan Changhoz fordult, és suttogva kérte: – Kérem, segítsen újból beöltözni. Ellenőrizni akarom a pályát.
– De hiszen maga csak harmincperces használatra alkalmas öltönnyel rendelkezik!
– Tíz perc elegendő lesz, maximum tizenöt.
– Dr. Morgan! – ÉN vagyok a képzett űrhajós; Ön nem az. Szabály, hogy senkinek sem szabad kimennie harmincperces használatra alkalmas öltönyben tartalék palack, vagy köldökzsinór nélkül. Kivéve persze a vészhelyzeteket.
Morgan fáradtan elmosolyodott. Changnak igaza volt, és a közvetlen veszély már nem jelentett mentséget. Vészhelyzet azonban mégis volt, bármit mondott is a főmérnök.
– Meg akarom nézni a sérülést – felelte –, és meg akarom vizsgálni a pályát. Kár lenne, ha a 10K-ról nem tudnák elérni Önöket, mert nem figyelmeztettük őket az esetleges akadályra.
Chang egyáltalán nem örült ennek a helyzetnek (arra gondolt, miféle pletykákat adott el CORA, míg Morgan eszméletlen volt), de nem vitatkozott tovább, hanem követte a főmérnököt az északi zsiliphez.
Mielőtt bezárta volna a megfigyelő ablakot, Morgan megkérdezte: “Volt még valami probléma a professzorral?"
Chang a fejét rázta.
– Azt hiszem, a CO2 lelassította. Ha pedig újból kezdi, leszavazzuk hat az egy ellenében, bár nem vagyok biztos benne, hogy számíthatunk-e diákjaira. Némelyik közülük ugyanolyan bolond, mint az öreg. Nézze azt a lányt, amelyik egyfolytában csak körmöl a sarokban. Meggyőződése, hogy a nap kimerül vagy felrobban – nem is tudom, melyiket állítja – és halála előtt még figyelmeztetni akarja erre a világot. Ez aztán jót fog tenni. Hallani sem akarok róla.
Morgan nem tudta visszafojtani mosolyát. Egész biztos volt benne, hogy a professzor egyik diákja sem bolond. Talán excentrikusak – •-, de fantasztikusak. Különben nem dolgoznának együtt Sessuival. Egy szép napon többet kell megtudnia ezekről a férfiakról és nőkről, akiknek az életét megmentette. De előbb vissza kell térniük a földre, saját külön útjaikon.
– Gyorsan körbejárom a tornyot – mondta Morgan – és leírom az esetleges kárt, hogy jelenteni tudja a Közbenső Állomásnak. Nem tart tovább tíz percnél. Ha pedig igen –, nos ne próbáljon meg visszahozni.
Chang válasza gyakorlatias és tömör volt, miközben becsukta a légzsilip belső ajtaját.
– Hogy a fenébe tudnám? – kérdezte.

ÖTVENHATODIK FEJEZET

Kilátás az erkélyről

Az északi légzsilip külső ajtaja nehézség nélkül nyílt, éjfekete négyszöget alkotva. Vízszintesen egy tűzvonalhoz hasonló csíkként húzódott a futóhíd védőkorlátja, mely csak úgy tündöklött az oly mélyen alattuk lévő hegyről egyenesen felfelé irányuló keresőfényben.
Morgan mélyet lélegzett és végigsimított öltönyén. Tökéletesen jól érezte magát. Changnak integetve, aki a belső ajtó ablakán bámulta, kilépett a toronyból.
A futóhíd, mely körbefogta az alagsort, egy körülbelül két méter széles fémrács volt. Alatta biztonsági hálót feszítettek ki újabb harminc méter távolságban. Az a szakasz, melyet Morgan látott, a világon semmi sérülést sem mutatott türelmes várakozásának évei során.
Megkezdte a torony körbejárását, szemeit a lába alól jövő vakító fénytől védve. A ferdén eső sugarak a felette a csillagokhoz vezető útként – és ez bizonyos értelemben igaz is volt – terjeszkedő felület összes egyenetlenségét és tökéletlenségét megmutatták, bármekkorák voltak is azok.
Ügy volt, ahogy remélte és várta, a robbanás a torony túloldalán nem okozott kárt. Ehhez atombombára lett volna szükség, nem pedig ilyen kis elektrokémiaira. A pálya ikerhornyai most első érkezésükre várva, végtelenül felfelé nyúltak eredeti tökéletességükben. Az erkély alatt ötven méterrel azonban – bár abban az irányban nehezen lehetett látni a vakító fény miatt – épp hogy csak ki tudta venni végállomás ütközőit, melyek olyan feladatra álltak készen, amit sosem kellett végrehajtaniuk.
Idejét nem kímélve és a torony oldalához tapadva Morgan lassan nyugat felé sétált, míg az első sarokhoz nem érkezett. Amikor megfordult, visszatekintett a légzsilip nyitott ajtajára és arra a – valóban relatív – biztonságra, melyet ez képviselt,
265 mielőtt a nyugati oldal puszta fala mentén vakmerőén továbbhaladt volna.
A diadalmámor és félelem fura keverékét érezte, olyanformán, mint amikor megtanult úszni és életében először lett úrrá a víz mélysége felett. Bár biztos volt benne, hogy nincs közvetlen veszély, kizárni mégsem lehetett ennek lehetőségét. Tudatában volt annak, hogy CORA rendelkezik idejével. De hát mindig is utált bármit félbehagyni és küldetése még nem ért véget.
A nyugati oldal pont olyan volt, mint az északi, azzal a különbséggel, hogy itt nem volt légzsilip. Itt sem látszott sérülés nyoma, noha ez közelebb volt a robbanás színhelyéhez.
Ellenőrizve a sietségre ösztönző impulzust – végül is még csak három perce volt kint – Morgan a következő sarok felé tartott. Mielőtt azonban még befordult volna rajta, látta, hogy nem fogja befejezni a torony körül tervezett őrjáratát. A futóhíd leszakadt, és csavart fémnyelvként lógott az űrbe. A biztonsági háló vele együtt tűnt el, nyilván a zuhanó szállítójármű szakította át.
Ne kísértsd a szerencsédet, szólt rá önmagára Morgan, de nem tudott ellenállni a kísértésnek, és körbenézett a sarkon egy megmaradt korlátdarabba kapaszkodva.
Jókora romhalmaz akadt fenn a nyomvonalon, és a torony oldala elszíneződött a robbanás következtében. De amennyire látta, még itt sem volt semmi olyan, amit néhány óra alatt pár ember lángvágóval helyre ne tudott volna hozni. Gondosan leírta Channak, amit látott, ő pedig megkönnyebbülésének adott hangot és sürgette Morgant, térjen vissza a toronyba, amint lehet.
– Ne aggódjék – mondta Morgan –, még mindig van tíz percem, és mindössze harminc métert kell bejárnom. Ezt akár a tüdőmben lévő levegővel is meg tudom tenni.
Azért ezt nem akarta kipróbálni. Már épp elég izgalom érte ezen az éjszakán. Túl sok is, ha CORÁ-nak hinni lehetett. Mostantól kezdve szigorúan be fogja tartani utasításait.
Amikor visszament a légzsilip nyitott ajtajához, utoljára még megállt néhány pillanatra a korlát mellett, a messze alatta lévő Sri Kanda csúcsáról feltörő szökőkúthoz hasonlatos fénykévében fürödve, amely saját, hatalmasra hosszabbodott árnyékát a csillagok irányában függőlegesen felfelé megnyújtva a toronyra vetette. Ez az árnyék valószínűleg több ezer kilométer hosszúságot öltött, és Morgannek eszébe jutott, talán a 10K állomásról épp leereszkedő szállítójárművet is eléri. Ha felemelné a karját, a mentők talán látnák is jelzéseit; morzejelekkel beszélgethetne velük.
E szórakoztató álmodozásból komoly gondolata támadt. Nem az volna-e a legjobb, ha itt várna a többiekkel és nem kockáztatná meg a visszatérést a földre a pókban? A Közbenső Állomásra való felfelé vezető út, ahol rendes orvosi ellátásban részesülhetne, egy hétig tartana. Ez nem éppen ésszerű alternatíva, hiszen három órán belül a Sri Kandán lehetne.
Itt az ideje bemenni – levegője bizonyára fogytán van és már nem volt mit nézni. Kétségbeejtő irónia volt, figyelembe véve azt a látványosságot, amelyet normál körülmények között innen éjjel-nappal lehetne élvezni. Most azonban mind az alattuk lévő bolygót, mind a felettük lévő égboltot láthatatlanná tette a Sri Randáról tűző vakító fény. Csak úgy lebegett a fény e kis univerzumában, melyet sűrű sötétség vett körül minden oldalról. Majdnem hihetetlen volt, hogy az űrben van, hacsak nem súlyérzékelésére gondolt. Olyan biztonságban érezte magát, mintha magán a hegyen állna, nem pedig hatszáz kilométerrel felette. Ez volt az a gondolat, mely a realitásra ébresztette és visszavitte a földre.
Megsimogatta a torony szilárd, sima felületét, mely számára sokkal hatalmasabb volt, mint egy elefánt az amőbához viszonyítva, de nincs az az amőba, amely meg tudna álmodni egy elefántot, létrehozni pedig a legkevésbé sem volna képes.
– Viszlát, egy év múlva a földön! – suttogta Morgan, és lassan becsukta maga mögött a légzsilip ajtaját.

ÖTVENHETEDIK FEJEZET

Az utolsó hajnal

Morgan csupán öt percet töltött az alagsorban. Ez az időpont nem volt alkalmas arra, hogy társadalmi életet éljenek, és nem óhajtotta elfogyasztani az értékes oxigént, amit olyan nagy nehézségek árán hozott fel ide. Mindenkivel kezet rázott, és visszamászott a pókba.
Jó érzés volt újból maszk nélkül lélegezni, még jobb volt tudni, hogy küldetése teljes sikerrel járt, és hogy három órán belül biztonságban földet ér. Mégis annyi erőfeszítés után, mellyel a torony elérésén fáradozott, vonakodott attól, hogy ismét zuhanni kezdjen és a gravitáció vonzásának tegye ki magát – még akkor is, ha most történetesen hazafelé viszi. Azért mégis kioldotta a dokkoló reteszét, és kezdett lefelé zuhanni, miközben néhány másodpercig súlytalanná vált.
Amikor a sebességjelző elérte a háromszáz kilométer per órát, az automatikus fékrendszer bekapcsolt és súlya visszatért. A brutálisan lemerített akkumulátor most tölteni kezdett, de bizonyára megsérült, és ki kell majd szerelni, hogy megjavítsák.
Morgan nem tudott szabadulni a gondolattól, mennyire baljós volt a párhuzam saját túlerőltetett testével, de makacs önfejűsége nem engedte, hogy megkérje, várjon rá orvos odalent. Alkudozott magával, miszerint csak akkor teszi meg ezt a lépést, ha CORA újból megszólal.
CORA most hallgatott, miközben ő gyorsan zuhant az éjszakában. Morgan teljesen oldottnak érezte magát, és a pókot önműködő vezérlésre kapcsolta, hogy gyönyörködjék az égboltban. Kevés űrhajóból lehetett ilyen panorámát látni, és alig egypáran lehettek, akik valaha is ilyen fantasztikus feltételek mellett figyelhették a csillagokat. A hajnal teljesen elenyészett, a keresőfény kialudt és nem volt, ami megváltoztatta volna a csillagok állását.
Kivételt képeztek természetszerűleg azok a csillagok, melyeket maga az ember készített. Majdnem közvetlenül a feje felett az Ashoka káprázatos jelzőfénye egyensúlyozott örökre Hindosztánia felett, mindössze néhány száz kilométerre a toronykomplexumtól. Félúton lefelé keletre volt a Confucius, sokkal lejjebb a Kamehammeha, míg fent a magasban nyugatról ragyogott a Kinte és az Imhotep. Ezek voltak a legcsillogóbb jelzőfényűek az egyenlítő mentén. Számtalan egyéb műbolygót lehetett látni, melyek mindegyike sokkal vakítóbban ragyogott, mint a Sirius. Mennyire meglepődtek volna öreg csillagászaink, ha ezt a “nyakláncot" láthatták volna az égbolton! És mennyire elkapta volna őket a hév, amikor egy ilyen megfigyelésben töltött óra után rájöttek volna, hogy ezek teljesen mozdulatlanok, sem fel nem kelnek, sem le nem nyugszanak, miközben az ismerős csillagok ősi útvonalaikon tovahaladnak.
Amint az égbolton elterülő gyémánt nyakéket bámulta, Morgan álmos agya lassan sokkal nagyobb horderejű gondolatokkal kezdett foglalkozni. Csekélyke képzelőerővel azok az ember alkotta csillagok egy titáni híd fényeivé alakultak.
Fantáziája még inkább elragadta. Hogy is hívták a Valhallába vezető hidat, melyen a norvég legendák hősei a másvilágra sétáltak át? Nem emlékezett rá, de nagyszerű egy álom volt.
És vajon más teremtmények jóval az ember megjelenése előtt nem próbálkoztak-e hiába hidat építeni az égbolt és saját világuk között? A Saturnust körülvevő ragyogó gyűrűkre, az Uránus és a Neptunus kísérteties boltozatára gondolt. Bár teljes mértékig tisztában volt azzal, hogy ezek a világok sosem érezték az élet érintését, szórakoztatta, ha arra gondolt, hogy meghiúsult hidak szilánkokra hasadt roncsait lehetett találni rajtuk.
Aludni akart, de szándéka ellenére képzelete elakadt ennél az ötletnél. Olyan volt, mint egy kutya, mely épp új csontot talált, és nem akarta elereszteni.
A koncepció nem volt abszurd; sőt még csak eredeti sem. Sok, szinkronba állított űrállomás kilométeres méreteket öltött, vagy pályája jelentős részén kábelekkel volt összekötve. Ezek összekapcsolása oly módon, hogy ezáltal teljes kört alkossanak a föld körül, a torony megépítésénél sokkal egyszerűbb mérnöki munka volna, sőt még sokkal kevesebb anyag is kellene hozzá.
Nem – nem gyűrűt – egy kereket kell kialakítani. – Ez a torony csupán az első küllő lenne benne. Ezt aztán több is követhetné (négy? hat? húsz?) egyenlő távolságban egymástól az egyenlítő mentén. Ha mind szilárdan össze lennének kapcsolva a föld körüli pálya mentén, megszűnnének az egyetlen torony stabilitását sújtó problémák. Afrika, Dél-Amerika, a Gilbert-szigetek, Indonézia mind helyet adhatnának a földi végállomásoknak, ha ez kívánatos lenne.
Mert egykoron, amikor majd az anyagok továbbfejlődtek és a tudás is előbbre haladt, a tornyok még a legerősebb hurrikánokkal szemben is sebezhetetlenek lesznek és megépítésükhöz már nem lesz szükség hegytetőkre. Ha még várt volna száz évet, talán nem kellett volna megzavarnia a Mahanayake Therot...
Miközben álmodozott, a fogyó hold vékony sarlója diszkréten a keleti horizont fölé kúszott, mely már lángban állt a pirkadat első jeleként. A föld fénye olyan erősen világította meg a hold teljes köralakját, hogy Morgan éj-ország majdnem minden részletét látta. Szemeit abban a reményben erőltette, hogy megpillanthatja a leggyönyörűbb látványt, melyet a megelőző korokban senki sem láthatott, a holdsarló ívébe illeszkedő csillagot. Ezen az éjszakán az ember második otthonának egyetlen városát sem lehetett látni.
Már csak kétszáz kilométer volt hátra – kevesebb mint egyórai út. Nem volt értelme ébren maradni. A pók automatikus végállomás programozása amúgy is gyengéden teszi a földre anélkül, hogy álmát megzavarná...
Fájdalomra ébredt. CORA egy másodperc töredékével később jelentkezett.
– Meg ne mozdulj! – szólt rá megnyugtatólag. – Már leadtam a segélyhívó rádiójeleket. A mentők úton vannak.
EZ aztán fura volt. Azért ne nevess, Morgan! – parancsolt magára; CORA nem tehet róla, a dolgát végzi. Morgan nem érzett félelmet, bár szegycsontja alatt erős volt a fájdalom, de nem elviselhetetlen. Megpróbált agyával rákoncentrálni és már maga ez a cselekedet is megszüntette a tüneteket. Réges-régen felfedezte, hogy a fájdalom leküzdésének legjobb módja, ha azt tárgyilagosan tanulmányozni kezdjük.
Warren Kingsley kereste, de a hangja messziről jött és nem sokat értett belőle. Felismerte ugyan barátja hangjában az aggodalmat, és szerette volna, ha valamit tehetett volna, hogy megnyugtassa, de nem volt ereje, hogy ezzel a kérdéssel – vagy akár bármi mással foglalkozzék.
Most már nem is hallotta a szavakat. Egy tompa, de állandó dübörgés minden egyéb hangot elnyomott. Bár tudta, hogy ez csupán agyában létezett – vagy fülének labirintusaiban – számára teljesen valósnak hatott. Úgy érezte, mintha valami hatalmas vízesés lábánál állna.
Aztán gyengülni kezdett, lágyabbá, zeneibbé vált a zaj. Egyszercsak felismerte. Milyen kellemes volt még egyszer hallani az űr néma határán azt a hangot, melyet legelső Yakkagalán tett látogatásakor élvezett!
A gravitáció ismét hazafelé vitte ugyan, ahogyan évszázadokon át láthatatlan kezekkel formálta az éden szökőkútjainak röppályáját. Ő azonban valami olyat alkotott, amin a gravitáció sosem lehet úrrá, amíg az emberben lesz annyi bölcsesség és akarat, hogy megőrizze.
Milyen hidegek voltak a lábai! Mi történt a pók létfenntartó rendszerével? Nem baj, mindjárt itt a hajnal, és elég meleg lesz.
A csillagok halványabbakká váltak, sokkal gyorsabban, mint amennyire ez jogos lett volna. Fura volt, hogy bár a nappal már majdnem megkezdődött, körülötte minden egyre sötétedett, a szökőkutak pedig visszafolytak a földbe. Hangjuk egyre csendesedett... csendesedett... csendesedett...
Most pedig egy másik hang szólalt meg, ezt azonban Vannevar Morgan már nem hallotta. Rövid, fülsiketítő sípolások közepette kiáltotta CORA a közelgő hajnalba:

SEGÍTSÉG! HA BÁRKI HALLJA A HANGOMAT, JÖJJÖN IDE AZONNAL! ITT A CORA VÉSZJELZŐ BESZÉL!
SEGÍTSÉG! HA VALAKI HALLJA A HANGOMAT, JÖJJÖN IDE AZONNAL!

Még mindig kiabált, mikor a nap felkelt, és első sugarai végigsimították a hegy csúcsát, mely valaha megszentelt hely volt. Messze alant a Sri Kanda árnyéka az égre szökkent, tökéletes kúpalakja még mindig hibátlan volt minden emberi tevékenység ellenére.
Nem voltak zarándokok, akik most az örökkévalóság szimbólumát figyelték volna az ébredő ország fölött. Az elkövetkezendő századokban azonban milliók fogják látni miközben kényelmesen és biztonságosan haladnak a csillagok felé.

EPILÓGUS

Kalidasa diadala

Az elmúlt nyár utolsó napjaiban, mielőtt a jég mint egy állkapocs bezáródott volna az egyenlítő körül, a Starholme egy követe jött a Yakkagalára.
A tömegek ura jelenleg emberi formában nyilatkoztatta ki magát. Eltekintve egyetlen apró részlettől, a hasonlatosság bámulatos volt; de az a tucat gyerek, aki a Holmert követte a sokszorosítóban, az enyhe hisztéria állandósult állapotában volt, a fiatalabbak állandóan vihogtak.
– Mi olyan mulatságos? – kérdezte tökéletes szoláris nyelven. – Vagy talán valami magánjellegű tréfáról van szó?
Ők azonban semmi pénzért sem válaszoltak volna a Starholmernek, akinek normál színlátása kizárólag az infravörös tartományt ölelte fel, így az emberi bőr nem a zöldek, pirosak és kékek véletlenszerű mozaikja volt számára. Még akkor sem elégítették ki kíváncsiságát, amikor azzal fenyegetődzött, hogy Tyrannosaurus Rexszé változik, és mindnyájukat felfalja. Valójában gyorsan rávezették – egy olyan valaki számára, aki tömérdek fényévnyi utat tett meg és harminc évszázad! ismereteit gyűjtötte össze – a csupán száz kiló tömegű állat aligha keltené félelmetes dinoszaurusz benyomását.
A Holmer nem bánta. Türelmes volt és a föld gyermekei végtelenül elragadóak voltak mind biológiai, mind pszichológiai szempontból. Ilyenek voltak hát minden teremtmények legifjabbjai – mindazok persze, akiknek voltak ifjaik. Kilenc ilyen faj tanulmányozása után a Holmer most majdnem el tudta képzelni, milyen lehet, ha felnő, éretté válik és meghal – majdnem, de nem igazán.
A tucatnyi emberi és egy nem emberi lény előtt pusztaság terült el, az egykor buja mezőket és erdőket elfújta észak és dél hideg lehelete. Időközben eltűntek a kecses kókuszpálmák, de még az őket követő mélabús fenyők is olyanok voltak, mint a csupasz csontvázak, gyökereiket szétroncsolta az állandó, egyre terjeszkedő fagy. A föld felszínén kihalt az élet. Csak az óceánok mélységeiben, ahol a bolygó belső hője még mindig sakkban tartotta a jeget, kúszott-úszott néhány vak, kiéhezett, egymást felfaló élőlény.
Ennek ellenére egyvalaki számára, akinek otthona egy kis halványvörös csillag képében mozgott körpályán, a felhőtlen égből letűző nap elviselhetetlenül fényes volt. Bár összes melegét elvesztette a magját megtámadó betegség folytán ezer évvel korábban, elviselhetetlen, hideg fénye a megsebzett föld minden részletét megmutatta, és csak úgy tündöklőit az egyre jobban terjeszkedő jégmezőn.
A gyermekek ébredő tudatában nevetséges módon, a nulla fok alatti hőmérséklet izgalmas kihívást jelentett. Amint mezítelenül táncoltak végig a hótorlaszokon, mezítláb másztak fel porszáraz, ragyogó kristályfelhőkön, a velük életközösségben élőknek gyakran kellett figyelmeztetniük őket: “Ne tapossátok el megfagyott nyúlványaitokat!" Hiszen még nem voltak elég idősek, hogy új végtagokat kapjanak öregeik segítsége nélkül.
A legidősebb fiú produkálta magát. Szándékos támadást intézett a hideg ellen, büszkén kijelentve, hogy ő maga az elemi tűz. (A Starholmerek megjegyezték ezt a fogalmat jövőbeni kutatásaikhoz, ami később sok zavart okozott.) Mindezt látni lehetett a kis exhibicionistán, aki láng- és gőzoszloppá változva összevissza táncolt az ősi téglafalon. A többi gyerek határozottan utálta ezt a meglehetősen durva magamutogatást.
A Starholmer számára, azonban érdekes paradoxont jelentett. Miért vonultak vissza ezek az emberek a belső bolygókra, mikor visszafoghatták volna a hideget a birtokukban lévő energiákkal – mint ahogyan azt unokatestvéreik a Marson megvalósították?
Ez olyan kérdés volt, melyre nem kapott kielégítő választ. Ismét fontolóra vette ARISTOTLE rejtélyes kijelentését, azét a “valakiét", akivel a legkönnyebben kommunikált.
– Mindennek megvan a maga ideje – felelte a földi agy. – Megvan a természet elleni harc ideje, máskor viszont engedelmeskedni kell neki. Az igazi bölcsesség abban rejlik, hogy az ember helyesen dönt. Amikor vége a hosszú télnek, az ember megújulva és felfrissülve visszatér a földre. így hát az elmúlt néhány évszázadban a föld teljes népessége felvándorolt az Egyenlítőn lévő tornyokba, és tovább haladva a Nap felé, elözönlötte a Vénusz fiatal óceánjait, a Merkúr mérsékelt övének termékeny mezeit. Ötszáz éve már, hogy a Nap meggyógyult, és a száműzöttek visszatértek. A Merkúr magára fog maradni, kivéve a poláris területeket; de a Vénusz állandó második otthonként fog szolgálni. A Nap lehűlése indokolta és adott alkalmat a pokoli világ megszelídítésére.
Bármilyen fontosak voltak is ezek a kérdések, a Starholmert csak közvetetten érintették. Érdeklődését a humán kultúra és társadalom sokkal finomabb aspektusaira koncentrálta. Mindegyik faj különleges volt, és mindegyiknek megvolt a maga meglepetése és vérmérséklete. Ettől vált a Starholmer a negatív információk alapján zavarba ejtő fogalommá – vagy a helyi terminológiában kifejezve a humor, fantázia, mítosz tárgyává.
Amint ezekkel a különös jelenségekkel viaskodott, a Starholmer néha kétségbeesve mondta magának: Sosem fogjuk megérteni az emberi lényeket. Időnként annyira frusztrált volt, hogy félt az önkéntelen azonosulástól az abban rejlő összes kockázattal együtt. Most azonban valódi előrelépést tett. Még emlékezett elégedettségére, amelyet első olyan tréfáján érzett, amelyen az összes gyerek nevetett.
A gyermekekkel dolgozva oldotta meg a rejtélyt- amit ismét ARTSTOTLE tett lehetővé.
“Van egy régi mondás: a gyermek a férfi apja. Bár az 'apa' idegen biológiai fogalom mindkettőnk számára, ebben a szövegkörnyezetben a szónak kettős jelentése van."
Tehát itt volt, és abban reménykedett, hogy a gyerekek lehetővé fogják tenni számára a felnőttek megértését, hiszen adott esetben metamorfózissal ilyenekké válnak. Néha igazat beszéltek; de még amikor játszottak is (ismét egy nehéz fogalom) , és negatív információt áramoltattak, a Starholmer már felismerte a jeleket...
Mégis voltak időszakok, amikor sem a gyermekek, sem a felnőttek, de még ARISTOTLE sem tudta az igazat. Ügy tűnt, folyamatos spektrum létezik az abszolút fantázia és a szigorú történelmi tények között, az összes lehetséges közbenső fokozattal. Egyik oldalon voltak az olyan alakok, mint Columbus és Leonardo, Einstein és Lenin, Newton és Washington, akiknek hangja és képe néha rögzítésre került. A másik végletet képezte Zeus és Alice, meg King-Kong, Gulliver és Sigfried, valamint Merlin, akik bizonyára nem léteztek a valós világban. De miért alkotta az ember Robin Hood, Tarzan, Krisztus és Sherlock Holmes, akár Odüsszeusz vagy Frankenstein alakját? Némi túlzással ezek akár tényleges történelmi személyiségek is lehettek...
Az elefánttrónus nem sokat változott az elmúlt három és félezer év alatt, de sosem ült még benne ilyen idegen látogató. Amint a Starholmer dél felé nézett, összehasonlította a fél kilométeres oszlopot, mely a hegy csúcsáról röppent a magasba, azokkal a mérnöki hőstettekkel, amelyeket más világokban látott. Egy ilyen fiatal faj számára ez valóban imponáló volt. Bár úgy nézett ki, mint ami épp fel akar borulni, már ezerötszáz éve ott állt.
Természetesen nem jelenlegi formájában. Az első száz kilométer most egy függőleges város volt, mely nagy térközű szintekből állt, és ezeken át a tizenhat nyomvonalpár napjában gyakran milliónyi utast szállított. Most mindössze két nyomvonal működött; néhány órán belül a Starholmer és kísérete felmegy azon a hatalmas, hornyolt oszlopon, vissza a földet körülvevő Gyűrű-városba.
A Holmer kifordította szemeit, hogy teleszkopikussá váljék a látása, és lassan végigpásztázta a zenitet. Igen, ott van – nappal alig látszik, de éjszaka könnyen kivehető, amikor a napfény elhalad a Föld árnyéka mellett, és ragyogása még mindig rávetődik. A vékony, ragyogó szalag, mely az eget két féltekére osztja, önmagában véve egy egész világot jelentett, ahol félbillió emberi lény az állandóan zéró-gravitációs életet választotta.
És ott fenn, a Gyűrű-város mellett volt a csillagűrhajó, mely a követet hozta és Híve összes többi társát a csillagközi örvényeken át. Még most is indulásra készítették fel – nem a sietség miatt, hanem évekkel a tervezett indulás előtt, hogy felkészítsék útja következő hatszáz éves szakaszának átvészelésére.
Ez a Starholmer számára nem jelent időt természetesen, mivel nem alakul vissza, amíg útjának végére nem ér. Akkor azonban hosszú pályafutásának talán legnagyobb kihívása elé fog nézni. Először rombolták szét – vagy legalábbis hallgattatták el a csillagszondát nem sokkal azután, hogy belépett a naprendszerbe. Talán végre kapcsolatot teremtett a hajnal titokzatos vadászaival, akik annyi világon hagytak nyomot, annyira megmagyarázhatatlanul közel magához a Kezdethez. Ha a Starholmer tudott volna csodálkozni vagy félni, mindkettőt megtette volna, amikor jövőjét tervezte hatszáz évvel ezelőtt.
Most azonban a Yakkagala hófödte csúcsán volt, és az emberiség csillagokba vezető ösvényét figyelte. A gyerekeket maga mellé gyűjtötte (mindig megértették, mikor akarta igazán, hogy engedelmeskedjenek neki), és a tőlük délre fekvő hegyre mutatott.
– Tisztában vagytok vele – kérdezte elkeseredve, amit csak részben színlelt –, hogy azt az első földi kikötőt kétezer évvel később építették, mint ezeket a romokat?
A gyerekek mind egyetértőleg bólintottak.
– Akkor miért, miért hívják azt az oszlopot Kalidasa tornyának? – kérdezte a Starholmer, miközben a zenittől lefelé, a hegy csúcsáig követte nyomon azt a vonalat.