JEFF VANDERMEER

FANTOMFÉNY

A Déli Végek-trilógiáról írták:

„Hátborzongató.”

Julie Bosman, The New York Times

„VanderMeer mesterien teremti meg a természetfeletti rettegés és a zsigeri feszültség hangulatát… Az Expedíció minden pillanatban megkérdőjelezi a tényeket, és kételyt ébreszt az olvasóban.

A regényben a tudomány nemcsak arra szolgál, hogy megbizonyosodjunk a világ tényeiről, nemcsak a megismerésről, de a megérzésről is szól… Zseniális.”

Laura Miller, Salon

„Ettől a nem túl távoli jövőben játszódó, régimódi rémregénytől a hideg futkos majd a hátadon. A legjobb részek pedig egyenesen kifordítják az elmédet.”

Sara Sklaroff, The Washington Post

„Hidd el: az intelligens, halálos gombáról szóló könyv lebilincselő olvasmány.”

Tara Wanda Merrigan, GQ

„Ha csalódtál már a J. J. Abrams-stílusú, titkos csoportokról és tudományos mágiáról szóló történetekben, akkor az Expedíció kellemes meglepetést fog okozni.

VanderMeer lehántja a bőrt a mindennapokról, és bepillantást nyújt egy olyan világba, ahol a tudomány tényleg a tudásunk határait feszegeti – néha annyira, hogy a végén már nem is ismerünk önmagunkra…

[Az Expedíció miatt] újra hinni fogsz a tudományos misztériumok hatalmában.”

Annalee Newitz, io9

„Egy nap alatt el kellett olvasnom, hogy megtudjam, mi ez a furcsa, okos… összességében fantasztikus könyv.”

Jason Sheehan, NPR

„A Lost-rajongóknak mondom: ez a könyv nektek szól.”

Molly Driscoll, The Christian Science Monitor „Te mitől rettegsz? A pszichológusok szerint az emberek leggyakoribb fóbiája a félelem a zuhanástól.

Jeff VanderMeer regénye, az Expedíció ezt a feneketlen rémületet idézi fel… VanderMeer könnyed szakértelemmel és simán, kecsesen emeli magasba a könyv különösség-faktorát. Írásában széppé válik az iszonyatos.”

Nisi Shawl, The Seattle Times

„Az állat-és növényvilág nagy része ismerősnek tűnik, és ez a lenyűgöző a pusztításban, amit VanderMeer ránk szabadít. Tudományos fantasztikus regényt írt egy világról, ami nagyon is hasonlít a miénkhez.”

John Domini, The Miami Herald

„Hatásában az Expedíció az egyedülálló Alien sci-fi rémtörténetekhez hasonlít…

Felráz és megrémít, lebilincsel.”

Kevin Nguyen, Grantland

„Jeff VanderMeer írásaiban a szavak felszíne alatt valamiféle sugárzás lüktet.

Az Expedícióban ez forró lobogással izzik a szöveg mögött.

Egy nagy író egyik legjobb és legkáprázatosabb munkája ez.”

Peter Straub, Lost Boy, Lost Girl

„Eredeti és csodálatos, őrjítő és nagyszabású.”

Warren Ellis

„Feszes és hátborzongató lélektani thriller egy széteső expedícióról és a bennünk rejlő furcsaságról. Kicsit Kubrick, nagyon Lovecraft; elviselhetetlen feszültséget és klausztrofóbiás rettegést ébreszt az olvasóban, és az érzés sokáig megmarad. Imádtam.”

Lauren Beukes, a The Shining Girls írója „Káprázatos regény… Kísérteties és kísértő.”

Kelly Link, a Magic for Beginners írója

Acceptance: A Novel by Jeff VanderMeer Copyright © 2014 by VanderMeer Creative, Inc.

Hungarian translation © Bottka Sándor Mátyás, 2014

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Jeff VanderMeer: Acceptance

Published by arrangement with Farrar, Straus and Giroux, LLC, New York

Fordította: Bottka Sándor Mátyás

ISBN: 978-615-5468-29-2 (epub) ISBN: 978-615-5468-30-8 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője A borítót és a kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund Felelős szerkesztő: Csurgó Csaba Szerkesztő: Fehér Ildikó

Korrektor: Czene István

Műfaj: science fiction

Ann-nek

000X: AZ IGAZGATÓ,

TIZENKETTEDIK EXPEDÍCIÓ

Majdnem elér, közvetlenül alattad: a hullámtörés tajtékos rohamai, a tenger metsző szaga, a sirályok csapkodó összevisszasága, a csikorgó visításuk. Csak egy új nap az X körzetben, egy különleges nap neked: a halálod napja. Ott ülsz egy homokbuckának támaszkodva, félig a málló fal alatt. Érzed az arcodon a nap melegét, látod a saját árnyéka felett föléd meredő világítótorony szédítő képét. Az ég kemény börtön, a kékségen kívül semmi mást nem enged át. A homlokodon, a sebben ragacsos homok, a szádban fanyar valami, a torkodból szivárog ki az ajkad között.

Béna vagy és megtört, de a megbánásba furcsa megkönnyebbülés is vegyül: ilyen messzire jutottál, itt elakadtál anélkül, hogy megtudnád, mi lesz a vége, de most mégis… pihensz. Most megpihensz. Végre. Minden tervezőmunkád a Déli Végeken, az állandó és kínzó félelem a kudarctól vagy az annál is rosszabbtól, a nagy ár, amit fizettél… Ez mind lassan kiszivárog belőled ragacsos, vörös gyöngyökben a homokra.

A táj meglódul a szemed előtt, a hátad mögül feltornyosul és föléd tekeredik, hogy megnézzen; néhol fellobban, kavarog vagy egy pontba sűrűsödik össze, mielőtt újra kitisztul a kép. A hallásod is cserbenhagy, romlott az egyensúlyérzeteddel együtt. És mégis ott az a lehetetlen valami: akár egy bűvésztrükk, a tájból felfakadó hang, a téged figyelő tekintet. A suttogás ismerős: „Rendben van a ház?” De úgy érzed, lehet, hogy ezt egy idegen kérdezi, ezért nem válaszolsz, félsz attól, ami az ajtón kopogtathat.

A toronyban történtek során szerzett seb a válladon most sokkal fájdalmasabban lüktet. Ez a seb árult el téged, kényszerített, hogy kiugorj a vakító kék mélységbe, pedig nem akartál. Kommunikált valahogy a sáson át táncolva közeledő lánggal, reagált rá, és elvette az uralmadat önmagad felett. Szinte soha nem volt még ekkora rendetlenség a házban, mégis tudod: bármi távozzon is el belőled a következő néhány percben, valami mégis megmarad. Mert itt nem elég a halálhoz az, ha az égbe, a földbe vagy a vízbe veszel.

A világítótorony mellett egy új árnyék jelenik meg, cipők csikorognak a kavicsokon. Zavartan felordítasz:

– Megsemmisítés! Megsemmisítés! – És csapkodsz magad körül, amíg rá nem ébredsz, hogy a föléd térdelő alak az egyetlen, akire nem hat a parancsod.

– Csak én vagyok, a biológus.

Csak maga. Csak a biológus. Csak a besült pisztoly, amit az X körzet falához vágtál.

Felsegít, vizet önt a szádba, lemossa a vért, amit felköhögsz.

– Hol a geodéta? – kérdezed.

– A táborban maradt – válaszolja ő.

– Nem akart magával jönni? – Félt a biológustól, félt az éledező lángtól, akárcsak te. – Lassan lobogó láng, lidércfény lebegett keresztül a mocsáron és a dűnék felett, lebegett egyre csak, valami nem emberi, valami szabad és lebegő… – Le akarod nyugtatni őt ezzel a hipnotikus szuggesztióval, még ha rá ez nem is hat jobban, mint egy altatómondóka.

Az ezután következő beszélgetésben folyton elakadsz, és elveszted a fonalat. Kimondod, amit nem akarsz, igyekszel szerepben maradni, annak látszani, akinek a biológus ismer, a számára alkotott karaktert hozni. Lehet, hogy már nem kellene ezzel törődnöd, de még mindig szerepet játszol.

Téged okol, de te nem okolhatod őt ezért.

– Ha katasztrófa, hát magának köszönhetjük. Pánikba esett, és feladja.

Nem igaz, te soha nem adtad fel, de bólintasz, mert eszedbe jut a sok hiba, amit elkövettél.

– Az is, persze. Valóban. Hamarabb látnom kellett volna, hogy maga változni kezdett. – Ez igaz. – Vissza kellett volna küldenem magát a határhoz. – Ez nem igaz. – Nem lett volna szabad lemennem az antropológussal. – Ez sem igaz, nem teljesen. Miután ő titokban elhagyta az alaptábort, mert bizonyítani akart, nem volt más választásod.

Újra vért köhögsz, de ez már nem számít.

– Hogy néz ki a határ? – Egy gyerek kérdez ilyet. A válasz nem jelent semmit. A határ mindenhol ott van. És nincs határ. Itt órákig gyalogolhatsz, mégsem tévedsz el. Itt nem tévedhetsz el, bármennyire próbálkozol.

– Hogy néz ki a határ?

Majd elmondom, ha odaértem.

– Mi történik valójában, amikor áthaladunk rajta?

Nem az, amit gondol.

– Mit titkolt előlünk az X Térségről?

Semmi olyat, aminek hasznát vehetné. Igazán.

A nap csak üres, vak fénygyűrű, a biológus hangja elhal és visszatér, a jobb öklödben a homok egyszerre forró és fagyos. A hullámokban rád törő fájdalom ezredmásodpercenként támad, annyira átjár, hogy már nem is létezik.

Végül felfogod, hogy már nem tudsz beszélni. De még ott vagy, tompán, a mélyben, mint egy gyerek, aki itt fekszik a parton, egy pokrócon, arcába húzott sapka alatt. A hullámok állandó zaja kábulatba ringat, a tengerről süvítő szél lehűti a testedben hullámzó, végtagjaidat átjáró forróságot, a hajadba tép, de a hajad lobogását olyan távolinak érzed, mint a fej alakú szikla tetején növő gaz lengését.

– Sajnálom, de muszáj – mondja a biológus, mintha tudná, hogy még hallod. – Nincs más választásom.

Érzed, hogy a bőröd feszül, húzódik, érzed a rövid bemetszést, amikor mintát vesz a sérült karodból. Elérhetetlenül magasból kezek ereszkednek le hozzád, átkutatják a ruhádat. A biológus megtalálja a naplódat, a rejtett fegyveredet. A szánalmas levelet. Mit gondol majd róla? Valószínűleg semmit. Valószínűleg a vízbe dobja a fegyverrel együtt. Valószínűleg élete hátralevő részét arra fecsérli, hogy a naplódat tanulmányozza.

Még mindig beszél.

– Nem tudom, mit mondhatnék. Haragszom. És félek. Ide hozott minket, és megvolt az esélye, hogy elmondjon mindent, amit tud, de maga hallgatott. Mondanám, hogy nyugodjon békében, de azt hiszem, nem fog.

Azután elmegy, és hiányzik. A másik ember testének súlya mellőled, a fonák elismerés a szavaiban, de nem hiányzik sokáig, mert te már tűnsz el, beleolvadsz a tájba, mint egy kelletlen kísértet, és hallod a távolból az ismeretlen, halk, szép zenét, és ami korábban suttogott, az újra suttog, és téged elvisz a szél. Valamilyen idegen tudat társult hozzád, könnyen a levegő részecskéinek néznéd, ha nem összpontosulna egy helyre, ha nem lenne akarata. Ha nem lenne boldog?

Sodródsz a néma tavak fölé, csapódsz a mocsarakon át, zölden rezegsz a tenger és part tükrében, a késő délutáni napfényben, majd bedőlve kanyarodsz a szárazföld irányába, a ciprusok és a fekete víz felé. Újra az égbe lódulsz, a nap felé száguldasz, billegés és pörgés, és zuhanás, a föld forogva rohan feléd, megfeszülsz a felvillanó, lassan ingó nádas felett. Szinte várod, hogy meglásd Lowryt, az egykori első expedíció sérült tagját, amint a biztonságot jelentő határ felé mászik. De csak a biológus van ott, kaptat a sötétbe boruló ösvényen, előtte pedig kínjában jajongva vár rá a tizenkettedik előtti expedíció átalakult pszichológusa… Erről te éppen annyira tehetsz, mint mások, a te hibád, jóvátehetetlen és megbocsájthatatlan.

Megfordulsz, gyorsan közelít feléd a világítótorony. A levegő remeg, amikor a torony két oldala mellett elsüvít, majd mögötte újra egyesül, mindig letapogat, örökké kutat, felemelkedik, csak hogy leereszkedhessen, és kérdőjelként visszakunkorodjon, hogy tanúja lehess a saját bemutatott áldozatodnak, az oda hullott, fényt izzadó testednek. Még mindig lebegsz? Még mindig haldokolsz, vagy már meghaltál? Többé nem tudhatod.

De a suttogás még nem hagy nyugtot neked.

Nem odalent vagy.

Idefent vagy.

És még tart a vallatás.

És mindig újrakezdődik, amíg meg nem adtál minden választ.

1. RÉSZ

SZÚRÓFÉNY

0001: A VILÁGÍTÓTORONY ŐRE

Átvizsgáltam a lencse gépezetét, és megtisztítottam a lencsét. Megjavítottam a vízvezetéket a kertben. Kisebb javításokat végeztem a kapun. Rendszereztem a szerszámokat, lapátokat stb. a pajtában. Jött a TTB. Festéket kell vételeznem a tengerjelzéshez, a víz felőli oldalon lekopott a fekete. Kell szög is, újra rá kell néznem a nyugati szirénára. Láttam: pelikánt, fajdot, valami poszátafélét, számtalan feketerigót, fehér fövenyfutót, egy hatalmas csért, halászsast, aranyküllőt, kormoránt, barázdabillegetőt, törpe csörgőkígyót (a kerítés mellett, megjegyezni!), egy-két nyulat, fehérfarkú szarvast, és hajnal felé az ösvényen jó néhány tatut.

A szél hidegen tépte Saul Evans kabátjának gallérját azon a téli reggelen, miközben a férfi a világítótoronyhoz vezető ösvényen baktatott. Előző éjjel vihar volt. Saul előtt és a balján, a tompa fényű, kék ég alatt, a zúgó, lengedező sás szálai között szürkén háborgott a tenger. A vihar fadarabokat, palackokat, kifakult fehér bójákat mosott partra, és csavart hínárfüzérek közé, meg egy pörölyfejű cápa tetemét is, de sem itt, sem a faluban nem okozott komoly kárt.

Saul lába körül szeder nőtt, és vastag, szürke bogáncs, ami tavasszal és nyáron lilán virágzik majd. Jobb oldalán panaszosan motyogó vöcskök és kercerécék sokaságától sötétlettek a tavak. Feketerigók vetették le magukat a fák vastag ágairól, és pánikszerűen csaptak fel a magasba, amikor Saul arra ment, majd fecsegő csapatokban letelepedtek a fára. A csípős, friss, sóillattól terhes levegőt mintha láng járta volna át, egy közeli ház vagy tábor parázsló tüzének szaga.

Saul öt éve élt már a világítótoronyban, amikor megismerte Charlie-t, azóta is ott élt, de az előző éjszakát másfél kilométerre innen, a faluban, Charlie kunyhójában töltötte. Ez újdonság volt, nem is beszélték meg, legalábbis szavakkal nem, de Charlie visszahúzta az ágyba, amikor ő öltözni kezdett, és hazaindult. Saul pedig örült ennek, arcán még most is ott virult a félmosoly.

Charlie még aludt, amikor Saul reggel felkelt, felöltözött, tojást sütött. Kiadós adagot hagyott belőle neki a lefordított tál alatt egy naranccsal együtt, bekészített két szelet kenyeret a pirítóba, és írt mellé egy üzenetet. Indulás előtt visszanézett a hátán fekvő, félig betakart férfira. Charlie már a harmincas évei végén járt, de teste még mindig vékony és izmos volt, válla széles, lábai erősek. Látszott, hogy felnőtt élete nagy részét hajón töltötte, hálót húzott; lapos hasán pedig az, hogy nem töltött túl sok éjszakát a kocsmában.

Saul halk kattanással becsukta maga mögött az ajtót, és amint néhány lépésnyire eltávolodott tőle, fütyörészni kezdett a szélben, mint egy boldog idióta. Hálát adott az Istennek, aki végül mégiscsak megengedte, hogy boldog legyen, még ha váratlanul és megkésve is. Van, ami későn adatik meg az embernek, de későn is jobb, mint soha.

A világítótorony vastag alakja Saul fölé magasodott. Az épület akadályjelzőként funkcionált a sekély vízben navigáló hajók számára, de a hét egyik felében, a nyílt tengeri kereskedelmi hajózás menetrendjéhez igazodva éjjel világított is. Saul ismerte a torony minden egyes lépcsőfokát, minden helyiségét, a kőből és téglából rakott falának minden rését és repedését. A torony csúcsán lévő impozáns, négytonnás lencseszerkezetnek sajátos, különleges íve volt, Saul pedig több száz különböző módon be tudta állítani a jelzőfényt. Az ezernyi apró fényvisszaverő felület nagyjából ovális alakot formált, mint egy ajtó kék ólomüveg betétje, vagy egy mindent látó szem keskeny írisze. Első méretkategóriás lencse volt, és elmúlt százéves.

Igehirdető korában Saul azt hitte, megtalálta a hivatását és a lelki békéjét, de valójában csak akkor akadt rá arra, amit igazán keresett, amikor mindezt feladta, és önként vállalt száműzetésbe vonult. Több mint egy év alatt jött csak rá, hogy miért: a prédikálásban kivetítette, ráerőltette magát a világra, az pedig visszatükröződött benne. A világítótorony őrzése más volt: itt a férfi befelé nézett, önmagába, és ezt kevésbé arrogáns helyzetnek érezte. Itt nem tudott semmit, csak a gyakorlati teendőket, amiket az elődjétől tanult: hogyan tartsa karban a lencsét, hogyan működtesse a léghűtést és a lencsekezelő panelt, hogyan gondozza az épületet és környékét, hogyan javítsa meg, ami elromlott. A mindennapi tennivalókat. Ő pedig szerette a rutinfeladatok mindegyikét, élvezte, hogy közben nem marad ideje a múlton töprengeni, és nem bánta, hogy néha a munkaidején túl is dolgoznia kell. Főleg most, hogy még mindig melegítette őt Charlie ölelésének nyoma.

De a boldog utórezgések azonnal elültek, amikor meglátta, mi vár rá a világítótorony kertjét szegélyező, ragyogó fehér fakerítésen belül, a kavicsos parkolóban. Az ismerős kombi autót, mellette pedig a Tudomány és Transzcendencia Brigád ugyancsak ismerős két tagját. Ismét becserkészték őt, befurakodtak az életébe, hogy megkeserítsék a jókedvét, és már a felszerelésüket is kipakolták a kocsi mellé. Nyilván nagyon siettek. Saul kelletlenül intett nekik távolról. Ezektől nehéz megszabadulni.

Most már szinte mindig itt voltak, méréseket végeztek, fényképeztek, megjegyzéseket diktáltak a nagydarab magnetofonjukba, forgatták az amatőr filmjeiket, és kutattak a… Mégis mi után? Saul ismerte ennek a partnak a történetét, és tudta, hogy a távolság és a csend felnagyítja a természetes jelenségeket. Hogy ezek között, az üres résekben, a ködben és a kihalt parton az ember gondolataiba könnyen beférkőzik a titokzatosság, itt könnyű történeteket kerekíteni a semmiből.

Saul komótosan haladt tovább, nem sietett, fárasztották ezek az emberek. És egyre kiszámíthatóbbak voltak. Mindig párban érkeztek, egyik a tudomány, másik a transzcendencia képviselője. Saul elgondolkozott azon, milyen lehet, amikor ezek ketten beszélgetnek – csupa ellentmondás, mint a viták, amik hitszónoksága vége felé az ő fejében zsongtak. Mostanában ugyanaz a két alak járt ide, huszonévesek, bár néha inkább tiniknek tűntek, egy csaj és egy srác, akik elszöktek otthonról, és hozták magukkal a bolti kémiai kísérleti csomagot meg egy ouija táblát.

Henry és Suzanne. Saul először azt hitte, hogy a nő a babonahívő, de kiderült, hogy Suzanne a kutató (ki tudja, mit kutat?), és a férfi tanulmányozza a titokzatos dolgokat. Henry a világítótorony őre számára ismeretlen akcentussal beszélt, minden, amit mondott, hivatalosan hangzott, mintha pecsétet nyomott volna valamennyi mondatra. Kövérkés volt, arca mindig simára borotvált, szöges ellentétben a szakállas Sauléval, fakókék szeme alatt árkok. Fekete haját egyfajta bilifrizurára vágva hordta, hogy eltakarja fehér, különösen magas homlokát. Úgy tűnt, őt nem izgatják az e világi dolgok, mint például az időjárás: mindig vékony, kék selyemingben és öltönynadrágban érkezett. Az oldalt cipzáras, csillogó, fekete cipői is városi utcákra illettek, nem a természetbe.

Suzanne-re akkoriban sokan talán azt mondták volna, hogy hippi, de Saul gyerekkorában az ilyet még kommunistának vagy bohémnak nevezték. Szőke volt, hímzett, fehér parasztblúzban és térd alá érő, barna szarvasbőr szoknyában járt, a formaruháját barna, hasítottbőr lábszárcsizma egészítette ki. Saul volt templomi közösségébe régen időről időre betévedt néhány hozzá hasonló nő: mind megtévedt, magába fordult, és mind arra várt, hogy valaki lángra lobbantsa. Suzanne alkata törékeny volt, de ettől nem Henry ellentétének, hanem valahogy inkább az ikertestvérének tűnt.

Egyikük sem árulta el Saulnak a teljes nevét, bár egyikük korábban motyogott valamit, ami úgy hangzott, mintha azt mondta volna: Szérumlista, annak meg nem volt semmi értelme. Saul igazság szerint nem is vágyott különösebben rá, hogy jobban megismerje őket, a hátuk mögött csak Sötét Brigádnak hívta a társaságot. Merthogy sötétek voltak, értelmileg.

Amikor végre odaért hozzájuk, egy biccentéssel és egy kelletlen köszönéssel üdvözölte őket, az ikrek pedig úgy viselkedtek, mint általában: mintha Saul egy falusi boltos lett volna, a világítótorony pedig valami nyilvános szolgáltatást nyújtó üzlet. Ha nem lett volna engedélyük a parkfenntartó szolgálattól, be is csapta volna az orruk előtt az ajtót.

– Saul, ön nem tűnik boldognak, pedig milyen gyönyörű nap ez a mai! – szólt Henry.

– Saul, nagyon szép napunk van ma – tette hozzá Suzanne.

A világítótorony őre bólintott, és kicsikart magából egy kényszeredett mosolyt, amitől a két látogatóra rátört a nevetőgörcs. Saul tudomást sem vett róluk.

De ezek tovább beszéltek, miközben Saul kinyitotta az ajtót. Mindig beszélgetni akartak, pedig a férfi jobban örült volna, ha a saját dolgukkal törődnek. Ezúttal valami „kettős halottlátást” vizsgáltak, amihez, amennyire Saul megértette, kellett egy szoba, tükrök és sötétség. Furcsa kifejezés volt, és a férfi nem is figyelt a magyarázatra, mert nem gondolta, hogy ennek bármi köze lehet a jelzőfényhez, a világítótoronyhoz vagy az ő életéhez.

Az emberek errefelé nem voltak buták, csak babonásak, de ezt senki sem vetette a szemükre, mert a tenger tényleg veszélyes, és bármikor elvehette valaki életét. Mit ártott hát az a néhány szerencsetalizmán a nyakban, vagy a szerettükért elmondott rövid ima? Azokat a betolakodókat pedig, akik mindent „megfigyelni és elemezni” akartak, ahogyan Suzanne mondta egyszer, nem kedvelték, mert számukra ez a szemléletmód elbagatellizálta a jövő tragédiáit. De lassan a Tudomány és Transzcendencia Brigádhoz is hozzá lehetett szokni, ahogyan az idegesítő repülő patkányokhoz, a sirályokhoz is. Az unalmas és sivár napokon Saul szinte már nem is bánta a társaságukat. Miért látod meg a szálkát embertársad szemében, amikor magadéban a gerendát sem veszed észre?

– Henry szerint a jelzőfény terme ilyen szobaként is működhet – magyarázta Suzanne, mintha ez valami új, eget rengető felfedezés lett volna. Saul úgy látta, a lány lelkesedése komoly és őszinte, mégis felületesnek és amatőrnek tartotta. Lehet, hogy Suzanne meggyőződése éppen olyan volt, mint az újonnan megtértek vallásos hite: az újdonság és elérhetőség ereje minden kétséget elűzött belőlük. Bár megeshet, hogy nem is a megtértekhez hasonlítottak, hanem inkább az utazó igehirdetőkhöz, akik sátrat veretek egy kis falu határában, és a buzgalmukon kívül más nem nagyon fűtötte őket. Még az is lehet, hogy sarlatánok voltak. Amikor Saul először találkozott velük, Henry mintha olyat mondott volna, hogy korábban a börtönök fénytörését tanulmányozták.

– Ön ismeri ezeket az elméleteket? – kérdezte Suzanne a lépcsőn felfelé menet.

Az ő felszerelése könnyű volt, csak egy fényképezőgép a hátán, és egy bőrönd az egyik kezében. Henry próbálta leplezni, hogy liheg, ezért ő nem szólt semmit. Ő cipelte a nehéz felszerelést, egy részét dobozokban. Mikrofonokat, fejhallgatókat, UV-lámpákat, 8 mm-es kamerát, és néhány gépet sok gombbal, számlappal és egyéb kijelzővel az elején.

– Nem – válaszolta Saul, leginkább csak makacsságból, mert Suzanne sokszor kulturálatlan bunkóként kezelte őt, a barátságtalanságát butaságnak nézte, a kényelmes ruháit pedig az egyszerűsége jelének tartotta. Ráadásul minél kevesebbet beszélt Saul, annál magabiztosabbak voltak társaságában a látogatói. Ezt már igehirdetőként is észrevette a lehetséges támogatói között. Az igazat megvallva tényleg nem tudta, miről beszél a lány, ahogyan azt sem értette, miről magyarázott Henry, amikor azt mondta, hogy a környék „terrárját” vagy „terrorját” tanulmányozzák. Még akkor sem értette, amikor Henry lebetűzte neki, hogy t-e-r-r-o-i-r.

– Prebiotikus részecskék – nyögte ki lihegve, de kedélyeskedve Henry. – Szellemenergia.

Suzanne ezt egy hosszabb előadásban kifejtette, és beszélt arról, mi nézhet ki egy tükörből, és hogy van olyan, amiről az ember a szeme sarkából ránézve többet meglát, mint szemtől szembe bámulva, Saul pedig eközben azon töprengett, vajon Henry és Suzanne szeretők-e. Hogy a lány vajon ilyen prózai okból lelkesedik-e ennyire a kutatásuk transzcendentális feléért. Ez megmagyarázná az odalenti hisztérikus nevetésüket is. Kicsinyes és aljas feltételezés volt, az biztos, de Saul a Charlie-val töltött éjszaka emlékében akart lubickolni aznap, nem pedig betolakodókkal társalogni.

– Odafent találkozunk – vetette oda nekik végül, amikor megunta a társaságukat, és nekiiramodott, kettesével vette a lépcsőfokokat, miközben Suzanne és Henry nehézkesen fújtattak, és nemsokára el is tűntek a kanyarban alatta. Saul a lehető legtöbb időt akarta odafent, a lencsénél tölteni nélkülük. Ötvenévesen nyugdíjba küldik majd, ez kötelező előírás volt, de ő addig meg akarta őrizni a formáját. A sajgó ízületei ellenére is.

Alig lihegett, amikor felért. Örült, hogy a lámpatermet ugyanúgy találta, ahogyan hagyta: a védőzsák rajta a jelzőfényen, hogy a lencsék ne karcolódjanak meg, és ne színeződjenek el a napfénytől. Csak el kellett húznia a függönyt körben, a mellvéd felett, és máris áradt a terembe a napsütés. Ennyit engedélyezett Henrynek, naponta néhány óra hosszára.

Innen, a magasból valami hatalmas testet látott a homokzátonyokon túl, a víz alatt, valami árnyat, sötét és mély szürkeséget, ami vastag, sima testté állt össze a tengerben. Saul még messzelátóval sem tudta megállapítani, milyen lény volt, vagy mivé változott volna, ha elég ideig mered rá. Nem tudta, hogy a test végül ezernyi darabra szakad-e, és kiderül, hogy egy halraj volt, vagy a víz színének, a fény élességének változásával eltűnik, és csak az illúzió emléke marad belőle. Őt elégedettséggel töltötte el a mindennapi világ megismerhető és megismerhetetlen elemei közötti feszültség, otthonosan mozgott a bizonytalanságban, amely öt évvel ezelőtt még zavarta volna. Már nem volt szüksége nagyobb misztériumokra, mint azok a pillanatok, amikor a természet éppen olyan csodálatosnak tűnt, mint amilyennek a világot régen, a prédikációiban ő maga leírta. Ráadásul ez jó sztori volt későbbre, a falusi kocsmába is, olyan történet, amilyet az emberek egy világítótorony-őrtől várnak, már ha egyáltalán várt tőle valaki bármit is.

– Szóval ezért érdekes számunkra, hogyan került ide a lencse, és hogy ennek mi köze van a két világítótorony történetéhez – hallatszott Saul háta mögül Suzanne hangja. Úgy tűnt, a lány Saul távollétében is folytatta a beszélgetést vele, és nyilván azt hitte, a férfi válaszolt is. Mögötte Henry az összeesés határán volt a fáradtságtól, pedig megszokhatta volna már a lépcsőzést.

Amikor letette a felszerelést, és kifújta magát, megszólalt.

– Csodás a kilátás idefentről. – Minden egyes alkalommal ezt mondta, Saul pedig egy ideje már nem fáradt az udvarias válasszal, és egy szót sem szólt.

– Mennyi ideig járnak még ide? – kérdezett rá. A mostani látogatássorozatuk már két hete tartott, de a férfi eddig halogatta ezt a kérdést, mert félt megtudni a választ.

Henry kialvatlan szeme összeszűkült.

– Az engedélyünk ezúttal év végéig szól, eddig léphetünk a világítótoronyba. – Valami baleset vagy születési rendellenesség miatt a férfi feje folyamatosan jobb oldalra billent, főleg, amikor beszélt, a füle majdnem hozzáért a válla ívéhez. Ettől a megjelenése furcsán gépies volt.

– Csak emlékeztetem önöket: hozzányúlhatnak ugyan a lencseszerkezethez, de a működését semmiképpen sem befolyásolhatják. – A világítótorony őre minden egyes nap figyelmeztette őket erre, mert némelyik látogatónak furcsa ötletei támadtak arról, hogy mit szabad tennie, és mit nem.

– Nyugi, Saul – szólt Suzanne, a férfi pedig a fogát csikorgatta. Régebben Mr. Evansnek szólították, és Saul szerette volna, ha ez így is marad.

Gyerekes örömét lelte abban, hogy a látogatóit mindig a szőnyegre irányította, ami alatt egy csapóajtó nyílt, mögötte pedig egy átalakított szoba rejlett; a világítótorony gépesítése előtt ott tárolták a működtetéshez szükséges felszerelést. Saul egy kevésbé becsületes elődjének cinkos beleegyezésével csempészek is használták valaha azt a helyiséget. Saul úgy érezte, azzal, hogy eltitkolja a TTB elől a szoba létezését, az agyának egy rejtekét óvja meg a látogatók kísérleteitől. Különben is, ha ezek a kutatók olyan szemfülesek lettek volna, mint amilyennek képzelték magukat, már régen rájöttek volna, miért kanyarodik el hirtelen a lépcső a tetején.

Miután meggyőződött róla, hogy a két betolakodó berendezkedett, és valószínűleg nem fognak elrontani semmit sem, Saul biccentett, és magukra hagyta őket. Félúton lefelé mintha úgy hallotta volna, valami eltört odafent. Megállt, de a hang nem ismétlődött meg. Saul habozott egy kicsit, majd megvonta a vállát, és továbbindult a csigalépcsőn.

Leérkezvén Saul elfoglalta magát a kerti teendőkkel, és rendet rakott a pajtában is. Több arra kiránduló turista meglepődött, hogy őrt lát a világítótorony körül, úgy néztek rá, mintha Saul egy ház nélküli remeterák lett volna, pedig tényleg sok tennivaló akadt, a viharok és a sós levegő mindent kikezdett volna, ha ő nem tartja karban a dolgokat. Nyáron nehezebb dolga volt a forróság és a csípős rovarok miatt.

Az őr éppen a csónakot ellenőrizte, amit a pajta mögött tartott, amikor a kislány, Gloria halkan megközelítette. A pajta a parttal párhozamosan futó föld-meg mészkővonulat és a tengerbe nyúló sziklák között állt. Áradás idején a tenger új élettel töltötte meg a tengerirózsákkal, tengericsillagokkal, rákokkal, csigákkal és tengeriuborkákkal teli ártéri tavakat.

A kislány erőteljes jelenség volt kilencéves korához képest – „Kilenc és fél!” –, a sziklaszirteken ugrándozva néha megingott ugyan, de a gondolatai sziklaszilárdak voltak, és Saul ezt nagyra értékelte. Az ő középkorú elméje néha már szalajtani kezdett.

Ott volt hát újra az életerőtől duzzadó lány, a kövek tetején ugrált a téli ruhájában: farmerban, kapucnis kabátban, alatta pulcsival, vastag csizmával a széles lábán, és csak beszélt, miközben Saul végzett a munkával a csónakon, majd hátulról komposztot hozott a talicskával. Gloria mindig beszélt, már akkor is, amikor úgy egy évvel ezelőtt először jött el Saulhoz.

– Tudtad, hogy az én őseim itt laktak? – kérdezte. – Anya azt mondta, pont itt, a világítótorony helyén. – Fiatal korához képest mély és egyenletes hangja volt, ez néha még mindig meglepte Sault.

– Az enyémek is, kicsi – válaszolt Saul, és kiborította a talicska tartalmát a komposzthalomra. Bár igazság szerint a családjának az a fele az alkoholcsempészek és vallási fanatikusok furcsa keveréke volt, akik a vallásszabadság elől menekültek ide, erre a környékre. Saul legalábbis ezt szokta mondani róluk lent, a falusi kocsmában.

Gloria egy ideig gondolkodott Saul állításán, majd kijelentette:

– De az enyémek voltak itt előbb.

– Mit számít az? – A férfi észrevette, hogy néhány hézagot nem tömített le a csónakban.

A gyerek olyan komoran meredt rá, hogy Saul a hátán érezte a tekintetét.

– Nem tudom.

Saul felnézett a lányra. Látta, hogy már nem egyik szikláról ugrándozik a másikra, inkább egy veszélyesen éles szirten egyensúlyoz, mert az biztosan sokkal értelmesebb dolog. A gyomra is összeszorult a látványtól, de tudta, hogy a gyerek lába soha nem csúszik meg a kövön, még ha sokszor egy hajszálon múlik csak az épsége, ő pedig feleslegesen szólna neki, mert Gloria eddig sem vett róla tudomást, hiába figyelmeztette őt Saul.

– Azt hiszem, igen – vette fel a beszélgetés fonalát a lány. – Szerintem számít.

– Én nyolcadrészt indián vagyok – válaszolt a férfi. – Én is itt voltam. Legalábbis részben. – Már ha ez számított bármit is. A világítótorony-őri állásról egy távoli rokona szólt neki, de ez a kapcsolat nem segített neki abban, hogy megkapja a munkát. Egyszerűen nem kellett senki másnak.

– Na és? – A gyerek átugrott egy másik éles sziklára, megbillent rajta, a karja veszélyesen lendült egy pillanatra, Saul pedig közelebb lépett, mert féltette.

Gloria olykor igencsak idegesítette őt, de nem tudta elküldeni. A lány apja valahol az ország közepén élt, az anyja meg két állásban dolgozott. Egy verandás faházban laktak feljebb, a parton. Az anyjának hetente legalább egyszer messzire, Bleakersville-be kellett utaznia, és valószínűleg úgy gondolta, a lánya ellesz egyedül is addig. Főleg, ha a világítótorony őre vigyáz rá. A kislányt pedig valamiért lenyűgözte a torony, és ezt a rajongást még Saul sem tudta letörni az unalmas pajtajavítgatással és komposzttalicskázással.

A lány úgyis sokat lesz egyedül télen, kint, nyugatra, az iszapos lapályokon, turkálja egy bottal az integetőrákok lyukait, vagy kerget egy félig megszelídített őzet, vagy vizsgálgatja a prérifarkasok és medvék ürülékét, mintha valami titkot olvasna ki belőlük. Ami éppen akadt.

– Kik azok a fura alakok, akik ide járnak? – kérdezte Gloria.

Saul majdnem elnevette magát. Nagyon sok fura alak lakott ott, az Elfeledett Parton, őt magát is beleértve. Volt, aki a kormány elől bujkált, volt, aki önmaga elől, mások a családjuk elől. Néhányan azt képzelték, hogy saját, független államot alapítanak. Az egyik pár valószínűleg illegálisan tartózkodott az országban. Az emberek errefelé kérdezősködtek ugyan, de nem őszinte választ vártak, csak ötleteset.

– Kikre gondolsz pontosan?

– Azokra a pipásokra.

Eltartott egy kis ideig, míg Saul rájött, mire gondolt a gyerek. Közben elképzelte, ahogy Henry és Suzanne a parton sétálnak pipával a szájukban, és bőszen pöfékelnek.

– Pipák? Ja, azok nem pipák voltak. Más volt az.

Inkább nagy szúnyogriasztó tekercsek. Saul még a nyáron megengedte, hogy a Sötét Brigád a földszinten, a hátsó szobában tárolja ezeket néhány hónapig. Mikor látta vajon a kislány?

– De kik azok? – kérdezte türelmetlenül a gyerek. Most éppen két sziklán egyensúlyozott, ezért Saul egy pillanatra legalább fellélegezhetett.

– A szigetről jöttek, feljebb, a part mentén. – Ez igaz is volt, a főhadiszállásuk még mindig a Kudarc-szigeten volt, többtucatnyian laktak ott, mint egy tömegszálláson. – Tudományos vizsgálatokat végeznek. – Legalábbis a faluban, a kocsmában ezt beszélték, bár ott azért szerették kiszínezni a történeteket. Állítólag egy magáncég kutatói voltak, akik a kormány támogatásával végeztek méréseket errefelé, de minden mendemonda utalt arra, hogy a TTB-nek valami titokzatos hátsó szándéka is van. Lehet, hogy az embereik fegyelmezettsége, precizitása miatt terjedt el ez róluk, vagy talán néhány tagjuk szétszórtsága miatt. Az is lehet, hogy csak néhány részeg nyugdíjas bújt elő a mobilházából, és találta ki ezeket a történeteket unalmában.

Igazság szerint azonban fogalma sem volt, hogy mit csinálnak azok az emberek odakint, a szigeten, és mit akarnak kezdeni a felszereléssel, amit a földszinten tárolnak, de még azt sem tudta, hogy Suzanne és Henry mit művel éppen odafent, a világítótorony tetejében.

– Nem szeretnek engem – jegyezte meg a lány. – És én sem szeretem őket.

Saul most már tényleg elnevette magát, főleg azért, mert a lány olyan szemtelenül őszintén közölte ezt, karját összefonva, mintha már régen eldöntötte volna, hogy a Sötét Brigád tagjai az ő ősellenségei. Szinte bajtársának érezte a gyereket.

– Kinevetsz engem?

– Nem – szólt a férfi. – Egyáltalán nem. Csak te kíváncsi gyerek vagy. Kérdezősködsz. Ezért nem szeretnek. Ennyi az egész. – Olyan emberek, akik folyton kérdezősködnek, de maguk nem szeretnek válaszolni.

– Miért baj, ha kérdezősködöm?

– Nem baj. – Dehogynem. Ha egy kérdés egyszer beveszi magát az agyadba, minden, amiben eddig biztos voltál, bizonytalanná válik. A kérdések csak kétségeket szülnek. Ezt az apja mondta neki. Ne hagyd, hogy kérdezzenek, mert azzal már meg is tudták tőled a választ, még ha nem is értik.

– Te is kíváncsi vagy – szólt a lány.

– Ezt meg miért mondod?

– Te őrzöd a fényt. A fény pedig lát mindent.

Lehet, hogy a fény mindent lát, de Saul néhány dologról megfeledkezett. Néhány feladatáról, ezért tovább kellett odakint maradnia, mint szeretett volna. A kavicsos útra tolta a talicskát, és leállította a kombi autó mellett. Furcsa érzés kerítette hatalmába, mintha sietnie kellett volna, gyorsan megnézni, mit művel Henry és Suzanne. Mi van, ha megtalálták a rejtett csapóajtót, és valami hülyeséget csináltak, például leestek, és kitörték a fura, vékony nyakukat? Saul megengedte nekik, hogy a lencsén át világítsanak, de csak akkor, ha előtte behúzzák a jelzőfény körüli függönyt, az viszont végig nyitva volt. Saul felpillantott, és meglátta, hogy Henry a korlátnál áll, és lefelé bámul. Ostobának, paranoidnak érezte magát. Henry intett neki, vagy talán valami más mozdulatot tett a kezével. Saul hirtelen megszédült, megfordult, és elkapta a tekintetét. Káprázott a szeme a nap fényétől.

Ekkor látta meg a csillogást a fűben, egy dudvacsomóban, egy növény levelei alatt, nem messze a helytől, ahol egy-két napja a halott mókust találta. Üveg? Vagy egy kulcs? A sötétzöld levelek kör alakban nőttek felette, eltakarták a növény tövében csillogó tárgyat. Saul fél térdre ereszkedett, a szeme fölé emelte a kezét, hogy árnyékot vessen, de még így sem látta, mi az, a levelek eltakarták előle. Vagy lehet, hogy a csillogás a levél része? Bármi volt is, mérhetetlenül finomnak, törékenynek tűnt, fonák módon mégis a feje felett lévő, négytonnás lencseszerkezetre emlékeztette Sault.

A nap finom fénygyűrűt vont a háta mögé, a levegő felforrósodott, de ugyanakkor enyhe szellő fújt, megbolygatta a legyezőpálmák zizegő leveleit. A kislány valahol Saul mögött állt, korábban visszatért a sziklákról, mint a férfi várta.

De abban a pillanatban semmi más nem létezett számára, csak a növény és az ismeretlen ragyogás.

Saul kezén még ott volt a kesztyű, amiben a talicskát tolta, ezzel a ragyogó fény felé nyúlt, keze közben súrolta a növényt. Mi lehet? Egy apró, forgó fényspirál? Saulnak egy kaleidoszkóp képe jutott róla eszébe, csak ez vakítóan fehér volt. Pörgött és csillogott, és minduntalan elillant a férfi keze elől, Saul pedig szédülni kezdett, elszállt minden ereje.

Riadtan visszahúzta a kezét.

De már késő volt. Érezte, hogy egy szilánk a hüvelykujjába fúródik. Nem fájdalom volt, csak a nyomás, és azután a zsibbadás, ő mégis ijedten ugrott fel, feljajdult, és ide-oda lóbálta a kezét. Kapkodva tépte le a kezéről a kesztyűt, és megvizsgálta az ujját. Közben végig tudta, hogy Gloria figyeli őt, és nem tudja mire vélni a viselkedését.

Előtte, a földön már nem ragyogott semmi. Nem látszott fény a növény tövében. Nem fájt az ujja sem.

Saul lassacskán megnyugodott. A hüvelykje nem lüktetett, nem látszott rajta seb sem. Felemelte a földről a kesztyűt, megnézte, nem talált rajta lyukat.

– Mi a baj? – kérdezte Gloria. – Megszúrt valami?

– Nem tudom – válaszolt feszülten Saul.

Megérezte, hogy valaki más is figyeli őt. Megfordult, és ott állt Henry. Hogy ért le a lépcsőn ilyen gyorsan? Lehet, hogy több idő telt el, mint amennyit Saul érzékelt?

– Tényleg, Saul, valami baj van? – kérdezte Henry is, de Saul nem tudta összeegyeztetni a szavak értelmét, az aggodalmat a férfi hangjából kicsendülő érzelemmel. Mert a hangjában egyáltalán nem tükröződött féltés. Csak valami furcsa, mohó kíváncsiság.

– Semmiség – jelentette ki feszengve Saul, de nem tudta, vajon miért feszeng. – Véletlenül megszúrtam a hüvelykujjamat.

– A kesztyűn keresztül? Jó nagy tüske lehetett! – Henry úgy vizsgálta a talajt, mintha elvesztette volna a kedvenc óráját vagy a pénzzel teli tárcáját.

– Semmi bajom, Henry. Értem ne aggódj! – Sault bosszantotta, hogy ilyen semmiség miatt bugyutának tűnik mások előtt, és azt akarta, hogy Henry higgyen neki. – Lehet, hogy áramütés volt.

– Lehet. – A férfi szeme úgy csillogott, akár egy távoli, hideg jelzőfény, ami Saulra ragyog. Mintha Henry valami teljesen mást hallott volna, mint amit a világítótorony őre mondott.

– Nincs semmi baj – jelentette ki újra Saul.

Nem volt semmi baj.

Vagy mégis?

0002: SZELLEMMADÁR

Harmadik nap az X Térségben a mogorva Kontrollal. Szellemmadár talált egy csontvázat a nádasban. Az X Térségben tél volt, és ezt meg is érezték, amikor az ösvény elkanyarodott a tenger mellől, amelyen keresztül beléptek ide. A szél hideg volt, és belesüvített az arcukba meg a kabátjukra, az ég kékesszürkén, éberen figyelt, és alapvetően fontos titkot rejtett. Az aligátorok, vidrák és pézsmapatkányok visszahúzódtak a sárba, szellemek voltak csak a tompán kavargó és partot csapkodó víz mellett.

Felettük, a távolban, ahol az ég már sötétebb kék volt, fényfoltok csillantak; a nő látta, hogy egy repülő gólyacsapat, a napsugár ezüstösen tükröződött a fehér és szürke tollukon. A csoport magasra emelkedett a levegőbe, nagy komolyan vonult… Hová? Vajon azt próbálgatták, meddig tart a börtönük, és megérezték, hol vannak a láthatatlan falak, mielőtt nekiütköztek volna, vagy őket is, mint minden lényt, ami csapdába esett itt, egyszerűen a régi, félig elfeledett ösztönök vezérelték csak?

Szellemmadár megállt, és mellette megállt Kontroll is. Széles, csontos arcú, nagy szemű, bokszolóéhoz hasonlóan széles orrú, világosbarna bőrű férfi. Farmer és piros flaneling volt rajta, fekete kabát, és olyan cipő, amit a nő valószínűleg nem vett volna fel, ha tudja, hogy túrázni indul. A Déli Végek igazgatója. A férfi, aki kihallgatta őt. Lehet, hogy sportos alkat, de itt, az X Térségben görnyedten és magában motyogva poroszkált csak, mióta ideértek, és állandóan azt a néhány ázott, gyűrött papírlapot olvasgatta, amit egy haszontalan Déli Végek-jelentésből mentett meg. Egy letűnt világ roncsait, hordalékát.

Alig tűnt fel neki, hogy megálltak.

– Mi az? – kérdezte.

– Madarak.

– Madarak? – Mintha nem ismerte volna a szót, mintha nem értette volna. Talán nem is számított. Persze ki tudja, hogy mi számít itt, és mi nem?

– Igen. Madarak. – Nem részletezte, mert a férfi úgysem figyelt.

Szellemmadár a szeméhez emelte a messzelátóját, és nézte, ahogy a gólyák irányt váltottak, jobbra fordultak, majd balra, de közben végig megőrizték a V alakzatot: élő, mozgó örvénynek tűntek a levegőben. A mintázat a keringő halrajra emlékeztette őt, aminek közepén megjelentek, amikor az óceán fenekén beléptek az X Térségbe.

Vajon a gólyák tudták, mit látnak, amikor lenéztek rájuk? Vajon hírt adtak róluk valakinek vagy valaminek? Az elmúlt két éjjel Szellemmadár érezte, hogy állatok gyülekeznek a tábortüzük körül, mint az X Térség érzékelői, őrszemei. Kontroll sietni akart, mintha jelentett volna bármit is, hogy kitűznek maguk elé egy célt. Szellemmadár információkat akart gyűjteni.

Mióta partot értek, volt némi félreértés köztük a viszonyukat illetően, különösen a tekintetben, kié a vezető szerep, minek következtében a férfi újra felvette választott nevét, és megkérte a nőt, hogy ne Johnnak, hanem Kontrollnak szólítsa. Szellemmadár ezt tiszteletben tartotta. Vannak állatok, amiknek szükségük van a páncéljukra, mert a nélkül nem maradnak életben sokáig.

A férfi zavarát nem enyhítette, hogy lázas lett, és érezte magában azt, amit a nő ragyogásnak nevezett, érezte, hogy ő is asszimilálódik a környezethez, és nemsokára talán már nem is lesz önmaga. Szellemmadár voltaképpen értette, miért bújik Kontroll a papírjaiba, amiket terroir-iratoknak nevezett, és miért hazudja, hogy válaszokat keres, amikor egyértelmű, hogy csak kapaszkodóra van szüksége, valami ismerős dologra, ami biztonságot jelent számára.

Az első nap valamikor megkérdezte tőle:

– Ha a kinti világban lennénk, minek tartana engem? Ha maga valamelyik korábbi beosztásában dolgozna, és én is a régi munkámat végezném?

A férfi erre nem tudott mit mondani, de Szellemmadár úgy sejtette, tudja a választ: gyanúsított lenne a férfi szemében, az igaz és jó ügy ellensége. No de itt mit gondoljanak egymásról?

A nő úgy tervezte, hogy szemtől szemben megáll vele, valódi beszélgetésre kényszeríti, konfliktust provokál, ám akkor bal felől, a nádasban észrevett egy narancssárga villanást.

Valószínűleg lemerevedett, vagy valami más változott meg a viselkedésében, ami elárulta, mert Kontroll azonnal rákérdezett.

– Mi a baj? Valami baj van?

– Valószínűleg semmi – mondta Szellemmadár.

Egy pillanattal később újra meglátta a narancssárga tárgyat: egy nádra kötött, szakadozott rongyot, ami ide-oda hajladozott a szélben. Úgy száz méterre tőlük, a sás mélyén, a veszélyes mocsár süppedő sártengerében. Körülötte mintha valami lenyomta volna a nádat, valami, amit onnan nem láthattak.

Szellemmadár kölcsönadta a férfinak a messzelátóját.

– Ott. Látja?

– Igen… ez egy földmérési jel – állapította meg a férfi érdektelenül.

– Persze, mert itt azokból olyan sok van – jegyezte meg gúnyosan a nő, de rögtön megbánta, hogy kimondta.

– Rendben. Akkor valami, ami hasonlít egy földmérési jelhez. – Visszaadta a messzelátót. – Jobb lenne, ha az ösvényen maradnánk, és igyekeznénk a szigetre. – Most először fogadta el a szigetet mint úti célt, mert nagyon is ellenezte a ki nem mondott másik lehetőséget: hogy utánanézzenek, mi az a rongy.

– Maga itt maradhat – mondta a nő, bár tudta, hogy a férfi vele tart majd. Ő viszont örült volna, ha Kontrollt hátrahagyhatja, hogy néhány pillanatra végre teljesen egyedül legyen az X Térségben. Már ha bárki igazán egyedül lehet itt.

*

Miután magához tért az üres telken, és a Déli Végekre hurcolták, Szellemmadár hosszú ideig azt gondolta, hogy meghalt, és a tisztítótűzben szenved, pedig nem is hitt a túlvilági életben. Ez az érzés még akkor is megmaradt benne, amikor megtudta, hogy valami ismeretlen módon visszatért az X Térségből a valódi világba… és hogy ő nem a tizenkettedik expedíció biológusa, csak annak egy másolata.

Ezt el is ismerte Kontrollnak az egyik kihallgatáson: „…annyira csöndes volt, annyira üres… hát csak vártam, nem mertem elmenni, féltem, hogy van valami ok, és ott kell lennem.”

De ez a gondolatainak, az elemzései eredményének csak egy részlete volt. Mert nem csupán az volt a kérdés, hogy valóban életben van-e, hanem hogy ha igen, akkor ki ő? Minderre csak ráerősített, hogy fogva tartották a Déli Végeken. Érezte, hogy az emlékei valójában nem az ő emlékei, mondhatni használtan kapta őket, és nem tudhatta biztosan, hogy ez a Déli Végek valami kísérlete miatt van így, vagy az X Térség hatása. Még akkor is megmaradt benne a kivetítés érzése, a tudat, hogy mindez valaki mással történik, és ő voltaképpen csak egyfajta átmeneti állapot, amikor sok nehézséget leküzdve megszökött a Központból. Lehet, hogy ez a távolság saját magától segítette őt a menekülésben, emiatt tett mindent tökéletes nyugalommal, közönyösen. Amikor a félreeső Rock Bay-be ért, erre a biológus számára olyannyira ismerős helyre, egy kis időre békére lelt. Hagyta, hogy a környezet másképpen adjon rendszert a kérdéseinek: magába olvassza és szétszedje, hogy ő újra fel tudja magát építeni.

Csak akkor sikerült végleg legyőznie nyugtalan szorongását és céltalanságát, amikor visszatért az X Térségbe. Egy pillanatra pánikba esett, amikor a víztömeg körülvette és szorítani kezdte, s felidézte elméjében a fulladozás emlékét. De akkor valami bekapcsolt vagy visszatért benne, és Szellemmadár, miközben a halál ellen harcolt, ujjongva fogadta a tengert, és élvezettel küzdötte magát a felszínre, át a sok élőlény zsibongó, nyüzsgő biomasszáján; mintha ezzel bizonyította volna, hogy ő nem a biológus, hogy ő valami új, aki életben akar maradni, és ehhez le tudja győzni a fulladástól való félelmet, ami nem is az övé, ami valaki másé.

Még az is a saját, önálló személyisége bizonyítékának tűnt, ahogy később újraélesztette Kontrollt a parton, majd pedig ragaszkodott ahhoz, hogy a sziget felé induljanak, ne a világítótoronyhoz.

– Oda megyek, ahová a biológus ment volna. – Ez igaznak, helyesnek tűnt számára, amitől remény töltötte el, annak ellenére, hogy érezte: minden emlékét egy másik ember életére nyíló ablakon keresztül szerezte csak. Valójában nem élte át. Vagy még nem élte át.

– Azért vágyik új élményekre, mert nincsen saját élete – mondta neki Kontroll, bár ezzel durván leegyszerűsítette a valóságot.

Itt kevés új élmény érte azóta. Háromnapi gyaloglás után sem bukkant fel semmi szokatlan vagy szörnyű a láthatáron, semmi sem adott magáról életjelet természetellenes módon, kivéve a környezetnek ezt a hiperrealitását, a felszín alatt működő folyamatok érzését. És a biológus tengericsillagának tompán fénylő képe, ami alkonyatkor néha megjelent Szellemmadár előtt, akár egy iránytű az elméjében. A nő újra ráébredt, hogy Kontroll nem látja azt, amit ő, nem tudja elkerülni a veszélyeket, és nem ismeri fel a lehetőségeket. A ragyogás elszállt Szellemmadár testéből, de valami más jelent meg a helyén.

– Ellenárnyékolás – magyarázta Szellemmadár, amikor Kontroll bevallotta neki, mennyire zavarba ejti, hogy az X Térség teljesen normálisnak tűnik. – Lehet, hogy lát valamit, de nem tudja, hogy mit. A vöcsök például felülről nézve egyértelműen felismerhető. Jellegzetes a színe, formája. De úszás közben alulról, a víz alól nézve gyakorlatilag láthatatlan.

– A vöcsök?

– Az egy madár. – Az is egy madár.

– Szóval ez az egész csak álca? – kérdezte hitetlenkedve a férfi. A valóság éppen elég furcsa volt számára.

Szellemmadár ráhagyta, mert nem Kontroll tehetett róla.

– Még soha nem járt érintetlen vagy károsítatlan ökoszisztémában, igaz? Talán azt hiszi, hogy járt, de téved. Szóval lehet, hogy rossznak tartja azt, ami alapvetően nem rossz. – Bár ez az élőhely határozottan természetellenes volt.

Szellemmadár meg akarta őrizni a tekintélyét, nem akart újabb vitát nyitni az úti céljukról. Hitt benne, ha ragaszkodik ahhoz, hogy a szigetre menjenek, azzal nemcsak a saját, de a férfi életét is megvédi. Nem érdekelték az utolsó esélyek, nem akart elkeseredetten az ellenség tüzébe rohanni, és Kontroll izgatottságában volt valami, ami azt súgta neki, hogy az igazgató éppen ilyen megoldáson töri a fejét. Ő azonban nem vágyott másra, mint a megismerésre – az X Térség és önmaga megismerésére.

*

A fény megkerülhetetlen volt azon a helyen, egyszerre éles és távoli, szinte éteri. Kivételesen tisztán világította meg a nádast és az ingoványt, meg a csatornákban őket követő, visszatükröző vizet. Szellemmadár úgy érezte, mintha lebegne, mert ebben a fényben nem tudta nyomon követni a saját lépteit. Ez a fény újra teljes nyugalommal töltötte el őt. A nő nem hitte, hogy Kontroll megértené, hogyan tapogat le és térképez fel mindent ez a fény, hogy azután visszavonuljon, és hagyja, hogy amit megérintett, változatlanul létezzen tovább, függetlenül tőle.

Lehet, hogy ez a fény akadályozta is őket, mert az, ahogy haladtak előre, olyan volt, mintha csoszognának vagy visszafelé haladnának, mintha egy bottal piszkálnák a földet, hogy az árulás nyomaira bukkanjanak, a sás pedig néha áthatolhatatlan falként zárult össze előttük. Egyszer egy guvatdaru reppent fel mellettük olyan közel, hangtalanul, a nád között szinte láthatatlanul, hogy Szellemmadár szinte jobban megrémült tőle, mint Kontroll.

Végül mégiscsak elérték a narancssárga rongyot, és meglátták alatta a félig sárba süllyedt, sárgálló katedrálist.

– Ez meg mi a fene? – kérdezte Kontroll.

– Már nem él – válaszolt a nő. – Nem bánthat minket – tette hozzá, mert a férfi továbbra is túlreagált mindent. Valami más, a mostanitól független élmény miatt sérült volt, és ingerlékeny.

De Szellemmadár pontosan tudta, hogy mi az. A talajba süppedt, förtelmes koponya maradványa: a vakon rájuk meredő arc megkeményedett, kifehéredett maszkját gombák és zuzmók szegélyezték.

– A nyüszítő lény – szólt. – A jajongó lény, amit alkonyatkor mindig hallottunk. – Ami megkergette a biológust a nádasban.

A hús már lemállott róla, lefolyt a csontok oldalán, és a talajba szivárgott. Egy hátborzongató csontváz maradt csak, mintha egy disznóval vagy csigával összeolvadt ember váza lett volna, a külső, nagyobb mellkas belsejében apróbb bordák csüngtek, akár egy kísérteties belső csillár, a sípcsontok furcsa, elkorcsosult porcokban végződtek, ezeket már megrágcsálták a madarak, prérifarkasok és patkányok.

– Itt van már egy ideje – állapította meg Kontroll.

– Igen. – Túl régóta. Szellemmadár megriadt, ijedten kémlelt körbe, támadó után kutatva, mintha a csontváz csapda lett volna. Alig tizennyolc hónapja ez a lény még élt, most pedig annyira előrehaladott állapotban volt a bomlási folyamat, hogy csak a megkövült arclemez alapján lehetett azonosítani. A bomlás még akkor is természetellenes gyorsasággal ment végbe, ha a lény, amely Kontroll szóhasználatával az utolsó tizenegyedik expedíció pszichológusából alakult ilyenné, azonnal meghalt, miután a biológussal találkozott.

Kontrollnak ez nem tűnt fel, a nő pedig úgy döntött, nem osztja meg vele az aggodalmát. A férfi csak kerülgette a csontvázat, és értetlenül bámult rá.

– Szóval ez valaha ember volt – jegyezte meg, majd megismételte, amikor a nő nem válaszolt.

– Lehetséges. De az is lehet, hogy egy rosszul sikerült másolat. – Ő maga nem rosszul sikerült másolat, mint ez a valami. Neki van célja és szabad akarata.

Elképzelhető, hogy akad másolat, amely jobb az eredetinél, egy új valóságot teremt, s nem követi el újra a hibákat, amiket az eredeti elkövetett.

*

– Fejből tudom az ön múltját – mondta a férfi, amint eltávolodtak a partról. Üzletelni akart az információval. – Visszaadhatom önnek. – Az elnyűtt, régi nóta, nem méltó sem az igazgatóhoz, sem Szellemmadárhoz.

– Már nincsen szükségem rá – válaszolt a nő, és haragudott, hogy ezt újra ki kellett jelentenie. – Szükségem van viszont minden információra, amit a Déli Végek eltitkolt a biológus elől, mielőtt az expedícióra küldte. – Tudnom kell, hogy ön az ellenségem-e.

Így hát a férfi beszélt először, és bár Szellemmadár úgy gondolta, néhány dolgot még mindig nem árult el, a zaklatottan, mégis egyfajta lelkesedéstől fűtve hadart szavai őszintének tűntek. Néha hallatszott bennük a reménytelen mögöttes tartalom, amit a nő értett, de nem reagált rá. Ismerte a körülményeket még abból az időből, amikor Kontroll a Déli Végeken a cellájába jött, hogy kihallgassa.

Felnevetett, amikor megtudta, hogy a tizenkettedik expedíció pszichológusa a Déli Végek korábbi igazgatónője, és hogy a biológus az ő személyes terve alapján került oda, ugyanis különleges reményeket fűzött hozzá. Eszébe jutottak a bevezető interjú alatt folytatott csatározásaik, és lelke mélyén hirtelen megkedvelte a nőt. A fondorlatos pszichológus igazgatónőt, aki az erős és kiismerhetetlen mélységű X Térséggel szemben a biológussal, egy ilyen gyenge és tompa fegyverrel akarta felvenni a harcot. Úgy tűnt, a szederbokorból hirtelen felkapó és a távolba röppenő ökörszem is osztotta a véleményét.

– A biológussal kapcsolatban talán tévedett az igazgatónő, de könnyen lehet, hogy ön a válasz sok mindenre – jegyezte meg csak félig ironikusan a férfi.

– Én nem válasz vagyok – jelentette ki Szellemmadár –, hanem kérdés. – Vagy egy testet öltött üzenet, egy hús-vér jel, csak még nem jött rá, milyen történetet is kellene továbbadnia.

– Sajnálom, hogy a Déli Végeken hazudtak önnek – mondta Kontroll. Még nem volt képes kimondani: „sajnálom, hogy hazudtam önnek”. A nő mégsem neheztelt rá, nem érdekelték a hazugságok, mint ahogyan nem érdekelte az első expedíció sorsa sem. Csak azzal tudott foglalkozni, hogy kitalálja, miként illenek össze a kirakósjáték új darabjai, mit mutatnak meg az X Térségből.

Amikor rá került a sor, Szellemmadár bevallotta, hogy már mindenre emlékszik, egészen odáig, hogy a Mászó, aki az alagútban/toronyban élt, letapogatta, atomjaira bontotta vagy lemásolta. A pillanatig, ami talán a biológus halálának perce volt. De amikor leírta Kontrollnak a Mászót, és alakjának mítoszrétegei alól kiviláglott a világítótorony őrének arca, látta, hogy a férfiból sugárzik az értetlenkedés, átüt a bőrén, akár egy átlátszó mélytengeri halén. Pedig annyi lehetetlen dolgot látott már, ez a néhány újabb vajon mit számított még?!

Kontroll semmi olyat nem kérdezett, amit a tizenkettedik expedíció biológusa, geodétája, antropológusa vagy pszichológusa valamilyen formában meg nem kérdezett már.

Ez pedig valahogy kellemetlenül érintette Szellemmadarat, visszaidézte a múltat, amiről a nő maga is sokat vitázott magában. Mert nem értett egyet minden korábbi döntésével, azaz a biológus korábbi döntéseivel. Hogy lehetett ennyire felelőtlen a másik énje a falon lévő felirattal kapcsolatban?! Például. Vagy miért nem szállt szembe a pszichológussal/igazgatónővel azonnal, amikor tudomást szerzett a hipnózisról? Mit nyert azzal, hogy lement, és megkereste a Mászót? Voltak dolgok, amiket meg tudott bocsájtani, vagy utólag igazolni tudott, de volt, ami folyamatosan piszkálta, és véget nem érő mi-lett-volna-ha spirálba kergette a gondolatait, ez pedig nagyon dühítette Szellemmadarat, leginkább azért, mert maga sem lehetett biztos semmiben. Örült volna, ha ő is olyan kétkedő tud maradni, mint a geodéta, és sokkal többre becsülte azt a nőt, mint korábban a biológus.

A biológus férjével egyáltalán és egyértelműen nem foglalkozott, mert a férj képével együtt járt a sivárság, amit a biológus érzett, hogy a városban kényszerül élni. A biológus házas volt, Szellemmadár viszont nem, ezért rá ennek felelőssége nem vonatkozott. Nem is értette igazán, hogy a másik énje miért volt hajlandó tűrni ezt. Egyet azonban tisztáznia kellett Kontrollal: az, hogy új élményekre vágyott, amelyekkel kiszoríthatta valaki más emlékeit, nem vonatkozott a kettejük kapcsolatára, bárhogyan is tekintett rá a férfi. Nem vethette bele magát egy testi, gépies kalandba a férfival, nem írhatta felül a nem valódit a közönségessel, amikor az emlékeiben ott élt a férj, aki saját emlékek nélkül tért haza az X Térségből. Ha kompromisszumot köt, azzal mindkettejüknek fájdalmat okoz. Különben is, valahogy nem ez volt a lényeg.

Kontroll a nyüszítő lény csontváza felett állva megkérdezte:

– Szóval én is így fogom végezni? Vagy a testem egy változata?

– Mind így végezzük, Kontroll. Előbb vagy utóbb.

Ha nem is egészen így. Mert az üres szemüregekből, a porladó csontokból még mindig valamiféle ragyogás áradt, egyfajta élet, ami tapogatózva, vizsgálódva sugárzott felé; ő eltaszította magától, Kontroll pedig nem is észlelte. De az X Térség figyelte őt a halott szemekkel. Az X Térség elemezte őt, letapogatta minden oldalról. A nő úgy érezte magát, mintha csak egy váz lenne, amit a rá irányuló figyelem hozott létre, mintha csak azért mozogna, mert ez a figyelem mozog vele együtt, mintha a testét alkotó atomokat pusztán ez a figyelem tartaná össze egységes formában. Ismerősnek tűnt az őt vigyázó szempár.

Szellemmadárnak az is eszébe jutott, amit az X Térségbe vezető utazásuk során látott, amikor úgy vélte, nincs más körülöttük sem balra, sem jobbra, csak a hatalmas városok rémes, feketéllő romjai, meg a partra futott hajók a pattogó, vörös és narancssárga lángok fényében, és ezek a tüzek semmi mást nem tesznek, csak árnyékot vetettek a távolban a hamvak között mászó és ugrándozó, nyüszítő valamikre. Visszaemlékezett arra, hogy próbálta elkerülni Kontroll kusza vallomásait, a rettenetes dolgokról, amiket önkéntelenül és öntudatlanul elmondott, mert azt akarta, hogy Szellemmadár elhiggye, már nem rejteget előle egyetlen titkot sem. Vedd fel a fegyvert… Mondj egy viccet… Én öltem meg, az én hibám volt… Hipnotikus erejű szavakat súgott a fülébe, hogy kizárja a férfi szavait, és a körülöttük lévő iszonyatot.

Az előttük heverő csontvázon húsnak nyoma sem volt már. Az elszíneződött csontok rohadtak, a bordák végei már felpuhultak a nedvességtől, a legtöbb letört, eltűnt a sárban.

Felettük a gólyák még mindig keringtek, ide-oda forogtak, bonyolult szinkrontáncuk a levegőben szebb volt, mint bármi, amit emberi elme valaha alkotott.

0003: AZ IGAZGATÓ

Hétvégenként a Chipper’s Star Lanes klubban rejtőzöl el, mert itt végre nem a Déli Végek igazgatónője vagy, csak egy vendég a sok közül a bárpult mellett. A Chipper’s távol esik az autópályától, Bleakersville-től is messzire, majdnem a földút végén. Lehet, hogy a Központban Jim Lowry emberei ismerik ezt a helyet, talán meg is figyelik és lehallgatják, de te még soha nem találkoztál itt senkivel a Déli Végektől. Még Grace Stevenson, a helyettesed sem tudja, hogy ide jársz. Álruhát öltesz, az egyik helyi építési vállalkozás, vagy egy csilifőző jótékonysági verseny pólóját veszed fel, hozzá a legutóbbi kövér időszakodból maradt kopott farmert, és néha még a kedvenc barbecue-éttermedet hirdető baseballsapkát is a szemedbe húzod.

Bowlingozni jársz ide, mint gyerekkorodban az apáddal, de általában elöl kezdesz, a málladozó, de még működőképes minigolfpályán. Egyedül játszol a szafarikaland akadályokon. A kilencedik lyuknál az alvó oroszlánokból csak egy kusza műanyagrakás maradt, a széle megolvadt és megfeketedett egy régi balesetben, a pálya végi tizennyolcadik lyuk felett terpeszállásban álló, nagydarab vízilónak pedig elvékonyodott a bokája, a foltokban lepattogzott máz alól pedig kilátszik a vérvörös festék, mintha készítői megszállottan élethűvé akarták volna tenni.

Ezután bemész bowlingozni, bárkihez beállsz, ahol nincs ki a négy játékos. Gurítasz néhányat a plafonra festett, fakuló csillagok alatt. Ott a Föld, a Jupiter és egy nagy, lilás csillagköd, aminek vörös a közepe, éjszaka pedig mindezen béna lézerfények villognak. Négy vagy öt meccset játszol végig, ritkán gurítasz kétszáznál többet. Amikor végeztél, letelepszel a sötét, kényelmes bárban, amit az egyik hátsó sarokba dugtak el, a lehető legtávolabb a büdös bowlingcipőktől, a terem akusztikája pedig valahogy elfojtja a pályák felől hallatszó csikorgást, puffanásokat és dübörgést. Itt is közel van minden az X Térséghez, de amíg senki sem tud róla, addig ez az információ csak olyan lassan gyilkolja a vendégeket, ahogyan az utóbbi néhány évtizedben tette.

A Chipper’s bárjába leginkább rendíthetetlen törzsvendégek járnak, mert meglehetősen lepukkant a hely. A plafonra fekete nemezborítást tűzőkapcsoztak, ezen elvileg csillagok ragyognak, de a régi westernfilmek seriffcsillagaira emlékeztető fémdarabok, amiket odaszögeltek, már régóta rozsdásak, szóval mostanra az egészből valamiféle vörös tengeri csillagokkal tarkított, nagy feketeség maradt. Az egyik sarokban a Star Lines Lounge söröző világító reklámtáblájával. Maga a söröző fél tucat kerek faasztalból és fekete műbőr kárpitos székekből áll, ezek úgy néznek ki, mintha sok évvel ezelőtt egy családi vendéglőből lopták volna őket.

A bárban a legtöbb társadat leköti a lenémított tévéből szivárgó, feliratozott sportműsor, az oldalfalakra felfutó, régi, zöld szőnyeg halk morajjá tompítja a beszélgetésüket. A törzsvendégek elég ártalmatlanok, és csak ritkán emelik fel a hangjukat. Közéjük tartozik az ingatlanügynök, egy nő, aki azt hiszi magáról, hogy mindenhez ért, de legalább élvezetesen meséli a sztorijait. Ott van még az alacsony, tömzsi, ősz szakállas, hetvenéves férfi, aki szinte mindig a bárpult végében ácsorog, és sört iszik. Háborús veterán, néha szófukar, néha pedig közvetlen és barátságos.

Itt nem szereted azt mondani, hogy pszichológus vagy, úgy érzed, ez a fedősztori nem működne. Ezért ha valaki megkérdezi, inkább azt mondod, kamionsofőrként dolgozol, de éppen nincsen fuvarod, majd kortyolsz egyet a sörödből, hogy lezárd a beszélgetésnek ezt a részét. Az emberek elhiszik, hogy tényleg ez a foglalkozásod, talán azért, mert magas a termeted, és széles a vállad. Itt általában magad is elhiszed, hogy kamionos vagy, és hogy ezek az emberek a barátaid, vagy olyasmik.

Az ingatlanügynök szerint az öreg nem is veterán, csak egy alkoholista, aki részvétet akar kelteni másokban, de te úgy látod, ez éppen elég részvétet ébreszt a nőben. A veterán kedvenc kifejezései: „Én kiszálltam”, és „Hogy a viharba ne?!” A többiek között vannak kórházi nővérek, néhány autószerelő, egy fodrász, egy pár recepciós titkárnő. Az apád azt mondta volna rájuk: olyanok, akik soha nem nézhetnek a kulisszák mögé. Semmi értelme nem lenne lenyomozi őket, ahogyan az egymást gyakran váltó bárpultosokat sem, ezért nem is vesztegeted az időd erre. A Chipper’sben soha nem mondasz bizalmas vagy nyugalmat megzavaró dolgokat.

Néha azonban, amikor olyan sokáig maradsz, hogy a bár már kiürül, a szalvétára vagy a söralátétre lejegyzetelsz néhány kérdést, ami nem hagy nyugodni. Állandó fejtörést okozó rejtélyeket, amikkel Whitby Allen, a holisztikus környezettudós bombáz folyamatosan. Ő a tudományos részleg túlságosan joviális vezetőjének, Mike Cheney-nek az alárendeltje, és te soha nem kérted, hogy ossza meg veled ezeket a rejtvényeket, Whitbyt azonban ez nem gátolta semmiben. Úgy viselkedik, mintha állandóan lángokban állna a haja, és csak úgy olthatná el a tüzet, ha belemártja a száján kiömlő ötletfolyamba. „Mi van a határon kívül, amikor te belül vagy?” „Mi a határ, amikor te belül vagy?” „Az, aki belül van, miért nem látja azt, aki kívül van?”

– Az állításaim sem jobbak, mint a kérdéseim – vallotta be egyszer Whitby –, de ha ön a könnyebb utat akarja választani, nézze meg, mit főznek ki Cheney tudóskonyháján!

Az ötleteit egy meggyőző dokumentumban foglalta össze, az átlátszó műanyag fedőlap fényesen csillogott a vadonatúj háromgyűrűs, fekete lefűzőmappában, a tizenkét oldalas, nyomtatott jelentés lapjait tökéletesen pontosan lyukasztotta, az egész anyagban egyetlen elgépelés sem volt. A mestermű kifogástalan fedőlapján ez a cím állt: Egyesített elméletek: holisztikus megközelítés.

A jelentés éppen olyan ragyogó, okos és éles, mint Whitby maga. A benne felvetett kérdések és javaslatok kendőzetlenül utalnak arra, hogy Whitby szerint a Déli Végek jobban is teljesíthetne, hogy ő maga jobban teljesíthetne, ha esélyt kapna rá, hogy bizonyítson. Nehezen emészthető anyag, főleg úgy, hogy a tudományos részleg csak neked címezve folyamatosan küldi a feljegyzéseket, amikben megpróbálják aláásni és megtorpedózni. „Bizonyíték nélküli feltevések, légből kapott, hajuknál fogva odarángatott elméletek.” Na persze.

Számodra viszont ez halálosan komoly, főleg az a rész, amely az X Térség létrejöttének követelményeivel foglalkozik. Ezek a feltételek:

– elzárt terület,

– inaktív, de változékony kiváltó erő,

– katalizátor, ami a kiváltó erőt aktiválja,

– véletlen vagy szerencse, ami befolyásolja, hogyan bontakozik ki a kiváltó erő,

– sajátos kontextus, amit nem értünk,

– sajátos hozzáállás az energiához, amit nem értünk,

– a nyelvnek olyan megközelítése, amit nem értünk.

– Mi jöhet még? – fakadt ki egyszer Cheney egy megbeszélésen. – A szentek csodáinak beható vizsgálata? Az óriási kétfejű borjakkal történt megmagyarázhatatlan dolgok világvége-jósló képességének kutatása? Csak azért, hogy lássuk, valami illik-e a témánkhoz?

Whitby akkoriban heves vitázó volt, aki nem félt leforrázni a többieket, és készségesen visszavágott egy-egy megjegyzéssel, amiről tudta, hogy nemcsak felpaprikázza Whitbyt, de meg is borsozza, olajba forgatja, és nagy lángon kisüti.

– Az X Térség úgy viselkedik, mint egy élőlény. Aminek a bőrén ezernyi mohó száj tátong pórusok helyett. És nem az a kérdés, hogy mi ez, hanem hogy mit akar. Gondolkodjanak úgy, mintha egy gyilkos lenne, akit el akarunk fogni.

– Nagyszerű, igazán nagyszerű, most már egy nyomozó is van a csapatban! – morgott Cheney, te pedig egy kézmozdulattal lecsitítottad, míg Grace fájdalmas mosollyal segített ki a másik oldalról. Igazság szerint ugyanis te mondtad Whitbynek, hogy gondolkodjon úgy, mint egy nyomozó, és próbáljon kitörni a Déli Végek keretei közül.

Egy ideig Whitby segítségével céltudatosan és megállíthatatlanul haladsz előre. Bizony, kezdetben sikeres voltál. A felügyeleted alatt több fontos áttörés történt az expedíciók felszerelése terén, például a feljavított mikroszkóp a terepre, és a fegyverek, amik nem váltják ki az X Térség védekező reakcióit. Egyre több csapat tér vissza épségben, és úgy tűnik, működik a módszer, amit egyébként a saját, álcák mögötti életedből alkalmaztál a munkára: emberek helyett funkciókká változtattad az expedíció tagjait.

Leírtad a folyamatot, ahogyan az X Térség terjeszkedik, területet követel magának, lassan feltérképezted néhány jellemzőjét, és hasonló összeállítású expedícióciklusokat kezdtél szervezni. Lehet, hogy még nem tudod pontosan szabályozni a csapatok minden jellemzőjét, de egy ideig úgy tűnik, mindenki azt gondolja, a helyzet stabilizálódott, és a Déli Végek jó úton jár. A csillogó, sima ezüst tojás, ami megjelenik a lelki szemeid előtt, amikor eszedbe jut a Központ – a maga tökéletesre csiszolt, magas szintű gondolataival, amiket az ottani feletteseid olyan tökéletlenül fejeznek ki –, elismerően zsong és dorombol, és árasztja rád a megbecsülés sugarait… még ha közben olyan érzést is kelt benned, mintha a Déli Végek lenne a romlandó izom, ami a végrehajtás közben lealacsonyítja és elrontja a Központ mélyében rejlő elegáns és briliáns algoritmusokat.

De ahogy az évek múlnak, és Lowry romboló befolyása folyamatosan nő, a megoldás egyre csak elmarad. Az X Térségben szerzett adatok ismétlik önmagukat, mennyiségük csökken, illetve – ahogyan Whitby szokta mondani – nem hagyják magukat értelmezni. Az elméletek tovább burjánzanak, de egyet sem lehet közülük bizonyítani. Nincsenek megfelelő analógiáink, hajtogatják a nyelvészek.

Grace már csak nyelv-eszetleneknek nevezi őket, mert folyton lemaradnak, nem tudják tartani a lépést, a vicces megjegyzések szerint „elhullnak az út szélén, ami egy metaforája az összegabalyodó és a nyelvészeket magáról lerázó nyelvnek”. Az X Térség megnehezítette a dolgokat. Csakhogy sem a megnehezítést, sem az utat jelképező nyelvet, sem semmi mást nem értettek már. Valahogy még a „nincsen megfelelő analógiánk” kijelentés is hiányos volt, a nyelvészek elégtek a légkörben, amikor az X Térséggel történt találkozás után vissza akartak térni a földre. Erről a sok elpusztult vagy pusztuló műhold jut eszedbe, amit az X Térség koordinátáira zúdítottatok, mert ez egyszerű volt, mert valamilyen kifacsart gondolkodásmód szerint értelmes dolognak tűnt megsemmisülő űrszeméttel dobálózni, még akkor is, ha közben tiszteletlenségnek érezted, hogy űrroncsteleppé változtatjátok az X Térséget, hiszen talán feldühít egy bizonytalan istenségszerűséget. Csakhogy Az X Térség még erre a sértésre sem reagált.

Nem a nyelvészek jelentik az igazi problémát, még csak nem is a Központ. Lowry a gond, aki megőrzi a titkodat, de cserébe elvárja, hogy ésszerű keretek között megpróbáld megadni neki azt, amit akar. Lowry mások vérét és izzadságát áldozta az expedíciók folytatására, és ezzel kimondatlanul szentesítette a felfogást, hogy a határ egy áthatolhatatlan válaszfal. Ez azt jelenti, hogy ő biztonságban van a választóvonal jó oldalán. Whitby viszont állandóan kikezdi ezt a hagyományos nézőpontot: „Bármit is gondolunk a határról, fontos, hogy megértsük: ez az X Térség korlátja.” Számít ez bármit is?

Ami neked számít: mi igaz a szóbeszédből, miszerint Lowry a Központba kerülve könyörtelenül kezdett helyezkedni, és kikapart magának egy elszigetelt, hangszigetelt műhelyt. Az erről szóló pletykák távolról, de egyértelműen jutnak el hozzád az évek során, úgy érzed magad, mint aki egy sötét és néma erdőben kaptat, és messziről szélkolomp elhaló, hívogató hangját hallja; a hang az emberi civilizáció kényelmeit ígéri, de amint a túrázó odaér, csak egy hullákkal telirakott vágóhidat talál az út végén. Lowry befolyásának jó bizonyítéka, hogy milyen könnyedén felülírja Pitman, a hivatalos központbeli vezetőd utasításait, és erősebben szorítja ki belőled az eredményeket.

Valami leírhatatlan és pontosan ki nem mutatható módon úgy hiszed, Lowry igazából távolabb taszítja a Déli Végeket az igazság megismerésétől. Mint az űrhajós, aki menthetetlenül a végtelen és kihalt űr felé sodródik, kapkod, de a hadonászásával csak felgyorsítja a távolodását. Számodra, aki nosztalgia nélkül tekintesz vissza a pszichológusként eltöltött éveidre, még ennél is rosszabb, hogy Lowry arra kárhoztatja magát, ezernyi módon élje át újra az X Térségben tapasztalt borzalmakat, ezért már soha nem menekülhet az emlékeitől. Látszólag el akarja taszítani a múltat, de éppen ezzel öleli magához örökké.

Mire a tizenegyedik expedíciósorozatnál jársz, már kezdesz kimerülni. A Központ változtatni kezd a tervein, a Déli Végek személyzeti, pénz-és felszerelési forrásai elapadnak. Mintha az ügynökséged csak egy állandósuló hőemelkedés lenne, és közben a Központ a legtöbb idejét a belföldi terrorizmus elfojtására és a közelgő ökológiai katasztrófára utaló bizonyítékok eltüntetésére fordítja.

Esténként későn érsz haza a bleakersville-i házadba, de ott sem találsz nyugtot. A szellemek követnek az otthonodba, letelepszenek a kanapédra, vagy lesnek rád a konyhaablakból. Nemkívánatos gondolatok szivárognak az elmédbe a legfurcsább pillanatokban, megbeszélések alatt, vagy amikor leülsz ebédelni Grace-szel, vagy miközben hiába keresed a központ legújabb poloskáját az irodádban. Arra gondolsz, hogy talán nem éri meg ez az egész, hogy nem fogsz elérni semmit sem. Minden új expedíció súlya nyomasztóan nehezedik a válladra.

– Lehettem volna én az igazgató – dicsekedett egyszer Lowry –, de felvillant a vészjelző lámpa a pilótafülkében, én pedig hallgattam rá.

Az a figyelmeztető lámpa a félelem volt, te tudod, hogy ott lakozik benne, mélyen, bár ő ezt soha nem ismerné el. Kegyetlen tréfának tűnik, hogy téged hajt és tapos, mintha tudná, hogy lehetetlent vár tőled.

Folyamatosan aggódsz, állandó láz gyötör, hogy a Déli Végeken vagy a Központban valaki rájön a titkodra, vagy Lowry elárul, mert úgy dönt, hogy már nincsen rád szüksége. Kiderül, hogy biztonsági kockázatot jelentesz. Hazug vagy. Túlságosan elfogult. Mégis abban bízol meg legkevésbé, aki segíteni akar, ezeket eltaszítod magadtól, és Grace kivételével inkább mindenkinek azt mutatod, hogy rideg, távolságtartó, sőt nyers vagy, csak hogy megőrizd a tiszta fejed és objektivitásodat… még akkor is, ha a színlelés közben kicsit tényleg rideg, távolságtartó, sőt nyers leszel.

A Déli Végeken mindenki Cynthiának ismer, de harminc évvel korábban Gloria volt a neved, az Elfeledett Parton laktál, a világítótorony körüli sziklákon mászkáltál, és egy Saul Evans nevű férfival beszélgettél.

*

A másik menedéked a Déli Végek épületének teteje, ahol a háztető körül húzódó, furcsa füstcsatorna miatt nem láthat meg téged senki alulról. Ez a te saját menedéked, télen fázóhelyed, nyáron sörözőhelyed, vagy – amikor munka után töményebb italt csempészel fel magaddal, akkor – zugivóhelyed.

Egyetlen embert engedsz csak be ebbe a szentélybe, Grace-t. Itt megtárgyalhatjátok az ötleteidet, amik a Star Lanes-ben eszedbe jutnak, pletykálhattok és kibeszélhettek mindent. Biztonságban vagytok, mert csak kettőtöknek és a gondnoknak van kulcsa ide. Amikor valaki keres téged, sokszor szembesül azzal, hogy egyszerűen eltűntél, ilyenkor mindig itt, az óvóhelyen tartózkodsz, de ők ezt nem tudják.

Grace és te itt találjátok ki a beceneveket, amiket a dolgokra használtok, miközben bámuljátok az őskori mocsarat és a kilométerekre nyúló, sötét fenyőerdőt. A határt várároknak nevezitek el, az X Térségbe vezető út a főkapu, mert mindketten bíztok abban, hogy egyszer találtok egy hátsó kaput is. Az alagút vagy topográfiai anomália neve El Topo lesz, egy pszichedelikus film alapján, amit Grace a barátnőjével látott valaha.

Ezek a nevek általában elég bugyuták, de abban a pillanatban, amikor kitaláljátok őket, viccesek is, főleg, ha hoztál magaddal egy üveg brandyt, vagy Grace-nél van cseresznyés cigi, és ti műanyag kerti székeken ücsörögtök, és azt tervezgetitek, mit csináltok majd a hétvégén. Grace-nek meséltél a Chipper’s-ről, és te is tudsz az ő kajaktúráiról, ahová a barátaival megy, mert „rászokott az evezőre”. Felesleges megkérned, hogy ne jöjjön a bárba, és te sem hívatnád meg magad soha a vízitúrára. A barátságotok a Déli Végekre korlátozódik.

Itt, a tetőn említed Grace-nek először, hogy be akarsz szökni az X Térségbe. Ez a gondolat először csak motoszkált a fejedben, de idővel többé vált kósza ötletnél. Amikor a tizedik és tizenegyedik expedícióciklus között stabilizálódott a helyzet, és nem történt több tragédia, de válasz sem érkezett, a Grace-szel folytatott beszélgetések során már kódnevet is kapott a terv, ez lett a „túra Whitbyvel”.

Grace-t azonban nem viheted magaddal, az olyan lenne, mintha két fejet vágnál le egyszerre, ha bármi baj történik. Különben sem gondolod, hogy Grace megfelelő lenne az útra, ő túl sok szállal kötődik a valódi világhoz. Gyermekei vannak, testvérei, volt férje, és barátnője, akibe szerelmes. Sokszor viccelődsz azzal, hogy Grace a te „külső erkölcsi szabályozód”, aki nálad jobban tudja, mik azok a határok, ameddig elmehetsz. „Túl normális”, ezt írtad egyszer róla egy szalvétára.

– Miért hagyod, hogy Lowry mondja meg, mit csinálj? – kérdez rá egyszer Grace a tetőn, miután te ebbe az irányba terelted a beszélgetést.

Te terelsz és kitérsz. Lowry nem a közvetlen felettesed, olyan inkább, mint egy belső rím: nincs ott a dolgok végén, mégis meghatározó. Ahhoz, hogy megértse, Grace-nek tudnia kellene, hogyan szerzett magának helyet Lowry a Központban, és hogyan akadtál a horgára te is. Eddig azonban sikerült megvédened ettől a barátnődet.

Emlékezteted Grace-t, hogy van a folyamatnak egy része, amit csak te irányítasz, ahová Lowry befolyása nem ér el: az anyagok, amiket az expedíciók hoznak ki az X Térségből. Ezeket mind a Déli Végek dolgozza fel, így amikor a legutóbbi tizenegyedik csoport semmi mást nem tudott felmutatni eredményként, csak néhány elmosódott fényképet, amit az alaptáborban találtak az előző vagy talán egy még korábbi expedíció után, te fogtad a fotókat, és órákig bámultad őket. Az árnyakat a sötét háttér előtt. Egy fal előtt? És a fal felülete tényleg olyan volt, mint egy másik expedíció fotójának háttere? Elővetted tehát az összes El Topóban készült fényképet, mind a tizenhármat, és valóban, lehet, hogy a legújabb fotók is ott készültek. Az az árnyék, az arc halvány körvonala… ismerős volt számodra? Hiba lenne-e, ha elhinnéd, hogy ez jelent valamit?

Azzal, hogy elárultad az egyszerű tervedet Grace-nek, és megmutattad a bizonyítékaid egy részét, kockáztattad, hogy elárul téged a Központnak, és tudod, hogy pusztán a szabályok tisztelete miatt talán meg is teszi. De az érveid és az összegyűjtött adatai ellenére is félsz, hogy mindebbe csak azért akarsz belevágni, mert eleged van már abból, hogy minden elveszett vagy félig elveszett vagy üres kézzel visszatérő expedíció miatt összeszorul a gyomrod, és változtatni akarsz a megközelítésen.

– Csak egy rövid útról van szó, az El Topóig és vissza. Senki sem tudja meg. – De lehet, hogy Lowry megtudja. Vajon mit tesz majd, ha kiderül, hogy az engedélye nélkül keltél át a határon? A haragja csak rád irányul majd, vagy a környezetedre is kiterjed?

Grace hallgat egy ideig, végül csak annyit mond:

– Hogyan segíthetek? – Mert tudja, hogy ez fontos, és tudja, akkor is megteszed, ha ő nem segít. Majd még annyit kérdez: – Mit gondolsz, rá tudod venni Whitbyt?

– Szerintem igen – válaszolod, ám ő nem ennyire biztos ebben.

De Whitbyvel egyáltalán nincs gond. Whitby lelkes, akár egy csaholó kutya, aki hosszú-hosszú sétára akar menni. Whitby ki akar szabadulni a tudományos részlegről, így még ő biztat téged, és bőszen sorolja az utolsó néhány expedíció kedvező túlélési arányszámait. Whitbyt annyira felvillanyozza a lehetőség, hogy miatta szinte már meg is feledkezel arról, milyen veszélyes a terved.

Ez pedig megkönnyebbülés számodra, mert a következő hétvégén, miközben az ingatlanügynökkel társalogsz, rájössz, hogy féltél volna egyedül elindulni. Ott, a rozsdásodó csillagok alatt, a bárpult mellett, a tévés sportközvetítést bámulva ráébredsz, hogy ha Whitby nemet mond, te lefújtad volna az egész programot.

*

Az átjáróban, az X Térség felé haladva valamiféle nyomás nehezedik rád, arra kényszerít, hogy lehajolj, hullócsillagokkal teli, fekete láthatárt látsz magad előtt, az aszteroidák fénye olyan élesen beleég az égboltszerűségbe, hogy hunyorognod kell az égi hegesztőpisztoly vakító ragyogásától. Dülöngélni kezdesz, mintha szédülnél, de ahányszor túlságosan kilengsz oldalra, valami mindig visszatol középre, mintha az átjáró szélei közelebb lennének, mint gondoltad, és éles szögben felkunkorodnának kétoldalt. A gondolataid hol cikáznak, hol pedig vánszorognak, és nem tudod megállapítani, mi fűzi össze őket. Késztetést érzel rá, hogy megáll, hogy csak állj ott, a valódi világ és az X Térség közötti határon, és maradj ott örökre.

A hipnotizált Whitby csak csoszog utánad becsukott szemmel, de az arca csupa ideges rángás és feszültség, mintha álmodna. Nem számít, mi kísért a fejében, te gondoskodtál róla, hogy ne tévedjen el, ne álljon meg átkelés közben. A csuklójánál fogva magadhoz kötözted egy műanyag kötéllel, ő pedig engedelmesen követ.

Ezután a ragacsosság érzése következik, mondták, hogy erre számíthatsz, mintha combig érő vízben gázolnál, az ellenállás, ami azt jelenti, hogy az út vége felé közeledsz, aztán egy mélységes, örvénylő fénykapu jelenik meg előtted a távolban, éppen ideje volt, mert bármennyire sztoikus vagy, Whitby alvajáró állapota kezd az idegeidre menni, úgy érzed, mintha több valami figyelne téged kintről. Már nem tudsz tájékozódni, a saját testedhez képest sem tudod, hol vagy… Tényleg lépkedsz előre, vagy egy helyben állsz, és csak az agyad küldi a jeleket, hogy felemelted a lábad, letetted a lábad, majd újra felemelted?

Végre véget ér az ellenállás, mintha túl sokáig tartottad volna bent a levegőt, és most végre fellélegzel, mindketten átestek az ajtón, és az X Térségbe zuhantok. Whitby a földre esik, kiterül a talajon, görcsösen rángatózik, te pedig elhúzod őt onnan, nehogy véletlenül rossz irányba induljon, és örökre eltűnjön. Levegő után kapkod, te is levegő után kapkodsz, túl friss itt a környezet, hozzá kell szokni.

Milyen tiszta, kék az ég! Előtted az ösvény, amit ismerned kellene jól, de harminc éve már, hogy utoljára láttad az Elfeledett Partot. Több időre van szükséged, hogy újra otthon érezd magad itt. Inkább a fényképekről és az expedíciók tagjainak leírásából ismered fel az utat, de tudod, hogy itt volt már az első betolakodók érkezése előtt, az őseid jártak rajta, és, bár benőtte a gaz, azóta is fennmaradt az X Térség részeként.

– Tud járni? – kérdezed Whitbytől, amikor magához térítetted.

– Persze hogy tudok járni – vágja rá lelkesen, bár a szavai kissé hamisan csengenek, mintha máris eltűnt volna a férfiból valami.

Nem kérdezed meg tőle, hogy mit álmodott, mit látott átkelés közben. Nem akarod tudni, amíg vissza nem értek.

Nem azért nézted meg az első X Térségbe küldött expedíció mérgező hatású videofelvételeit, hogy válaszokat keress bennük, hanem hogy az enyhe bűntudatod ellenére megtaláld benne a vadon nyomát, amit gyermekként ismertél. Hogy felidézd az emlékeket, amiket elfelejtettél. A sikoltásokat, a zavarodottságot, az értetlenséget és Lowry nyöszörgését, a sötétséget figyelmen kívül hagytad.

Láttad a felvételen a világítótoronyhoz közeli sziklaszirtet, ami kicsit már megváltozott azóta, mintha Whitby terroir-elméletét lehetne tetten érni a hullámtörés nyomaiban. Mintha lent, a homoki rákok üregei és a víz visszavonulásakor magukat beásó apró kagylók között találnál valami mintát, ami mindenre magyarázatot ad.

Láttad az ösvényeket is, a fenyők sötét csendjét és a lapos fénytől foltos, sűrű aljnövényzetet. Feltört az emlék: hatévesen eltévedtél a viharban, és amikor kijutottál abból az erdőből, nem tudtad, hogy hol vagy. Az expedíció vezetőjének suttogó, óvatos hangja hozta vissza az elfelejtett élményt, amikor megjegyezte, hogyan tornyosulnak az égen a felhők, mintha azok gyülekezése nemcsak azt jelentené, hogy fedezéket kell találniuk az eső elől, hanem valami sokkal baljóslatúbb dolgot jelezne előre.

Amikor elült a vihar, meglepetten indultál a nyílt terepen, a napfényben, de a szűk ösvényt elállta egy nagy aligátor. Kétoldalt víz volt, nem tudtad kikerülni. Nekifutottál, és átugrottad. Soha nem mesélted el az anyukádnak, milyen felszabadult, ujjongó örömöt éreztél akkor, hogy a levegőből le mertél nézni az állat sárga szemébe, a sötét, vágott pupillájába, és láttad, hogy a pillantása végigmér, ahogyan az X Térség mérte fel az első expedíciót; aztán átjutottál a túloldalára, és még sokáig futottál, hajtott a tiszta öröm, az adrenalin, úgy érezted, mintha meghódítottad volna a világot.

A film végén a szereplők a képernyőn nem valami felé, hanem valami elől futottak, később a sikítások nem a győzelem, hanem a vereség hangjai voltak, fáradt kiáltások, a kimerültség jelei, amikor az ember már belefáradt a rejtőzködő, ismeretlen ellenséggel folytatott harcba. Keserűbb pillanataidban beletörődő kiáltásnak hallottad őket: egy olyan szervezet hangjainak, ami már tudja, hogy semmi értelme ellenállni, a test feladja a küzdelmet, és az elme hagyja, hogy így legyen. Azok az emberek nem úgy tévedtek el, ahogyan te gyerekkorodban, nem volt ház a parton, ahová visszatérhettek, nem várta őket a teraszon magát halálra aggódva fel-alá járkáló anya, aki végül hálás volt, hogy hirtelen ázottan, piszkosan felbukkantál.

Az arcodon még ott lehetett az örömöd nyoma, mert az anyád nem büntetett meg, csak megszárított, átöltöztetett, megetetett, és nem kérdezett semmit.

Elkerülöd az alaptáborba vezető utat, és egyenesen a topográfiai anomália felé sietsz, olyan gyorsan, mintha egy óra ketyegése űzne előre. Tudod, bár soha nem beszéltél erről Whitbyvel, hogy minél tovább maradsz, minél hosszabbnak tűnik az itt elvesztegetett idő, annál nagyobb eséllyel következik be valami katasztrófa. Az aligátor sárga szeme rád mered, több értelem van a tekintetében, mint amennyire emlékeztél. Az első expedíció valamelyik tagja a képen kívül megjegyzi: „Haza akarok menni!”, mire Lowry magabiztosan viccelődve azt válaszolja: „Hogy érted ezt? Most már ez az otthonunk. Itt megvan minden, amire szükségünk lehet, nem?”

Legerősebben akkor érzed a sürgetést, amikor a határtól két-három kilométerre fekvő mocsaras erdőn vágsz át, a fák és a nyirkos, sötét vizű csatorna találkozásánál. Ott, ahol legtöbbször találsz medvékre utaló nyomokat, és ahol motozás neszét hallod a fák sötétjéből.

Whitby hosszú időszakokra csendben marad, de talán jobb is, mert a kérdései és aggodalmai nem enyhítik a sötétség nyomasztó erejét, az érzést, hogy örök és örökké tartó szándék uralkodik ezen a területen, amely már az X Térség megjelenése előtt itt volt. A néma, rezdületlen víz hatását, az ég fullasztó sötétségét, amin csak néhány váratlan pillanatra tör át a kékség a fák lombjai között, csak hogy újra eltűnjön, és akkor is mintha több ezer kilométer távolságból világítana rád. Ez az a tisztás, ahol az ötödik expedíció során három férfi meghalt? Abban a tóban fekszenek a nyolcadik ciklus első csapatában lévő nők és férfiak holttestei? Néha, amikor elmerülsz ezekben a gondolatokban, Whitby sápadt, suttogó jelenléte meglep és megrémiszt, nem tudod elválasztani őt a múlt visszhangjaitól.

Végül azonban biztatóbb tájra érsz, amihez hozzá tudsz szokni, ahol a múltat és a jelent ki tudod békíteni egy látomásban. Itt a nyirkos, sötét erdőt egy széles út választja el a nyílt tereptől, már távolabb is ellátsz, a vadon növő fűben szétszórt magas fenyőkig és legyezőpálma-csoportokig. Ez az erdő ritkásabb, ezért a sötétség rézsútos vonalban véget ér az út felénél. Az X Térségen belül is vannak határok, akadályok, és te most átjutottál az egyiken a topográfiai anomáliához vezető út során.

Amikor odaérsz, azonnal nyilvánvalóvá válik, hogy a torony nem kőből épült. Whitby is tudja ezt. Vajon a kiismerhetetlen arckifejezése mögött azt kívánja, bárcsak hipnotikus kondicionálást kapott volna, bárcsak átesett volna minden kiképzésen, amit a Központ nyújthat számára, és ne csak te készítetted volna fel félig-meddig, silányan?

A torony lélegzik, efelől nincs semmi kétség. Az anomália kerek teteje egyenletes ritmusban emelkedik és ereszkedik, akár egy mélyen alvó élőlény teste. Ezt eddig senki sem említette a jelentésben, te sem készültél fel rá, de nagyon könnyen napirendre térsz felette, már el is tudod képzelni, hogy leereszkedsz benne, bár a tudatod egy része, amely feléd emelkedik, és kívülről néz le rád, bolondságnak tartja a döntést.

Vajon felébred a torony, miközben benne vagy?

A sötétségbe vezető nyílás inkább egy állat pofájának tűnik, mint bejáratnak, az aljnövényzet visszahúzódott a torony körül, nagyjából egyenletes távolságba, mintha egykor egy kígyó tekeredett volna köré védelmezően. A lépcsők vicsorgó fogakra hasonlítanak, a kiáradó levegő rothadó méz bűzétől terhes.

– Én nem mehetek le oda – jelenti ki Whitby olyan eltökélten, mintha meg lenne győződve róla, hogy ereszkedés közben ő megszűnne Whitbynek lenni. Még az élénk, késő nyári napfényben is látszik a beesett arcán, hogy egy rémálom gyötri, amit még nem álmodott meg.

– Akkor majd én lemegyek – jelented ki. Le a szörnyeteg gyomrába. Mások is megtették már, ha nem is sokan, és aztán visszatértek, te miért ne jönnél ki? A biztonság kedvéért légzőmaszkot azért felveszel.

Minden mozdulatodból kábult rémület és feszült önuralom sugárzik, ami később a csontodon és húsodon is átüt majd. Hónapokkal később is sebzetten és sajgón ébredsz, mintha a tested nem tudná elfelejteni, ami történt, és csak így lenne képes kifejezni a traumát.

A torony belseje más, mint amilyennek a visszakerült részleges jelentések leírták. A falon hullámzó élő szövet szinte mozdulatlan, a szavakat formáló indák mozgása olyan lassú, hogy egy pillanatig azt hiszed, csak üszkösödött szövet. A szavak sem élénkzöld, hanem fonnyadtkék színűek, szinte olyanok, mint a lángok egy főzőlapon. Szunnyadó, ez a szó jut róla eszedbe, és feltámad benned a remény, hátha lejjebb is mozdulatlan lesz minden, és normális, még ha a szó tágan vett értelmében is.

A lépcső közepén maradsz, nem érsz hozzá a falhoz egyik oldalon sem, igyekszel nem venni tudomást a torony légzéséről. Nem olvasod el a szavakat, ezt már régóta csapdának tartod, ami elvonja a figyelmedet… De nem tudsz szabadulni az érzéstől, hogy valami zavaró és felforgató vár rád odalent, és most dönti el, hogy megjelenjen vagy láthatatlan maradjon; ezért minden sarok után, a láthatár minden tágulása után, minden elmaradt találkozással, a halott szavak kék fényétől megvilágított minden egyes lépcsőfokkal egyre nő benned a feszültség, egyre jobban összeszorul a bensőd, pedig nincs is ott semmi. És ez pokol számodra, az üresség pokla, mintha újra kellene élned minden, a Déli Végeken töltött pillanatot, amikor hiába ereszkedsz egyre lejjebb, a semmiért, mert nem találsz semmit. Nincsenek válaszok, nincsenek megoldások, nincs vége soha, a betűk a falon nem lesznek egyre frissebbek, csak sötétebbek, és mintha elhalványulnának, amikor a közelükbe érsz… Míg végre megpillantod a messzeségben, tőled nagyon távol a fényt. Olyan messze van, hogy úgy tűnik, mintha egy, a tenger mélyében fénylő virág lenne, egy pislákoló, csalóka fény, ami egy megmagyarázhatatlan trükk folytán ugyanakkor közvetlenül az arcod előtt lebeg, és érzed, akár meg is érinthetnéd, ha lenne elég bátorságod hozzá, hogy felemeld a karod.

De nem ettől roggyan meg a lábad, nem ettől szökik a vér lüktetve a fejedbe. A bal oldali fal mellett egy alak ül, maga elé mered, a lépcsőt bámulja.

Feje lehajtva, nem néz rád.

A maszk alatt bizseregni kezd a fejed, mintha simán, fájdalommentesen milliónyi hideg tűt szúrnának bele gyengéden, láthatatlanul, hogy úgy tehess, mintha csupán forróság öntené el az arcod, mintha megfeszülne a bőr az orrod és a szemed körül, mintha csak csendben és finoman a tűpárnába szúrnák a tűt, vissza oda, ahová mindig is tartozott.

Bemagyarázod magadnak, hogy ez se nem kevésbé, se nem jobban valódi, mint a bowlingozás a Chipper’s-ben, és a piros festék a víziló bőre alatt, mint az, hogy Bleakersville-ben laksz, és a Déli Végeken dolgozol. Hogy ez a pillanat éppen olyan, mint a többi, és az atomok, a levegő, és a körülötted lélegző falakat alkotó lény számára sem különleges. Mert amikor beléptél az X Térségbe, feladtad a jogot, hogy bármit is normálisnak nevezz.

Közelebb lépsz, vonz téged az a lehetetlen lény, leülsz mellé a lépcsőre.

A szeme csukva van. Az arcát megvilágítja a belsejéből áradó kékes fény, mintha a bőre átváltozott volna porózus vulkáni kőzetté. Teste a falba olvadt, vagy inkább ő türemkedett ki a falból, mintha annak egy része lenne, amit a fal most kinyújtott, de bármikor visszahúzhat magába.

– Te valódi vagy? – kérdezed, de ő nem válaszol.

A jelenés megbabonáz, kinyújtod felé a remegő kezedet, mert meg akarod tudni, hogy milyen érzés megérinteni őt, még ha közben rettegsz is, hogy a tapintásodtól elporlad. Az ujjaiddal végigsimítasz a homlokán. A tapintása durva és nyirkos, mintha dörzspapírt érintenél a víz alatt.

– Emlékszel rám?

– Nem lenne szabad itt lenned – szólal meg Saul Evans halkan. A szeme csukva, nem láthat, te mégis tudod, hogy lát téged. – Ne mászkálj a sziklákon, jön az ár!

Nem találsz szavakat, sokáig meg sem tudsz szólalni. Olyan régen volt már, hogy válaszoltál erre.

Most már hallod a mélyből valami erős motor mély, mindent betöltő zúgását, látod a furcsa gömbök gyors forgását, és a fényt odalent, azt a lehetetlen, virágzó fényt, amely most hullámzik, mozdul, valami mássá változik.

A férfi szeme kipattan, fehérlik a sötétben. Semmit sem változott három évtized óta, nem öregedett, és most te is újra kilencéves vagy, és a fény elindul feléd, jön felfelé a lépcsőn odalentről, gyorsan halad, és hallod a torony tetejében ordító Whitby visszhangzó hangját, mintha kettőtök helyett sikítana.

0004: A VILÁGÍTÓTORONY ŐRE

Tatuk túrták fel a kertet, de igazából nem akarok mérget kitenni nekik. Meg kell metszeni a tengeriszőlő-bokrokat. Holnap listát írok majd a karbantartási feladatokról. A Kudarc-szigeten tűz volt, de már jelentették, nem komoly. Láttam: albatroszt, ismeretlen csért, hiúzt (keleten az egyik legyezőpálma alól lesett egy turistát, aki nem vette észre), valamilyen légykapófélét, egy delfinrajt, párzási lázban tombolva vonult kelet felé, és egy pérhalrajt, kergetett a sekély vízben.

Az emberek is lehetnek jelzőfények, ebben Saul biztos volt. A világítótorony egy állandó fény volt állandó céllal, az emberi test pedig egy mozgó fény. De az emberek útközben is sugározták fényüket, kilométerekre kivetítették, hogy figyelmeztessenek vagy csalogassanak másokat, vagy éppen csak úgy, statikus jelként. Aki megnyitotta a szívét, világossággá vált, a többiek elsötétültek. És volt, aki befelé fordította a fény sugarát, mert nem volt más választása, ilyenkor az nem látszott kívülről.

– Ez baromság – mondta erre Charlie, amikor Saul egy éjszaka valami ilyesmit kezdett fejtegetni neki szeretkezés után. – Te inkább ne akarj költő lenni!

Saulnak aznap este sikerült rávennie őt, hogy jöjjön el a világítótoronyba. Ez ritka eseménynek számított, mert Charlie még mindig elég nyugtalan és szeszélyes természetű volt. Az apja verte, a családja elkergette otthonról, és a férfi húsz év alatt sem bújt ki teljesen a csigaházából. Ez tehát egy apró előrelépés, Saul pedig nagyon boldog volt, hogy rövid időre olyan környezetet teremthet neki, ahol biztonságban érzi magát.

– Az apám egyik prédikációjából származik az ötlet. Ez volt élete legjobb beszéde. – Saul megmozgatta a kezét, hogy megnézze, érzi-e még a növényes eset nyomát. Semmi kellemetlenséget nem tapasztalt.

– Hiányzik néha? Hogy tiszteletes legyél… – kérdezte Charlie.

– Nem. Csak a Sötét Brigádon gondolkoztam. – Saul még mindig kétkedéssel, sőt, gyanakvással nézte őket. Milyen láthatatlan dolgot sugároztak ezek?

– Ja, hogy azokon! – szólt Charlie, majd tettetett ásítással átfordult a másik oldalára. – Nem bírod békén hagyni azokat a brigádosokat, mi? Pedig csak egy rakás kibaszott holdkóros. Te is az vagy. – A végét szeretettel mondta.

Később, már félálomban még megjegyezte:

– Annyira nem hülyeség. Ez a jelzőfényes dolog. Egész szép gondolat. Asszem.

Asszem. Saulnak nehezére esett eldönteni, hogy Charlie az ilyen dolgokat mikor gondolja komolyan, és mikor nem. Az ágyban töltött közös életük néha misztikusnak tűnt számára, mert semmi köze nem volt a külvilághoz, a kinti élethez.

Volt olyan is, aki neked adta a fényét, és utána talán pislákolni kezdett, vagy nem is látszott többé, mert túl sokat adott neked a fényéből, és neki magának nem marad már semennyi.

A vége felé, a templomában Saul úgy érezte magát, mint egy világítótorony, amiből elfogyott a fény, csak a szíve mélyén maradt némi pislákolás. A szavai ragyogtak a szájából, de szinte nem is számított, hogy milyen fényt árasztanak, mert a gyülekezete csak nézte őt, de nem hallotta meg. A közössége különben is elég vegyes volt, az igehirdetései egyaránt vonzották a hippiket meg a szigorú erkölcsű prűdöket, mert Saul az Ószövetségből és a deizmusból, valamint az apja házában talált ezoterikus könyvekből egyaránt merített. Az apja nem számított rá, hogy a fiát a könyvespolcán található kötetek olyan irányba viszik el, ahová ő nem engedte volna. De az öreg könyvgyűjteménye mindig is liberálisabb volt, mint ő maga.

Saulra néha még mindig hatással volt a sokk, hogy a figyelem középpontjából kikerülve hirtelen teljesen kiesett az emberek látóköréből. De a gyülekezete széthullását odafent északon nem kísérte nagy dráma, sem valami megrázó kinyilatkoztatás. Saul egyszerűen egy ideig mást prédikált, mint amit gondolt, és ezt a konfliktust a saját vélt és valós bűnei miatt érzett bűntudatának tulajdonította, míg egy szörnyű nap, amikor elhagyta a lelkesedése, ráébredt, hogy ő maga vált üzenetté.

Mire Saul felébredt, Charlie már nem volt ott. Még egy levelet sem hagyott, bár igazság szerint egy levél talán érzelgősségnek számított volna, Charlie pedig olyan jelzőfény volt, akitől az ilyen ragyogás idegen.

Délután a kertből meglátta, hogy Gloria arra sétál a parton, intett neki, de nem tudta, hogy a lány látta-e, amíg az feltűnés nélkül irányt nem változtatott, és lassan felé nem kezdett őgyelegni. Saul megértette, Gloria nem hagyhatja, hogy úgy tűnjön, mintha túlságosan akarna beszélgetni vele. Azzal valószínűleg megsértene valami csajos szabályt.

Ő éppen a lyukakat töltötte fel, amiket a tatuk ástak a kertben. A mélyedések nagyjából olyan alakúak és méretűek voltak, mint a kis állatok pofája, és ezen Saul jót szórakozott. Nem tudta volna megmondani, hogy miért. Mindenesetre a munka valami leírhatatlan, ok és cél nélküli módon boldoggá tette. És, ami még ennél is kellemesebb volt: az ikrek, Henry és Suzanne aznap nagyon nagy késésben voltak.

Felhősnek indult, de ragyogóan szép nap lett ez. A tenger kékeszöld színben csillogott, szinte rikítóan tündökölt a víz alatti növények sötét árnyékai körül. A makulátlan, egyre kékülő égen egy repülőgép kondenzcsíkja húzódott megvetően az Elfeledett Part lakói fölé. Az otthonához sokkal közelebb pedig a kormoránok ürülékétől csúszós sziklák fehérlettek, ezekről Saul megpróbált nem tudomást venni.

– Miért nem kezdesz már valamit azokkal a tatukkal? – kérdezte Gloria, amikor végre a világítótorony udvarára ért. Jó sokáig tartott, biztosan elkószált valamerre ez a gyerek, lehet, hogy elvonták a figyelmét a partra mosott hínárok között megbújó kincsek.

– Szeretem a tatukat – mondta a férfi.

– Öreg Jim szerint ezek csak rohadt kártevők.

Öreg Jim. Saulnak sokszor megfordult már a fejében, hogy a lány az összes mondást, ami állítólag Öreg Jimtől származik, maga találja ki, csak hogy tudjon kire hivatkozni, és elérje, amit akar. Öreg Jim amúgy a tucatnyi labirintusszerűen kanyargó földút egyikének a végében élt egy túlértékelt viskóban, az illegális kémiaihulladék-lerakóhely mellett. Senki sem tudta, mit csinált, mielőtt a tenger partra vetette itt, de most ő volt az ötletszerűen nyitva tartó falusi kocsma tulajdonosa.

– Jim ezt mondta? – Saul jó erősen betömörítette a földet, pedig valahogy furcsa módon fáradtnak érezte magát. De ha ezt elkapkodja, akkor egy újabb vihar, és megint csupa lyuk lesz a kert.

– Igazából páncélos patkányok.

– Ahogy a sirályok meg repülő patkányok, ugye?

– Tudod, hogy csapdát is állíthatnál nekik?

– Ahhoz ezek túl okosak.

A lány lassan oldalra billentette a fejét, és úgy nézett rá sokáig.

– Saul, azt hiszem, ez nem igaz.

Ha a gyerek Saulnak szólította, abból a férfi tudta, hogy bajban van. Akkor már mindegy volt, miért ne kerülhetne még nagyobb bajba? Különben is pihenni akart kicsit, mert nagyon erősen izzadt.

– Egyszer – kezdte, és az ásó nyelére támaszkodott – egymás hátára álltak, és kinyitották a reteszt, hogy be tudjanak jönni a konyhába.

– Tatupiramis! – tapsolt a kislány, majd visszanyerte gyermeki óvatosságát, és megjegyezte: – De szerintem ez sem igaz.

Az viszont igaz volt, hogy Saul kedvelte a tatukat. Mert viccesek, esetlenek és komolyak egyszerre. Egy természetismereti könyvben azt olvasta, hogy a tatuk nem úsznak, hanem visszatartják a lélegzetüket, és átsétálnak a folyó medrében. Ez a részlet megragadt benne.

– Valójában az agyamra mennek néha – vallotta be Saul, mert tudta, hogy ha nem enged egy kicsit, akkor a lány még sokáig ezen fog rugózni. – Szóval valószínűleg igazad van.

– Öreg Jim szerint megbolondultál, mert azt képzeled, hogy láttál itt egy kengurut.

– Nem kellene annyit lógnod Öreg Jimnél.

– Nem lógok nála. Jim egy kocsmában lakik. Ő jött anyához.

Persze, orvoshoz kellett mennie. Saul egyszerre megkönnyebbült, bár lehet, hogy csak az erőkifejtés miatti hideg verítéket érezte. Nem mintha Öreg Jimmel bármi komoly gond lett volna, de Sault nyugtalanította a gondolat, hogy a kislány olyan messzire elmerészkedik otthonról. Bár Charlie nemegyszer megnyugtatta, hogy Gloria jobban ismeri a vidéket, mint ő maga.

– Szóval? Láttál kengurut?

Te jó ég, gondolta Saul, ez lett volna, ha gyerekei születnek?

– Nem egészen. Láttam valamit, ami úgy nézett ki, mint egy kenguru.

A helyiek még mindig gúnyolták ezért, de Saul meg mert volna esküdni rá, hogy kengurut látott, csak egy pillanatra, tavaly, amikor lelkesen fedezte fel az újabb és újabb túrautakat.

– Jaj, majdnem elfelejtettem. Nem véletlenül jöttem ám ide – szólt a kislány.

– Tényleg?

– Öreg Jim azt mondta, hallotta a rádióján, hogy ég a sziget. Meg akartam nézni, mert innen jobban látszik, a világítótorony tetejéről. Tudod, távcsővel.

– Micsoda? – A férfi eldobta az ásót. – Hogy érted azt, hogy ég a sziget? – Amennyire tudta, nem élt odakint senki, csak a Sötét Brigád tagjai, de Saul munkájának része volt, hogy a tűzeseteket és hasonló eseményeket jelentse.

– Nem az egész sziget! – mondta a gyerek. – Csak egy része. Hadd nézzem meg! Füstöl is, meg minden.

Felmentek hát a világítótoronyba. Saul ragaszkodott hozzá, hogy fogja a gyerek erősen kapaszkodó, nyirkos kezét, és figyelmeztette, hogy óvatosan lépkedjen a lépcsőn, közben meg azon gondolkozott, nem kellett volna-e bejelentenie a tűzesetet, mielőtt kivizsgálja azt.

A tetőre érve elhúzta a jelzőfényt védő függönyt, és belenézett a távcsőbe, amit általában csak csillagvizsgálásra használt. Látta, hogy a kislánynak igaza van: ég a sziget. Igazából a régi világítótorony teteje lángolt, több kilométeres távolságban, de a távcsővel jól kivehetően. Apró, vörös lángnyelvek is látszódtak, de leginkább csak sötét füst. Akár egy halotti máglya.

– Mit gondolsz, meghalt valaki?

– Nincs ott senki sem. – Kivéve a fura alakokat, ahogyan Gloria nevezte őket.

– Akkor ki gyújtotta a tüzet?

– Nem kellett azt meggyújtania senkinek, meggyulladhatott magától is. – De Saul nem hitte, hogy ez történt. A parton apró, mozgó alakokat látott, és tábortűznek látszó, fekete füstforrásokat is. Lehet, hogy szándékosan rakták a tüzet?

– Megnézhetem én is?

– Persze.

Saul még akkor is látni vélte a hajszálvékony füstcsíkokat a láthatáron, amikor már átadta a távcsövet a gyereknek, de biztos, hogy csak a szeme káprázott.

A Kudarc-szigeten mindig is történtek furcsaságok. Öreg Jim vagy bármelyik másik helyi lakos volt a megmondhatója, hogy az Elfeledett Partról keringő mondákban és mítoszokban a kezdetektől fogva fontos szerepet kapott a sziget, már jóval azelőtt, hogy a legutolsó betelepülési kísérlet becsődölt. Úgy tűnt, sorsát eleve kudarcra ítélték a befejezetlen, kemény kőből és fából emelt építményei, az elszigeteltsége, és az, hogy a hajózási útvonalakat már akkor megváltoztatták, amikor még csak készült az ottani világítótorony.

A lencseszerkezet korábban a sziget most már romos világítótornyát ékesítette. Sokan ezért úgy tartották, hogy a balszerencse követte a jelzőfényt a szigetről a szárazföldre. Erre még ráerősített a négytonnás szerkezet szállításának hihetetlen története: útközben hatalmas vihar tört ki a tengeren, villámok cikáztak, a fényt szállító hajó majdnem elsüllyedt a súly alatt, de végül partra sodródott, talán éppen a rakomány mentette meg. Ez volt az oka annak, hogy a helyiek ritkán látogatták az új világítótorony környékét, pedig a part és a kiáltás igazán csodálatos errefelé.

Míg Gloria a látcsőre ragadva bámulta a szigetet, Saul valami különös dolgot vett észre a lencse alatt, a padlón, a tengertől távolabbi oldalon. A sötét deszkákon üvegcserepek csillogtak, egy egész apró halom. Mi a fene? A Sötét Brigád eltört egy villanykörtét idefent? De ekkor Saulnak eszébe jutott valami, odalépett, lehajolt, és felemelte az üvegszilánkok felett a lencseszerkezetet védő szövetzsákot. Igaza volt, talált egy apró repedést az üvegen, közvetlenül a foglalat felett. Olyan volt, mint amilyennek Saul egy pisztolylövés nyomát képzelte, csak kisebb. Egy golyó „kimeneti nyílása”, legalábbis Saul annak látta. A lyukból szétcikázó hajszálrepedések leginkább egy növény gyökereire emlékeztettek. A sima üvegfelületen semmi más sérülés nem látszott.

Saul nem tudta, hogy dühös legyen, vagy egyszerűen csak felvegye a problémát az elvégzendő javítások listájára, hiszen a sérülés nem befolyásolta a torony működését. Vajon szándékosan csinálta ezt Henry és Suzanne, vagy véletlen baleset volt? Saul töprengett, és nem tudott szabadulni a kellemetlen gondolattól, hogy ez része valamiféle titkos történések hálózatának, és valami ezen a lyukon keresztülmegszökött odabentről.

Mögötte, a lépcsőről léptek dobbanása és beszélgetés hallatszott, két ember járásának a zaja, két hang. A Sötét Brigád, Henry és Suzanne. Saul hirtelen ötlettől vezérelve leeresztette a lencsetakarót, és a lábával szétoszlatta az üvegcserepeket a földön. Ettől furcsamód cinkosnak érezte magát.

Saul nem vehette zokon, hogy Gloria ellenségesen pillantott rájuk a távcső mellől, amikor megjelentek: akár egy vadmacska, felborzolt szőrrel, felcsapott farokkal, mivel őt hasonló érzés töltötte el.

Henry megint úgy öltözött fel, mintha korzózni indult volna a városban, Suzanne viszont feszültnek tűnt. Lehet, hogy csak azért, mert ezúttal ő cipelte a nehéz felszerelést. Henry kezében egy fémdoboz volt, azt lóbálta a fülénél fogva.

– Az meg micsoda? – kérdezett rá Saul. Ezt a dobozt eddig nem látta.

– Ó, Saul, semmi – válaszolt Henry a szokásos, széles mosolyával. – Csak egy-két szerszám. Csavarhúzó, meg ilyesmi. Tudja, mint a szerelőké.

Vagy azoké, akik mintát akarnak venni egy első méretkategóriás jelzőfényből, amit több mint egy évszázadig sikerült megóvni a vandáloktól.

Suzanne-nek feltűnhetett Gloria barátságtalansága, mert letette a bőröndöt és a papírdobozt, amit eddig cipelt, majd a gyerekhez lépett, a távcső túloldalára.

– Jaj, de cuki kislány vagy te! Kérsz egy nyalókát? – És elő is varázsolt egyet a kislány füle mögül, miközben egy amatőr bűvész túláradó lelkesedésével vigyorogva lehajolt hozzá.

Gloria zordan végigmérte a nőt.

– Nem. Azt nézzük, hogy ég a sziget. – Azzal visszafordult, és a távcsőbe nézett, mintha Suzanne ott sem lett volna.

– Igen, valóban tűz van ott – közölte Henry higgadtan, míg Suzanne visszatért mellé. A szerszámos doboz halkan zörrent, amikor a férfi letette a padlóra.

– Mit tudnak róla? – vallatta őket Saul, bár abban a pillanatban rengeteg más kérdése is támadt.

– Mégis, mit mondhatnék? Szerencsétlen baleset történt. Gondolom, kiscserkészkorunkban nem tanultuk meg rendesen, hogyan kell a tűzzel bánni. Szerencsére senki sem sérült meg ezen a csodaszép napon, és mi különben is elköltözünk onnan nemsokára.

– Elköltöznek? – kérdezett vissza reménykedve Saul. – Vége a munkának?

– Nem. Vagyis igen. A szigeten vége. De itt nem. Itt még maradunk.

– De miért? – fakadt ki önkéntelenül Saul, akaratlanul is aggodalmas hangon.

Henry arckifejezése egy kissé kevésbé barátságos lett, mint volt.

– Mert nincs a szigeten az, amit keresünk.

Önelégült arcán látszott, élvezi, hogy titkolózhat Saul előtt. Ez viszont felbőszítette a világítótorony őrét.

– És mégis mit keresnek? Valamit, amivel eltörhetik a lencsémet? – A nyíltan támadó hang hallatán Suzanne összerezzent, és lesütötte a szemét.

– Mi nem nyúltunk a lencséhez – jelentette ki Henry. – Suzanne, te sem nyúltál hozzá, igaz?

– Nem! Soha nem nyúlnánk a lencséhez! – szörnyülködött el Suzanne. Saulnak megfordult a fejében, hogy a nő kicsit túl erősen ellenkezett.

– Valaki pedig hozzányúlt! – fortyant fel Saul, de érezte, hogy ez gyenge támadás volt.

– Mi nem – állította Henry. – Mi soha. – Őszintén beszélt, nem gúnyolódott, de Suzanne továbbra sem nézett fel Saulra.

Saul habozott. Nem tudta, megmutassa-e a lencsén a sérülést. Nem nagyon akarta. Ha ők csinálták, megint letagadnák, ha pedig nem ők tették, Saul csak felhívná a figyelmüket a lyukra. Ezt meg nem akarta. És veszekedni sem akart, amíg Gloria a közelében volt. Hagyta hát az egészet, és nagy nehezen elráncigálta az eddig őket hallgató gyereket a távcső mellől.

Odalent, a konyhában Saul felhívta a tűzoltókat, akik közölték, hogy már tudnak a szigeten égő tűzről, és közben úgy beszéltek vele, mintha némileg gyengeelméjű lenne, mert így bántak az Elfeledett Parton lakókkal. Vagy csak rémségesen unatkoztak.

Gloria az asztalnál ült egy széken, és a csokit majszolta, amit Saultól kapott. A férfi ugyanis tudta, hogy a gyerek valójában vágyott arra a nyalókára.

– Menj haza! Ha megetted. – Nem tudta volna megmagyarázni, miért, de azt akarta, hogy Gloria abban a pillanatban a lehető legmesszebb legyen a világítótoronytól. Charlie butaságnak tartotta volna, azt mondaná, hogy Saul nincs eszénél, és összegondol minden hülyeséget. De most, hogy minden összejött itt, a tűz, a törött lencse, Suzanne fura lelkiállapota… Saul nem akarta, hogy a kislány ott legyen, és kész.

A gyerek azonban nem hagyta magát, mintha a makacssága is egy ajándék lett volna, akár a csoki.

– Saul, te a barátom vagy – szólt –, de nem parancsolhatsz nekem. – Magától értetődően, mintha a férfinak ezt már réges-rég tudnia kellene.

Vajon az anyja gyakran mondogatta ezt? Saulnak mindenesetre kelletlenül be kellett látnia, hogy ez igaz, nem volt sem Gloria főnöke, sem Henryé, és úgy tűnt, senki másé sem. Seperj a saját portádon!

Így hát csak megadóan bólintott. A gyerek úgyis azt csinálja, amit akar. Mind azt csinálják, ő meg nem tehet mást, mint elfogadja, ami jön. Legalább a hétvégére nem kellett már sokat várni, akkor kocsival elmennek majd Bleakersville-be, hogy megnézzenek egy új helyet, a Chipper’s Star Lanes nevűt. Charlie egyik barátjának nagyon tetszett. Volt ott minigolf is, azt Charlie élvezte nagyon, Saul pedig örült, hogy bowlingozhat. Legjobban mégis az vonzotta, hogy a helynek italmérési engedélye is volt, a hátsó részében állt egy bár.

Egy óra múlva Henry és Suzanne már odalent voltak. Saul először csak a lépcsők nyikorgását hallotta a talpuk alatt, később meg is látta őket a kertben a konyhaablakon keresztül. Hagyta volna, hadd sétálgassanak, és csinálják a dolgukat, de néhány perc múlva a teherautójával beállt a kocsibejáróba Brad Delfino, aki önkéntesként néha besegített a világítótorony körüli munkákban. Brad még le sem állította a kocsiját, de már integetett Saulnak, a világítótorony őre pedig valamiért nem akarta, hogy a férfi az ő jelenléte nélkül beszélgessen a Sötét Brigáddal. Brad egy helyi zenekarban játszott, nagyon sokat ivott és nagyon sokat beszélt. Néha bajba is keveredett, és az itteni, alkalmankénti közhasznú munkával tudta le a büntetését, az Elfeledett Parton ez számított társadalmi megmozdulásnak.

– Hallottad, hogy tűz van? – kérdezte Brad, amikor Saul a parkolóban elkapta őt.

– Igen – válaszolt kurtán Saul –, hallottam. – Hát persze, Brad is tudott róla. Mi másért is jött volna ki ide éppen most.

Saul innen már látta, hogy Henry és Suzanne fáradhatatlanul fényképeznek a kertben, a telep és a kerítés minden pontját lefotózzák. A káoszt tovább növelte, hogy Gloria észrevette őt, és ugató hangot hallatva szökdécselni kezdett felé, mert tudta, hogy Saul ezt utálja.

– Tudod, hogy mi történt? – kérdezte Brad.

– Csak annyit tudok, amennyit te. De a tűzoltók azt mondták, nincs gond. – Amikor Braddel beszélt, valamiért mindig megváltozott a hangja, délies csengés vegyült a kiejtésébe. Ez nagyon idegesítette.

– Azért felmehetek a toronyba, hogy megnézzem a távcsővel? – kérdezte Brad. Éppen olyan kíváncsi volt, mint Gloria, látni akarta a nap egyetlen izgalmas eseményét.

De mielőtt Saul válaszolhatott volna, Henry és Suzanne rárontottak.

– Ideje fényképezkedni! – kiáltott a nő széles vigyorral az arcán. A gépéről hatalmas teleobjektív meredt előre, a nyakába vetett, túl széles pánt miatt pedig csak még gyerekesebbnek tűnt a nő.

– Miért fényképeznek? – szegezte neki a kérdést Gloria. Ez Saul fejében is megfordult már.

– Ó, ezek csak a feljegyzéseinkhez kellenek. Fotótérképet készítünk a környékről és az itt élőkről. És különben is, olyan gyönyörű nap a mai! – áradozott Suzanne lebilincselő mosollyal. Bár addigra már kicsit beborult, a napot szürke felhők takarták el, amikből valószínűleg csak a szárazföld belsején esik majd eső, itt nem.

– Jó ötlet. Mit szólnának egy csoportképhez? Ön, a segítője, és, gondolom, a kislány is – csatlakozott Henry, nem pillantva Gloriára, aki olyan fürkészően figyelte őt, hogy az már kényelmetlen volt neki.

– Nem is tudom… – Saul ellenkezett, ha másért nem, hát azért, mert azok ketten ennyire ragaszkodtak a dologhoz. Na meg nem szívesen szerepelt volna egy képen Braddel, aki hivatalosan egyáltalán nem volt a segéde.

– Én tudom! – vakkantott Gloria, és a két idegenre meredt. Suzanne megpróbálta megsimogatni a fejét, de egy pillanatig úgy tűnt, a lány megharapja a felé nyúló kezet. Végül csak morgott a nőre, elhúzódott, és egy pillanatig sem esett ki a kutyaszerepből.

Henry közelebb lépett Saulhoz.

– Milyen lenne egy fénykép a világítótoronyról annak őre nélkül? – kérdezte, de igazából nem kérdés volt ez.

– Egy jobb kép?

– Tudom, hogy maga korábban prédikátor volt fent, északon – szólt Henry –, de ha aggódik, hogy a régi hívei meglátják majd a fotót, megnyugtathatom. Ez csak saját használatra készül.

Saul megzavarodott.

– Ezt meg honnan tudják?

De Brad a kijelentés hallatára azonnal belelendült, és beszélni kezdett, mielőtt Henry válaszolhatott volna.

– Ilyen ez a Saul. Hallod? Nagy gazfickó. Vagy tíz államban körözik. Ha lefényképezed, akkor neki lőttek!

Tényleg számított, hogy lefényképezik? Volt ugyan néhány lezáratlan ügye északon, de igazából nem menekült ő el onnan, és ez a fotó sem kerül majd az újságba.

A szél feltámadt. Saul pedig nem ellenkezett tovább, csak előhúzta a zsebéből a sapkáját, és a fejébe húzta. Gondolta, legalább ezzel álcázza magát egy kicsit. Mégis miért álcázná magát? Egészen irracionális gondolat. De valószínűleg nem az első furcsa idea, ami az Elfeledett Parton egy világítótorony-őr fejében megfogant.

– Mindenki mondja, hogy csíííz! Vagy azt, hogy nincs titok! Figyelem, egy, kettő… – Nincs titok?

Brad úgy döntött, sztoikus pózba vágja magát, Saul szerint bizonyára azért, hogy őt gúnyolja. Gloria, aki még több drámára vágyott, jól megvárakoztatott mindenkit, mert a fejébe húzta a kapucniját, és ellenkezésképpen felszaladt a sziklákra, ahol már biztosan nem volt benne a képben. Jó magasra felkapaszkodott, aztán végül megfordult, és leereszkedett hozzájuk, miközben élvezettel sikongatott, és érthetetlen módon azt kiáltozta, hogy „Én vagyok a szörnyeteg! Én vagyok a szörnyeteg!”

Jött a „három” is, Suzanne elnémult, és megmerevedett behajlított térddel, mintha egy hajón egyensúlyozna. Majd jelzett.

– Nincs titok! – kiáltott idejekorán, és a kábítószer-használói szokásait ismerve túl lelkesen is Brad.

A vaku villant, Saul szeme előtt pedig fekete lepkék kezdtek csapkodni, és mintha a szokásosnál hosszabb ideig ott is maradtak volna.

0005: KONTROLL

Felfelé robbantak ki a valódi világ és az X Térség közötti rémes folyosóból egy levegőtlen térbe; Kontroll megdöbbent, és a rémülettől megdermedt, de aztán Szellemmadár teste az övének csapódott, és a hátizsákjának súlya húzni kezdte lefelé, és emiatt küzdeni kényszerült a nekicsapódó nyomás, a szemét égető, torkát maró tengervíz ellen. Sikerült úrrá lennie a meglepetésén, és becsuknia a száját, sikerült nem ledermednie a feje körül felfelé áradó buborékok látványától. Sikerült erőt venni magán, hogy ne essen pánikba, és ne sikítson, amikor ezernyi sima és érdes tárgy súrlódott neki, mintha a kapu fallá változott volna, ami az ujjai közé vágott, végighasította a karját, a lábát. Kontroll biztos volt benne, hogy csillogó pengék tornádójába érkezett, és az ezernyi ezüstös felületről Whitby, Lowry, Grace, anyja, a kém, és a Déli Végek egész rohadt bagázsa egyszerre üvöltötte neki: „Ugorj!” Még akkor is, amikor a tüdeje megtelt vízzel. Még akkor is, amikor küzdött, hogy kiszabadítsa magát majdnem végzetét okozó hátizsákjából – de közben próbálta kimenteni belőle Whitby írását; görcsösen kapkodott utána, hadonászva markolta a lapokat, amik közül néhány elúszott a vízben, a többi lemerült a sötét mélységbe a hátizsákkal: szottyos papírmasé a lucskos sírkövön.

Tompán érzékelte, hogy Szellemmadár elhaladt mellette, felfelé a remegő, csillogó tojás felé, ami akár a nap is lehetett. Ő még mindig szívta magába a vizet a körülötte forgó számtalan ezüstös penge között. Most már idegen, kifejezéstelen szemekkel meredtek rá. Összezavarták a felette vagy alatta kavargó papírlapok, a testére tapadó és az apró örvényekben a halak közé vegyülő oldalak. Egy röpke pillanatig egyetlen mondatra meredt, és fuldoklott, miközben tompa pofák csapódtak a mellkasának.

Oxigénhiányos agyának akkor sikerült csak felfognia, hogy barrakudaszerű halak hatalmas rajában ért át a kapun, amikor megjelent előtte egy valóságos tengeri szörny, egy nagy ragadozó hal, és megzavarta az örvénylő haltömeget. Iszonyatos üresség, súlytalan állapot következett… A tér gyorsan bezáródott a haltömegen áthaladó, vörös ködben pusztító gyilkos cápa mögött. Ez az állat valamiféle megalodon volt. Lowry egy újabb alakban… A levegő apró buborékokban szivárgott a szájából, mint a sok apró hazugság, amiket Kontrollnak az őt most megölni vágyó világról mondott. A cápa-Lowry haltörmelék-felhőt hagyott maga után a vízben, és süllyedés közben olyan közel haladt el Kontroll mellett, hogy a férfi arca fájdalmasan nekidörzsölődött a hal kopoltyújának. A redők és nyílások keményebbek és élesebbek voltak, mint azt Kontroll képzelte, a kiáramló víz hangos szelepként süvített a fülében, a balján lévő nagy, mégis furcsán érzékeny szem pedig a velejébe látott. Ezután a hasa csapódott a cápa testének, a sérült csípőjét megcsapta a hal farka, a feje zúgni kezdett, a teste sodródott, a száját már nem tudta csukva tartani, a szeme előtt egyre kisebb lett a nap fényfoltja. Fogd azt a fegyvert, Kontroll! – hallotta a nagyapja hangját. – Vedd elő az ülés alól! Azután ugorj!

Mondott Lowry vagy bárki más valaha olyat, ami most megmenthetné?

Tekintély megszilárdítása és elfogadás.

Semmi haszonnal nem járna ekkora kockázatot vállalni.

Lebegett, lebegett.

A paralízis nem kielégítő analízis.

Pedig az volt. A körülötte lévő áramlás és sodródás és kavargás közepette azonban egy ismerős kéz nyúlt felé, elkapta a lebegő csuklóját, és felfelé rántotta. Szóval Kontroll nemcsak örvénylő, zavart emlékáradat volt, nemcsak egy sérült test, nemcsak számjegy a statisztikában, hanem olyasvalaki, akit érdemes megmenteni, akit éppen megment valaki.

A lábai kirúgtak a semmibe, akár egy akasztott emberé, miközben a halak újra összezártak körülötte, emelkedés közben több száz sima és érdes pofa csapódott a testének, ő pedig az emelkedő testek örvényében elvesztette az eszméletét, a körülötte összeálló, összefüggő hústömeg hatalmas szájjá változott, aminek harapása elől talán már nem menekülhet.

Azután a parton volt, és Szellemmadár valamiért csókolta őt; erős, szaggatott csókokkal csókolta, amitől fájt Kontroll szája, azután a mellkasát érintette meg, majd, amikor a férfi kinyitotta a szemét, az oldalára fordította. Kontroll szájából víz buggyant elő, és hamarosan két karjára támaszkodva feltápászkodott. Maga elé meredt, a nedves homokra, az apró buborékokra, amik ott maradtak, miután a hullám elérte a kezét, majd visszahúzódott.

Feküdt az oldalán, és a távoli világítótornyot figyelte.

Mintha megérezte volna a szándékát, Szellemmadár megszólalt:

– Nem megyünk oda – jelentette ki határozottan. – A szigetre megyünk.

Ennyi volt, Kontroll abban a pillanatban elveszítette az irányítást.

*

Most pedig, a negyedik X Térségben töltött napon Kontroll tanácstalanul, zavarodottan, betegen és fáradtan követte Szellemmadarat a magas fűben. Éjszakánként annyi rovar zsongott körülöttük, hogy szinte életre kelt a levegő, a zúgástól és ciripeléstől pedig Kontroll csak nehezen tudott elaludni. A képzeletében az X Térségen kívüli világot hatalmas, láthatatlan paca borította be egyre szélesebben és vastagabban, mint ahogy egy szivárgó pohár aljából szűrődik ki a víz.

Még ennél is rosszabb volt a Szellemmadár iránti vonzódása, ami annak ellenére gyötörte, hogy a nő nem érdeklődött utána, akkor is gyötörte, amikor a hideg ellen összebújtak éjjelente. Olyan váratlan volt a futó érintés gyengédsége, s azt követő mámor. De Szellemmadár álláspontja félreérthetetlen és végleges volt, abban a pillanatban, amikor Kontroll átlépett egy bizonyos határt, a nő elhúzódott tőle. Ezért a férfi visszavonult, és kényszerűen újra Kontrollként kezdett gondolni magára, hogy eltávolodjon kissé mindentől, hogy objektívebben tudja szemlélni a valóságot. Újra el kellett képzelnie Szellemmadarat a Déli Végek kihallgatószobájában, saját magát pedig a foncsorozott üveg túloldalán.

– Hogy lehet ilyen boldog? – kérdezte tőle, amikor a nő megjegyezte, hogy az élelmiszer-és ivóvíztartalékuk kimerült, majd rögtön ezután észrevett egy madarat, amiről szinte vallásos ujjongással és áhítattal a hangjában magyarázta el, hogy egy verébfajta, ami a világ többi részében már kihalt.

– Mert életben vagyok – volt a válasz. – Mert a természetben sétálhatok egy gyönyörű napon. – Mindezt egy futó oldalpillantással, amivel Kontroll szerint arról akart megbizonyosodni, hogy a férfi tudja-e még tartani vele a lépést. A nő tekintetéből értette meg, hogy a kettejük célja valószínűleg nem ugyanaz, csak azért kerülnek közelebb egymáshoz, hogy utána eltávolodjanak. Balul sikerült küldetések visszhangja támadt benne. Az anyja hangjának visszhangja: „Egy esemény által okozott stratégiai kár még sokáig kísérthet az elmédben.” Megfordult a fejében, vajon az anyja leghétköznapibb szavaiban is rejlett-e valami mögöttes értelem, valami hátsó szándék.

A szabadság néha nem közelebb visz ahhoz, amit keresel, hanem eltávolít attól. Ezt itt kint tanulta meg Kontroll, a vadonban, amit nem értett, és amihez nem kapott szabályos eligazítást. Éppen annyira volt felkészülve az X Térségre, mint amennyire Szellemmadár társaságára, de lehet, hogy a kettő végül is ugyanaz volt. Mert ők itt egyedül voltak együtt. Mentek az ösvényen, a sás között fuldokló tavak között, némelyik szurokfekete volt, némelyik pedig olyan zöld, akár a benne tükröződő, a nádasban csoportokban összeverődő fák lombja… és Kontroll végre szabadon megkérdezhetett a nőtől bármit, amit akart, mégsem tette. Mert már nem számított igazán.

Ehelyett inkább időről időre a kabátja zsebébe mélyesztette a kezét, és megmarkolta a faragott bábut, amit az apja készített, és amit ő a Hedley-i, dombtetőn álló házból, a kandalló párkányáról hozott magával. A faragvány sima élei, a festék alatt majdnem megrepedő erezet érintése megnyugtatta. Egy macskafigura volt, azért ezt hozta, hogy emlékeztesse az elvesztett Chorryra, aki abban a pillanatban biztosan boldogan hajkurászta a patkányokat a bokorban.

Kérdések helyett neheztelve, de engedett hát Whitby jelentésének megmaradt lapjai, a terroir-iratok vonzásának, és elmerült bennük. Nem csak egy beszámoló részlete volt, Kontroll számára valami sokkal személyesebb jelentőséggel bírt. Egy kapaszkodó, egy híd a tengerbe veszett kézirat többi részének emlékéhez. Azért használta ezeket a Szellemmadárral folytatott beszélgetéseiben, hogy szabaduljon a nő közelségének hatása alól, hogy elterelje a saját figyelmét róla, és a végtelen sásról, a friss levegőről, a kék égről, ami mind távolinak, jelentéktelennek, végső soron álomnak tüntette fel előtte a valódi világot. Márpedig az volt a legfontosabb.

Odakint valahol az anyja éppen a karrierje megmentéséért küzd, és egyben az X Térség terjeszkedése ellen harcol. Odakint valahol új frontvonalak nyíltak, az X Térség talán korábbi jellegzetességétől teljesen eltérő módon növekedni kezdett. Kontrollnak pedig fogalma sem lehetett erről. Megeshet, hogy már repülőgépek zuhannak le az égből, és az ő küldetése, már ha annak tekinthető, az ő hajszájamáris kudarcba fulladt.

Fejből idézte Whitby jelentésének egy részletét, a saját szavaival.

– Lehetséges, hogy tárgyalás nélkül el is ítéltek már minket? Hogy úgy döntöttek, nem tárgyalnak, és nem egyezkednek velünk?

– Ebben talán van igazság. Vagy az igazságnak egy fajtája – szólalt meg Szellemmadár.

Kora délután volt, az ég sötétebb kék lett, vékony felhők úsztak rajta. A mocsárban nyüzsögtek az élőlények, zengett a madárdal.

– Halálra ítélt minket egy ismeretlen bíróság – mondta Kontroll.

– Nem valószínű. Inkább a saját közönyünk.

– Whitby erről is ír: „Nem ez lenne az emberiség végső megszégyenülése? Ha a fák és a madarak, a rókák és a nyulak, farkasok és őzek eljutnának egy pontra, ahol már tudomást sem vesznek rólunk, észre sem veszik, amikor átalakulunk.” – Erre is csak félig-meddig emlékezett, a valódi egyre kevésbé volt valódi számára. Az apja mindig is többre értékelte az igazságnál, ha valami hatásos.

– Látja azt az őzet ott, a csatornán túl? Egész biztosan észrevett minket.

– De figyel vagy figyelmeztet?

Az anyja, a kém egyik lehetőséget sem viselte volna jól. Az anyja a természetet sem viselte jól soha. Igazából a családjának egyetlen tagja sem volt nagy természetbarát. Kontroll nem is emlékezett, hogy valaha kirándulni mentek volna az erdőbe. Csak horgászni jártak, és télen a kunyhóban ültek a kandalló körül. A férfi talán még el sem tévedt soha a vadonban.

– Mondjuk, hogy figyel. A másik változattal úgysem tudunk mit kezdeni.

– Vagy ez… – folytatta Kontroll. – Ezt hallgassa! „Lehet, hogy visszatérünk az időben, egy múltból érkezett lény állít meg minket, és tölt fel valamivel, amit elvesztettünk?”

– Ez hülyeség – vágta rá Szellemmadár. Nem tudta megállni, hogy ne harapjon rá a csalira. – A természet éppen úgy működik, mint a városok. A régi együtt él az újjal. Egy terjeszkedő faj vagy integrálódik, vagy kiszorítja az őshonos fajokat. Amit itt maga körül lát, az éppen olyan, mint amikor egy középkori katedrálist néz a felhőkarcoló mellett. Ugye nem hiszi el azt a sok sületlenséget, amit olvas?

Kontroll szándéka szerint dacosan a nőre pillantott, hogy ezzel is palástolja, hiába olvasta éppen Whitby evangéliumát, ő maga is kételkedni kezdett már benne. Ezért megtartotta magának azokat az idézeteket, amik valamilyen fontos következtetésre vezethetik őket. Időre volt szüksége, hogy gondolkodjon rajtuk, és a saját véleményével átitassa Whitby kijelentéseit.

– Csak próbálom szétválasztani a hasznosat az értelmetlenségektől. Próbálok valamire jutni, miközben kaptatunk itt a szigetre. – Hiába szerette volna megállni, az utolsó szót akkor dühösen kihangsúlyozta. Jack nagyapa ugyanezt gondolná a szigetről, nyughatatlanul ellenkezne, bár Szellemmadárral szemben semmi értelme sincs.

– Volt expedíció, amelyik valaha lejutott a szigetre? – kérdezte a nő.

Kontroll észrevette, hogy terelni akar.

– Talán igen, de a Déli Végekhez erre utaló információ nem jutott el – válaszolt. – Nem számított fontos célpontnak. – Vagy csak túl sok dolog akadt útközben, ami elterelte az emberek figyelmét.

– Miért összpontosítottak annyira a világítótoronyra és a topográfiai anomáliára, és hagyták teljesen figyelmen kívül a szigetet?

– Erről az előző igazgatót kellene megkérdeznie. Vagy Lowryt.

– Lowryval nem találkoztam soha – jelentette ki a nő, mintha ezzel ki is zárta volna Lowry létezését.

Igazság szerint ezen a helyen Lowry alakja Kontroll számára is valószerűtlennek tűnt. De teljesen soha nem tudta őt elfelejteni és figyelmen kívül hagyni, Lowry ellenállt minden próbálkozásának, ott lebegett a láthatáron, Kontroll szeme előtt, akár egy fenséges, ördögi porszem. Testet öltött minden egyes alkalommal, amikor a férfin úrrá lett az aggodalom, hátha még mindig egy küldetést teljesít, ami olyan mélyen beleivódott az elméjébe, hogy már soha nem szabadulhat tőle. Rettegett, hogy ismeretlen, kívülről belé táplált és aktivált parancsok, üzenetek, célok és késztetések hajtják.

– „Mi, emberek, mindenre gépként tekintünk, nem állatként. Az ellenség nem ismeri el a mi gépeinket. – Kontrollnak tetszett az „ellenség” szó, kézzelfoghatóbb, tisztább és céltudatosabb, mint az, hogy X Térség. Az X Térség csak egy jelenség, amely megjelent az emberek között, akár egy meteorológiai történés, az ellenség kifejezés viszont célt, szándékot feltételez.

Szellemmadár felnevetett a „gépként, nem állatként” hallatán.

– Ő határozottan érti, hogyan működnek a gépek. Jobban érti, mint mi. – Megállt és szembefordult a férfival, hogy kihangsúlyozza a mondanivalóját. Harag vagy valami ahhoz hasonló áradt belőle. – Még mindig nem értette meg? Bármi okozza ezt az egészet, manipulálni tudja a génkészletet, és csodákra képes a biológia és az álcázás területén. Tudja, hogyan befolyásolja a molekulákat és membránokat, képes látni mindenen keresztül, megfigyel, és azután visszavonul. Számára például egy okostelefon olyan kezdetleges, mint egy pattintott kő nyílhegy. Annyira bonyolult és összetett érzékek alapján működik, hogy az eszközök, amikre mi hagyatkozunk, amikkel mi meg akarjuk figyelni az univerzumot, számára éppen a primitívségünk bizonyítékai. Lehet, hogy az ő szemében mi nem is tűnünk intelligens életformának, nincs szabad akaratunk és öntudatunk, legalábbis az ő mértéke szerint?

– Ha ez így van, miért méltat egyáltalán figyelemre minket?

– Valószínűleg a lehető legkevésbé figyel ránk.

Nincs valami a szeme sarkában, amit nem bír kiszedni?

– Szóval jobb, ha feladjuk. A szigetre költözünk, ott fogunk élni, levélből kalapot készítünk magunknak, és halászunk a tengerben meg gyűjtögetünk. – Házat építünk az egyik álombéli tengeri szörny bordáiból. Saját szerzeményű tánczenét hallgatunk, és mérges növényekből főzött pálinkát iszunk. Elfelejtjük a valódi világot, mert az már nem létezik.

Szellemmadár úgy tett, mintha ezt meg sem hallotta volna.

– A bálna képes hanghullámokkal megsebesíteni egy másikat. A bálna száz kilométer távolságból képes beszélni a társával az óceánban. A bálnák éppen olyan intelligensek, mint mi vagyunk, csak mi nem értjük és nem tudjuk mérni az intelligenciájukat. Mert hihetetlenül gyenge műszerek vagyunk. – Már megint ez a gondolat. – Vagy legalábbis maga az. – Lehet, hogy ezt a halk megjegyzést csak Kontroll képzelte a nő mondatainak végére.

– Ön ezzel rokonszenvezik! – állapította meg Kontroll. – Önnek tetszik ez. – Öv alatti ütés volt, de a férfi nem tudta megállni.

Az elmúlt napokban túl sokszor érezte úgy, hogy a természettörténeti múzeum egyik diorámájában jár. Nagyon szerette ezeket az installációkat, érdekesek, lenyűgözőek, de nem teljesen valódiak, legalábbis számára nem azok. Még ha nem is jelentkeztek rajta a tünetek, Kontrollt megtámadták, megfertőzték, megkezdődött az átalakulása.

Belőle is egy nyüszítő lény lesz majd, a végén pedig kukacok eledele?

– Whitby sokat írt a másolatokról is a feljegyzésében – szólalt meg később Kontroll alattomosan, hogy próbára tegye a nőt. Legfőképpen azért, mert Szellemmadár látszólag valahol máshol járt gondolatban, mindig az eget figyelte. És talán azért is, hogy meglássa, mennyire érzéketlen a téma, a saját állapota iránt a nő. És kicsit azért is, hogy megbüntesse, ezt egyszerűen nem tudta megállni. Mert a szigetre menni értelmetlen dolog.

A nő nem szólt egy szót sem, ezért Kontroll kitalált egy idézetet. Már akkor bűntudata támadt, amikor megszólalt.

– „Az, ahogyan a tökéletes másolat a lemásolt lénnyé változik, méghozzá egy furcsa, de statikus folyamat során, sokat elárul a világról. Még akkor is, ha a másolat lényege szerint soha nem válhat az eredetivé.”

Válasz továbbra sem érkezett.

– Nem? Akkor ez: „Ha találkoznál saját magaddal, ha meglátnád a másolatot, ami te vagy, vajon rokonszenveznél vele, vagy késztetést éreznél, hogy elpusztítsd? Hogy bebizonyítsd, az nem valódi, és hogy széttépd, akár egy kartonfigurát?” – Ez sem volt igazi idézet, Whitby ugyanis az egész átkozott jelentésben egyetlen szóval sem említette a másolatokat.

Szellemmadár megállt, és szembefordult vele. Kontrollnak most is nehezére esett, hogy ne süsse le a szemét.

– Maga ettől fél, Kontroll? – A hangjában nem volt sem kegyetlenség, sem indulat. – Mert akár hipnotizálhatom is.

– Lehet, hogy ön is fogékony rá – vágott vissza a férfi, csak azért, hogy elijessze a nőt, pedig tudta jól, hogy egyszer talán tényleg hipnózist kell majd alkalmaznia rajta, ahogyan Szellemmadár tette vele az X Térségbe vezető átjáróban. Fogja meg a kezem! Csukja be a szemét! Olyan volt, mintha folyamatosan egy hatalmas, koromfekete kígyó száján keresztül másztak volna kifelé, Kontroll „látta” a kígyó torkából áradó reszelős hangot, az őt körülvevő végtelen, sötét sebből pedig mindenhonnan tengeri szörnyek meredtek rá.

– Nem vagyok rá fogékony.

– De ön a másolat – erősködött Kontroll. – Honnan tudja, hogy ugyanúgy védett, mint az eredeti? Akiről még mindig nem tudja, hogy miért nem volt rá fogékony! – Ezt a nő mesélte neki.

– Akkor próbálja ki! – kiáltott rá vicsorogva, torokhangon Szellemmadár. A földre dobta a hátizsákját. – Gyerünk, tegyen próbára! Mondja ki a szavakat, amik maga szerint elpusztítanak engem!

– Én nem akarom elpusztítani – mondta Kontroll halkan, és elfordította a tekintetét.

– Biztos benne? – A nő nagyon közel lépett a férfihoz, Kontroll érezte az izzadságának a szagát, látta az emelkedő és eső vállának ívét, a félig ökölbe szorított bal kezét. – Biztos benne? – kérdezte újra. – Ha nem biztos benne, miért nem akar beoltani ellene? Már így is tépelődik, kíván is engem, de közben nem biztos benne, hogy ember vagyok-e egyáltalán. Erről van szó? Lehet, hogy én vagyok az ellenség. Mert engem az ellenség csinált. De akkor sem bírja ki, hogy ne vágyjon rám!

– Én segítettem önnek a Déli Végeken – felelte Kontroll.

– Maga mondta, hogy ne köszönjem meg, amit magától is meg kellene tennie.

Kontroll botladozva hátralépett.

– Itt vagyok önnel, Szellemmadár. Olyan helyre tartok, ahová nem akarok menni, olyasvalaki után, akit talán nem is ismerek. – Mégis követte volna bárhová, és Kontroll emiatt dühös volt magára, nem akarta, hogy így legyen. De nem tehetett mást.

– Ez hülyeség! Pontosan tudja, hogy ki vagyok, vagy tudnia kellene. Maga csak fél, úgy, ahogy én is – csattant fel a nő.

Kontrollnak el kellett ismernie, hogy ez az igazság. Tényleg félt. Itt nem tudott védekezni semmi ellen.

– Nem gondolom, hogy ön az ellenséggel van – szólt Kontroll. Az ellenség szó most durván és értelmetlenül csengett. – És igazából nem is tartom önt másolatnak.

Szellemmadár megengesztelődött ugyan, legalábbis Kontroll ezt gondolta, de az elkeseredése megmaradt.

– Pedig másolat vagyok, John. De nem tökéletes másolat. Én nem ő vagyok, és ő nem én. Tudja, mit mondanék neki, ha szemtől szembe találkoznánk?

– Mit?

– Azt mondanám: „Rohadt sok hibát követtél el. Rengeteg hibát, és én mégis szeretlek. Egy két lábon járó zűrzavar vagy, de egyben látnok is. Én viszont egyik sem tudok lenni. Csak annyit tehetek, hogy megpróbálom megtalálni a saját utamat.” Ő pedig, amennyire ismerem, furán nézne rám, és szövetmintát venne belőlem.

Kontroll elnevette magát. A térdét csapkodta, úgy kacagott.

– Igaza van! Tényleg ezt csinálná! – Ülve maradt a földön, Szellemmadár pedig csak állt felette mereven, akár egy őrszem. – Nézze, én itt teljesen elveszett vagyok, amihez értek, az itt semmit sem ér. Szart se tudok. Hiába mennénk a világítótoronyhoz.

– Szart se tud – ismételte mosolyogva a nő.

– Fura, nem? Fura, hogy ide jutottunk. – Ő adta ki magát, pedig ez nem is állt szándékában.

Szellemmadár fürkészőn nézett rá, végigmérte.

– Jobb, ha továbbmegyünk – szólt végül. – De maga azért olvashat.

A kezét nyújtotta Kontrollnak, hogy felsegítse, és erős markának szorítása jobban megnyugtatta a férfit, mint bármi, amit mondhatott volna.

– Egy nagy szar az egész! – fakadt ki Kontroll. – Egy bolond végrendeletét olvasom fel hangosan.

– Van ennél jobb szórakozásunk idekint?

– Nincs.

Kontroll nem mesélt Szellemmadárnak sem Whitby fura szobájáról, sem arról, hogy a gyanúja szerint Whitby valamiféle szelep volt, amin keresztül az X Térség továbbterjedt. Nem beszélt a Déli Végeken töltött utolsó pillanatairól sem, a kétségbeesésről, amit a határ terjedésekor átélt. És miközben titkolózott, egy kicsit jobban megértette azt is, miért hazudozott neki folyton az anyja. Azért hallgatott el vagy bagatellizált dolgokat, mert leplezni akarta a döntéseinek lényegi okát. Szellemmadár viszont elég bölcs volt ahhoz, hogy erre rájöjjön. Nem számított, mi az indíték, és nem számított, milyen bonyolult a megtévesztés, az elhallgatott dolgok mind nyomot hagytak maguk után, mind jelt adtak valahogyan a létezésükről.

– Hogyan újul meg, ha nem a mi tetteink, a mi életünk által? – kérdezte Whitby Kontrollon keresztül, pedig ő régen halott volt, vagy valami annál is rosszabb.

A nő azonban nem figyelt rá, az égen nézett valamit már megint, de Kontroll biztos volt benne, hogy ezúttal nem gólyákat. A messzelátó nála volt, azonnal kémlelni kezdte a kékséget, hogy megtalálja, ami Szellemmadarat lefoglalja. Amikor megpillantotta, többször állított az élességen, mert nem hitt a szemének.

Pedig jól látta.

A sötétedő kék háttér előtt a magasban lebegett valami, olyan volt, mint az északi fény egy tépett és foszlott nyalábja. Hosszú és széles és idegen. Haladt fent, a magasban… Kontrollnak egy műanyag bevásárlószatyor jutott róla eszébe, ami elszakadt, megnyúlt, és felkapta a szél… Csak ez vastagabb, és valahogyan része az égnek. A felülete, és ahogyan az egyszerre létezik és nem létezik… Kontroll hátrahőkölt, összerándult, megdermedt, a bőre kihűlt, eszébe jutott a fal, ami nem fal, mert amikor hozzáért, érezte, hogy lélegzik.

– A földre! – kiáltott Szellemmadár, és térdre kényszerítette a férfit egy nádcsomó rejtekében. Kontroll most már érezte magában a ragyogást, a szorítást, feszülést, mintha a bőrét húzná valami az ég felé, ami számára már nem csak az ég volt. Vonzotta őt a magasság, Szellemmadárnak kellett leszorítania, hogy fel ne álljon. Kontroll csak feküdt, és hálás volt a ránehezedő súlyért, örült, hogy nem egyedül van odakint.

A jelenés rémisztő módon nyilallt át az égbolton, fodrozódott, zuhant és emelkedett, és rémes suttogás követte, ami nem Kontroll fülét sértette, hanem az egész testét, mintha valami anyag apró részecskéi záporoztak volna át rajta. Kontroll dermedten, mozdulatlanul figyelt, félt és káromkodott.

– A hullámvonalak, amik nincsenek ott – idézett egy sort Whitby feljegyzéséből, ezt eddig nem osztotta meg a nővel, mert nem értette. Az első expedíción készült videofelvétel jutott eszébe.

– Ne mozduljon! – súgta a fülébe Szellemmadár. – Ne mozduljon. – A testével védte Kontrollt, igyekezett eltakarni, hogy úgy tűnjön, nincs ott a férfi.

Kontroll még a lélegzetét is visszafojtotta, tökéletesen mozdulatlan volt, szinte halott. A jelenés tekergett az égen, ereszkedett és emelkedett, Kontroll csapkodó, ropogó hangot hallott, akár egy szél tépte vitorla zaja, majd, amikor végre fel mert nézni, látta, hogy a jelenés megtorpan, mintha belecsapódott volna a levegőbe, megnyúlik, akár a feszülő bőr, majdnem elhasad, de nem adja fel.

Majd utoljára lebukik, veszélyesen közel ér, felemelkedik, és eltűnik, kicsusszan a levegőből, és az égbolt újra olyan, mint azelőtt volt.

Kontroll nem talált rá szavakat, Whitby szavait sem. Ez nem egy élettelen dioráma volt, és nem egy ismeretlen ember rémes csontváza. Ha ez valóság, akkor semmi sem lehetetlen. Bármi megtörténhet. Kontroll erősen szorította Chorry figuráját. Olyan erősen, hogy majdnem felsebezte a bőrét.

Ő és a nő mozdulatlanul vártak, míg viharfelhők kúsztak a Kontroll szemében most már alattomosan csalóka égre. A sötétszürke fényben villámok cikáztak, mennydörgött, és eső kezdte áztatni őket, az esőcseppek között pedig sötét, nyálkás, ebihalhoz hasonló lények hullottak alá, és tűntek el az ázott földben. Ők akkor fedezékbe húzódtak, egy facsoport védelmébe, a tőrhöz hasonló alakú levelek alá. Az ebihalszerű lények inkább apró, élő patakok voltak, kisujj méretűek. Kontroll önkéntelenül is úgy gondolta, az égen cikázó nyilallásból jönnek, mintha az valahogyan milliónyi apró darabra szakadt volna, és mindez része az X Térség ökológiai körforgásának.

– Mit gondol, ebből mi lesz? – kérdezte a nőtől.

– Ami itt minden másból is – mondta Szellemmadár, de ez egyáltalán nem volt válasz semmire sem.

Amikor a vihar elvonult, a mocsarat újra elárasztotta a neszezés és madárcsicsergés, mintha minden a legnagyobb rendben volna. A nádas talán kicsit élénkebb színű volt, a fák kicsit zöldebbek, de ez csak a fény miatt tűnt így. A nap távolinak látszott, akárcsak a világ többi része.

Szellemmadár és Kontroll egy idő múlva felálltak. Aztán továbbindultak, de közelebb húzódtak egymáshoz, mint korábban.

0006: AZ IGAZGATÓ

Van egy hely, amit gyerekkorodban elneveztél véglegeslegtávolabbnak. Ez a legtávolabbi pont, ahová el tudsz menni, és ahol úgy tehettél, mintha te lennél az egyetlen ember a világon. Ott mindig kicsit óvatosabban mozogtál, ugyanakkor béke töltött el, és biztonságban érezted magad. Onnan akármerre indultál, mindig visszatértél, és azóta is visszafelé haladsz.

De abban a pillanatban, bár Whitby ott van melletted, mérhetetlenül távol vagy mindentől, kilométerekre nincsen semmi körülötted, és újra tapasztalod ezt az érzést. Teljes erővel eltölt. Eddig feszült voltál, majd kicsit fáradt, aztán kibukkantál ezen a tökéletesen nyugodt helyen, ahol a bozótos vidék átadja a helyét a mocsárnak; egy édesvizű patak választja el tőle a tengervizes lápot, tulajdonképpen a tengert. Ott, ahol régen vidrákat láttál, és pólingok hangját hallottad. Mély levegőt veszel, és belelazulsz a természetbe, végigsétálsz a mennyországnak ezen a földi részén, megfiatalodsz a tökéletes csendben. Egy időre nem érzed a lábaidban a fáradtságot, és nem félsz semmitől, még az X Térségtől sem, és nincs hely a fejedben egyetlen emléknek, egyetlen gondolatnak sem; teljesen eltölt a pillanat, és a következő, és az azután következő.

Az érzés azonban hamarosan szertefoszlik, és ott maradtok ketten, te és Whitby, a topográfiai anomália túlélői, és az anyád házának romjai közepén álltok. A kunyhóból nem maradt más, csak a padló és néhány fal, a tapéta annyira kifakult, hogy már a mintája sem látszik. A töredezett, megsüllyedt tornácról széles, korhadt pallók, a régi út maradványai vezetnek a dűnék felé, azon túl a fémesen kéklő tengerre, amely fehér tarajú hullámokat emel a magasba, és ránt le újra a mélybe. Lehet, hogy nem lett volna szabad ide jönnöd, de szükséged volt valamifajta normalitásra, fel kellett idézned azt az időt, amikor még minden rendben volt, a napokat, amik akkoriban annyira hétköznapinak tűntek.

– Ne feledkezz meg rólam – mondta akkor Saul, mintha nemcsak a maga, de az anyád nevében is beszélt volna, az egész Elfeledett Part nevében. Ami mostanra végleg elfeledett lett. Whitby az egyik végében állt, te a másikban, magad akartál lenni. Ő nem tudta, mit gondoljon rólad, te pedig nem tudtad, mit gondolj róla. Ő a torony után azonnal véget akart vetni a küldetésnek, de neked meg sem fordult a fejedben, hogy egyszerűen elmenj innen. Ez az otthonod volt, és Whitby nem állíthatott meg itt, akárhogy is ellenkezett, akárhogy nyafogott és próbált menekülni, akárhogy könyörgött, hogy azonnal térjetek vissza a határ túloldalára.

Hová tűnt az optimizmusa? – kérdeznéd tőle, de tudod, hogy bárhol legyen éppen, Whitby még nem ért oda a te világodba.

Réges-régen egy vagy két tűz is lobogott itt a padlón, a nappali helyén, az egyik megereszkedett fal alatt. A füsttől megfeketedett foltok bizonyították, hogy az X Térség eljövetele után is éltek itt emberek egy ideig. Lehet, hogy az anyád rakta a tüzet?

A padlón halott bogarak hevernek smaragdzöld foltokká taposva, a moha és a vastag indák kaotikus, zöld tengert alkotnak. Odakint, az aljnövényzetben ökörszemek és poszáták ugrándoznak, megülnek a szárazföld felé néző ablak tátongó, üres nyílásában, majd továbbröppennek. Ezen az ablakon néztél kifelé, amikor a látogatóba érkező apádat vártad, de a felhajtót, amit figyeltél, már beborították a burjánzó bokrok és gyomok.

Az ételkonzervek régen berozsdásodtak és elrohadtak, a sarkokban, a szúette padló maradékán keresztül föld tört fel. Törött, ősrégi tányérok a mosogatóban, ami már összerogyott, belepte a penész és a zuzmó, a polcai is elkorhadtak.

Sajnálkozás tölt el, eddig hagytad, hogy ezt elfojtsa minden más. Az expedíció tagjainak soha senki sem mondta, hogy itt valaha emberek éltek, dolgoztak, berúgtak és zenéltek. Emberek laktak itt mobilházakban, verandás házakban és a világítótoronyban. Jobb nem gondolni erre, és arra, hogy most üres ez a hely… Te most mégis azt akarod, hogy valaki emlékezzen rájuk, hogy valaki értse meg, mi minden veszett itt el, még ha nem is volt igazán sok.

Whitby csak áll ott, amíg te felfedezed a házat. Ő egy betolakodó, és tudja, hogy eltitkolsz előle valamit a hellyel kapcsolatban. A szája komor, éles vonal, a tekintetében harag – ez vajon természetes, vagy az X Térség máris ellened fordította őt? Whitby még akkor is ordított, amikor te kirohantál a toronyból, és elmenekültél az elől, ami nagy sebességgel emelkedett felfelé, bármi is volt az. Ordított, és arról hebegett, hogy valaki vagy valami megtámadta.

– Semmi nem hallatszott, egyetlen hang sem. Semmi. Aztán… ott volt mögöttem egy fal, és átment rajtam. Majd eltűnt.

Azóta viszont egy szót sem szólt, és te sem mondtad el neki, mit láttál az utolsó lépcsőfokokról, mielőtt kiugrottál a fénybe. Talán mindketten azt gondoljátok, úgysem hinne nektek a másik. Talán csak vissza akartok térni a kinti világba, mielőtt elmondjátok.

Emberi testet nem találsz a házban. De mégis mire számítottál? Hogy itt találod az anyádat bebábozódva, biztonságban a körülötte változó világtól? Az anyád soha nem volt bebábozódós természet. Ha volt valami, ami ellen lehetett harcolni, akkor ő harcolt. Ha volt valaki, akin segíteni kellett, akkor ő segített. Ha lett volna lehetősége kitörni innen valami biztonságos helyre, akkor ő kitört volna. Mégis sokszor álmodoztál arról, hogy az anyád kitartott, és itt várja, hogy megmentsd.

Sokszor felrémlett benned a ház és a világítótorony képe akkor is, amikor a Star Lanes bárjában ücsörögtél és jegyzeteltél. Az emlékkel együtt pedig a késztetés, ami örvényként húzott a víz mélyére, a tudni akarás, ami mindig erősebb volt a félelemnél. Eszedbe jutott a hullámok hangja áradás idején, és hogy a házból, az ablakodból a hold fényénél láttad a hullámok taréját, a fémes, kék csíkot, közöttük pedig a fekete vizet. Ezeket a csíkokat néha megtörte egy sziluett: az anyádé, aki késő éjjel sétált a parton, mert ébren tartották a gondolatok, amiket veled soha nem osztott meg, csak elfordította az arcát. Mintha már akkor is azokat a válaszokat kereste volna, amiket te kutatsz most.

– Hol vagyunk? – kérdezi újra Whitby. – Mi ez a hely? – A hangja elcsuklik az idegességtől.

Nem válaszolsz. Szívesen elmondanád, hogy itt nőttél fel, de már így is a kelleténél több megrázkódtatás érte, és amikor visszaértek, még vár rá a Déli Végek és Lowry. Ha visszaértek.

„Az az indákkal benőtt szoba ott – mondanád neki, ha tehetnéd – az én szobám volt. Kétéves voltam, amikor a szüleim elváltak. Apám, egy piti csaló, lelépett, engem pedig az anyám nevelt fel, de a téli szünetet minden évben apámmal töltöttem. Aztán egyszer örökre ott maradtam, mert nem jöhettem vissza. Apám nem mondta meg, hogy miért, hazudott, és valószínűleg jól tette. Én pedig egész életemben azon gondolkoztam, milyen lenne, ha egyszer visszatérhetnék ide. Mit éreznék, mit csinálnék. Néha elképzeltem, hogy találok itt valami üzenetet, amit az anyám egy fémdobozba vagy egy kő alá rejtett. Mert még mindig várok egy üzenetre, egy jelre.”

De a házban nincsen semmi, amiről eddig nem tudtál, a világítótorony pedig ott emelkedik a hátad mögött, nevet rajtad, és a szemedbe vágja: „Én megmondtam!”

– Ne aggódjon, nemsokára hazaérünk – nyugtatod meg. – Már csak a világítótorony, és indulunk.

A legjobbat hagytad a végére, vagy a legrosszabbat? A gyermekkorodnak mekkora részét lehet elpusztítani, mielőtt az emlékek helyét átveszik az új élmények?

Hirtelen megfordulsz, és elhaladsz Whitby mellett, mert nem akarod, hogy lássa, milyen feldúlt vagy, hogy az X Térség újra utolér.

A néhány ép padlóléc felnyög és sóhajt a lábad alatt, furcsa zenét hallat. A madarak izgatottan csiripelnek a bokrokban, kergetik egymást, kavarogva a levegőbe emelkednek. Nemsokára esni fog, az ég olyan, mint egy ráncolt homlok, a felhők úgy rohannak a part felé, akár egy faltörő kos. Vajon látták, amikor közeledett? Legalább Henry látta? Vagy láthatatlan volt? Átrohant felettük? Gyermekkorodban csupán annyit tudtál felfogni, hogy az anyukád meghalt; évekkel később kezdtél másképpen gondolkodni a haláláról.

Nem látsz magad előtt mást, csak Saul arcát, olyannak, mint amikor utoljára láttad őt gyerekként, és az Elfeledett Part képét, mint amikor utoljára jól szemügyre vetted a kocsi koszos hátsó üvegén keresztül, mielőtt az kifordult veled a földútról az országútra, és a távolban hullámzó tenger eltűnt a szemed elől.

0007: A VILÁGÍTÓTORONY ŐRE

Múlt éjjel két teherszállító hajót és egy vízirendőr hajót észleltem. A láthatáron feltűnt valami nagy is, talán olajszállító. Nézd, mily nagy és széles a tenger, rajta járnak a hajók. A nyugati sziréna még mindig nem működik rendesen. Kilazult a vezeték? Kicsit rosszul éreztem magam, orvoshoz mentem. Késő délután sétáltam. Láttam: egy fülesbaglyot, egy teknősbéka tetején ült. Meg akarta enni. Először nem tudtam, mi van a szemem előtt. Nagyon zavaró volt. Azt hittem, valami furcsa, tollas testű és páncélos lábú lény. A bagoly észrevett, de csak bámult engem, és nem repült el, amíg el nem hessegettem.

A szeretetből fakadó jótettek. A bűntudat haszontalansága.

Saulnak néha azért hiányzott a prédikálás. A szónoklat, a beszédei lüktetése, az, hogy a szavakat a bensőjéből fakasztotta, és kiküldte a világba, de a mély kapcsolat közte és szavai között soha nem szakadt meg. Az, hogy elnevezhetett valamit, és ezzel olyan sok elmébe bejuthatott. De eljött a nap, amikor ráébredt, hogy elfogytak a szavak, és hogy a mondatainak hangzását jobban élvezi, mint azok tartalmát. Akkor Saul egy ideig elveszett volt, a kétely parttalan tengerében úszott, és biztos volt benne, hogy kudarcot vallott. Mert valóban kudarcot vallott. A pokol tüze és az apokaliptikus látomások, a földet a végítéletben elpusztító démonok csak úgy tudtak felszínen tartani egy embert, ha közben meg is fosztották őt valamitől. A végén Saul már nem tudta, hogy mit akar és mit hisz, ezért mindent feladott, lerázta magáról egész addigi életét, és a lehető legdélebbre, a lehető legelhagyatottabb vidékre menekült. Menekült az apja elől is, akit a növekvő személyi kultusza éltetett, aki manipulatív és irigy volt, és Saul nem bírta elviselni, hogy a férfiban, aki ilyen kevés fényt sugároz, már csak azokat az érzelmeket lássa, amiket nem akart.

Minden megváltozott, amikor elköltözött. Némely tekintetben teljesen másként érezte magát délen, mint korábban északon, azért volt más, mert itt boldogabb volt, és tudomást sem akart venni arról, hogy megbetegedett, vagy bármi másról, ami megtörte volna ezt az idilli állapotot.

De valami azért csak történt. Egy héttel a kertbeli eset után Charlie-val feküdt az ágyban, amikor valami bénulás uralkodott el rajta. Úgy tíz percig tartott, Saul úgy érezte, mintha a teste elvált volna a tudatától. És ott voltak a zavaró pillanatok a sétái közben, amiket a világítótorony közelében, a parton tett, elvileg azért, hogy behatolókat keressen, de igazából csak szerette figyelni a madarakat. Most, amikor kinézett a tengerre, néha fekete foltokat látott a látómezeje szélén, és tudta, hogy nem a napfénytől káprázik a szeme. Lehet, hogy ez csak paranoia, vagy valami visszatérő kétely, ami miatt az agya megpróbál mindet elrontani, megpróbálja őt boldogtalanná tenni, és arra kényszeríteni, hogy megtagadja magától az életet, amit itt felépített?

A fejlemények mellett a Sötét Brigád látogatásai egyre kevésbé tűntek valóságosnak. A fényképezés napja óta eltelt időben hallgatólagos tűzszünetet kötöttek, mintha megegyeztek volna, hogy nem vádolják egymást tovább. Saul megjavította a lencsét, és felseperte az üvegszilánkokat. Úgy döntött, mindenki megérdemli, hogy kapjon még egy esélyt.

A találkozásaik néha mégis kicsit feszültek voltak.

Aznap például Saul a saját konyhájában találta Suzanne-t, a lány éppen szendvicset készített magának. És még csak nem is szégyellte magát, nem jött zavarba, amikor a férfi meglepte. Saul sonkája és Saul tojása ott hevert előtte, a konyhapulton, mellette Saul kenyere, Saul hagymája, és egy paradicsom Saul kertjéből. A lány pedig valami hihetetlenül kicsavart pózban ült ott, a széken, az egyik lába kinyújtva a földre ért, a másik behajlítva. A lány tartása csak még jobban feldühítette Sault, mert úgy tűnt, Suzanne megfeszítette a testét, és a póz éppen olyan természetellenes volt a számára is, mint amilyennek Saul látta.

Ekkor lépett a konyhába Henry, és saját kérdéseivel megelőzte Sault, aztán kioktatta a lányt, hogy nem szabad elvenni mások dolgait, és nem szabad szendvicset készíteni anélkül, hogy engedélyt kért volna rá. A kioktatása egyrészt sértő volt, másrészt nevetségesen triviális.

Később Henry szinte félvállról vetette oda a kérdést Saulnak:

– Nem történt mostanában semmi fura itt, Saul? Vagy messzebb, a környéken?

A világítótorony őre csak egy kényszerű mosolyra méltatta ezt a kérdést. Mindenki ismerte az Elfeledett Partról keringő kísértethistóriákat.

– Valószínűleg csak véletlen egybeesés, de mióta ön kiakadt itt, a kertben, minden mérési eredményünk furcsa, torz. Néha olyan, mintha a műszerek elromlottak volna, de ellenőriztük, és semmi baj nincs velük. Igaz a sejtésem, ugye, Saul?

Mióta kiakadt itt, a kertben. Egyértelmű volt: Henry fel akarta bosszantani, hogy szóra bírja. Saul persze nem mondott nekik semmi lényegest.

– Nincs gond, a műszerek megfelelően működnek – mondta, és igyekezett vidámnak tűnni. Ránézésre bárki ripacsnak, piperkőcnek tartotta volna Henryt, az esetlen kapcsolatteremtési próbálkozásait pedig betudta volna annak, hogy nem mozog felszabadultan a társaságban. De Saul számára sokszor gyanúsnak tűnt ez a férfi, még akkor is, ha csak állt ott szótlanul.

Ezért gyorsan kirúgta mindkettejüket, és felhívta Charlie-t, megkérdezte, nem ebédelhetnének-e együtt, majd bezárta a lakrészét, kocsiba ült, és a faluba hajtott.

A falusi vendéglő egy hevenyészetten kialakított hely volt, a stílusa rögtönzött, változó, attól függően, hogy éppen ki volt ott. Aznap éppen barbecue-bár volt hátul, az udvaron, mellette pedig egy házi sörrel teli jégláda. Papírtányérok egy gyerek szülinapi zsúrja miatt, rózsaszín torta gyertyákkal. Saul és Charlie a tengerre néző, kopottas verandán ültek le, egy napernyő alatt álló asztal mellé.

Megbeszélték, milyen napja volt Charlie-nak a hajón, és hogy egy új lakó megvette a házat, amit félig lerombolt a hurrikán. Szóba került, mennyire ideje lenne már, hogy Öreg Jim helyrepofozza a falusi bárt, mert „nem járja, hogy valaki lepukkant késdobálót üzemeltessen egy olyan településen, ahol nincs másik kocsma, amihez képest szar hely lehetne ez a lepukkant hely”. Megegyeztek, hogy meghallgatják a rockbandát, amiről Charlie annyit mesélt már, esetleg az ágyban töltik az egész napot.

Saul bevallotta, mennyire az idegeire megy a Sötét Brigád.

– Henrytől kiráz a hideg – mondta Charlie-nak. – Nagyon fura fószer. Úgy bámul rám, akár egy hátborzongató temetkezési vállalkozó. Suzanne meg követi minden szavát.

– Nem maradnak ezek itt örökké – nyugtatta őt Charlie. – Egyszer csak eltűnnek majd. A kis fura hülyék. Fura Brigád. – Forgatta a szájában a szót, csak úgy, viccből, meg talán azért, mert mindketten ledöntöttek már néhány sört.

– Megeshet, de addig a frászt hozzák rám.

– Nem lehet, hogy titkos ügynökök, és igazából az erdészettől vagy valami környezetvédelmi hatóságtól jöttek?

– Na persze, mert én éjjel-nappal vegyszereket öntök a tengerbe.

Charlie persze csak viccelt, de az Elfeledett Part egy vagy két évtizedig komolyan megszenvedte, hogy nem vonatkoztak rá az előírások, mert „be nem jegyzett terület” volt. A vadonban bőven rejtőztek még rozsdásodó, a mocsárba félig elmerült vegyszeres hordók, egy részük elhagyott tanyaudvarokon állt, így-úgy a komposztba süllyesztve.

Később újra előkerült ez a téma Charlie kétszobás kunyhójában. A házikó a vendéglő utcájában állt, nem volt benne sok minden, csak egy-két családi fénykép és néhány könyv, a hűtő is üres volt. Charlie minden cuccát össze tudta volna csomagolni egy hátizsákba, ha úgy dönt, hogy továbbáll innen, vagy összeköltözik valakivel.

– Biztos, hogy nem a bolondokházából szöktek meg? – kérdezte Charlie.

Saul ezen jót nevetett, mert éppen az elmúlt nyáron tűnt el két ápolt a Hedley melletti intézetből, és el is jutottak az Elfeledett Partra. Három hétig voltak szabadlábon, mire a rendőrségnek sikerült elfognia őket.

– Ha minden bolondot bezárnánk, senki sem maradna idekint.

– Csak én – jelentette ki Charlie. – És te. Asszem.

– Csak a madarak meg az őzek meg a vidrák.

– Csak a dombok meg a tavak.

– Csak a kígyók meg a létrák.

– A micsodák?

De akkorra már annyira felvidították egymást a takaró alatt, hogy bármit mondhattak. Minden vicces volt. Össze is hordtak mindent.

*

Gloria volt az, aki végül meggyőzte, hogy menjen el az orvoshoz. Másnap Henry és Suzanne fent voltak a toronyban, ő meg odalent, amikor a gyerek kora délután megjelent, és nem tágított mellőle. Saul annyira hozzászokott már a lány társaságához, hogy aggódott volna, ha Gloria nem dugja oda az orrát.

– Megváltoztál – jelentette ki a kislány.

Saul rágódott ezen egy darabig.

A gyerek a pajtának támaszkodva állt, és figyelte, ahogy Saul újragyepesíti a pázsit egy részét. Brad önkéntes megígérte, hogy jön segíteni, de persze nem jelent meg. Odafent a nap hatalmas, nyúlós, sárga ragacsra emlékeztetett. A hullámok hangja ott vibrált Saul tudatában, de csak tompán jutott el hozzá. Az egyik füle reggel óta be volt dugulva, biztosan azért, mert a férfi furcsa pózban aludt, rajta feküdt. Lehet, hogy tényleg túl öreg volt már ehhez a munkához. Lehet, hogy nem véletlenül kényszernyugdíjazták a világítótorony-őröket ötvenévesen.

– Mert egy nappal öregebb és bölcsebb lettem – válaszolt a férfi. – Neked nem iskolában volna ilyenkor a helyed? Akkor te is bölcsebb lennél a nap végére.

– Tanítás nélküli munkanap van.

– Itt meg munka nélküli munkanap lesz, ha nem hagysz dolgozni. – Nyögött egyet, miközben a földbe mélyesztette az ásót. Úgy érezte, mintha rugalmas, gumiszerű, formátlan lenne a bőre, és a bal szemhéja is tikkelni kezdett.

– Akkor mutasd meg, mi a munkád, és én segítek.

Saul erre megállt, az ásójára támaszkodott, és végignézett a gyereken. Ha tovább nő, talán jó focista lehet belőle.

– Világítótorony-őr akarsz lenni?

– Nem. Ásni akarok.

– Az ásó nagyobb, mint te vagy!

– Akkor hozz egy kisebbet a pajtából!

Ó, igen, a varázslatos pajtából, ahol minden van. Kivéve, ami nincs. Saul a világítótorony tetejére pillantott, odafent a Sötét Brigád bizonyára valami elképzelhetetlen dolgot művel éppen az ő jelzőfényével.

– Oké – szólt végül, és hozott a lánynak egy apró ásót.

A gyerek leintette, amikor Saul el akarta mondani, hogyan használja a szerszámot, és megállt mellette, majd esetlenül turkálni kezdte a földet. Saul óvatosan biztos távolba húzódott. Egyszer már fejbe verte őt ásónyéllel egy túl lelkes segítője.

– Miért változtál meg? – kérdezett rá a lány egyenesen, mint mindig.

– Mondtam már, hogy nem változtam meg. – Kicsit talán morcosabb volt a szokásosnál.

– De igen – ellenkezett Gloria, és tudomást sem vett a férfi goromba hangjáról.

– A szálka miatt – mondta végül Saul, csak hogy egyszerűen letudja a dolgot.

– A szálka az tényleg fáj, de csak vérzik tőle az ujjad, semmi több.

– Ez másfajta volt – vágta rá a férfi, és egész testével az ásóra nehezedett. – Fura dolgokat látok a szemem sarkában.

– Menj el orvoshoz!

– Elmegyek.

– Az anyukám orvos.

– Igen, tudom. – A gyerek anyja tényleg orvos volt valaha. Gyerekorvos. Az azért nem ugyanaz. Bár igaz, hogy így is gyakran ellátta tanáccsal az Elfeledett Part lakóit.

– Ha én lennék másmilyen, én elmennék hozzá. – Másmilyen. De milyen másmilyen?

– Te vele laksz.

– Na és?

– Te, te mit keresel itt igazából? Azért jöttél, hogy engem irritálj?

– Azt hiszed, nem tudom, mit jelent az, hogy irritál, pedig tudom. – Azzal megfordult, és távozott.

Amikor Henry és Suzanne befejezték aznapi munkájukat, és elmentek, Saul felmászott a világítótorony tetejébe, a jelzőfény termébe, kinézett a tenger és a part ragyogó kettősére, a délutáni napfény mély, bronzszínű ragyogásába. A hatalmas jelzőfény ezernyi fényáteresztő lencséjéből fény fakadt itt, átragyogott a viharokon és az ember okozta katasztrófákon, világított nyugodt időben és vészhelyzetekben is. Hullámzó, csapongó fénynyalábok, amik néha saját magukat keresztezték. Lüktető, remegő fény, ami magához vonzotta a sötétséget, majd kitaszította azt.

Saul akkor is a lámpateremben állt, amikor sok hónappal ezelőtt először meglátta Henryt. A férfi a homokban totyogott a világítótorony felé, hol elsüllyedt, hol meglódult, próbálta megvetni a lábát, a lépkedése a járásnak egyfajta paródiája volt. Hunyorgott a napfényben, a szél pedig majdnem letépte róla az inget, ami olyan nagy volt rá, hogy hol jobbra, hol balra csúszott le a válláról, akár egy dühödten elszabadulni vágyó vitorla. Szinte eltakarta a férfi mögött haladó Suzanne-t, őt Saul először észre sem vette. A szalonkák nem vették a fáradságot, hogy a szokásos csoszogó járásukkal ellépkedjenek Henry útjából, inkább tovább turkáltak a homokban, és csak az utolsó pillanatban kaptak szárnyra, menekültek az ormótlan szörnyeteg elől. Henry akkor úgy festett, mint egy zavarban lévő zarándok, aki könyörögni és imádni járult a világítótorony elé.

Most pedig itt hagyták a felszerelésüket, a fura kapcsolókkal és számlappokkal teli fémdobozokat. Mintegy figyelmeztetésképpen. Foglaljuk a helyet. Visszatérünk. Saul a gépek feléről egyáltalán nem tudta megállapítani, hogy mi az. Nem mintha akarta volna. Azt sem akarta tudni, melyik tartozik a tudományos oldalhoz, és melyik a transzcendenciához. Prebiotikus részecskék. Szellemenergia. Tükörcsarnokok. A jelzőfény már a maga funkciójában is lenyűgöző, semmi szükség arra, hogy további jelentőséget aggassanak rá.

Saul térde nem működött rendesen, túl sokat ropogott, miközben a férfi átnézte a Sötét Brigád felszerelését. Keresett valamit, amiről tudta, hogy valószínűleg úgysem ismeri fel, és közben gondolkozott. Rájött, hogy egy embert igen sok betegség ledönthet a lábáról, és ezért nem árt, ha néha elviszi a testét egy kis karbantartásra. Különösen, hogy Charlie hét évvel fiatalabb volt nála. De ezzel csak el akarta fojtani a gondolatot, ami most már apró pánikrohamokban tört rá: az érzést, hogy valami nagy baj van vele, hogy ő egyre inkább idegen a saját testében, hogy valami talán kinéz az ő szemén keresztül. Az ébrenlét és alvás határmezsgyéjén, a kettő közötti alagúton a parazitafertőzés gondolata is belopta magát az elméjébe.

Úgy érezte, mintha valami most tökéletesen a helyére csúszott volna, és ettől megzavarodott, megijedt.

Szerencsére Gloria anyja, Trudi Jenkins hajlandó volt őt gyorsan fogadni, sötétedés előtt úgy egy órával. A nő és lánya a világítótoronytól nyugatra, egy félreeső házban lakott, Saul pedig a kisteherautójával hajtott oda. Megállt a földúton, a tölgy-és magnóliafák, meg néhány legyezőpálma alatt. A ház sarkán túl látta a tengerre néző teraszt, ami szinte akkora volt, mint a lakás maga. Ha akarta volna, Trudi nyáron ki is adhatott volna néhány szobát turistáknak.

Azt beszélték, hogy Trudi azután jött ide, hogy kábítószer-csempészet miatt próbára bocsájtották. Ennek már több mint egy évtizede. Akármi volt Trudi múltjában, az biztos, hogy nyugodt kézzel és hideg fejjel fordult a betegekhez, és Saul szívesebben jött hozzá, mint a nyolcvan kilométerre lévő kórházba, vagy a faluba néha ellátogató rezidens orvoshoz.

– Megszúrt valami… – Ez volt a másik. Trudinak Saul el tudta mondani a kerti történetet. Megpróbálta elmesélni Charlie-nak is, de számára érthetetlen okból minél többet mondott el, annál inkább úgy érezte, hogy az ő vállára pakolja a saját gondjainak súlyát, és még nem tudta, hogy Charlie válla mennyit bír el.

Lehangolta, amikor ezt végiggondolta, ezért egy idő után témát váltott, és Saul nem említette neki a sötét foltokat, amiket a szeme sarkából lát.

– Azt mondja, valami megcsípte önt?

– Nem csípett, inkább megszúrt. Kesztyűben voltam, de akkor sem lett volna szabad odanyúlnom. Bár lehet, hogy ennek semmi köze a panaszaimhoz.

A nő bólintott.

– Értem – mondta. – Sok a szúnyogok és rovarcsípések útján terjedő betegség, teljesen normális dolog, hogy aggódik. Megvizsgálhatom a kezét és a karját, az általános egészségi állapotát. Ezzel, remélem, eloszlatom a félelmeit.

Annak ellenére, hogy gyerekorvos volt, a nő nem úgy beszélt vele, mintha Saul gyerek lett volna. Csak egyszerűen magyarázott, és gyorsan a lényegre tért. A férfi hálás volt ezért.

– A gyerek elég sokat kószál a világítótorony körül – mondta, csak hogy beszélgetést kezdeményezzen, miközben levette az ingét, és hagyta, hogy a nő megvizsgálja.

– Tudom – sóhajtott a nő. – Remélem, nem okoz gondot önnek.

– Nem. Csak folyton a sziklákon mászkál.

– Tényleg nagy mászó. Mindenre felkapaszkodik.

– Ez elég veszélyes lehet.

A nő átható pillantást vetett Saulra.

– Jobban örülök, ha ismerősök közelében mászik, mint ha elkóborolna valami ösvényen.

– Igaz – bólintott Saul, és már bánta, hogy felhozta a témát. – Nagyon ügyesen felismer minden ürüléket. Mindegyikről megmondja, hogy milyen állaté.

Trudi elmosolyodott.

– Ezt tőlem tanulta.

– Ha egy medve szarik egyet az erdőben, Gloria tud róla.

A nő ezen jót nevetett.

– Azt hiszem, tudós lesz belőle.

– Most hol van? – Saul azt hitte, a lány a világítótoronytól egyenesen haza jött.

– A boltba ment. Imád gyalogolni, én meg gondoltam, akkor már valami hasznosat is csinálhat közben, és hozhat tejet és még néhány dolgot vacsorára. – A falusi kocsma melletti bolt is elég szedett-vedett volt.

– Engem mindig a fény védelmezőjének hív. – Saul nem tudta, miért, de szerette, amikor a lány így szólította.

– Ühüm… – Az orvos tovább vizsgálta őt.

Végül kijelentette:

– Abnormalitásnak semmi jelét nem találom sem a kezén, sem a karján. Még a szúrás helyét sem találom, de mivel már egy hét eltelt, az akár el is tűnhetett.

– Szóval nincs semmi bajom? – Saul örült, hogy nem utazott Bleakersville-be, arra gondolt, mennyi ideje maradt így, és hogy azt most Charlie-val tölthette. Rákot hámozhatnak egy út menti vendéglőben. Sörözhetnek és dartsozhatnak. Kivehetnek egy szobát egy motelben, persze ügyelve arra, hogy kétágyasat kérjenek.

– A vérnyomása kicsit magas, és enyhe hőemelkedése is van, de semmi több. Fogyasszon kevesebb sót, egyen több zöldséget! Meglátjuk, hogy néhány nap múlva hogyan érzi majd magát.

Saul megnyugodva távozott az orvostól, miután megállapodott vele a részben pénzbeli, részben barter vizsgálati díjban. Húsz dollárt fizetett, és megígérte, hogy leszögeli a verandán kilazult deszkákat, és talán megjavít még néhány dolgot.

De útközben hazafelé, miután gondolatban elismételte a jelzőfény körüli teendők listáját, elszállt belőle a megkönnyebbülés. Az elméje mélyén ott motoszkált a gondolat, hogy az orvosi vizsgálat csak félmegoldás volt a komoly problémájára, és csupán azt igazolta, hogy a diagnózis nem lesz könnyű, mert ez nem egy egyszerű rovarcsípés vagy múló influenza.

Valami arra késztette, hogy visszanézzen a Kudarc-szigetre, ami már csak egy árnyéknak tűnt nyugat felől, és a távolban úgy festett, mintha a partvonal éles kiszögellése volna. Halvány, vörös, villogó fényt látott. Olyan magasan, hogy az csak egy konténerszállító hajóról jöhetett, de túl rendszertelenül ahhoz, hogy ne kézi vagy ideiglenesen felszerelt lámpa legyen. Éppen abból az irányból jött, ahol a Kudarc-sziget feküdt, talán a régi világítótorony tetejéről.

Jeleket adott le a villogással. Henry üzenete, Saul azonban nem akarta megkapni.

Amikor hazaért, felhívta Charlie-t, de nem érte el. Ekkor jutott eszébe, hogy a férfi éjszakai műszakot vállalt aznap, kihajózott polipra, tintahalra és lepényhalra halászni. Ő az ilyen kalandokat szerette a legjobban. Így hát Saul gyors vacsorát készített magának, eltakarított maga után, majd előkészítette a jelzőfényt. Nem számított hajóforgalomra, és a meteorológiai jelentés szerint a tenger is nyugodt lesz az éjszaka.

Az alkonyat baljós szépséget hozott: a sötétedő égbolton máris rengeteg csillag látszott. Mielőtt beindította volna a jelzőfényt, Saul leült néhány percre, és csak bámulta a fénypontokat, meg az őket körülvevő, sötétkék eget. Azon pillanatok egyike volt ez, amikor úgy érezte, valóban a világ peremén ül. Úgy érezte, egyedül van, de ahogyan ő szeretne: amikor ő akarja, és nem akkor, amikor a világ rákényszeríti. Mégsem tudta figyelmen kívül hagyni a pislákoló, piros foltot, ami még mindig látszott a Kudarc-szigeten, bár a rengeteg távoli csillag túlragyogta.

A jelzőfény mindet eltűntette, amikor bekapcsolt. Mielőtt lement volna, hogy a többi dolgát végezze, Saul leült a legfelső lépcsőfokra, hogy egy kis ideig figyelje, rendesen működik-e a berendezés.

Nem volt szabad aludnia azokon az éjszakákon, amikor a fény világított, de egy idő után tudta, hogy elaludt és álmodik, és nem szabad felébrednie, sőt megpróbálnia sem kell. Ezért nem is próbálkozott.

A csillagok már nem egy helyben világítottak, hanem repkedtek és cikáztak az égbolton. Saulnak az volt a benyomása, hogy valami távoli húzódott sokkal közelebb, és a csillagok mozgása azért látszott ilyennek, mert most már elég közel voltak ahhoz, hogy ne csak fénypontoknak tűnjenek.

Ő az úton sétált a világítótorony felé, felette a hold ezüst körébe vér szüremlett, és Saul tudta, hogy valami szörnyűség történt a földdel, ha már a hold is haldoklik, és leesik az égből. A tengerek megteltek szeméttemetőkkel, bennük volt minden szenny, amit az emberiség valaha a természetre zúdított. A szűk erőforrásokért folytatott harcban egész országok sivatagosodtak el, nem maradt más, csak halál és szenvedés. Betegségek árasztották el a világot, és az élet mutálódni kezdett, új formájú lények nyüszítettek és nyöszörögtek a valaha hatalmas városok piszkában, az égő romok között, a tomboló lángok fényénél, amelyekben torz, kifacsarodott tetemek csontjai hamvadtak el.

Ilyen testek közeledtek a világítótorony felé is a kerten át, minden irányból. A sebeik üresen tátongtak, a vérük élénkvörös volt, a nyögéseik erősek, rövidek és értelmetlenek, éppen úgy, ahogyan az összecsapásaik is egymással. Saul közöttük lépkedett, de úgy érezte, hogy ezek a lények voltaképpen máshol léteznek, és csak valami vonzás, valami égi áradás miatt öltöttek most testet itt, az elsötétített világítótorony körül, amely árnyék-és lángtakaróban emelkedett az ég felé.

A tájból kiemelkedett Henry a világítótorony bejáratánál. Arcán megdicsőült mosoly, ami egyre szélesebb lett, míg már lelógott az arcáról. Szavak törtek elő a szájából, de nem hallatszottak. És Isten szólt: Legyen világosság! Az Isten mondta ezt, Saul, aki annyira messziről érkezett, és akinek az otthona eltűnt, de a célja megmaradt. Megtagadnád tőle az új királyságát? A szavakból annyi szomorúság áradt, hogy Saul hátrahőkölt tőle, visszakozott Henrytől. Mert megérintették benne mindazt, amit hátrahagyott.

Odabenn, a világítótoronyban nem találta a felfelé vezető lépcsőt, csak egy tágas alagutat, amely a mélybe vezetett, szédítően tekergett egyre mélyebbre és mélyebbre.

Saul mögött a holdat már teljesen elborította a vér, és zuhant lefelé, a föld felé forró lángok között, a tüzet Saul a hátán érezte. A halottak és haldoklók pedig a közelgő vég és felejtés ordításával búcsúztak.

Saul becsapta maga mögött az ajtót, és ereszkedni kezdett az úton lefelé, a keze a jéghideg falnak támaszkodott. Olyan mélyen látta maga előtt a lépcsőfokokat, hogy csak két dolgot tudott elképzelni: vagy nagyon magasról nézte saját magát, vagy hirtelen olyan magas lett a teste, mint a világítótorony, és a lábát sokkal mélyebben rakosgatta egymás után.

Henry kéretlenül mellette maradt, a lépcsőt pedig elárasztotta a víz, dühös morgással emelkedett egyre feljebb, a testének nagy része már a vízben volt, Henryn is nedvesen csüngött a finom anyagú ing, de Saul csak haladt egyre lejjebb, míg már a feje is víz alatt volt. Nem vett levegőt, megtántorodott, kinyitotta a szemét; ekkor látta meg a falon az izzó, zöldesen aranyló szavakat, amiket egy láthatatlan kéz rótt oda a szeme előtt.

Saul tudta, hogy a szavak belőle erednek, mindig is belőle áradtak, és hangtalanul ömlöttek ki a száján. És tudta, hogy már nagyon hosszú ideje beszél. Minden szó egy kicsit lebont az agyából, apránként, mindig egy kicsit, de közben enyhíti is a nyomást a koponyájában. Odalent pedig, alatta valami vár, míg Saul agya teljesen szétmállik. A vakító, fehér fény, a kör alakba rendeződő levelű növény, a szilánk, ami nem szilánk.

Saul a világítótorony előtt, egy széken ülve ébredt. Fogalma sem volt, hogyan került oda. Az álmában látott szavak még mindig benne éltek, egy prédikáció áradt belőle, akár akarta, akár nem. Akár elpusztította Sault, akár nem.

Ahol a bűnös kezéből a fojtó gyümölcs fakad, ott hozom a halál magvait, hogy a férgekkel megosszam.

0008: SZELLEMMADÁR

Amikor a vihar elvonult, ők továbbindultak az ösvényen, ami a vízzel párhuzamosan húzódó, lépcsőzetes dombok lejtője mentén visszakanyarodott velük a tengerhez. A nedvesség és az apró, fekete lények emléke miatt az újonnan vetett föld szinte vidámnak tűnt. Előttük, a lemenő nap aranyló fényében már látszott a sziget zöld körvonala. Az égre nem tért vissza semmilyen ismeretlen jelenség, de ők most már egy torz, hibás dolgokkal és a világos láthatáron félig lerombolt sziluettekkel teli világban jártak.

– Mi történt itt? – kérdezte Szellemmadár. Úgy tett, mintha ez a férfi szakterülete lett volna, és talán így is volt.

Kontroll egy szót sem szólt. Jó ideje nem hallatott egyetlen hangot sem, talán nem bízott többé a szavakban. Vagy megtanulta értékelni a válaszokat, amiket a csend súgott neki.

De valami tényleg történt ott.

Olyan utat kerestek a partra, amin nem tépték meg őket a gyékények és a kaktuszok, eközben akadtak a pusztítás nyomaira. Egy sárral telt, régi kerékvájatból egyetlen elhagyott bakancs lógott ki. A nedves fűben tompán csillogott egy automata puska. Megrakott, de gyorsan eloltott tábortüzek, felvert, de lerombolt sátrak nyomai. Egyértelmű, hogy ezen a helyen valaki elvesztette az uralmat maga és az emberei felett.

– Ez nem a vihar műve – állapította meg a nő. – Ezek régi nyomok. Kik voltak vajon?

Válasz továbbra sem érkezett.

Egy kisebb emelkedő tetejére értek, innen egy teherautó és két dzsip maradványait látták, az egyik szinte a kerekekig kiégett. Mindet finoman körbefogta a sás, belepte a moha. Körülöttük sárgálló csontok ijesztő darabjai a zöld egyenruhák foszlányai között. A szélben csak a vadul bólogató fehér és lila vadvirágok illata érződött.

A látvány azonban békés volt. Szellemmadarat eltöltötte a megnyugvás.

Végre Kontroll is megszólalt.

– Nem lehetnek az X Térség terjeszkedésekor bekerült katonák. Legfeljebb akkor, ha az X Térség valahogyan felgyorsítja a bomlás folyamatát.

A nő elmosolyodott. Örült, hogy újra hallja a férfi hangját.

– Igen, ez mind túl régi. – De őt jobban érdekelte az eléjük táruló látvány egy másik jellegzetessége.

A parton és a mellette párhuzamosan futó talajon egykor katasztrófa történhetett. A talajt kivájta, feltúrta valami, a tenger mellett egy mély árkot töltött meg a víz, abból pedig mintha végigvonszoltak volna valamit a füves talajon, bár az is lehet, hogy csak a felgyorsult erózió hatása látszott. De Szellemmadár látta maga előtt, ahogy valami hatalmas lény a partra vonszolta magát, hogy támadást indítson.

Kontroll a széles barázdákra mutatott.

– Ezt mi csinálhatta?

– Egy tornádó?

– Vagy valami, ami a tengerből jött… Esetleg az, amit az égen láttunk?

A szél a lerombolt sátrak mellett egy földbe szúrt karóra kötött, apró, narancssárga rongyot lobogtatott.

– Mindenesetre úgy tűnik, nagyon mérges volt – jegyezte meg a nő.

Különös. A parton, a tengeri zab egy sűrűbb csoportjában elrejtve egy ártér fölé húzott csónakot találtak evezőkkel. Valószínűleg régóta vár már arra, hogy ráakadjanak. Szellemmadarat szomorúság és idegesség vegyes érzése töltötte el: lehet, hogy ezt a csónakot a biológus számára hagyta itt valaki, de helyette ők találták meg. Vagy ez a bizonyíték arra, hogy a biológus férje soha nem jutott át a szigetre. Igazából azonban nem tudhatta, mit jelent, de az biztos, hogy ők hasznát vették.

– Még éppen elég időnk van – jelentette ki.

– Most akar átkelni a szigetre? – kérdezte hitetlenkedve Kontroll.

Talán meggondolatlanság volt, de Szellemmadár nem akart várni. Egy óra hosszáig valószínűleg még süt a nap, és utána is van még egy órányi szürkület, mielőtt teljesen besötétedik.

– Jobban szeretne a csontvázak mellett aludni?

De a nő tudta, hogy Kontroll akkor már egyáltalán nem akart aludni, mert hallucinálni kezdett. A hullócsillagok fehér nyulakká változtak a szeme előtt, az ég tele volt velük, néhol fekete, homályos foltok takarták el az ugrabugráló alakokat. A férfi attól félt, az elméje azért csalja meg így, hogy elrejtse előle a még riasztóbb valóságot, amit csak Szellemmadár láthatott.

– De mi van, ha az a valami, ami ezt művelte, éppen a szigetről jött?

A nő visszafordította a kérdést.

– Mi van, ha mögöttünk bujkál, a mocsárban? A csónak bírja a tengert, és időnk is van.

– Önnek nem gyanús, hogy éppen itt várt ránk egy csónak?

– Lehet, hogy végre szerencsénk volt.

– És ha valami ránk támad a víz alól?

– Akkor visszaevezünk… Nagyon gyorsan.

– Bátor döntés, Szellemmadár. Bátor döntés.

De a nő éppen annyira félt, mint Kontroll, ha nem is pont ugyanattól.

*

Mire a tengerre értek a partvonalból kivájt, hatalmas mélyedésen és néhány homokbuckán át, a nap már kezdett eltűnni a láthatáron. A víz csillogó aranyszínű volt. Felette az ég rózsaszín, de a szélein már felkúszott rá a szürkeség. Pelikánok repültek felettük, csérek szabdalták geometriai formákban az eget, és sirályok lebegtek ellentartva a szélnek.

Az evezők apró örvényeket keltettek az aranyló vízben, ezek kavarogtak egy kicsit, majd belesimultak a hullámzásba. Szellemmadár a hajó orrát figyelte, valamiféle gyakorlatiasságot, céltudatosságot látott ebben a furcsa fényben, mintha ők ketten valami tartalmas, lényeges dolgot csinálnának éppen. A minták az életben sokszor működnek célként, a közös evezés egyenletessége megnyugtatta őt. Az a sorsuk, hogy most a sziget felé evezzenek, hogy itt legyenek, éppen itt. Nem történhetett másképpen. Korábban ideges volt, hogy mi történik, ha megtalálja a szigeten a biológust és a férjét, ha szemtől szemben meg kell állnia előttük, de ez a félelme most visszahúzódott, és kioltotta önmagát, egy időre legalábbis a tengerbe veszett.

A sziget eddig hosszú, széles zöld vonala most már szabálytalannak és rendezetlennek tűnt, néhány magas tölgy-és fenyőfa, valamint a régi világítótorony romos csúcsa kiemelkedett a környezetből. A nyugodt, mozdulatlan ég és az örökké nyugtalan tenger közé beékelődött sziget képe enyhén vibrált, a levegő megtörte körülötte a fényt, mintha a földdarabból forróság áradt volna. A sziget elé két oldalról hosszúkás, csenevész szigetecskék úsztak be, rajtuk foglyul ejtett, alacsonnyá torzult fenyők, a földdarabok sziluettjét osztrigatelepek feketésszürke, durva vonalai hosszabbították meg, ezeket pedig ijesztő, szivárványos fehérben ragyogó vonalak szelték keresztül-kasul: a halott vázak maradványai, amiket a madarak felfeszítettek.

Egyikük sem szólalt meg még akkor sem, amikor enyhén nyugatra kellett fordulniuk, hogy kikerüljék a hirtelen eléjük került sekély területet, vagy amikor az áramlat felerősödött, a hullámok átcsaptak a csónak orrán, és ezért erősebben kellett evezniük. Csak a férfi nyögéseinek mély hangja hallatszott, és a nő evezőcsapással egyező ritmusú lihegése, meg az evező koppanása, amikor a csónakhoz verődött, mert Kontroll nem tudta tartani az iramot Szellemmadár egyenletes tempójával. A férfi verejtékének a sós víz illatával keveredő erős szaga, szinte aromája a valódi erőfeszítés érzését keltette a nőben. A tricepsze megfeszült, és az alkarja is, amikor beledőlt az evezőcsapásba. Később a jóleső zsibbadás jelezte neki, hogy ez valódi kihívás, igazi erőfeszítést kívánó tett.

Ahogy a nap fénye halványult, és a tenger levetkőzte aranyló csillogását, a csónak sziluettje fokozatosan beleolvadt a hullámok helyét átvevő sötét kékségbe, és az égbolt foltos, csíkos bíborába. Ahogy alkonyodott, Szellemmadár mellkasában feloldódott egy góc, az evezőcsapásai még nyugodtabbak, még erőteljesebbek lettek. Kontroll a homlokát ráncolva fel is nézett rá. A nő érezte, hogy a férfi röviden végigméri, és néha oda is fordult, hogy semlegesítse vagy kivédje ezeket a pillantásokat.

Ahogy a nappal éjszakába fordult, úgy nőtt előttük az omladozó világítótorony képe. Még így, széltől, eróziótól és viharoktól szaggatva, lerombolva és megtépázva is irányjelző volt számukra az épület, egyfajta élet sugárzott belőle, amit lehetetlen volt figyelmen kívül hagyni. Mindent átjárt valami furcsa előkelőség, a hideget, árnyakat és a fákat is, ami Szellemmadarat egyszerre tette szomorúvá és büszkévé. Vajon a biológus ugyanezt érezte, amikor ideért, ha egyáltalán ideért? Valószínűleg nem, gondolta Szellemmadár. A biológus előbb a torony környezetét figyelte volna meg.

A sziget és a tenger közötti kevésbé sötét részből egy dokk romja vált ki, a tenger szintjétől kissé emelkedő szögben. A jobb oldala a vízbe dőlt, körülötte kétoldalt a parton ember alkotta zűrzavar, a vízből kiemelkedő betonoszlopokkal és kövekkel tele. Megközelíthető partszakasznak egy ideig nyoma sem volt, de később, a kanyarodó partvonal nyugati részén, a távolban egy tompán fehérlő, vigyorgó ív tűnt fel előttük.

A világítótoronyban nem látszott fény, de az éjszakára a fákra letelepedő madarak zaja szinte elnyomta a hullámok moraját, a szél már Szellemmadárig repítette érdes rikoltásaikat. A felettük cikázó denevérek röppályája olyan volt, mintha egy részeg navigátor tervezte volna, fekete testük rendszertelen és kiismerhetetlen mintában takarta el a csillagok fényét.

– Nem érzi úgy, hogy valaki figyel bennünket? – suttogta a nő.

– Nem, én nem – vágta rá Kontroll. A hangja rekedt és fátyolos volt, mintha egész úton beszélt volna Szellemmadárhoz. A szél és a sós levegő tette.

– Én úgy érzem, valaki figyel.

– A madarak, a denevérek, a fák. – De a férfi hangja túlzottan dacos volt. Ő maga sem hitte, hogy csak a madarak, a denevérek és a fák figyelik.

Caplató, csapkodó hangok közepette húzták partra a csónakot a móló alatt, a combjukat nyaldosó vízben vonultak vissza a tengertől a sziklákon át, nyekergő pallókon keltek át a mocsáron. A fákon ülő, ismeretlen madarak elnémultak, de a világítótorony elvadult kertjében innen-onnan rekedt károgás hallatszott. Távolabb, az aljnövényzetben egy közepes méretű emlősállat törtetett határozott léptekkel. Felettük a torony fakó, szinte foszforeszkáló alakja emelkedett a fekete égbe, körülötte sorakoztak a csillagok, mintha ez az épület lett volna a világegyetem közepe.

– Az éjszakát a világítótoronyban töltjük, reggel indulunk tovább felderíteni a környéket. – Itt melegebb volt, mint a tengeren, de még így is hideg volt a levegő.

Szellemmadár tudta, hogy a férfi figyelmét sem kerülte el a csillagok fényében is jól látható, vékony ösvény a sűrű és magas növényzetben. Ahhoz, hogy ezt ne nője be a gaz, az kellett, hogy valaki karbantartsa vagy rendszeresen használja az utat.

Kontroll bólintott. A sötétben nem látszott az arckifejezése. Lehajolt, és felvett egy botot, megforgatta a levegőben. Fegyvereik már nem voltak, minden modern felszerelésüktől megszabadultak, mivel tudták, hogy furcsa hatással lehetett rájuk az X Térség. Csak egy zseblámpát tartottak meg, de azt felkapcsolni ostobaság és meggondolatlanság lett volna. Szellemmadárnak azonban volt egy tőre, azt előhúzta a tokjából.

A világítótorony bejárata a szárazföld felőli oldalon volt, az ösvény egyenesen ide vezetett. Az eredeti ajtó nem maradt meg, helyére egy vastag, fából ácsolt akadályt állított valaki. Szellemmadárban csak lassan tudatosult, hogy ez egy istálló vagy valami hasonló ajtaja lehetett régen. Kisebb erőfeszítések árán elmozdították az útból, és megálltak az ajtónyílásban. Belülről rothadás és korhadás szaga érződött. Kevésbé áporodott volt a levegő, mint azt a nő várta.

Meggyújtott egy gyufát, és a falakon táncoló árnyak ellenére látta, hogy a központi csigalépcső fedetlenül mered a földszint közepéből, akár egy óriási kő csavarhúzó, és odafent egy hatalmas lyukban tűnik el. Legjobb esetben is instabil. Rosszabb esetben az egész bármelyik pillanatban leomolhat.

Kontroll megszólalt, mintha olvasott volna a nő gondolataiban.

– Valószínűleg elbír kettőnket. Úgy építették, hogy a súly nagy része a támfalakra nehezedjen. De így is elég durva lesz.

A nő bólintott, most már látta a lépcsőfokokból kinyúló fémrudakat. Ez a váz kicsit bizalomgerjesztőbb volt.

Kialudt a gyufa lángja. Szellemmadár újat gyújtott.

A földszint alját száraz levelek és faágak borították. Hátul apró szobák egész hálózata a sötétben. Öntöttbeton aljzat, a nyomokból látszott, hogy valaki felszedte a padlót.

A gyufa ellobbant. Szellemmadár zajt hallott.

– Mi volt ez?

– A szél? – De Kontroll válasza egyáltalán nem tűnt határozottnak.

A nő újabb gyufát gyújtott.

Semmi. Senki.

– Csak a szél volt – szólt a férfi megkönnyebbülten. – Aludjunk itt, vagy először nézzünk körbe beljebb?

– Nézzünk körbe! Nem akarom, hogy bárki meglepjen.

A gyufát elfújta egy lépcsőjárat felől érkező fuvallat.

– Ezek a gyufák igazán tarthatnának hosszabb ideig – panaszkodott Kontroll.

A nő újabb gyufát gyújtott, majd felsikoltott, Kontroll pedig rémülten hátraugrott.

Egy árny ült a lépcsőn, félúton, rájuk szegezett fegyverrel a kezében. Az árnyból egy katonai terepruhás, fekete bőrű nő bontakozott ki. Apró, de erős alkatú volt, göndör haja rövidre nyírva.

– Helló, Kontroll – szólalt meg a nő.

Szellemmadár felismerte őt: a Déli Végeken, az első beszámolója során találkozott vele.

Grace Stevenson volt, az igazgatóhelyettes.

0009: AZ IGAZGATÓ

Lowry a Keleti part egy kietlen, kavicsos, sárguló füves részén rendezte be titkos telepét, egy régi katonai bázison. Itt tökéletesítette a neurológiai és kondicionálási technikáit, amiket egyesek csak agymosásnak neveztek. Egy mohás dombot vájatott ki az irányító központ számára, innen uralkodik a leszerelt, ezüstszínű kikötői aknákkal megszórt pázsiton, a hetven éve vívott háborúkból maradt, rozsdásodó lövegekkel tarkított, furcsa világban. Megépíttette a világítótorony és az alaptábor másolatát, és vájatott egy lyukat a földbe, hogy reprodukálja mindazt, amit az ismeretlen „topográfiai anomáliáról” tudni lehet. Minderről hallottál, mielőtt odahívatott volna, és képzeletedben a mű-világítótorony és a mű-alaptábor baljós, szinte természetfeletti fenyegetésként élt. De most, hogy ott állsz Lowry mellett, és egy színezett üvegen keresztül nézel végig a birodalmán, az egész inkább egy film díszletére hasonlít, egy gyűjteményre, ami Lowry paranoiájának és félelmének speciális effektjei, a rájuk vetített rémtörténetek nélkül teljesen közömbös, sőt szánalmas látványt nyújt. Még csak nem is filmdíszlet ez, ébredsz rá, inkább csak egy tengerparti vidámpark télen, amikor nem járnak arra turisták. A part maga testet öltött óda a magányhoz. Menyire elszigetelt lehet itt Lowry, az összehordott kellékei között!

– Üljön le, hozok önnek egy italt.

Ez nagyon jellemző rá, de te nem ülsz le, és udvariasan visszautasítod az italt. A partot és a vizet nézed. Szürke, pocsék idő van, az előrejelzés szerint akár havazhat is ma. A víz a sok szennyezőanyagtól olajos állagúnak tűnik, a tompa fény halvány szivárványokat rajzol a nyugodt felszínre.

– Nem kér? Na, én azért keverek magának egyet. – Ez is jellemző Lowryra, és te máris egy kicsit feszültebb vagy, mint egy pillanattal ezelőtt.

A szoba keskeny, te az ablaknál állsz. Mögötted egy acélvázas, hosszú, almazöld kanapé, rajta pszichedelikus narancssárgában pompázó párnák. A domb ívét követő, domború plafonon húszas sorban furcsa, lefelé lógó mell alakú, porcelán lámpatestek, fényük lágy, egybeérő körben olvad az asztalokra, kanapékra, a fapadlóra. A szoba hátsó részét teljes egészében üvegfal zárja le, visszaveri a képedet, és igyekszik elfeledtetni veled, hogy ez igazából nem egy nappali, és te nem önszántadból jöttél ide, hanem parancsra. Voltaképpen egyfajta kihallgatáson vagy.

A kifinomult Lowry, aki nem is hasonlít a kanapéval szemközt lévő székben előrehajoló faragatlan Lowryra, szándékosan egy örökkévalóságot tölt azzal, hogy az előtted álló üvegasztalon lévő tálból jégkockákat pakoljon a poharakba. Egyenként, külön csörgetve mindegyiket. Nagy odafigyeléssel nyitotta ki a whiskysüveget is, és a pohár széléhez érintve tölt magának kétujjnyi italt.

Előrehajolva, teljes odaadással ügyködik, hagyja, hogy nagyon hosszúra nyúljon a pillanat. A korábban aranysárga haja ősz, és túl hosszú, de változatlan a kemény feje a vastag nyakán, és változatlanok megkapó arcának fő vonásai. Veszettül jól néz ki, mondták róla mindig, és Lowry hasznát is vette az űrhajósokra vagy régi vágású filmszínészekre emlékeztető arcának. Persze aki jóképűnek tartja, az nem látta a felvételeket arról, hogyan nézett ki Lowry, amikor visszatért az első expedíció után. Kiszáradt, borostás arcán még mindig látszott a szörnyű ismeretlennel való találkozás lenyomata; Lowry oda ment, ahová előtte még senki sem. „Becsületes fickó” volt akkoriban, megnyerő és őszinte. És még most is elbűvölő tud lenni, bár kicsit meghízott, a hasára rárakódott egy vastagabb zsírréteg. Annak ellenére, hogy a bal szeme néha elkószál, mintha egy apró bolygó lépett volna a pályáján kívülre, mintha oldalra vonzotta volna valami, ami nem fér bele a képbe. Csillogó, metszően kék szeme van. Ha egy szemernyivel világosabb, minden jóképűsége hiábavaló lenne: a határozott metszésű orr és az eltökélt áll szinte önmaga paródiája, mint egy magabiztos ország partvonala, mert a fagyos tekintet mindezt hatástalanítja. De Lowry pillantásába éppen annyi melegség szorult, hogy a többi rész még előnyös lehessen.

– Tessék, kész van – jelenti be, és te már éppen olyan ideges vagy, amennyire nyugodtan és tiszteletteljesen ő viselkedik.

A hegyekben lévő bunkerekben Lowry laboratóriumokat rendezett be. A nevetséges szóbeszéd szerint ezeket telepakolta magasabb rendű kísérleti állatokkal, amiken kiélheti képzeletének minden borzadályát, mintha a férfi őket akarná megbüntetni azért, amit a természet vele tett. Az idegekkel, idegek kapcsolataival, a szinoptikus vezérléssel kapcsolatos kísérleteket végez rajtuk. Meg hasonló unalmas és lehetetlen dolgokat. Nem hiszed, hogy Lowry valaha is elhozta volna ide a negyedik feleségét és a fiát, pedig a családi nyaralójuk közel van ide. Apu munkahelyére akkor sem mehet be senki.

Elgondolkodsz, vajon Lowrynak mi a hobbija, hogyan szórakozik. Lehet persze, hogy most éppen azt csinálja.

Hozzád fordul, és mindkét kezét feléd nyújtja, bennük egy-egy pohár. Drága, sötétkék öltönyt visel, és aranyozott orrú öltönycipőt. Karját feléd nyújtva mosolyog, a képet megkettőzi, megháromszorozza a háta mögött lévő tükör. Csillog a tökéletes fogsora. Széles politikusmosoly ül az arcán. Veszélyes mosoly.

A következő mozdulata hihetetlenül célratörő, szinte csak a csuklója rezdül, az is alig. A könyöke és karja csupán kicsit rezzen, először fel sem fogod, hogy hozzád vágta az italt.

A pohár, ami a bal kezében volt, a fejed mellett az üvegablaknak csattan, és eltörik. Te elhajolsz, és oldalra lépsz, de a szemedet közben egy pillanatra sem veszed le Lowryról. Ital fröccsen a cipődre, üvegszilánkok szúrják meg a bokádat. Az ablak golyóálló üvege különösen erős, meg sem rezdül a tábla. Lowry jobb kezében sem remeg az ital. Persze te sem remegsz.

Lowry még mindig mosolyog.

– Na most, hogy megkapta az italát, hozzákezdhetünk végre.

Hátradőlsz, a párnák kényelmetlenül nyomják a hátadat. Látod a világítótornyot, a tengert, a pohár maradványait a padlón. Eszedbe jut, vajon Lowry külön e célból készíttet-e a szokásosnál törékenyebb poharakat. Ő a székén előrehajol, akár egy ragadozó állat. Mozdulatlanul ülsz. A szíved valami titkos kódot morzézik, de nem érted, mit akar üzenni. Lowry széles arca túl közel kerül hozzád, pirospozsgás az alkoholtól. A széles válla hirtelen beesik, a hasa az ölébe ömlik, ahogy előrehajol, kezében még mindig ott az itala. Nem láttad a telep személyzetét, de tudod jól, hogy a biztonságiak odakint várnak az ajtó előtt.

– Szóval úgy gondolta, közelebbről megnézi, mi van ott bent, igaz, Cynthia? Hogy az én biztonsági kódommal kijátssza a feletteseit, és bekukucskál kicsit. Látni akarta, mi van a kulisszák mögött, ugye?

Nem volt rossz terv, működnie kellett volna. Észrevétlenül visszatérhettetek volna, de Lowrynak voltak kémei a határőrségen, akik figyelmeztették. Grace már nem tudott segíteni, csak annyit tehetett, hogy lefoglalta az anyagokat, amiket kihoztatok, és hamis, a korábbi expedíciók számát jelző címkékkel elzárta őket a Déli Végek raktár-katedrálisába. Lowry szigorúan titkos körülmények között lefogatott téged a katonai bázison, onnan repített ide. Whitbyt kihallgatták, majd egyfajta házi őrizetbe helyezték.

– Tudtam, hogy mi van ott bent.

Lowry megvetően vagy hitetlenkedve felhorkant.

– Tipikus íróasztalhuszár! Azt hiszi, attól, hogy olvasta a jelentéseket és döntési pozícióban van, már rögtön mindenhez ért is. – Ezt irónia nélkül mondta.

A lehelete édeskés, olyan, mintha odabent valami mindjárt rothadásnak indulna. A tekintete megbízhatatlan, ellenséges, de ezenkívül semmit sem lehet leolvasni az arcáról. Olyan, mint aki egyetlen ital hatására bármire képes.

– Szóval sétálgatott egyet, és nyaralt egy jót. Napozott kicsit a parton, igaz? Izgalmas volt, hogy odaát kettesben lehet kicsit a hímringyójával, azzal a Whitbyvel? El akart jutni a csúcsra a világítótorony csúcsán, ugye?

A legjobb, ha hallgatsz. A Központban kizárólag Lowry művelt és tapasztalt énjét ismerik, de te látod az összes rá tapadó mocskot is, amit mások nem akarnak észrevenni.

– Szóval semmi mondanivalója nincs? Semmi? Nem akar megmagyarázni nekem valamit, nem akar hozzátenni semmit?

– Leadtam a jelentésemet.

Lowry erre fenyegetően felemelkedik a székéből, de te nem mozdulsz. Már kilencévesen, az Elfeledett Parton is okosabb voltál annál, mintsem hogy elszaladj egy medve vagy veszett kutya elől. Te állod a sarat, és szembenézel velük. Talán még morogsz is. Vajon otthon is ezt tetted volna, ha ott vagy, amikor megváltoznak a játékszabályok, amikor a Part X Térséggé változik? Nem tudod biztosan. Izzadsz a nevetséges lámpák alatt.

– Megpróbálok tájékozódni a gondolatai között, anélkül, hogy belenéznék a fejébe. Ha érti, mire célzok – magyaráz Lowry. – Megkísérlem megérteni, hogyan történhetett meg ez. Próbálok egyetlen nyomorult indokot találni, miért ne hagyjam, hogy a Központ egyszerűen megszabaduljon magától.

A Központ sima tojás alakja megnyílik, mint egy száj, ami kiadja neked a parancsot a spontán öngyulladásra, vagy arra, hogy párologj el, akár a köd. Ez viszont azt jelenti, Lowry a fő oka annak, hogy téged még nem rúgtak ki, s ettől valamiféle remény támad benned.

– Nem bírtam volna tovább küldözgetni az irányításom alatt álló expedíciókat anélkül, hogy magam is jártam volna odabent. – Igazából nem hagyhattad, hogy csak ők éljék át, amit te is akartál.

– A maga irányítása alatt?! Az én irányításom alatt! Ezt jól jegyezze meg! – Lecsapja a poharát a kettőtök között álló üvegasztalra. Egy jégkocka kiugrik az italból, végigcsúszik az asztal lapján, és leesik a padlóra. Te ellenállsz a kísértésnek, hogy felvedd, és visszatedd Lowry italába.

– Ráadásul Whitby… Muszáj volt beszervezni a kis kiránduláshoz?

Nem akarod elárulni, hogy Whitby maga is menni akart, és nem tudod, hogy Lowry hogyan fog reagálni. Whitby magasan Lowry felett állt, és a két teljesen eltérő életforma tragikusan nem találta a közös hangot.

– Nem akartam egyedül menni. Kellett a támogatás.

– Én vagyok a maga támogatása! És hogy még az igazgatóhelyettest is beavatta az egészbe, az külön csodálatos ötlet…

Grace utálta ugyan Lowryt, de Lowry valamiért majdhogynem kedvelte Grace-t. A nő persze undorodna a gondolattól is, ha ezt megtudná.

– Az egész terv rossz ötlet volt. Tévedés… De nem könnyű úgy katonákat küldeni a háborúba, hogy én magam otthon maradok. – Ezt a mentséget Grace találta ki. Egyszerűen, ódivatúan mondta.

– Ne etessen engem! Grace ötlete volt, hogy ezt mondja? Fogadjunk, hogy ő találta ki.

Vajon Lowry csak tippelt, vagy volt egy poloska, amit nem vettél észre?

Megismételte:

– Megkapta a jelentést.

Sőt, rajta kívül senki más nem kapta meg. A határőr katonai egység tud még róla, de Lowry kérésére Grace a Déli Végeken a végleges döntésig eltitkolt mindent. „Morális és biztonsági okokból.” Hivatalosan te még mindig a hosszúra nyúlt nyaralásodat élvezed, Whitby pedig fizetett szabadságon van.

– Bassza meg a jelentését! Maga megpróbálja védelmezni Whitbyt – ez nem teljesen igaz –, és minden lelet gyenge, hiányos! Majdnem három hétig volt odabent, és ír nekem egy négyoldalas jelentést?

– Semmi különös nem történt. A körülményekhez képest.

– Lófaszt! Mi volt az, amit Whitby látott? Valódi, vagy megint csak egy rohadt hallucináció? Különben meg érti maga, mi történhetett volna? Érti, mi mindent kavarhatott volna fel azzal, hogy odament? – Hadar, a szavai összefolynak.

– Értem. – A játék világítótorony bekapcsolhatott volna.

Lowry az arcodba hajol, az arcodba vetődik inkább, édes, rothadó leheletének felhőjét fújja rád suttogás közben.

– Tudja, mi a vicces? Mi a kurvára nagy vicc az egészben?

– Nem. – Kezdődik megint. Mint a nagyapa a karácsonyi ebédeknél. Ugyanaz a történet minden áldott alkalommal.

– Régen, az elején rontotta el az egészet. A vicc az, hogy felvették volna, akkor is, ha az interjún bevall mindent a D. V.-nek. Felvették volna. A régi igazgatót ismerve azt mondom, megcsinálják. Oké, van magában valami beteges megszállottság, mint egy különleges, intelligens kísérleti állatban, mondjuk egy ragyogó, fehér nyúlban, de attól felvették volna. Lehet, hogy nem lesz magából igazgató, de az a munka úgyis szar, nem? Látja most is. Meg látni is fogja még. A baj most már csak az, hogy túl régóta hazudunk nekik. Szóval akkor mi a szart csináljunk?

Szerinted viszont nem a múlt a gond, hanem a jelen. Az az idő már elmúlt, amikor befolyásolhattad vagy megpróbálhattad valahogy féken tartani Lowryt. Most, hogy felemelkedett a Központba, és szentesítették minden tettét, már nem nyúlhatsz utána.

*

Mielőtt az D. V.-hez kerültél, óvatos voltál. Nagyon óvatos, hogy elérj egy pontig, amikor lehetőséged van valami nagyon vakmerőt tenni: visszatérni az X Térségbe.

Az apád paranoiásan nem bízott a kormányban. Néha elvállalt egy-egy melót a részmunkaidős bárpultos munkája mellett, kisstílű csaló volt. Nem akarta, hogy bárki megtudja, hogy bárki gondot okozhasson neki. Ezért került minden kapcsolatot a kormánnyal, és neked is csak akkor mondta el, hogy az anyád valószínűleg meghalt, és hogy te soha nem térhetsz vissza az Elfeledett Partra, amikor már nem volt más választása. A lelkedre kötötte, hogy csak általánosságokban válaszolj azoknak, akik az anyádról kérdezősködnek. Azt mondta, jobb lesz ez így. Bármit megtett volna, nehogy fény derüljön az „üzleti vállalkozásaira”.

– Te ezt még nem érted, mert túl kicsi vagy – hajtogatta a szokásos bölcsességeit –, de a politikusok a legnagyobb csalók. A kormány a legnagyobb tolvaj a világon. Ezért akarja minden áron elkapni a többi tolvajt, hogy kiiktassa a konkurenciát. Nem akarod, hogy egész életedben a nyakadra járjanak csak azért, mert rosszkor voltál rossz helyen, igaz?

Amikor végre elmondta az igazat, te egy hónapig sírtál. Hiába nézett rosszallóan az apád, hiába tanultad tőle egész életedben azt, hogy hallgatnod kell, hiába volt az óvatosság az állandóan költöző háztartásotok legfontosabb szabálya.

Idővel az anyádról őrzött emlékeid megfakultak. Nem tudtad már biztosan, hogy az emlékeidben élő képet vagy pillanatot valóban átélted, vagy csak az egyik fényképen láttad azok közül, amiket apád a szekrényben tartott egy cipősdobozban. Nem azért, hogy mindig kéznél legyenek, inkább azért, hogy jó mélyre elrejtse. Néha az anyádról készült felvételeket bámultad: a verandán állt a barátaival, vagy az apád mellett, a parton, egy itallal a kezében, és elképzelted, ahogy arra kér, ne felejtsd el őt, te pedig szégyenkeztél, amikor az övé helyett a világítótorony őrének arca jelent meg az emlékeidben.

Először csak tapogatózva, később egyre céltudatosabban nyomozni kezdtél. Megtudtad, hogy létezik egy Déli Végek nevű szervezet, aminek feladata, hogy a valaha Elfeledett Partként, most már X Térségként ismert területen történt „környezetszennyezési katasztrófának” a hatásait normalizálja. Egy füzetbe gyűjtötted az információkat, az pedig lassan olyan vastag lett a beragasztott anyagoktól, hogy már alig tudtad kinyitni. Könyvekből, újságokból, magazinokból vágtál ki és tettél el részleteket, később pedig honlapok anyagait nyomtattad ki. Túlnyomórészt összeesküvés-elméletekről és a kormány hivatalos magyarázatának újraértelmezéseiről. A bennük rejlő igazságok valahogy mindig is homályosak voltak, és semmi közük nem volt ahhoz, amit te magad átéltél, az érzéshez, ami elfogott, amikor láttad, hogyan változik meg a világítótorony őre.

Elsőéves voltál a főiskolán, amikor eldöntötted, hogy a Déli Végeken akarsz dolgozni, bármi is legyen az ügynökség szerepe valójában. A világot egy csaló szemével nézted, ezért azt hitted, a múltad hátrányt jelentene, ezért nevet változtattál, és felbéreltél egy magánnyomozót, hogy tüntesse el a korábbi életed nyomait. Ezután diplomát szereztél. Kognitív pszichológiát tanultál, az érzékelés lélektanára specializálódtál, és mellette diplomát szereztél üzleti pszichológiából, a vállalatirányítás szakterületén. Több különböző okból feleségül mentél egy férfihoz, akit soha nem szerettél igazán, és elváltál tőle tizenöt hónap múlva. Majdnem öt évig dolgoztál tanácsadóként, és közben újra és újra jelentkeztél a Központba, a jelentkezési lapon adott válaszaidat pedig úgy alakítottad, hogy az alapján a Déli Végekre vegyenek fel.

Az akkori igazgató egy tengerész katona volt, mindenki kedvelte, de ő korántsem volt elég kemény. Nem is interjúztatott téged. Lowry beszélgetett veled, ő akkor még a Déli Végeken dolgozott, de már a saját céljait igyekezett elérni. Inkább kerülő úton akart hatalomhoz jutni. Az irodájában folyt az interjú hivatalos része, ezután kimentetek az udvar végébe, és ott egy teljesen másfajta beszélgetést folytattatok.

– Itt, kint senki sem hallhat minket – mondta Lowry, a te fejedben pedig azonnal megszólalt a vészjelző. Bármilyen irracionális volt, azt gondoltad, ajánlatot akar tenni neked, mint az apád néhány barátja régebben. Volt valami az udvarias viselkedése, a mérték szerint készült, elegáns ruhája és az őt körülvevő tekintélye mélyén, ami gyanakvóvá tett téged.

De Lowry ennél sokkal hosszabb távra tervezett.

– Lenyomoztattam önt a saját embereimmel. Szép munka volt, ahogy megpróbálta eltüntetni a múltját. Vagyis az erőfeszítését értékelem. Bizony. Nem rossz, ahhoz képest. De én rájöttem, és ez azt jelenti, hogy a Központ is rájött volna, ha én nem mosom el a maga nyomait. Már ami maradt belőlük. – Szélesen mosolygott, jóindulatúan beszélt. Olyan közvetlenül, mintha sportról csevegtek volna, vagy a lábad előtt fortyogó mocsárról, ami mintha a saját levében főtt volna éppen.

Rögtön a lényegre tértél.

– Feljelent? – A torkod kiszáradt, a levegő forróbb lett körülötted, mint eddig volt. Eszedbe villant az apád letartóztatásának képe. Kis értékre elkövetett csalásért vitték börtönbe, de ő még közben is nagyzolt, mosolygott, és egy puszit dobott neked, mintha mindig is azért trükközött volna, hogy végül elkapják, hogy végre észrevegye valaki, legyen közönsége.

Lowry elnevette magát. Akkoriban a hibái ellenére is kifinomultnak láttad őt, és tartottál tőle. A benne lobogó hévtől. Attól, ahogyan viselte az öltönyét. Az arcán tükröződő tapasztalattól. Mintha ő már látta volna, amit te akarsz, és átélte volna azt, amire te vágysz.

– Hogy feljelentem-e? Gloria! Akarom mondani: Cynthia! Feljelenteni? Hol? Az álneveket és kitalált személyiségeket nyilvántartó hivatalnál? Vagy az Elfeledett Part igazmondási bizottságánál? Nem, nem hinném. Nem fogom önt feljelenteni senkinél. – A szavai mögött ott volt a ki nem mondott igazság: megtartom önt saját magamnak.

– Mit akar tőlem? – kérdezted, és most az egyszer hálás voltál, hogy az apád lánya vagy, és megtanultál átlátni a sok mellébeszélésen.

– Hogy mit akarok? – Lowry velejéig hamis volt. – Semmit. Egyelőre legalábbis. Ez az egész igazából magának jó, Cynthia. Én most visszasétálok, és javaslom, hogy vegyük fel önt. És ha ön megfelel a Központ kiképzésén, akkor majd meglátjuk. Ami pedig a részleteket illeti, nos, az a mi kis titkunk marad. Annyira nem is kicsi, de titok.

– Miért csinálja ezt? – kérdezted hitetlenkedve, mert nem voltál biztos benne, hogy jól érted, amit mond.

Ő rád kacsintott.

– Ó, én csak azokban bízom meg, akik jártak már az X Térségben. Még akkor is, ha az akkor nem volt még X Térség.

Az első időkben nem kellett olyan nagy árat fizetned a hallgatásáért. Csak annyit kért, hogy nem hivatalosan meséld el neki, és csakis neki, mi történt az Elfeledett Parton az utolsó napokban. Beszélj a világítótorony őréről, a Tudomány és Transzcendencia Brigádról.

– Írja le nekem azt a két embert – kérte. Henryre és Suzanne-re gondolt. Úgy tűnt, mintha minden TTB-re vonatkozó válaszoddal csak részleteket tettél volna hozzá egy történethez, aminek nagy részét Lowry már hallotta.

Hónapok múltán egyre több és több szívességet tettél neki kelletlenül. Támogatnod kellett egy-egy kezdeményezést vagy javaslatot, és, amikor már megnőtt a befolyásod, időnként ellenkezned kellett, vagy kevésbé lelkesedned, néha megakasztanod egy-egy folyamatot. Leginkább a tudományos részleggel kapcsolatos bizottságokban várta a segítségedet, hogy aláássa a Központ befolyását a Déli Végeken. Mindezt okosan és fokozatosan bevezetve, hogy csak akkor vedd észre, mennyire elharapózott a dolog, amikor szinte már munkaköri kötelességednek érzed, hogy segítsd Lowryt.

Végül Lowry volt az, aki szorgalmazta az igazgatói kinevezésedet.

Amikor a Déli Végekre kerültél, úgy érezted, mintha most kihallgathatnád valami titokzatos szörny szívverését. Az igazgatói pozícióban azonban még közelebb kerültél hozzá, foglyul estél a ketrecében, és időre volt szükséged, hogy hozzászokj az új helyzethez. Lowry pedig természetesen ezt is kihasználta.

*

Lowry az asztalra hajította az X Térségről készült legújabb műholdfelvételeket, az űrbéli látképet néhány hússzor huszonötös, fényes fotóba tömörítve. Újabb fényképeket egy kimeríthetetlen témáról. A szokásosat mutatták: a teljes normalitás álcáját, kivéve néhány elmosódott foltot, amilyeneket a szellemvadászok „bizonyítékain” lát az ember. A homályos foltok a változás határozott bizonyítékai: a Déli Végek már a nyilvánvaló hazugságot sem volt képes felismerni.

– A gonosz mindig a jóval együtt halad. De az X Térségben vagy az X Térség számára ezek a fogalmak semmit sem jelentenek. Miért vonatkoznának hát ránk, akik egy olyan ellenséggel harcolunk, amely nem tesz különbséget jó és rossz között? A közömbös tárgy tőlünk is közömbös bánásmódot igényel. Már ha életben akarunk maradni.

Lowry nem várja, hogy válaszolj, szünetet tart, elmélkedik, miközben másodszor is újratölt magának. Nem is tudnád, hogy mit válaszolj, mert Lowry benned egyáltalán nem kelti a közömbös ember benyomását, és a tettei sem ezt tükrözik. Ez is, mint minden más, a megtévesztés eszköze: képes kifejezni a hatalmát azzal, hogy a saját magabiztosságát csepegteti másokba.

Lowry megfenyegetett azzal, hogy hipnózis alá helyez, mert látva a kísérleteinek néhány részletét, egy dolgot már régen megfogadtál: hogy ezt soha nem engeded meg neki. Reméled, hogy az ő hatalmának is vannak határai, hogy ő sem tehet meg mindent, és van egy feljebbvalója, aki korlátokat szab neki. Biztos, hogy valaki látja a tetteiből kiolvasható szándékot, valaki, akinek van hatalma közbelépni.

Úgy tűnik hát, hogy zsákutcába jutottatok. De Lowry újra meglep.

– Bemutatnám önt valakinek, aki kezdettől részese a történéseknek. Talán ismeri is Jackie Severance-t.

Nem számítottál rá, hogy ezt a nevet itt hallani fogod. De Mary Phillips, Lowry egyik asszisztensének oldalán valóban Severance lép a szobába a tükörajtón át, a te oldaladon. Úgy tűnik, észre sem veszi, hogy magassarkújával üvegszilánkokon tapos. Mint mindig, most is makulátlan az öltözéke, és még mindig nagyon kedvelheti a sálakat.

Vajon az egész beszélgetésüket hallotta? A legendás Jack Severance gyermeke és utóda a dinasztiában. A nő úgy tizenöt éve vett részt utoljára közvetlenül a Déli Végek munkájában. Még mindig fényes csillag a Központ szervezetének egén, annak ellenére, hogy sötét árnyék vetül rá: a szintén a Központnál szolgáló fia, akit többször meg kellett már mentenie. Lowry, a kívülálló és Severance, a bennfentes igazán szokatlan párost alkotnak. Az egyik a tenyerében óvja az ezüst tojást, és dédelgeti, a másik meg egy láthatatlan kalapáccsal össze akarja zúzni azt.

Mi folyik itt? Vajon Lowry tud valamit a nőről, amivel zsarolhatja, vagy a nő tartja a markában Lowryt?

– Jackie a tanácsadóm ebben az ügyben. Mostantól részt vesz mindenben. Mielőtt eldöntjük, hogy mi legyen önnel, kérem, mondjon el neki mindent, ami a jelentésében szerepel. Mindent, ami a határ túloldalán történt. Most utoljára.

Severance leül, és elmosolyodik, ahogy egy krokodil mosolyog az áldozatára. Lowry közben arrébb megy, hogy készítsen neki egy italt.

– Nem kell túl hivatalosan, Cynthia – mondja a nő. – Nem szükséges felkészülnie sem, csak mondja, ahogy eszébe jut. Az időrend sem fontos, ahogy tetszik.

– Ez kedves öntől, Jackie. – Pedig nincs benne semmi kedvesség, csak próbálkozás, hogy a történetnek egy új változatát ismerjék meg. Ettől az egész egyfajta rituálévá válik, a végét pedig mindenki pontosan tudja.

De elmeséled a történeted neki is, ő pedig néha megállít, és belekérdez. A kérdései egyenesebbek, mint amilyenekre számítottál, mert eddig csak egy politikusnak, diplomatának képzelted Severance-t.

– Nem mentek máshová? Nem rövidítették le az utat vagy tettek kitérőt?

– Kitérőt?

– Az ember könnyen kifelejti azt, amit nem tart fontosnak. – Újra az éles mosoly.

Te válaszra sem méltatod.

– Hoztak valamit magukkal?

– Csak a szokásos dolgokat, amiket útközben a korábbi expedíciók felszereléséből megtaláltunk. Ahogyan minden eddigi expedíció esetében is történt. – Ebben a történetben egyeztetek meg Whitbyvel, mert nem akartátok, hogy a Központ elvigye, amit kihoztatok. A Déli Végeken akartok tartani mindent, mert ti vagytok a szakértők, nem a Központ.

– Van valami meglátása a világítótoronyban talált naplókkal kapcsolatban? Volt valami benyomása, érzése, amikor meglátta ezeket összegyűjtve? Remélem, nem túl homályos a kérdés.

Azt mondod, nem volt semmi különösebb meglátásod, benyomásod, érzésed. Csak egy rakás napló. Nem akarsz ugyanis belegondolni, nem akarod újra átélni az utazásotok végét, mindazt, ami végül a világítótoronyban történt.

– Semmi különöset, rendelleneset nem látott?

– Nem. – Te az egyszerűbb történetet akarod elhitetni velük az alagútban leselkedő veszélyről.

Később Jackie cinkosan közel hajol hozzád, lányok egymás közt.

– Gloria! Cynthia. Miért csinálta? De komolyan? – Mintha Lowry nem lenne a szobában.

Keserű mosolyt villantasz felé, és megvonod a vállad.

A beszámolód végén Severance elmosolyodik, és kijelenti:

– Könnyen lehet, hogy úgy döntünk, mindez meg sem történt, és továbblépünk. Ha így lesz, azt Lowrynak köszönheti.

Valaki erősen megmarkolja a karod, mintha azt mondaná: De el ne felejtse, hogy segítettem.

Whitbyt is megtarthatod, már ha átmegy a pszichológiai vizsgálaton, amit többek között te magad hajthatsz végre a Központban. Természetesen nem hivatalosan. De:

– Magának kell vállalnia érte a felelősséget. – Mintha gyerek lennél, és a szüleid vennének neked egy háziállatot.

Az új határőrparancsnokot Lowry személyesen jelöli majd ki, ő és Severance lesznek a közvetlen felettesei. Ezenfelül bevezetnek néhány intézkedést. Ahogy Lowry fogalmazott: „Magának és Whitbynek, és minden vakmerő hülye gyereknek elmegy a kedve attól, hogy átszökjön.”

Egy kis értelmetlen udvariaskodás után Jackie elhagyja a szobát. Amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan megy, a beszélgetésetek annyira rövid volt, hogy te gondolkodni kezdesz: vajon miért volt itt a nő, mi más dolga lehetett Lowryval? Melyikük sétált csapdába, Lowry vagy Severance? Megpróbálod felidézni, hogy Jackie mikor került a Déli Végekhez, mik voltak a feladatai, kötelességei, és hogy ő hol volt akkor. Hiszed, hogy van a kirakósnak néhány darabja, amit még nem látsz, de meg kell találnod.

Lowry a tengerre néző, titkos főhadiszállásának közepén járkál, miközben odakint szállingózni kezd a hó, a pihék gyorsan betakarják a pázsitot, a tengeri aknákat, a vékony ösvényeket. Ludak és sirályok telepszenek meg a mű-világítótoronyban, őket ugyanúgy megtéveszti az az épület, mint az igazi az expedíciók tagjait. De ezeket az állatokat nem érdeklik Lowry tervei, sem a tieid. Severance jelenik meg odakint, a sziklák között sétál, kinéz a vízre. Telefonál, de Lowry nem látja meg őt, Lowry csak a saját tükörképét látja, a nőt börtönbe zárta a férfi körvonala.

Lowry az üvegablak előtt járkál fel és alá, hergeli magát, öklével csapkodja a mellkasát.

– Elmondom, mit akarok. Azt akarom, hogy a következő expedíció tagjai ne menjenek a Központba! Ide jöjjenek! Majd itt megkapják a kiképzésüket. Azt akarják, hogy az X Térség reagáljon? Azt akarják, hogy megváltozzon valami? Hát én majd megváltoztatom. Én majd belemászom az X Térség agyába, és ha már ott vagyok, jól megpiszkálom. Úgy, hogy vérezzen! Akkor majd megtudja az ellenség, hogy mi nem hagyjuk magunkat! Hogy el fogjuk kapni!

Vannak nyomok, amik gyorsan kihűlnek, de vannak, amikre hosszú idő után is rátalál az ember, és követheti őket. Amikor megláttad, hogy Severance a fekete sziklák szélén sétál a világítótorony közelében, még ha csak egy mű-világítótorony közelében is, elöntött téged a düh, és rá akartál kiáltani a nőre: „Az az enyém, nem a tiéd!”

Lowry még mindig feletted áll, és még mindig azt ecseteli, mi fog történni, és hogyan fog történni. Persze hogy még több hatalmat akar, és természetesen meg is fogja kapni.

De most már te is tudod, amit eddig csak sejtettél: hiába szájal Lowry, mélyen, a lelke mélyén úgy érzi, hogy a kettőtök sorsa összefonódott, és most szorosabban kötődik hozzád, mint valaha.

*

Hat hónap, míg visszatérhetsz a Déli Végekre. Senki sem tudja, miért voltál távol ilyen sokáig, és Grace nem is fogja elmondani senkinek. Megígérte, hogy addig olyan durván fogja hajtani őket, hogy „nem lesz idejük ezen gondolkozni”.

Otthon, miközben a felfüggesztésed idejét töltöd, a képzeletedben Grace egy magas, szigorú fekete nő képét ölti fel, aki fehér köpenyben és valamiért háromszögletű hadvezéri kalapban áll kivont karddal egy csónak orrában, és éppen egy stratégiai fontosságú folyón kel át. Hogyan fogja majd érezni magát, ha eljön az idő, hogy letegye a kalapot, kiszálljon a csónakból, és visszaadja neked az irányítást?

Egyetlen homályos gondolat gyötör éjszakánként, egy-egy orvosi vizsgálat után, vagy amikor éppen bevásárolsz az élelmiszerboltban: Melyik világban élek én valójában? Abban, amelyikben hallom Whitby sikolyát a világítótoronyban, és a kiáltozásba az első expedíció tagjainak ordítása vegyül, vagy abban, amelyikben leveskonzerveket pakolsz a konyhaszekrénybe? Amikor Grace felhív, hogy megkérdezze, milyen napod volt, vajon mit mondj neki? Azt, hogy „unalmas, mint mindig”, vagy azt, hogy „rémes, mintha folyamatosan hullákat kellene boncolnom minden cél és ok nélkül”?

A Chipper’s bárpultja melletti széken ülni legalább ugyanolyan, mint mielőtt elmentél, ugye? Igen, sőt, most még több időt tölthetsz itt, mint korábban. Az ingatlanügynök sokat van ott, és folyamatosan beszél. Arról, hogy meglátogatta a családját fenn, északon, a filmekről, amiket látott, és a helyi politikáról. A veterán az elmaradhatatlan sörrel a kezében néha felidéz egy réges-régi emléket a gyerekeiről, csak hogy részt vegyen a társalgásban.

Az ingatlanügynök és a részeg beszélnek melletted, elbeszélnek a fejed felett, te pedig bólogatsz, mintha tudnád, miről van szó, de valójában két egymásra vetített képet látsz magad előtt, a világítótorony őrének arcát, amint ugyanazt mondja két különböző időben, két különböző változatodnak. Először a fényben, másodszor a sötétben.

– A gyerekeidre gondolsz, igaz? – kérdezi tőled az ingatlanügynök. – Látom én.

Elgondolkozhattál, és az álarcod félrecsúszott egy kicsit.

– Igen, igazad van – mondod. – Rájuk.

Majd mindent elmesélsz neki a gyerekeidről, beszélsz arról, hová járnak egyetemre, és hogy mindketten orvosnak tanulnak. Bevallod, mennyire bánt, hogy nem látod őket gyakrabban. Reméled, az ünnepekkor azért találkoztok. Bár úgy tűnik, most, hogy mindketten felnőttek, különböző világokban éltek. A veterán a bárpult másik végében áll, és egyenesen rád mered, furcsán néz. Mintha rájött volna valamire, mintha tudná, hogy mit művelsz éppen.

Talán jobb lenne, ha játszanál néhány számot a zenegépen. Később akár karaokézhatsz is kicsit, megihatsz még néhány sört, és kitalálhatod az életednek néhány további részletét. De az ingatlanügynök hazamegy, kettesben maradsz a veteránnal, később ugyan beszállingózik még néhány ember, de nem ismered egyiket sem, nem is fogod megismerni őket soha. A bárpult mögött, a palackok nyakán lefordított műanyag poharak tartják távol az italtól a muslicákat. A padló kissé természetellenesen csillog. A bowlingpályák már sötétek, feljöttek a csillagok, elképzelhetetlen csodák a plafonon, némelyiket csak egy-két perc után ismered fel.

Mert a másik világ mindig átszivárog ebbe. Nem számít, hogy Whitbyvel megállapodtatok, kettőtök között marad mindaz, ami a világítótoronyban történt, biztosan tudod, hogy előbb-utóbb, valamilyen formában minden ki fog szivárogni, és meglesz a következménye.

Whitby a világítótoronyban elmászkált, amíg te a földszinten lévő szobában kutakodtál. Csak később eszméltél rá, hogy már nem hallod őt a szomszédos szobában. A csendben és porban az ajtón beáramló fény borongós homállyá változtatta odabent a sötétséget, és te ebben a sűrű levegőben arra számítottál, egy sarokban állva találsz majd rá az árnyak között derengő alakjára.

De rájöttél, hogy Whitby felment a lépcsőn, egészen a világítótorony tetejébe. Odafentről küzdelem és reccsenő fa hangja hallatszott. Egyik hang túlkiabálta a másikat, mindkettő ismerősen csengett, de hogy lehet az, hogy két hangot hallasz? Sietve elindultál az irányába, de mászás közben disszonáns kettősség uralkodott el rajtad, mivel az emlékeidben a lépcsőfokok sokkal szélesebbek voltak, a csigalépcső sokkal hosszabb, a belső tér valahogy súlytalannak tűnt, a falak fehérek, az ablak nyitva, hogy beengedje az eget, a levegőben pedig ott a fűillat, amit Saul hozott be magával. Most azonban, a sötétben, Whitbyért aggódva vagy te nőttél óriásira, vagy a világítótorony lett kisebb, de nem az idő koptatta el, hanem összement, mint egy csiga spirál alakban szűkülő házának fosszíliája, ami egy előtted már ismeretlen helyre kanyarog veled. Minden egyes lépéssel kitörli az elmédből azt, amiről azt hitted, hogy ismered.

Odafent a csapóajtó alatti szobában találod Whitbyt, liheg, mint egy kutya, és véres a keze. Furcsa benyomásod támad, mintha a naplók lapjai hullámoznának, elborítanák Whitbyt, megpróbálnák megfojtani. Senki más nincs ott, csak Whitby és az ő hihetetlen története. Ebben találkozott a hasonmásával, Hamis Whitbyvel a földszinten, a lámpateremig kergette őt, mindketten elveszítették az egyensúlyukat, és leestek oda, a naplóhalomra. Érzed a papírok szagát, látod a hatalmas halmokat. Elképzeled az iratokat Igazi Whitby és Hamis Whitby teste körül, miközben azok ketten erőlködve harcolják meg alapvető csatájukat, kigurulnak a csapóajtón keresztül leáramló fény négyszögéből, majd visszagömbörögnek.

Hogyan lehetne igazolni a két Whitbyről szóló történetet? Bizonyítani, hogy nem Whitby ütötte, rúgta, harapta saját magát a repkedő papírlapok között, hanem egy másolata tette? A sérülésekből nem lehetett eldönteni, mi az igazság.

De a kép az elmédbe ég, hat hónappal később is eszedbe jut, miközben hagymát aprítasz a csilihez, vagy a füvet nyírod a kertben.

Néha elképzeled, mi lett volna, ha korábban érsz oda, és nem csak a harc végére, ha megálltál volna a csapóajtó előtt földbe gyökerezett lábbal, és nézted volna a két Whitby küzdelmét. Majdnem hajlandó vagy elhinni, hogy miközben az X Térséget kutatta, Whitby megteremtette a hasonmását, hogy volt valami a természetében, ami paradoxont hozott létre, és az egyik változat, az egyik ösztön-, benyomás-, gondolat-és véleménycsomó egyszer és mindenkorra meg akart szabadulni a másiktól.

Míg végül két sápadt kéz nyúl egy sápadt nyak felé, hogy elszorítsa, és két sápadt arc mered egymásra, a felső arcot eltorzítja a düh, az alsó arc teljesen nyugodt, halálosan nyugodt a szakadt és gyűrött naplók között. A fehér lapok között, amin kék sorvezető vonalak és piros margó látszik. A néha érthetetlen, kézzel írott szöveggel teli lapok között, amiken nem szerepelnek nevek, csak a csoportban betöltött szerepek, és néha még azok sem, mintha az X Térség a saját beszámolóit is becsempészte volna a szövegbe. Vajon a papírtenger magától emelkedik és süllyed úgy, mintha valami hatalmas lény aludna alatta?

A derengés vajon a naplókat veszi körül, vagy Whitbyt, a két Whitbyt?

Aztán egy roppanás hallatszik. Nyak tört? Vagy gerinc? A naplóhalomra szorított Whitby elernyed, feje oldalra billen, a rajta ülő Whitby pedig megdermed, legyőzötten felnyög, majd esetlenül lekecmereg, lemászik vagy legurul róla, leül a sarokba, és csak bámulja a saját holttestét.

Akkor és csak akkor jut eszedbe, hogy vajon a te Whitbyd győzötte, és hogy ki lehetett a másik Whitby, a természetfelettien nyugodt alak, akinek arca kisimult, szeme tágra nyílt, csak a kicsavarodott teste jelzi, hogy erőszak áldozata lett.

Amikor magadhoz tértél, rávetted Whitbyt, hogy másszon ki onnan, lélegezzen mélyeket a korlátnál, nézze a csodás és megismerhetetlen tájat. Az Elfeledett Partról szóló, mély lexikális tudásod részeként előadva elmeséltél neki néhány régi kísértethistóriát. Whitby izgatottan mondott neked valamit, de te nem hallottad őt. Arra összpontosítottál, hogy a történetének ismeretlen hézagait kitöltsd a saját meséddel, a saját olvasatoddal – talán azért, hogy megnyugtasd, de lehet, azért, hogy megcáfold, amit átélni vélt. Hogy megfeledkezz a naplóhalomról, amiről nem akarsz túl sokáig gondolkozni, amit ki akarsz zárni az elmédből, mert így működik az ember agya. Nem vesz tudomást a valótlanról, hogy az ne válhasson valóságossá.

Amikor lementetek a lépcsőn, te mindenhol kerested a halott Whitbyt, de nem találtad sehol.

Talán soha nem tudod már meg az igazságot.

De Whitby esküdözött, hogy megtalálta a halott Whitby hátizsákját, abban pedig két különös dolog volt: egy furcsa növény és egy elromlott mobiltelefon.

0010: KONTROLL

Kontroll felébredt a takarók alatt, és kinyitotta a szemét. Az arcától alig tizenöt centire egy bakancsot és egy lábat látott. A katonai cipő talpa kopott volt, a recék olyanok, akár egy dombos terület háromdimenziós térképe. Köztük száraz sár és elszórva néhány fekete fémtüske, amik a cipő tapadását javították. A talp közepére egy eltaposott szitakötőszárny ragadt, kerek szilánkokká és smaragdszínű porrá zúzva. A cipő oldalára fűfoltok és moszatmaradványok száradtak.

A lábbeli elhanyagoltnak tűnt, nem úgy, mint a szépen, pontosan halmokba rakott élelmiszerek és az egész földszint, ahonnan nyilván rendszeresen kisepregette valaki a leveleket és a törmeléket. A cipő melletti izmos lábfej és világosbarna talp mintha egy másik emberé lett volna: a szépen levágott lábujjkörmök és a tiszta gézbe szorosan becsavart nagylábujj gondozott volt, csak a gézen szivárgott át egy kis vér.

De a bakancs és a láb is Grace Stevensoné volt.

A katonai egyenruhába, terepszínű pólóba öltözött Grace kezében tartotta a három lapot, amit Kontroll Whitby jelentéséből megmentett. A nő soványabbnak tűnt, mint korábban, és a hajában megjelent néhány ősz tincs. Látszott rajta, hogy rövid idő alatt sok mindenen ment keresztül. Mellette, a padlón egy pisztoly hevert a tokjában, Kontroll hátizsákja társaságában.

A férfi a hátára fordult, felült, majd nekitámaszkodott a Grace-szel szemben lévő falnak, az ablak túloldalán. A zajongó madarak, amik hajnalban egyszer felébresztették őt, most csendben voltak, lehet, hogy elrepültek gyűjtögetni, vagy teszik, amit a madarak ilyenkor tesznek. Lehetséges, hogy már dél van? Szellemmadár egy terepszínű hátizsákon, összegömbölyödve feküdt. Éjszaka nyugtalanul aludt, kapálózott és nyöszörgött, Kontrollt az álmodó macskájára emlékeztette.

– Miért kutatta át a zsebeimet? – A szavai mögül útközben elillant a vádló hangsúly, amikor megkönnyebbülve nyugtázta, hogy az apja macskaszobra még nála van.

Grace nem méltatta válaszra, csak olvasgatta Whitby utolsó szavait, arcán egyszerre mosoly és helytelenítés, elmélyült figyelem és távolságtartás.

– Ez nem változott azóta, hogy utoljára láttam. Csak most még nagyobb hülyeségnek tűnik… valószínűleg. De régen az írója volt bolond, most meg mindannyian kibaszott elmeháborodottak vagyunk.

– Kibaszott?

Gloria lenézően pillantott Kontrollra.

– Mi a gond azzal, hogy „kibaszott”? Az X Térség le se szarja, hogy csúnyán beszélek-e.

Tovább olvasott, majd amikor befejezte, elölről kezdte, néha a fejét csóválta. Kontroll pedig nézte, és még mindig zavarta, hogy a nőnél vannak a papírok. Ráébredt: jobban ragaszkodik hozzájuk, mint gondolta, és félt, hogy Gloria egyszerűen összegyűri őket, és kihajítja az ablakon.

– Visszakaphatnám azokat?

A nő fáradt mosolyán látszott, hogy átlát Kontrollon.

– Nem. Még nem. Először reggelizzen! Aztán töltsön ki egy hivatalos igénylőlapot! – Tovább olvasott.

A férfi tehetetlenül és dühösen körülnézett a szobában. Úgy tűnt, Grace kényszeresen rendben és tisztán tartja a helyet. A távolabbi falnak támasztva, pontos rendben puskák sorakoztak, mellettük a nő alvóhelye, egy matrac, amire szigorúan kisimítva egy lepedőt és egy takarót terített. Az ablakpárkányon egy gyűrött igazolványkép Grace barátnőjéről, valószínűleg a pénztárcából, a sarkai gondosan kisimítva. A hosszabbik fal mellett szép rendben ételkonzervek és fehérjeszeletek. Néhány pohár és ivóvízzel teli üvegek, ezeket Grace bizonyára egy patakban vagy kútban töltötte meg. Kések. Egy hordozható tűzhely. Lábasok, serpenyők. Vajon a Déli Végekről cipelte magával ezeket, vagy a parton megtámadott katonai konvojtól zsákmányolta? Kontroll abba nem akart belegondolni, hogy Grace az eszközök közül mit talált itt, a szigeten.

A férfi éppen fel akart kelni, hogy hozzon magának egy ételkonzervet, amikor Grace a padlóra dobta a lapokat, egyenesen egy esővíztócsába.

– A francba! – Kontroll négykézláb mászott oda, hogy összeszedje a papírokat.

Félúton járt, amikor Grace fegyverének csöve megbökte a feje oldalát, a füle mellett.

Kontroll mozdulatlanná dermedt, közben az alvó Szellemmadár felé nézett.

– Maga igazi, Kontroll? – kérdezte reszelős hangon, mintha a hajával együtt a hangja is megőszült volna. Vajon Kontrollnak látnia kellett volna ezt előre a nő cipője és bekötött lábujja alapján?

– Grace, én…

A nő homlokon csapta őt a fegyvere csövével, majd erősen a bőréhez nyomta, úgy suttogott Kontroll fülébe.

– Ne használja a nevemet! Soha a kurva életbe ne mondja ki a nevemet, értette? Lehet, hogy még felismeri a neveket.

– Mi ismeri fel a neveket? – Majdnem újra kimondta, hogy Grace.

– Magának azt már tudnia kellene – szólt megvetően.

– Tegye le a fegyvert!

– Nem.

– Felülhetek?

– Nem. Maga igazi?

– Nem tudom, hogy érti ezt – mondta Kontroll olyan nyugodt hangon, amennyire csak tellett tőle. Közben azon gondolkozott, vajon elég gyorsan el tud-e ugrani a lövedék elől, ha elcsapja a fegyvert a fejétől, mielőtt a nő kiloccsantja az agyát.

– Szerintem meg tudja. Megváltozott-e? Megromlott-e? Hallucináció vagy jelenés?

– Éppen olyan valódi vagyok, mint ön. – De benne volt a titkos félelem, amiről nem akart beszélni. És zavarta a gondolat, hogy nem tudja, mit élt át Grace azóta, hogy utoljára találkoztak. Már nem volt biztos benne, hogy ismeri a nőt legalább annyira, mint amennyire önmagát ismeri most.

– Milyen utasítások alapján dolgozik? A Központ vagy az L betűs irányítja magát?

– L betűs? – Kontrollnak csupa abszurd dolog jutott erről egyébe. Lény? Látogató? Leszbikus? Aztán ráébredt, hogy Lowryról van szó. – Egyik sem. Kiszabadítottam magam. Megszabadultam a hipnotikus ráhatásoktól. – Nem volt biztos benne, hogy ezt elhiszi magáról.

– Kipróbáljuk?

– Meg ne próbálja! Figyelmeztetem, eszébe se jusson!

– Én nem tennék ilyet – jelentette ki Grace úgy, mintha Kontroll valami főbenjáró bűnnel gyanúsítaná. – Ez L szórakozása. De a jeleit már felismerem. Maguk mind valahogy elgyötörten festenek, sápadtak. A kezeik begörcsölnek, mintha karmok lennének. Magán nyilvánvalóan ott van L nyoma.

– Ez csak a hátramaradt hatás. Régi nyomok.

– De beismeri, igaz?

– A francba! Fogalmam sincs, hogy mi a fenéért tart pisztolyt a fejemhez! – csattant fel Kontroll. Szellemmadár még mindig csak feküdt. Vajon nem hallott meg semmit, vagy tettette, hogy alszik? És akkor, mintha meg akarta volna cáfolni a férfit, feltámadt benne az, amit Szellemmadár ragyogásnak nevezett. Kíváncsian, letapogatva, érdeklődve feszült az érzés a mellkasában. A férfi bal combja begörcsölt, míg mozdulatlanul állt négykézláb, és a helyettese vallatta.

Csend lett, a fegyver csöve erősebben Kontroll fejéhez nyomódott, mire ő összerezzent, majd a nyomás és a nő árnyéka is eltűnt. A férfi felnézett. Grace újra a falnak vetett háttal ült a földön, de fegyverét a kezében tartotta.

Kontroll felült, kezét a combjára ejtette. Vett egy nagy levegőt, és kifújta. Az esélyeit latolgatta. Az anyja ezt egyesélyes választási helyzetnek nevezte volna a terepgyakorlaton: Kontroll választhatott, hogy elsimítja a dolgokat Grace-szel, vagy a falnak támasztott puskáért ugrik, de igazából nem volt esélye arra, hogy az utóbbi esetben sikerrel jár. Főleg úgy, hogy Szellemmadár nem segíthetett neki.

Lassan felszedte Whitby jelentésének három oldalát a földről, és igyekezett eltekinteni a pillanat veszélyeitől.

– Mindig így fogadja a vendégeit?

Grace arca inkább szenvtelen maszk volt most, mintha várta volna, hogy Kontroll provokálja őt.

– Van, amikor meghúzom a ravaszt. Kontroll, én leszarom a maga hülyeségeit. Magának fogalma sincs, hogy mit éltem én itt át, hogy mi a valódi, és mi… a hamis.

A férfi a falnak dőlt, magához ölelte Whitby papírjait. Látott valamit a szeme sarkából?

– Nincsen semmi más ezen a világon, csak az, amit az érzékeink megmutatnak belőle – mondta. – Én pedig nem tehetek mást, mint hogy ezek alapján az információk alapján döntök. – Még akkor is, ha már egyáltalán nem bízott ebben a világban.

– Egy időben azonnal lelőttem volna magát, még mielőtt kiszállt a csónakból.

– Nos… köszönöm, hogy nem tette…

Grace biccentett, mintha komolyan vette volna Kontroll megjegyzését. A pisztolyt visszadugta a tokba a jobb oldalára, Kontrolltól távol.

– Óvatosnak kell lennem.

Kontroll észrevette, hogy a nő felkarja megfeszül, és hallotta, ahogyan Grace játszik a tok csatjával. Kinyitja, becsukja, újra kinyitja.

– Persze – jegyezte meg a férfi. – Látom, hogy valaki megsértette a nagylábujját. Az ilyesmi bárkit paranoiássá tehet.

A nő erre nem is reagált.

– Mikor értek át ide?

– Öt napja.

– Mennyi idő telt el azóta, hogy a határ kijjebb vándorolt?

Lehet, hogy Grace elvesztette az időérzékét itt kint, egyedül.

– Alig két hete.

– Hogy jöttek át ide?

Kontroll elmesélte neki, de azt nem árulta el, hogy hol van az átjáró a tengerben, és azt sem, hogy Szellemmadár nyitotta azt meg.

Grace értelmezhetetlen, keserű mosollyal az arcán hosszú pillanatokig gondolkozott a hallottakon. Kontroll viszont visszanyerte a lelkierejét, és ugrásra készen állt, mert Grace közben elővette a tőrét, és köröket kezdett rajzolni a porba maga mellett. Ez nem egy egyszerű, bár paranoid kihallgatás. Sokkal nagyobb volt a tét, és Kontrollnak is elemeznie kellett a helyzetet. Vajon Grace-t az zaklatta fel ennyire, amit a szigeten talált, vagy valami komoly sokkhatás érte, és ez zavarta meg a gondolkodását, károsította az ítélőképességét?

A lehető legkedvesebben megkérdezte:

– Nem bánja, ha felébresztem Szellemmadarat?

– Altatót kevertem a vizébe tegnap.

– Hogy mit csinált?! – Az egykori terrorista-kihallgatások jutottak eszébe.

– Miért, most már ő a maga legjobb barátja? Megbízik benne? Tudja egyáltalán, hogy miről van szó?

Bízott abban, hogy Szellemmadár nem az ellenség. Hogy Szellemmadár emberi lény. Legalább annyira megbízott benne, mint saját magában, de ezt nem mondta el, mert Grace-t, ezt a változatát úgysem győzte volna meg.

– Mi történt itt? – kérdezte Kontroll. Szomorú volt, úgy érezte, elárulták. Ilyen messzire eljött Grace után, de a kettejük régi kapcsolatát már nem találta meg, a közös cigizések a Déli Végek udvarán itt nem jelentettek semmit.

Grace egész teste megremegett, valami eddig rejtőzködő feszültség tört felszínre benne, és áramlott ki belőle, mintha a nő egy rémálomból ébredt volna.

– Hozzá kell még szokni – mondta, és a porba rajzolt mintákra meredt. – Hozzá kell még szokni a tudathoz, hogy amit csináltunk, az semmit sem ért. A Központ magunkra hagyott bennünket. Az új igazgatónk is magunkra hagyott bennünket.

– Én megpróbáltam… – Megpróbáltam maradni, maga mondta, hogy menjek. De Grace ezt nyilván nem így gondolta. Most pedig itt ülnek, a világ legszélén, és Grace rajta bosszul meg mindent.

– Először magát okoltam mindenért. Amikor igyekeztem megérteni a dolgokat. Egy ideig magát okoltam, de aztán rájöttem, hogy nem tehetett semmit. A Központ valószínűleg beprogramozta magát, hogy azt tegye, amit ők akarnak.

Kontroll újra lejátszotta gondolatban azt a rémes percet, az emlékeibe préselt, összenyomorított pillanatokat. Látta maga előtt Grace arcát a végzetes pillanatban, amikor a határ elérte a Déli Végeket, és figyelembe vette annak lehetőségét, hogy igazából nem mondott neki akkor semmit, nem is volt a közelében, nem érintette meg a nő karját. Csak azt hitte, hogy megtette mindezt.

– Ha látta volna, hogy milyen arcot vágott, Kontroll – szólt a nő, mintha egy meglepetésbuliról beszéltek volna, amit Kontrollnak rendeztek.

Az épület fala élő hússá változott. Az igazgató zöld fényben övezve visszatért. Mindezt feldolgozni! A férfi bal kezének ujjai görcsösen megszorították a zsebében Chorryt. Kontroll eleresztette a figurát, és kihúzta a kezét a kabátzsebéből. Kiegyenesítette az ujjait, és nézegetni kezdte a tenyerén a fehér és rózsaszín körvonalú vájatokat.

– Mi történt a tudományos részleggel?

– Úgy döntöttek, elbarikádozzák magukat a pincében. De ott nagyon gyorsan megváltoztak a dolgok. Nem maradtam sokáig. – Nagyon közömbösen, túlságosan közömbösen beszélt a világuk eltűnéséről. Nem maradtam sokáig. Ez az egyszerű mondat rengeteg borzalmat takart el. Kontroll nem hitte, hogy a bent rekedt személyzetnek túl sok lehetősége volt, miután hirtelen a fal túloldalán rekedtek.

És Whitby? De ekkor eszébe jutott a kémkameráinak utolsó adása, és úgy döntött, még nem akar hallani a W betűsről. Talán soha nem akar már hallani róla.

– És mi lett a… az igazgatóval?

Grace arca az új téma hallatán is rezzenéstelen maradt. Annak ellenére, hogy feszült volt, ideges, fáradt és alultáplált. Még így is képes volt felelősséget vállalni mindenért és mindenkiért, és rendületlenül haladni előre.

– Fejbelőttem. A korábbi utasítások szerint. Miután meggyőződtem róla, hogy ami visszatért, csak egy másolat, egy betolakodó, egy hamisítvány. – Nem tudta folytatni, talán eszébe jutott valami, ami elvonta a figyelmét, talán csak megpróbált nem kiakadni. Kontroll el sem tudta képzelni, milyen hatással lehetett rá az élmény, még ha csak a másolatát is lőtte le annak, akihez mindvégig hűen ragaszkodott, akit, talán lehet ezt mondani, szeretett.

Egy idő után Kontroll feltette az elkerülhetetlen kérdést.

– És azután mi történt?

Grace megvonta a vállát, és a földre szegezte a tekintetét.

– Tettem, amit tudtam. Összegyűjtöttem a használható felszereléseket, magammal vittem azt, aki hajlandó volt jönni. A világítótoronyhoz mentem, ahogyan Cynthia megparancsolta. Oda mentem, ahová ő mondta, pontosan azt tettem, amit ő mondott, mégsem értem el semmit. Semmi haszna nem volt az egésznek. Cynthia tévedett, ez ilyen egyszerű. Tévedett, és nem volt terve. Semmi értelmes terve.

A nyers fájdalmat, a megrázó eseményeket mind végtelenül nyugodt hangon mondta el Kontrollnak. A férfi közben a nő bakancsának talpát nézte. A barázdák közé egy pókhangya leszakadt tora szorult.

– Ezért nem ment vissza a határon keresztül? – kérdezte. Bűntudata volt?

– Már nem lehet átkelni a határon! – ordított rá a nő. – A kapu már nem létezik!

Nincs kapu.

Csak az, ami a tenger mélyén bújik meg valahol. Az is csak talán.

Kontroll ezen elgondolkozott, miközben Grace további groteszk és lehetetlen dolgokról mesélt.

A romos világítótorony földszinti ablakából az egész világ másként nézett ki, és nem csak azért, mert Grace a része lett. Vastag ködfátyol kúszott a torony köré a tengerből, és eltakarta a kilátást. A levegő is lehűlt. Ha ez így megy tovább, tüzet kell majd rakni, gondolta Kontroll. A ködön és a fák lombjain keresztül házak szellemalakjai látszottak, a falak magukba roskadtak, egymásra rogytak, és rothadtak, mint a hús. A parttal párhuzamosan egy út futott, mögötte sűrű fenyő-és tölgyerdővel borított dombok emelkedtek.

Nincs hazavezető ajtó a határon. Grace lelőtte az igazgató hasonmását.

Grace érezte, amikor a határ áthaladt rajta.

– Olyan volt, mintha megláttak volna. Mintha meztelen lettem volna. Összenyomtak, semmivé csökkentettek – mesélte, miközben vad odaadással nézte a gondosan helyrehozott fényképet, a nőt, akit odakint, a világban szeretett.

A korábbi igazgató parancsára a Déli Végek személyzetének több tagjával, köztük a biztonsági erők egy részével visszavonult a világítótoronyhoz. Kontroll nem tudott erről a parancsról, az mégis utánanyúlt a múltból, és valahogy arra várt, hogy ő is szentesítse. A világítótoronynál a katonák egy része változni kezdett, és ezt nem tudták elviselni. Voltak, akik az alagúthoz mentek, és soha nem tértek vissza. Mások hatalmas árnyékokat láttak a tenger felől közeledni. A csapat pártokra szakadt, többek között Grace is vitába keveredett a határőrség parancsnokával, ez pedig csak rontott a helyzeten.

– Azt hiszem, senki sem élte túl. Nem tudták, hogyan kell életben maradni.

De arra, hogy mit tett a világítótoronyban, és hogyan vonult vissza a szigetre, csak homályos utalásokat tett. „Azt tettem, amit tennem kellett.” „Ez már a múlté. Megbékéltem a döntéseimmel.” És „nem alszom túl jól”. Tiszta összevisszaság. Ez már a múlté? Hiszen néhány napja történt csak.

Kontroll eddig bízott, vagy legalábbis fantáziált utolsó menedékekről, ostrom alatti összefogásról, együttes fellépésről az ellenség ellen. De ez csak beteges képzelődés volt, a valóság szánalmas tagadása. A Déli Végeknek akkor is vége, ha a tudományos részleg még vagy száz évig él félelemben a barikádok mögött, föld alatti, sápadt barlanglakó-kolóniát alapít, és még a gyerekeik gyerekeinek is mondják majd a tanmeséket arról, milyen elcseszett világ várna rájuk odafent.

– Ön túlélő kiképzésen is részt vett korábban? – Kontroll csak találgatott, de a nő viselkedése alapján jogosnak tűnt a feltételezés.

– Mi ezt önvédelmi alapcsomagnak hívtuk – válaszolt Grace. – Az igazgató ötlete volt, a részlegvezetőknek, a managementnek szánta. – Mert annyira megbecsülte őket, hogy remélte, a fő részlegeinek vezérei túlélik a világvégét is. Kontroll le merte volna fogadni, hogy az önvédelmi alapcsomagban csak Cynthia és Grace részesültek. Vele legalábbis nem osztotta ezt meg senki.

– Ha maguk számítottak erre, akkor biztosan van tervük, egy előzetes elgondolásuk is!

– Úgy nézek én ki, mint akinek van terve? – Grace jelentőségteljes, ironikus mosolyt villantott Kontrollra. A hangja megváltozott, mintha tudta volna, hogy a mocorogni kezdő Szellemmadár minden szavukat hallja. – A cél az, hogy életben maradjak, John. A cél, hogy túléljem a napot. A magam dolgával törődök. Szabályok szerint élek. Óvatos vagyok, és csendes. – Grace felkészült rá, hogy itt éljen élete utolsó napjáig, beletörődött a sorsába.

Szellemmadár felkönyökölt. Nem tűnt kábának. A tekintetét élesen Grace-re szegezte, akár egy fegyvert – neki nem volt szüksége késre vagy pisztolyra. Kontroll úgy vélte, Szellemmadár nem értékelné, hogy bedrogozták, ezért inkább nem is mondta el neki. Most, hogy Szellemmadár már nem csak egy tehetetlen test volt a földön, Grace tiszteletteljes, félénk pillantást vetett rá.

– Mi támadta meg a konvojt? – kérdezte minden bevezetés nélkül Szellemmadár.

Semmi „jó reggelt”, de még a leghalványabb kíváncsiság sem, hogy Kontroll és Grace eddig miről beszélgettek. Vajon mennyit hallott? A hamisítványokról és az igazgató hasonmásáról mennyi jutott el a félálomban lévő elméjéhez?

Grace zordan kuncogni kezdett, majd megrántotta a vállát. Nem válaszolt.

Szellemmadár is vállat vont, és felvett egy fehérjeszeletet. A késével elvágta a csomagolópapírt, és felfalta a tartalmát. Két harapás között megjegyezte:

– Ez borzalmas, és régi is. Látott valami szokatlant itt, a szigeten?

– Itt minden szokatlan – válaszolt Grace kedvetlenül, mintha már belefáradt volna, hogy folyton ezt kérdezik tőle.

– Látta a biológust? – Határozott nők egymás között. Kontroll pedig feszülten várta a választ.

– Hogy láttam-e itt a biológust? – Grace forgatni kezdte magában a kérdést, minden oldalról megvizsgálta. – Láttam-e a biológust. – Egyre gyorsabban csattogtatta a pisztolytáska zárját, és a késheggyel egyre bonyolultabb mintákat kezdett rajzolni a porba. Az ott egy csigavonal? Az meg két egybefonódó spirál? Az egy csillag vagy egy tengericsillag?

– Gyerünk, válaszoljon, Grace! – Szellemmadár felkelt, karját alig észrevehetően felemelve maga mellett megállt előttük. Izmai lazák voltak, teste tökéletes egyensúlyban. Akkor áll így az ember, ha küzdelemre készül. Ha jártas a harcművészetben.

A lépcsőfeljáró ajtaján beszűrődő fény elhalványult, egy felhő vonult át a nap előtt. Odakint egy madár dünnyögött vagy búgott a köröző tőrrel azonos ritmusban. Messziről valami zengő, gyászos hang hallatszott, valószínűleg a világítótorony falain visszhangzott. Egy gekkó szaladt fel a falra. Kontroll nem tudta, hogy a főszereplőkre figyeljen, vagy a háttérben történő dolgok miatt aggódjon. Szellemmadár számára ez volt az egyetlen fontos kérdés, és a férfi nem tudta, mit tesz majd, ha Grace nem válaszol.

Grace Kontrollhoz fordult.

– Ha itt ülnék, és elmondanék ennek a másolatnak – a tőrrel Szellemmadárra mutatott – mindent, amit tapasztaltam, itt öregednénk meg mindannyian.

– Válaszoljon a kérdésre! – mordult rá Szellemmadár.

– Mi nem maradunk itt, ugye? – kérdezett rá Kontroll. – Máris induljunk tovább? – Mert lényegében erről volt szó. Nem Szellemmadár kérdéséről, hanem Grace hozzáállásáról, az ő állandó gyanakvásáról.

– Tudja, hogy mennyi ideje vagyok ezen a szigeten, Kontroll? Ezt megkérdezte már?

– Látta a szigeten a biológust? – kérdezte visszafojtott dühvel, tagolva Szellemmadár.

– Kérdezze meg, Kontroll! – A tőr pengéje villant, az acél remegve megállt a fapadlóban. Grace keze mozdulatlanná dermedt a pisztoly markolata felett.

Kontroll Szellemmadárra pillantott. Lehet, hogy valami fontos dolgot rosszul mért fel?

– Mennyi ideje van ezen a szigeten? – tette fel a kérdést.

– Három éve. Három éve vagyok itt.

Odakint csend volt, végtelen és valószerűtlen csend. A gekkó megdermedt a falon. Kontroll gondolatai is megdermedtek. Grace nem tudta teljesen leplezni az elégedettségét, kiült az arcára. Olyat mondott nekik, amit nem tudhattak, és amire nem számíthattak.

– Három éve! – nyögött fel Kontroll, szinte könyörgött, hogy a nő vonja ezt vissza.

– Nem hiszek magának – jelentette ki Szellemmadár.

Grace jóízűen felnevetett.

– Nem veszem rossz néven. Sőt, igaza is van. Biztos valami őrült ribanc vagyok, elment az eszem a magánytól. Biztos nem bírom feldolgozni a történteket, és belebolondultam. Hát persze. Biztos így van. Csak itt van ez…

A hátizsákjából egy papírköteget húzott elő. Kézzel írt szöveg látszott rajta, az egyik sarkában egy rozsdásodó kapocs. Szellemmadár lábaihoz hajította a csomagot.

– Olvassa ezt el! Olvassa el, mielőtt elvesztegetném az időmet a magyarázkodással. Gyerünk, olvassa el!

– Mi az? – kérdezte Kontroll, de a lelke mélyén nem akarta tudni. El akarta kerülni az újabb megrázkódtatást.

– A biológus végrendelete.

2. RÉSZ

ÁLLÓFÉNY

Írni most számomra olyan, mint újra beindítani egy motort, ami némán rozsdásodott egy üres parkolóban, megállt benne a sár és víz, megtelepedtek benne a hangyák és pókok és csótányok. Indák és gazok törtek utat maguknak a belsejébe, és hajtottak ki belőle. Most köhögve köpködi a leveleket és port, a hangja hasonlít az enyémre, mégsem olyan, mint régen; hiszen meglehetősen ritkán használom a valódi hangom.

Rengeteg idő eltelt azóta, hogy utoljára papírra vetettem szavakat, sokáig egyáltalán nem éreztem szükségét, hogy megtegyem. Minden eddiginél pontosabban tudtam, hogy itt, a szigeten nem szabad kiszakadnom az aktuális pillanatból. Kiszakadni a pillanatból veszélyes dolog: azonnal bekúszik oda valami, és nem marad jelen pillanat, amihez visszatérhetnél. Csak mostanában kezdtem érezni, hogy hiányzik valami. Egyáltalán, mostanában éreztem bármit azonfelül, hogy én ezen a helyen létezem, és egyszerűen itt élem le a napjaimat, amik életemből még hátravannak. Nem vágytam rá soha, hogy ilyen világias módon kommunikáljak, beszámoljak, megörökítsek. Nem meglepő hát, hogy többször is hozzá kellett fognom az íráshoz, háromszor vagy négyszer hagytam félbe ezt a… dokumentumot? Levelet? Ezt a… valamit.

Lehet, hogy azért haboztam belekezdeni, mert írás közben eszembe jut a világ, amit magam mögött hagytam. A határon túli világ. Az én szememben egy elmosódott, alig kivehető körvonalú, gyenge fényt árasztó gömb, diszharmonikus hangok szabdalják szét, a képek borotvapengeként vágnak a szemekbe és agyakba, és még pislantani sem tud egyikünk sem. Az, hogy én ott éltem valaha, és hogy még mindig van, aki ott él, csupán mítosznak tűnik, tragikus mondának, hazugságnak. Egy nap a hal és a sólyom, a róka és a bagoly mesélni fognak majd a maguk módján erről a testetlen gömbről és arról, ami benne volt, a sok méregről és gyászról, ami abból szivárgott. Ha az emberi nyelv jelentene bármit is, akár még el is mondanám a hullámoknak és az égnek, de mi értelme lenne?

Most, hogy eldöntöttem, sokéves ellenállás után végre átadom magam a ragyogásnak, mégis újra megpróbálkozom az írással. Ki fogja ezt elolvasni? Nem tudom, és nem is nagyon érdekel. Lehet, csak saját magamnak írok, feljegyzést készítek az utazásomról, annak ellenére, hogy egy hosszú történet kezdetét tudom csak leírni. Ha valaki mégis olvasná, annak kedvéért közlöm: nem vártam arra, hogy megmentsenek, nem reménykedtem egy tizenharmadik expedícióban. Sőt, ha a külső világ teljesen felhagyott volna az expedíciókkal, azt mondanám, végre megjött az esze. De néhány nap, és sem a külső, sem ennek a világnak a veszélyei nem fognak már aggasztani többet.

01: A RAGYOGÁS

Kezdetben mindig előttem volt a sziget valahol a part mentén, ahogyan a férjem is jelen volt a nyomokban, amiket útközben találtam, és amikről reméltem, hogy az ő üzenetei. A kövek alatt, a faágakra szúrva, a földön holtan összegömbölyödve. Mind nagyon sokat jelentett számomra, és nem számított, melyik valódi és melyik csak véletlen. Akkor még fontos volt, hogy eljussak a szigetre. Akkor még ragaszkodtam az ok-okozati összefüggésekhez, ahhoz, hogy létezik egy cél, ahogyan a Déli Végeken elképzelték. De mi történik, ha rájössz, hogy minden célnak ára van: ha létezik cél, akkor oly sok minden más láthatatlanná válik?

A naplója szerint a férjem első alkalommal hat nap alatt ért a szigetre. Nekem ez valamivel tovább tartott, mert azóta megváltoztak a játékszabályok. Az út, amin első nap biztosan haladtam előre, másnapra bizonytalanná vált, néha teljesen el is tűnt a lábam alól. Mögöttem, a világítótoronynál a foszforeszkáló fény egyre erősödött, sajátos, égett köd lepte el az eget. A messzelátómon keresztül pedig úgy láttam – több napon keresztül, lehetetlenül hosszú ideig –, valami óriás emelkedik folyamatosan, mintha lassított felvételen mozogna.

Előttem madarak repkedtek a levegőben, mögöttük pedig a színük csíkja, akár a saját testük egy másolata, de talán csak érzékcsalódás volt. A levegő szilárdabbnak tűnt, formálhatónak, meggyőzhetőnek és legyőzhetőnek. Úgy éreztem, megrekedtem, az utazásom örök, de soha nem érek célt, ezért hamarosan szükségem volt egy helyre, amit egy időre kinevezhetek alaptábornak, ahol megszabadulhattam a kínzó gondolattól, hogy nem bízhatok meg a tájban, amin járok. Egyetlen viszonyítási pontom az út volt: egyre gazosabb és kanyargósabb lett ugyan, de soha nem hagyott cserben, soha nem tűnt el a semmiben.

Vajon megálltam volna, ha ez az út egy szakadék szélére vezet, vagy követtem volna a mélységbe? Vagy az út hiánya elég lett volna ahhoz, hogy visszafordítson, és elindulok megkeresni az átjárót a határon? Nehéz megmondani, mit tettem volna. Utazás közben a gondolataim elkalandoztak, sokszor különböző irányba szaladtak szét, kanyarogtak erre és arra, ahogyan a fecskék a tiszta, kék égen kitérnek és visszafordulnak, majd visszaállnak eredeti pályájukra, mert csak egy adag rovarfehérjéért kanyarodtak el.

Azt sem tudom, hogy ezek közül a jelenségek, gondolatok közül hányat kellene a bennem növekvő ragyogásnak tulajdonítanom. Az azóta történtek és a most folyó dolgok ismeretében azt hiszem, néhányat igen, de nem mindet. Ötödik nap reggel, amikor felébredtem a fűben és homokban, éreztem, hogy a ragyogás észrevétlenül egy második bőrréteget vont körém, a hártya repedezni kezdett, amikor kinyitottam a szemem, mintha hajszálvékony, leheletfinom jégréteg lett volna. Hallottam, ahogy ropogott és olvadt, a hang kilométerek és évek távolából jutott el a fülemig.

A nap folyamán a ragyogás a mellkasomban öltött testet, mint egy szívem mellett lüktető, forró, vörös kő. Nem örültem neki. A tudós énem legszívesebben érzéstelenítette volna a testemet, és kioperálta volna belőlem ezt a valamit, pedig nem vagyok sebész, és a ragyogás sem tumor. Emlékszem, arra gondoltam, holnapra talán már az állatokkal beszélgetek, vagy a sárban fetrengek, és hisztérikusan kacagok a részvétlen kék égre. Esetleg a ragyogás egyszer csak kibukkan a fejem tetején, kíváncsian körülnéz, akár egy periszkóp, életre kel, és önálló lesz, belőlem pedig nem marad más, csak az üres héj.

Nem vettem tudomást a csípős rovarokról és a mocsárból buta ragadozókként vigyorogva rám meredő hüllőkről, és alkonyatra a ragyogás már a fejembe ért, és helyet foglalt a gondolataim mögött, mint egy lehűlő, szürke hamuréteggel borított széndarab. Már nem lehettem biztos benne, hogy a ragyogás csak egy érzés, egy ösztön, egy fertőzés. Vajon azért haladtam a sziget felé, mert oda akartam menni, vagy mert arra vezetett egy láthatatlan idegen? Egy útitárs? Lehet, hogy a ragyogás önállóbb, mint gondoltam? És miért jutottak eszembe olyan gyakran a pszichológus szavai, miért nem tudtam kizárni azokat az elmémből?

Ezek nem elméleti problémák, nem hiábavaló, öncélú viták tárgyai, valóban aggódtam miattuk. Néha úgy éreztem, hogy a pszichológus szavai, az utolsó beszélgetésünk falként, pajzsként választ el attól, hogy megértsem a ragyogást, mert a szándékosan különös szavak megindítottak bennem valamit. De hiába forgattam magamban a beszélgetést, nem jutottam semmire. Vannak dolgok, amikhez nagyon közel kerülhetsz, mégsem ismerheted meg a valódi természetüket soha.

Aznap este tábort vertem, és tüzet raktam. Nem érdekelt többé, hogy meglát-e valaki. Mit számított, ha a ragyogás tőlem független, és az X Térség minden egyes része úgyis valamennyi mozdulatomat figyeli? Újra eltöltött valami kába gondatlanság és gondtalanság, és én örültem ennek. A világítótorony már rég eltűnt a szemem elől, de többször is azon kaptam magam, hogy keresem a tekintetemmel. A viszonyítási pontot, a nagy csapdát. Errefelé is nőttek a lila bogáncsok, amikről kényszeresen azt gondoltam, az X Térség kémjei. Még akkor is, ha itt amúgy minden figyelt mindent, és mindent figyelt minden.

Szél támadt a víz felől, hideg szél. Emlékszem, mert az ilyen részletekbe kapaszkodtam akkor, hogy megállítsam a ragyogás terjedését. Babonás voltam, mint bárki más. Nemsokára nyüszítés is hallatszott a szürkületben, és az ismerős csörtetés, mintha egy nehéz test vágott volna át a sáson. Megborzongtam, de ugyanakkor fel is nevettem, és felkiáltottam:

– Csak én vagyok, a régi barátod!

Nem olyan régi, és nem is igazán barát. Te ocsmány lény. Te egyszerű szörnyeteg. Abban a félelemtől mentes pillanatban szerettem őt, és hasonlónak éreztem magam hozzá. Elé mentem, hogy köszöntsem, a ragyogásom pedig közben végig gorombán és rosszallóan morgolódott. Hogy szörnyeteg? Lehet, de azután, amilyen szörnyeteg a Mászó volt, én örömmel fogadtam ezt az egyszerűbb rejtélyt.

02: A NYÜSZÍTŐ LÉNY

Nem fárasztom az olvasót annak vázolásával, hogyan kerestem a lényt, ami elől valaha menekültem, hogy milyen abszurd feladat megkülönböztetni a széltől susogó nádat attól, amit más, konkrét erő mozgat, és hogy milyen a mocsáron át caplatni anélkül, hogy kitörném a bokámat vagy beleragadnék.

Végül valamiféle tisztásra értem, egy náddal szegélyezett, gyér fűvel benőtt sárszigetre. A túlsó végében egy sápadt, lárvaszerű szörnyeteg hadonászott és nyögött, karjaival püfölte a talajt. Úgy tűnt, a gyors mozgása, amit korábban tapasztaltam, elhagyta a lényt. Elég hamar rájöttem, hogy alszik.

A lény feje a testéhez képest apró volt, arcát nem láttam, mert a másik irányba nézett, csak a koponyájával összeolvadt, vastag, redős tarkója látszott. Akkor még otthagyhattam volna. Minden okom megvolt arra, hogy elmeneküljek, az eltökéltség, ami letérített az ösvényről, szertefoszlott bennem. De a tény, hogy a lény öntudatlan, valamiért maradásra bírt.

Fegyveremet a szörnyre szegezve közelíteni kezdtem hozzá. A nyöszörgése ilyen közelről már fülsüketítő volt, mintha egy érdes hangú, élő harang szólt volna. Nem tudtam hangtalanul lopakodni, a sarat száraz nád és gaz borította, ropogott a lábam alatt. A lény azonban aludt tovább. Rá irányítottam a zseblámpám fényét. A testének állaga és formája olyan volt, mint egy disznó és egy csiga keveréke, a sápadt bőrét foltokban moha borította. A karjai és lábai egy sertés lábaira hasonlítottak, de mindegyik végén három vastag ujj látszott. A törzsének középvonalán, vélhetőleg a hasán két további állábszerű nyúlvány türemkedett ki, a lény ezeket bizonyára arra használta, hogy megtartsa és előrelökje a hatalmas testét, de ezek a lábak néha szánalmasan csapkodták a talajt, mintha a szörnyeteg nem tudta volna megfelelően irányítani őket.

Az arcába világítottam a zseblámpával, a túl vaskos nyakon nyugvó apró, rózsaszín golyóra. Ahogyan a levedlett maszk alapján gondoltam, a lény arca a férjem expedíciójával ide érkező pszichológus vonásait tükrözte. Álmában ezen az arcon leírhatatlan, végtelen szenvedés és kín tükröződött, a száj örökös O alakba dermedt, ebből fakadt a gyötrelmes nyüszítés. A lény kapálózott a lábaival, csapkodta a talajt, és ettől döcögve egy helyben forgott a teste a földön. A szemét fehér hártya fedte, ebből tudtam meg, hogy vak a nyomorult.

Éreznem kellett volna valamit. Meg kellett volna rendülnöm, vagy undorodnom kellett volna. De mióta leereszkedtem a toronyba, és megsemmisültem a Mászó hatására, semmilyen érzés nem támadt bennem. Még egyszerű, hétköznapi szánalom sem, pedig itt volt a szemem előtt ennek a traumának, ennek a felfoghatatlan kínszenvedésnek a képe.

Ez a lény egy rejtelmes szemű delfin is lehetett volna, vagy egy vaddisznó, amely nyilvánvalóan idegen a saját testében. Megeshet, hogy a szörnyeteg is része volt valamilyen rendszernek, amit én még nem értettem meg, de számomra úgy tűnt, hogy a szörnyeteg egy hiba, az X Térség tévedése. Pedig az X Térség olyan sok mindent gond nélkül és észrevétlenül asszimilált már! Erről az jutott eszembe, vajon a bennem lévő ragyogás is hasonló sors előjele-e. Az nem zavart, hogy talán eltűnök a parton és a szélben, vagy a mocsarakban, valószínűleg soha nem is bántam volna. De ez zavart, ez az állandó vak kutatás. Vajon hazudtam magamnak, amikor azt gondoltam, hogy fájdalommentes, sőt, szép folyamat lesz, amikor teljesen átjár majd a ragyogás? A nyüszítő lényben semmi szépség nem volt, az X Térség rémes közbeavatkozásának bélyege pecsételte meg sorsát.

Ebbe a történetbe azonban én nem avatkozhattam közbe, hiába láttam az állandó fájdalomban vonagló lényt. Nem vethettem véget a szenvedésének, részben azért, mert nem állt rendelkezésemre minden információ. Nem lehettem biztos benne, hogy mit jelent a létezése, és mit él át a lény. Lehet, hogy a szenvedés felszíne alatt eksztázis lappang, vagy megmarad valami az emberi álomból, és az álmon keresztül a kényelemből és megnyugvásból. Az is eszembe jutott, hogy az expedíció ezen tagjának átalakulásában talán szerepet játszhatott valami, amit ő magával hozott a múltjából.

Erre emlékszem most, amikor az emlékeim kezdenek összemosódni oly sok más tényezővel. Végül mintát vettem a lény hajából, de ez a minta éppen olyan haszontalannak bizonyult, mint a korábbiak. Valószínűleg csodálnom kellett volna az egységességet és következetességet, mégsem tudtam értékelni. Azután visszatértem a szomorú kis tábortüzemhez, ami a semmi közepén, valahogy mindenhol lobogott.

A találkozás azonban hatással volt rám: akkor határoztam el, hogy nem adom át magam a ragyogásnak, nem adom fel az öntudatomat. Egyelőre nem. Nem tudtam elfogadni, hogy egy nap talán én leszek a nádasban nyüszítő lény.

Lehet, hogy ez gyengeség volt. Lehet, hogy félelem.

03: A SZIGET

Egy árny, egy sötét folt formájában hamarosan feltűnt előttem a sziget a tengerben. Tudtam, hogy már csak egy-két nap, és odaérek, bár nehezemre esett követni az idő múlását. A sziget „tiszta lap” volt számomra, éppen olyan, mint a férjem, amikor hazaért. Semmit sem tudtam arról, mi várhat ott rám, és ez a tudat felrázott, kijózanított, arra késztetett, hogy jobban megfigyeljem a ragyogást magamban, harcoljak ellene. Nevetséges gondolat volt, de úgy éreztem, hogy a legjobb formámban kell lennem, amikor odaérek. Mégis minek? Hogy szerencsés esetben találjak egy holttestet? Felidézzek néhány emléket a kinti életünkből, amit most megszépíthet, békésebbé és vonzóbbá tehet az idő? Ezekre a kérdésekre nem tudom a választ, de azt tudom, egy élőlény elsődleges ösztöne arra irányul, hogy fennmaradjon, hogy lélegezzen, egyen és ürítsen és aludjon és párosodjon, folyamatosan elvégezze a naponta ismétlődő feladatait.

Biztonságba helyeztem a hátizsákomat, és a vízbe ereszkedtem.

Azok, akik kedvelik a lobogó tábortűznél ülő hősre leselkedő farkasfalkákról szóló történeteket, csalódni fognak. Miközben a szigetre úsztam, nem támadott meg egyetlen tengeri szörny sem. Fáradt voltam és fáztam ugyan, de könnyen tábort vertem a parton rám váró romos világítótoronyban. Mindig találtam a szigeten elég ételt, halat fogtam és bogyókat gyűjtögettem, ízetlen, de ehető gumókat ástam ki a földből. Ha kellett, csapdát állítottam apróbb állatok számára, a gyümölcsök magjaiból kertet ültettem, a talajt házi komposzttal trágyáztam.

A világítótorony volt az, ami az elején a legjobban meghökkentett és zavart. Újra és újra a szárazföldön lévő világítótorony tükörképét láttam benne, abban, ahogy a fény visszaverődött róla, és ez valami érthetetlen, talán kegyetlen tréfának tűnt. Lehet, hogy ez csak egy a rengeteg részlet közül, amik egy tapodtat sem visznek közelebb az X Térség titkainak felfedéséhez, de az is lehet, hogy ez az együttállás, ez a tökéletlen „szinonima” a beomlott tetejével és a levelek alatt roskadozó lépcsőfordulóval, ahol a fedezékemet rendeztem be, egy jelentős és félre nem érthető jel.

Nem siettem a világítótorony és a környező házak, az elhagyatott falu feltérképezésével, tudományos alapossággal és szisztematikusan vizsgáltam át őket, de később úgy éreztem, ki kell terjesztenem a keresés hatókörét, hogy felmérjem a szigeten lévő veszélyeket, élelem-és vízforrásokat, az emberi jelenlét nyomait. Bár utóbbiban nem bíztam, hiszen a világítótorony volt a legkézenfekvőbb menedék, itt azonban nem találtam semmi emberre utaló jelet. A többi ház összedőlt, és az X Térség térnyerésének időpontjához képest bámulatos gyorsasággal rohadt el. Találtam szennyezésre utaló nyomokat is, régi sebeket a természeten, de ezek olyan gyorsan simultak bele a környezetbe, hogy nem tudtam megállapítani, mikor történt a katasztrófa, és hogy az X Térség vajon gyorsabban mulasztja-e el a hatásokat.

A sziget körülbelül 22 kilométer hosszú és 10 kilométer széles, kerülete 48 kilométer. A belső terület legnagyobb részét fenyő-és tölgyerdő borítja, ez a szárazföld felőli oldalon a partig nyúlik, a sziget tengeri oldalát azonban gyakran erős viharok tépázzák, ezért itt leginkább bokrok, cserjék és tőzeg nő. Több édesvizű forrás található a szigeten, mint gondoltam volna, csermelyekben csorognak le a domboldalakon a part felé. A szélvédettség mellett ez lehet a másik oka, hogy a falu ide települt. A világítótorony kertjében is találtam egy kutat, ami, bár eleinte barnás, rozsdás vizet köpött csak, enyhén sós, de iható vizet ad folyamatosan a talajból.

A sziget belseje felé haladva gazdag ökoszisztémát találtam, benne egy nyúlpopulációt, amit ragadozó madarak és szigeti rókák tartottak kordában. Utóbbiak a vékony, kis fajtából valók, ami arra utal, hogy az első pár vagy párok utódai alkalmazkodtak a szűkös körülményekhez. A madárvilág is változatos volt: az odú-és északi bíborfecskéktől a lombgébicsféléken át az ökörszemek, fakopáncsok és estifecskék is megtalálhatóak itt. Szürkületkor a dicsőséges légi világ hatalmas zenebonát csap, megtöri a mocsarak gazdag élőviláguk ellenére is néma, szinte óvatos csendjét.

Napokig gyalogoltam a szigeten, a peremén és a belsejében egyaránt, hogy ráérezzek, mi minden van itt. Minden megfigyelésemet feljegyeztem, és közben átkoztam a Déli Végeket, hogy nem adtak nekünk térképet a szigetről. Pedig tudtam, hogy még ha lett volna térképem, akkor is leellenőriztem volna minden részletét, és végül szinte ugyanannyi munkám lett volna vele, mint nélküle. Nemcsak a Déli Végekben nem bíztam, hanem az X Térségben sem. De amikor végeztem a feltérképezéssel, kénytelen voltam megállapítani, hogy magán a szigeten semmi szokatlant vagy természetfelettit nem tapasztaltam.

Kivéve talán a baglyot.

04: A BAGOLY

Megtaláltam-e a férjemet? Bizonyos értelemben igen, még ha nem is abban a formában, amiben eddig ismertem.

A sziget túlsó oldalán, egy késő délután történt, miután átgázoltam bogáncson és tüskés cserjén és csalánon, éles szélű, magas füvön, széltépett feketefenyők sűrű lombú sarjerdején, és eljutottam egy fehér homokos, békés öbölhöz, tele sekély gázlókkal, amik messzire nyúltak a tengerbe, míg át nem adták helyüket a mélységnek. A parton sziklákat és betonoszlopokat találtam, egy réges-régi stég maradványait. Több tucat kormorán telepedett meg rajtuk.

A kövek és madarak között egyetlen ember nagyságú, csenevész fenyő állt, megfeketedett ágain szinte alig maradt már tűlevél. Ennek egyik kinyúló ágán egy közönséges fülesbagoly ült. Füle bojtos, rozsdabarna arcát az állánál és torkánál fehér minta díszítette, teste szürke és barna foltos. Nagy zajjal közeledtem, már régen el kellett volna repülnie, de ez a bagoly csak ült ott, a napozó kormoránok mellett. Természetellenes kép volt, földbe gyökerezett tőle a lábam.

Először azt hittem, hogy megsérült, mert még akkor sem repült el, amikor közelíteni kezdtem hozzá. Nem úgy, mint a kormoránok, amik hangosan, keservesen panaszkodva, keringve felröppentek, majd hosszú, egyenes sorban repülni kezdtek alacsonyan a víz felett, mert én nyugtalan vándorlásra kényszerítettem őket. Bármelyik másik bagoly már régen felszállt volna, és eltűnt volna az erdőben, de ez a madár csak ült a recés, málló ágon, és hatalmas szemeivel a lemenő napot bámulta.

Még akkor sem repült el, amikor már a fa mellett álltam, és esetlenül egyensúlyoztam a sziklákon, rám sem nézett. Sérült vagy haldoklik, gondoltam még mindig, de óvatos voltam, mert a baglyok veszélyesek lehetnek. Ez pedig óriási volt, majdnem kétkilós, ami az üreges csontjait és a könnyű tollait figyelembe véve soknak számít. De eddig bármit tettem, semmi sem ijesztette meg, ezért hát csak álltam egy helyben, a bagoly mellett, miközben a nap lassan lebukott a láthatáron.

Pályám kezdetén foglalkoztam baglyokkal, és tudtam, hogy ellentétben több más, intelligensebb madárfajjal, a neurózis ismeretlen a populációjukban. A legtöbb bagoly csodaszép, és van bennük valami, amit nehéz szavakba önteni, de ami miatt mindig nyugodtnak tűnnek. A parton mély csend ült, de nem vészjósló vagy félelmetes csend.

Alkonyatkor aztán a bagoly végre felém fordította sárga szemét, kitárta a szárnyát, és tollainak végével megsimította az arcom, majd a levegőbe emelkedett, és sima, szép ívben eltűnt a hátam mögött lévő erdő felett. Örökre elment, gondoltam akkor, és több különböző magyarázatom is volt a furcsa viselkedésére. Néha nehéz elkülöníteni a vadvilág érthetetlen jelenségeit és az X Térségből fakadó tudatosságot.

Menedéket kellett keresnem éjszakára. A part nyugati végében, az ár felső széle felett, majdnem az erdőbe húzódva találtam is egy kőből kirakott, apró kört, közepén fekete hamuval, egy régi tábortűz nyoma. Az est utolsó fényében ráakadtam egy öreg, napszítta és viharvert sátorra. Valaki élt itt egy rövid ideig, de én nem mertem belegondolni, hogy ki lehetett az. Letáboroztam, tüzet raktam, megsütöttem a nyulat, amit kora délután ejtettem el, majd hagytam, hogy elringasson a tenger zúgása, elaludtam az ég csillagsátra alatt.

Éjszaka csak egyszer ébredtem fel. A tűz túloldalán, a hátizsákomon megláttam a baglyot. Hozott nekem még egy nyulat. Újra elaludtam, és amikor reggel felébredtem, a bagoly már nem volt ott.

Három napig maradtam ott, bevallom, részben a bagoly miatt, és mert az öböl szinte tökéletes hely volt. El tudtam volna képzelni, hogy itt élem le életem hátralevő részét. De azért is maradtam, hogy többet megtudjak arról, ki építette ezt a tűzrakó helyet, ki lakott ebben a sátorban. Bármilyen öreg és károsodott is volt a sátor, egyértelműen látszott, hogy egy szabványfelszerelés része, bár a Déli Végek logója nem volt rajta.

A sátor mögött, kicsit beljebb az erdőben, vadvirágok és moha között találtam egy expedíciós kézifegyvert, az enyémhez nagyon hasonlót. A tokja már szinte teljesen elrothadt. Találtam egy trikót is, az expedíciós egyenruha részét, később pedig egy kabátot és zoknit is. Olyan távol voltak egymástól, hogy úgy tűnt, valaki önszántából, sőt, talán örömében vetette le őket… Vagy egy állat szórta szét. Nem fáradtam azzal, hogy felszedjem a holmit, és összeállítsam az ember ruházatát. Tudtam, hogy a nevét úgysem tudnám meg, levelet pedig nem találtam. Esélyem sem volt rá, hogy megtudjam, a férjem táborozott-e itt, vagy valaki más, számomra kevésbé ismert expedíciótag.

A bagoly viszont mindig ott volt a közelemben. Egyre közelebb jött, egyre szelídebb volt, bár soha nem szelídült meg teljesen. Néha gallyakat dobott a lábam elé, de úgy tette, mintha nem is szándékosan csinálná, csak szórakozottságból.

Néha meghajolt előttem, ez jellemző a baglyokra, majd több óráig távol maradt, szinte duzzogott. Egyszer-kétszer fejmagasságban ült meg egy fán, ilyenkor kísérletképpen óvatosan közelítettem hozzá, de a bagoly fújni kezdett rám, akár egy macska, és a szárnyával csapkodott, amíg vissza nem vonultam. Máskor magasra telepedett, hintázott, jobbra-balra döntötte a testét, végig egy helyben kapaszkodott, és bután nézett le rám.

Aztán továbbhaladtam a part mentén, néha a kormoránok társaságában. Nem számítottam rá, hogy a bagoly követni fog, de bevallom, örültem, amikor mégis velem tartott. A második együtt töltött hetünk végére már a kezemből evett esténként, mielőtt szokásos vadászatára indult. Éjszakánként hallottam a különös, zengő huhogását. Ezt a hangot sokan sejtelmesnek, fenyegetőnek tartják, de számomra mindig is játékosan és könnyeden hangzott. Hajnal körül szokott visszatérni borzolt tollakkal, megfürdött a homokban, kisimította a tollazatát, és kiszedegette belőle a bolhákat és egyéb élősködőket.

A gondolat bevette magát a fejembe, nem tudtam szabadulni tőle: vajon ez a férjem más alakban? Vajon megismert, vagy a bagoly egyszerűen így reagált egy ember jelenlétére? Más állatokkal ellentétben a bagollyal kapcsolatosan nem éreztem a nyugtalanító, hátborzongató jelenlétet. De lehet, hogy csak hozzászoktam már, gondoltam. Talán egyensúlyba került bennem a ragyogás, ezért normalizálódtak ezek a jelenségek.

A bagoly azután is velem maradt, hogy körbeértem a szigeten, és visszatértem a világítótoronyhoz. Nem küzdött azért, hogy foglalkozzam vele, de minden nap, alkonyatkor megjelent egy világítótorony melletti fán, és ott maradt velem. Néha már a délután közepén megérkezett, és ha sétálni mentem a sötét fák árnyékában, akkor velem tartott, hangos huhogásokkal figyelmeztetett mindent a jöttömre. De soha nem érkezett korábban, mintha tudta volna, hogy ki nem állhatom, ha egy állat természetellenesen viselkedik. Különben is, megvolt a maga dolga: vadászott. Egy hét múlva azonban letelepedett a világítótorony romos felső szintjén. A kormoránok is megjelentek. Nem biztos, hogy ugyanazok a kormoránok voltak, de a felfedezőutam előtt nem láttam sokat ezekből a madarakból a szigeten.

Napközben először sütkérezett kicsit a torony csúcsán, majd elaludt, és én néha hallottam az orrhangú horkolását. Este én aludtam el a lépcsőfordulón, és magam felett halkan, alig hallhatóan érzékeltem szárnyának sustorgását, amint elindult az erdő felé zsákmány után. Az átmeneti időkben pedig, a nappal és éjszaka közötti pillanatokban, amikor minden lehetségesnek tűnt, beszélni kezdtem a bagolyhoz. Nem szeretem ugyan antropomorfizálni az állatokat, de egyértelmű volt, hogy ez a bagoly különösen viselkedik, ezért nem akartam tovább visszatartani a szavakat. Talán értette, talán nem, de még ha nem is értette, a baglyok számára a hang maga fontosabb, mint az emberek számára. Beszélgettem hát vele, hátha más, mint aminek látszik, és udvariasságból is, meg azért, mert segített kordában tartani a felgyülemlő ragyogást.

Bármennyire butaságnak tűnt, ez volt az egyetlen módja annak, hogy felismerjem a bagolyban azt, akit kerestem, hogy áthidaljam a kettőnk közötti távolságot. A kapcsolatunk közben hasznos szimbiózissá vált. Én továbbra is vadásztam helyette, ő pedig vadászott nekem, bár néha kicsit hanyagul. Nyulak és mókusok potyogtak le az ő szintjéről az enyémre. Bizonyos szempontból ez a barátság és túlélés legalapvetőbb ösztönére alapozott, részéről néma kapcsolat volt. Az együttélésünk jobban működött, mint bármilyen kapcsolatom odaát, a kinti világban. Embert nem találtam ugyan a szigeten, de most már több bizonyítékom is volt arra, hogy korábban élt itt valaki.

Bár nem erre számítottam.

05: A TURISTA TERRORISTÁK BANDÁJA

Miután a bagollyal együtt visszatértem a felfedezőutamról, lassan felmértem a közvetlen környezetemet is: a világítótornyot, a körülötte álló épületeket, és az azok mögött elterülő falut. A település, amit minden bizonnyal már az X Térség kialakulása előtt elhagytak lakói, egy főutcából és néhány földútban végződő mellékutcából állt, az utcák végén a keréknyomokat rég benőtte a gaz. Minden üres volt itt, ha akartam volna, én lehettem volna a falu uralkodója.

A „főutca” egyfajta díszletté változott, elfoglalta az indák, virágzó fák és bokrok, gyomnövények és vadvirágok szedett-vedett hadserege. Mókusok, borzok, görények és mosómedvék költöztek a romok közé, gólyák és íbiszek fészkeltek a beesett háztetőkön. Egy ház vagy üzlet felső szintjén galambok és seregélyek üldögéltek az üresen tátongó ablakokban, az üveg kitört és kihullott a helyéről. Az egész települést belengő szag arról árulkodott, hogy a természet visszavette ezt a területet, édes virágok illata szállt, és a területüket megjelölő állatok átható bűze. Az egész látvány váratlanul érintett, újra és újra megrökönyödtem, amikor emberi életek emlékét láttam egy olyan helyen, amiről azt hittem, nagyrészt érintetlen maradt.

Itt-ott korábbi expedíciók nyomaira bukkantam. Ezek tagjai vagy visszatértek a szárazföldre, vagy itt alakultak át. Találtam egy gazdátlan hátizsákot, benne a szokásos térképpel, egy zseblámpát, egy fegyver távcsövét, egy víztartályt. A szívem sajdult bele, amikor ráakadtam ezekre a maradványokra, és ezt a gyengeségem jelének láttam. Meg kellett volna elégednem a tudattal, hogy mások jártak itt előttem. Ők is válaszokat kerestek, függetlenül attól, hogy megtalálták-e, vagy sem.

De a tárgyakból nyert információk összetettebbek voltak ennél, és akadtak köztük olyanok, amikről úgy gondoltam, közvetlenül az X Térség kialakulása előtti és utáni időkből származnak. Ezek érdekeltek. A szigeten ugyanis ezen szűk időintervallum alatt megtelepedett néhány ember, csoportjuk nevének kezdőbetűi pedig ezek voltak: TTB. Semmit sem találtam, amiből kiderült volna, hogy mit jelentett ez a három betű, és nem is emlékeztem arra, hogy a kiképzés vagy a korábbi életem során hallottam volna ilyen szervezetről. Nem mintha a kiképzésen részletesebben szó lett volna a szigetről. Addigra azonban a Déli Végek új hazugsága számomra már csak egy volt a hosszú sorban.

Jobb híján Turista Terroristák Bandájának neveztem el őket azok alapján, amit a hátrahagyott romokból megtudtam róluk. Néhány napomat azzal töltöttem, hogy megpróbáltam rekonstruálni a kilétüket és a céljukat.

A TTB több sérült berendezést is hagyott itt maga után, egy részüket sikerült azonosítanom. Rádióhullám-rögzítő, infravörös és egyéb frekvenciákat megfigyelő szerkezetek is voltak közöttük, és ezoterikus gépek, amelyek rendeltetését nem sikerült kitalálnom. A törmelékek között találtam több, általában olvashatatlan papírlapot, néhány fényképet, és még egy pár felvételt is, amiken érthetetlenül lassú szavak hallatszottak, amikor a lejátszót rákapcsoltam a generátorra, amely egyszerre csak harminc másodpercig adott áramot, mielőtt kikapcsolt.

A maradványokat a „főutca” épületeiben, a ledőlt falak alatt, vagy pincék víztől megmenekült sarkaiban találtam. Több helyen égésnyomok látszottak, szándékosan meggyújtott tüzek okozták, de azt nem tudtam megállapítani, hogy a TTB rakta-e a máglyát, vagy később lobbantak lángra, a kétségbeesés időszakában, mielőtt az X Térség mindent asszimilált volna. A hamvakat szemlélve rá kellett ébrednem, hogy teljesen soha nem fogom tudni rekonstruálni az eseményeket, valaki ugyanis el akart tüntetni itt valamit.

Amit találtam, magammal vittem a világítótoronyba, és rendszerezni kezdtem őket. A bagoly figyelt, de hasznát ebben a kérdésben nem vettem. A hiányos leleteim ellenére kezdett összeállni a fejemben a szándékuk, egy összeesküvés képe. Amit most leírok, mind feltételezéseken alapszik, de a rendelkezésemre álló gyér bizonyítékok, azt hiszem, alátámasztják.

A TTB nem a sziget feltérképezésével kezdte a működését itt, hanem a világítótorony romjának alapos vizsgálatával. Ez azt jelenti, hogy egy meghatározott céllal jöttek ide. Vizsgálatot folytattak a szárazföldön lévő világítótoronyban is, a céljuk az volt, hogy valamilyen kapcsolatot találjanak a kettő között. Néhány utalást találtam arra, hogy valami talán átkerült innen oda, valószínű, hogy a túlparti világítótorony jelzőfénye eredetileg a szigetről származott. De az is lehet, hogy ez a „talán átkerült valami” a jelzőfénytől vagy a lencséktől független vizsgálat tárgya volt, illetve a „valami” független lehetett a lencséktől. A híres világítótornyok történetéről és lencsekészítőkről szóló könyvek kitépett lapjaiból nem tudtam meg semmit.

A társaságon belül is vita volt arról, vajon egy tárgyat keresnek vagy egy „megfigyelhető jelenséget”, és ez a kérdés visszatért a két világítótorony közötti kapcsolat témájában is: ha „jelenséget” kerestek, akkor a kapcsolat fontos szerepet játszott, ha viszont „tárgyat”, akkor a kapcsolat nem volt fontos, és vagy a szigetet, vagy a szárazföldön lévő világítótornyot figyelmen kívül hagyhatták a továbbiakban. A társaság ellentmondásos volta megmutatkozott a szervezettségben és az értelmi képességekben is. A TTB néhány tagja látszólag a legelemibb tudományos képzettséggel sem rendelkezett, és szellemek rajzaival, a démoni megszállottság leírásának kimásolt szövegével untattak. Utóbbi folyamat egy kicsit érdekel, mert a fokozatokat meg tudtam feleltetni az élősködő és együttélő biológiai kapcsolatok alakulásának. Akadtak a tagok között olyanok, akik éjszaka kifeküdtek a csillagos ég alá, és feljegyezték az álmaikat, mert azt hitték, azok üzenetek a túlvilágról. Ezek a részletek, mint mesék, szórakoztatóak voltak, de semmi hasznukat nem vettem.

A babonákkal egy kategóriába soroltam a harmad-és negyedrendű értelmi képességű tagok kevésbé tudományos megfigyeléseit is. Itt nem a megfigyelések pontosságával volt baj, hanem a levont következtetésekkel. Ebbe a kategóriába tartoztak a „prebiotikus részecskékről” szóló elméletek, és a több évtizeddel ezelőtt megcáfolt kísérletek is.

Azok az anyagok, amik kiemelkedtek a komposzthalomra kerülő többi dolog közül, valószínűleg teljesen másként gondolkodó elme vagy elmék művei. Ez az elme feltette a kérdést, és nem elégedett meg a gyors válasszal, nem bánta azt sem, ha a kérdése hat újabb kérdést szül, és végül a hét kérdés egyike sem vezet konkrét megállapításhoz. Úgy tűnt, ez az elme vagy elmeegyüttes türelmet erőltetett magára, márpedig az nem illett a gyors gondolkodásukhoz. Szánalmas volt, ahogyan a jóslással és múltba látással próbálkoztam, de ha jól értelmeztem a leleteket, akkor a második kategóriába tartozó elme vagy elmék nemcsak a sziget lakóit figyelték meg, de más TTB-tagokat is. Nem csupán a kísérletezés járt a kollektív tudatukban.

Lehetséges a nyomokból azonosítani egyetlen gondolkodót? Nem tudhattam biztosan, de azt hiszem, nekem sikerült megtalálnom azt az egyént. Későn csatlakozott csak a TTB-hez. A megtalált lapokról sütött, hogy akkor megváltozott a TTB irányítása, ellenőrzése.

A maradványok, a leletek között pedig ott virított a szó: Megtaláltam! Kézzel, diadalmas betűkkel írott feljegyzés. De mit talált meg? Ilyen kevés adat alapján még a Megtaláltam! szó, és a töredékek mögül sugárzó intelligens elme sem nyújtott semmilyen megoldást. Valaki vagy valami többet tudott ennél, ám a természet erői, illetve az X Térség annyira gyorsan pusztította a dokumentumokat, hogy én mást már nem tudtam kideríteni. De ez is elég volt ahhoz, hogy meggyőzzön arról: a partot az X Térség megjelenése előtt megbolygatta valaki, és a tapasztalataim alapján abban is biztos voltam, hogy a Déli Végek szándékosan hagyta ki a szigetet a felkészítésből és tüntette el a térképről. Ez a két tény, vagy inkább az adatok hiánya arra sarkallt, hogy újult erővel átvizsgáljam a TTB hagyatékát, de semmi mást nem találtam, csak amit az első alapos keresés során összegyűjtöttem.

06: AZ IDŐ ÉS A FÁJDALOM ÁTJÁRÓJA

Sosem volt igazán hazám, nem választhattam ilyet magamnak, csak beleszülettem egybe. De idővel a sziget a hazámmá változott, és nem is volt szükségem másikra. Soha nem gondoltam igazán arra, hogy visszautat keressek a kinti világba. Ahogy múltak az évek, és senki sem érkezett az otthonomba, azt kezdtem hinni, hogy a Déli Végek már nem létezik. Talán nem is létezett soha, talán kinti világ sem volt, és expedíció sem, és én valami trauma hatására hallucináltam az egészet, elvesztettem az emlékezetemet. Egy nap talán felébredek, és eszembe jut minden, a teljes pusztulás, aminek én voltam az egyetlen túlélője, csak én maradtam, és egy bagoly, akivel beszélgethetek.

Túléltem hirtelen támadt viharokat, aszályt, és a figyelmetlenségem miatt a lábamba fúródott szög okozta sebet. Túléltem sok állat csípését és harapását, köztük egy mérgeskígyóét és egy mérgező pókét. Megtanultam összehangolódni a természettel, s egy idő után már egyetlen állat sem menekült előlem. Sem a természetesek, sem a természetellenesek. Ezért hagytam fel a vadászattal, csak halásztam, és egyre inkább zöldségeken meg gyümölcsökön éltem. Bár néha úgy éreztem, még a növények üzeneteit is értem.

Az egyre hosszabbra nyúló magányban és csendben az X Térség néha váratlan módon fedte fel magát előttem. Már észrevettem az ég apró változásait, mert az elemek nem illettek össze tökéletesen… és már megéreztem a környezetembe átnyilalló láthatatlan dolgokat, fantomokat, amik miatt néha egyet kellett értenem a TTB természetfeletti iránti érdeklődésével.

Egy este a lehető legcsendesebben álltam egy tisztáson, amikor a hátamon ismeretlen lélegzetet éreztem, a levegő molekuláinak egyfajta sűrűsödését. Tudatosan lelassítottam a szívverésemet, hogy míg az én szívem egyet dobban, a dalukat brekegő levelibékák szíve húszezret verjen. Reméltem, el tudok annyira csendesedni, hogy meghallom vagy megpillantom azt, ami engem figyel, anélkül, hogy megfordulnék. De nagy megkönnyebbülésemre az a valami egy pillanat múlva elmenekült, vagy visszavonult a talajba.

Egyszer természetellenesen megnyílt az ég, és szakadni kezdett az eső, én pedig a szürkületben, a messzeségben furcsa fényt láttam. Azt képzeltem, hogy a távoli világítótorony kezdett működni, a Déli Végek utánam küldött egy expedíciót, de ahogy néztem, egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a fény mintha felszakítaná a sötétséget, és a résen keresztül egy pillanatra szertefoszló árnyakat láttam. Lehet, hogy furcsa esőfelhők voltak, vagy talán valamifajta hatalmas élőlény kelt életre ott.

Az elmúlt évben többször észleltem ezt a jelenséget. Ezeket az eseményeket csak a bennem lévő ragyogás enyhe remegése jelezte előre, semmi más. Minden esetben, a furcsa történéssel egy időben megváltoztak a csillagképek az égbolton, és eltűnt a hold. Soha, egyetlen alkalommal sem látszott a hold, a csillagok pedig különösek voltak, idegenek, nem tudtam azonosítani a csillagképeket. Az ilyen éjszakákon azt kívánom, bárcsak csillagász lennék.

A változásokat két alkalommal is jelentősnek értékeltem, egyfajta égi kataklizmának, ami együtt jár a földrengésekkel, és azzal, hogy az ég szövete meghasad, de nemsokára be is záródik, és csak még több sötétség szűrődik át a lyukakon. Valahol a világban, az univerzumban bizonyára hatalmas dolgok történnek, azok okozzák ezeket a hibákat az ég működésében. Legalábbis én ezt gondolom. Úgy érzem, a világ megerősödött, megvastagodott körülöttem, a valóság súlya és fuvallata határozottabb, koncentráltabb lett. Mintha a túlontúl emberi delfinszem, ami valaha felnézett rám a vízből, minden egyes égfázis során jobban beleolvadna a körülötte lévő húsba.

A megfigyeléseim értelmén túl már csak egyetlen kérdésem van: milyen jellegűek a téveszméim? Akkor hallucinálok, amikor az ismert eget látom? Vagy akkor, amikor a furcsát? Melyik csillagokban lehet megbízni, melyik alapján navigáljak? Olykor éjjel csak állok a romos világítótoronyban, a tengert bámulom, és ráébredek, hogy ebben a testben, ebben a formában ezt soha nem tudhatom meg.

Őszintén szólva: a túlélésem mindig is az önkínzáson alapult. Már akkor a fájdalommal szorítottam vissza a ragyogást, amikor a szigettel szemben, a szárazföldön megálltam, hogy átússzak ide. Ezernyi módját találtam az önkínzásnak, és nagyon pontosan végeztem mindet. Megvan a nem túl kellemetlen módja annak, hogy majdnem vízbe vesszek, vagy majdnem megfulladjak. Megvan a módja annak, hogy úgy okozzak fájdalmat magamnak, hogy azzal megtévesszem a bennem lakozó valamit. Például egy rozsdás szöggel, egy mérgeskígyó harapásával. Ennek következtében a fájdalom már nem zavar, inkább csupán a létezésem bizonyítéka. Sokszor megmentett már, amikor nélküle csak bámultam volna a szelet és az esőt, amíg semmivé nem válok, amíg el nem tűnök teljesen.

Egy külön dokumentumban leírtam a legjobb, legkevesebb maradandó kárt okozó módszereket. Érzem, milyen morbid ez így, és magam is abszurdnak tartom, hogy ekképpen írjam le a napjaim történetét. De lejegyeztem a számomra leghatásosabb kombinációkat, sorrendet, programot. Bár, ha van más választás, én nem javasolnám ezt a módszert, mert az ember könnyedén hozzászokik, és egy lesz a napi munkák közül, akár az ételgyűjtés.

Ennyi idő után a fájdalom ismerős, visszatérő jó barátom lett; kíváncsi vagyok, nagyobb hatással lesz-e rám most, hogy abbahagytam az önkínzást. Vajon a fájdalom hiányához nehezebb lesz hozzászokni, mint a jelenlétéhez? Bár azt hiszem, ez az aggodalmam eltörpül majd a rám váró sok változás mellett. Arra számítok ugyanis, hogy ennyi év halogatás és feltartóztatás után az átalakulásom sokkal drasztikusabb lesz, mint amilyen eredetileg lett volna. Talán végül a nyüszítő lényhez hasonlóvá változom én is. Vajon akkor meglátom majd a valódi csillagokat?

A fájdalom néha váratlanul, akaratlanul is meglátogat, nem kell akarnod, nem kell előidézned. Csak úgy jön. A bagoly, aki harminc évig társam volt, egy hete meghalt. Nem tudtam segíteni neki, nem láttam meg időben. Öreg bagoly lett belőle, és bár a szeme még mindig élénken csillogott, a tollazata kifakult, nem tudta már jól álcázni magát. Egyre többet aludt, és egyre kevesebbet járt vadászni. Kézből etettem egerekkel odafent, a világítótorony tetején lévő odújában.

Az erdőben találtam rá, miután több napig nem jött haza, és én összeszedtem a bátorságom, hogy a keresésére induljak. A jelek szerint megsérült. Talán a gyengesége miatt, talán nem látott már jól. Eltört a szárnya, leesett a talajra, elkapta egy-két róka. Oldalára fordulva feküdt egy fekete és vörös kupacban, a szeme csukva, minden élet elszállt belőle.

A mikroszkópom akkoriban már réges-rég a világítótorony egyik sarkában porosodott, belepte a moha, kikezdte az évek múlása. Nem volt szívem szövetmintát venni a bagolyból, és megtudni, amiben már így is biztos voltam: hogy a mikroszkóp semmi olyat nem árulhat el róla, amit az évek alatt a megfigyelés és szoros együttélés során meg ne tudtam volna.

Mondjam azt, hogy nem hiányzik?

3. RÉSZ

KIALVÓ FÉNY

0011: SZELLEMMADÁR

Milyen élet az, amelyben elolvashattad a saját, zaklatott iker-éned levelét? Amelyben élhettél egy másik lény emlékeiben, és igazinak érezhetted azt, a sajátodnak, tested részének, és mégis végzetesen hamisnak? Ez volt ő, ezek voltak a gondolatai valaha, így élt ő. Ez legyen hát Szellemmadár élete is, ezek az ő gondolataivá váljanak? Áhítat és harag kelt harcra egymással Szellemmadárban, és egyik érzést sem vetíthette ki másra, csak saját magára. Engednie kellett, hogy harcoljon benne a két érzés, akár egy második szívverés, és bíznia abban, hogy a reakciója nem csak az olvasottak tükörképe. Hinni, hogy ő, bár egy hiba eredménye, mégis létjogosultságot nyert, és bár mutáció, nem anomália, mint a nyüszítő lény, mint a régen elporladt csontok a mocsárban.

Voltak kérdések, amiket Szellemmadár nem akart feltenni, mert ha megfogalmazza őket, azzal súlyt, anyagot, kiterjedést ad nekik, húst és bőrt húz a csupasz bordákra. Ő tudta rendszerezni magában a csodákat és szörnyűségeket, de Kontroll például soha nem lesz képes erre, ebben a nő biztos volt, és egy szinten fárasztó is erőltetni a megismerést, s a megértést tűzni ki célként. Számára úgy tűnt, az X Térség természete ellen való, ha azt mondja, hogy még ő sem tudott meg semmit a saját létezéséről. De vajon érdemes-e egyáltalán próbálkozni, hiszen nyilvánvaló, hogy ez nem fair játék, és már túl messzire mentek mindannyian, Grace is, akinek három év előnye volt. Bealkonyodott, majdnem be is sötétedett már, a fény előcsalogatta az árnyakat a tájból.

– Űrhajósok vagyunk – szólalt meg Grace. – Az összes expedíció minden tagja űrhajós volt.

A feltételezés a maga módján megnyugtató lehetett volna, egy fogódzó, biztos pont, de Kontroll arcára maszkként ráfagyott az eltökéltség, ami azt mutatta, a férfi nem akar ezzel foglalkozni, dacosan csak a könnyebb problémákba akar temetkezni. Bal kezében görcsösen szorította a biológus levelét, a biológus naplója pedig, amit Grace megmentett a világítótoronyból, az ölében hevert. Szellemmadarat érdekelte, mi van benne, el akarta olvasni, hogy az utolsó hézagokat is betömje a tudásában. De mennyi más hézag maradt még így is! A fehér fény a torony aljában. A Mászóban megjelenő világítótorony-őr. Szellemmadár ezeket anélkül is gyanakvással kezelte, hogy saját szemével látta volna. De tudta, Kontroll számára új információforrások, új bizonyítékok, új remény, amely talán tudáshoz vezet, és egyszerre, hirtelen megmagyarázhat, megoldhat mindent. Mintha Grace megfigyelései és vizsgálatai nem lettek volna elegendők.

Szellemmadár újra próbálkozott.

– Nem a földön vagyunk. Nem lehetünk a földön! Ilyen időtorzulás, és mindaz, amit a biológus látott, a földön elképzelhetetlen. – Ezt kellett gondolniuk, ha azt akarták képzelni, hogy az X Térségben is szabályok uralkodnak, bár ők nem ismerik ezeket a szabályokat. De valóban léteznek itt a szabályok? Vagy az idő egyszerűen csak értelmetlenné és következetlenné vált?

A két társa azonban vonakodott elfogadni ezt. Míg végül Grace megszólalt.

– Én is erre a következtetésre jutottam. Ez volt a tudományos részleg által felvetett elméletek egyike.

– Egy féregjárat – vetette fel Kontroll. Az ő képzelete eddig terjedt, ennél tovább nem volt hajlandó menni.

Grace hitetlenkedve nézett rá.

– És maga szerint az X Térség űrhajót is épít? Vagy utazik a csillagközi űrben? Féregjárat? Ennél valami sokkal finomabb dologra gondoljon, olyasmire, ami elősejlik a mögül, amit mi valóságnak gondolunk.

Ezt színtelenül, egyszerűen mondta, hiányzott a hangjából a rácsodálkozás. Vajon azért, mert ő már három éve itt él? Vagy mert az otthon maradottakra gondolt?

Kontroll vontatva, szinte hipnotikus állapotban kezdett beszélni.

– Amiről azt hittük, hogy gyorsan bomlik le az X Térségben, az mind egyszerűen csak régi.

Voltak itt valóban nagyon, nagyon régi dolgok. A falu maradványai, vagy a világítótorony csapóajtaja alatt gyülekező naplórétegek. A határ megjelenése után sok idő telt el az X Térségben, míg az első expedíció megérkezett. Az emberek sokkal hosszabb ideig élhettek még a határon belül, mint ahogy azt a Déli Végeken eddig gondolták.

– Hogy lehet, hogy nem tudtunk erről? – füstölgött Kontroll. – Hogy lehet, hogy ezt nem vettük észre eddig? – Mintha az ismételgetés elemi ereje megbüntetné azokat, akik miatt az időtorzulás nem derült ki eddig. Igazából azonban csak a tudatlanságukat hangsúlyozta ki.

– Károsodott adatok – válaszolt kurtán Grace. – Szennyezett minták. Hiányos információ.

– Nem tudom, ez hogyan…

– Úgy értette – szólt közbe Szellemmadár –, hogy az expedíciók tagjai közül túl sokan zavartan vagy sérülten tértek vissza, vagy egyáltalán nem, ezért a Déli Végeknek nem volt megbízható mintája. – Vagy úgy értette, hogy az időtágulás bizonyára erősebb, amikor az X Térség terjeszkedik, illetve változik, különben pedig szinte nem is mérhető.

– Szellemmadárnak igaza van – szólt Grace. – Még soha senki nem élt elég hosszú ideig az X Térségben, senki nem látott tisztán, és jegyezte fel a következtetéseit. – Ellentmondó adatok különböző célokra. Az ellenség nem könnyítette meg a dolgukat.

– És a biológusnak hiszünk? – kérdezett rá Kontroll. Miért, a biológus elmélete gyanús? Vagy inkább Kontroll nem képes felfogni. Nem úgy, mint Szellemmadár.

– És nekem hisz? – kérdezett vissza Grace. – Én itt élek három éve. Én is láttam a furcsa csillagokat és a nyilallásokat az égen.

– Akkor azt mondják meg, hogyan lehet, hogy süt a nap, és itt a hold, ha nem a földön vagyunk?

– Ez nem fontos kérdés – szerelte le Szellemmadár a férfit. – Ezek az organizmusok tökéletesen értenek az álcázáshoz.

– Akkor mi a fontos kérdés? – Kontroll frusztráltan próbálkozott, meg akarta érteni az abszurd elméletet. Szellemmadárnak kellemetlen volt nézni a férfi küszködését.

– A fontos kérdés az – szólalt meg Grace –, mi a célja ennek az organizmusnak vagy organizmusoknak. És mi hogyan maradhatunk életben.

– Nem – ellenkezett Kontroll. – Tudjuk, mi a célja! Tudjuk, mit akar: megölni minket, átalakítani, megszabadulni tőlünk. Nem ez az, amire önök nem akarnak gondolni? Amit az igazgató és maga – Grace-re mutatott –, és Cheney, meg az egész banda megpróbált nem észrevenni? Az X Térség egyszerűen ki akar pusztítani minket.

– Mit gondol, nem beszéltük ezt meg vagy ezerszer? – kiáltott a nő. – Azt hiszi, nem keringtünk körbe-körbe gondolatban, és nem akartunk kitörni a köreinkből?

– Az emberek állandóan kialakítják a viselkedésformáikat anélkül, hogy tudnának róla – próbálkozott Szellemmadár. – Egy élő szervezetnek lehet egy bizonyos célja, és több viselkedésmintázata, aminek semmi köze sincs a céljához.

– És akkor mi van? – ordított Kontroll. – És akkor mi a fasz van?

Szellemmadár összenézett Grace-szel, az igazgatóhelyettes elfordította a tekintetét. Kontroll még nem állt készen arra, hogy megértse a lényeget. Az felemésztette őt. Talán néhány konkrét kérdés elvonja majd a figyelmét.

– Rengeteg energia termelődik és szabadul fel itt – mondta. – Ha a határ egyfajta membrán, elképzelhető, hogy az valahová máshová vezeti le ezt az energiát. Gondoljon arra, hogyan tűnik el minden, amikor hozzáér a határhoz.

– De nem tűnnek el igazából, igaz, Szellemmadár? – szólt közbe Grace.

– Nem hiszem. Úgy gondolom, valahová máshová kerülnek.

– De hová? – kérdezte Kontroll.

Szellemmadár megvonta a vállát. Az X Térségbe vezető útjukra gondolt, a közben látott pusztulásra és rombolásra. A porba döntött városokra. Ez mind igazi volt? Egyfajta nyom? Vagy csak érzékcsalódás?

Membránok és dimenziók. Határtalan terület. Határtalan energia. A molekulák teljes, könnyed manipulálásának képessége. Állandó próbálkozás az ember nem emberivé változtatására. Egy teljes bioszféra áthelyezésének képessége. Ha a kinti világ még létezett, ebben a pillanatban is rádiójeleket küldött az űrbe üzenetként, és figyelte a rádiófrekvenciákat, hogy idegen intelligens élet jelére bukkanjon. Ez is csak annak a jele, mennyire behatárolja az embereket a tudatról alkotott képük. Mert mi van, ha a fertőzés egy üzenet, a ragyogás egyfajta hang? Védekező reakció? Vagy a kommunikációnak egy furcsa formája? Ha így van, akkor az üzenet nem jutott el a címzetthez, valószínűleg soha nem is fog már. Az üzenet, ami talán magában az átalakulásban rejlik: a küldőnek ilyen banális megoldáshoz kellett folyamodnia, mert az emberi lényeknek nem volt képzelőerejük, még egy kormorán vagy bagoly vagy bálna vagy méh helyébe sem tudták képzelni magukat.

Vajon Szellemmadár akar-e egy ilyen korlátolt társasághoz csatlakozni? Van-e egyáltalán más választása?

Az ablakból látszott, hogy az alacsony házakból szinte csak a homlokzatok maradtak, a sérült, romos salaktégla építmények teteje mind bedőlt, odabentről növények indái tekeregtek elő, az oldalfalakon a valaha fehér festék szürke reménytelenséget árasztott, képtelen volt bent tartani a kiömlő növények zöldjét. A véletlenül kialakult, túlméretezett terráriumok között keresztek álltak ki a földből, elég újak ahhoz, hogy olyan sírokat jelezzenek, amiket Grace ásott meg. Lehet, hogy a nő hazudott, és többedmagával érkezett a szigetre, de ő elkerülte a sorsot, amit a társai nem. Szellemmadár végighallotta Grace és Kontroll beszélgetését, minden szót, és készen állt közbeavatkozni, ha Grace nem emelte volna el a férfi fejétől a fegyvert. Őt nem lehetett drogokkal elkábítani, csak ha a teste is akarta. Most már nem: a szervezete másként működött.

Szellemmadárnak nem tetszett a kilátás, valahogy ösztönösen irtózott a megrongálódott út és az erdős dombok oldalán látható irtások látványától, amik a késő délutáni napfényben nem tisztásnak tűntek, inkább valami erőszak nyomainak. A tenger felőli ablak a csendes vízre és a normálisnak, olykor egyenesen hétköznapinak mutatkozó szárazföldre nézett. A távolság eltakarta a konvojon véghezvitt pusztítást.

A háta mögött Grace és Kontroll beszélgetett, de Szellemmadár már nem figyelt rájuk. A beszélgetésük körbe-körbe járt, Kontroll teremtette meg ezt a gondolati hurkot, hogy elzárja magát belül, hogy kiássa a lövészárkokat, vagy inkább vizesárkokat, ami kívül tart majd mindent. Hogyan lehetséges ez, hogyan lehetséges az, és miért… Halálra gyötörte magát azokon a dolgokon, amiket tudott, amikről azt gondolta, hogy tudja, és amit soha, de soha nem tudhatott.

Tudta, hová vezet ez az egész. Oda, ahová az emberek mindig is tartottak: hogy eldöntsék, mit tegyenek. Mit csináljunk most? Hová menjünk innen? Hogyan haladjunk előre? Mi most a küldetésünk? Mintha egy cél mindent megoldott volna, fogta volna a hiányzó dolgok helyét, és pusztán akaraterővel megidézte volna, életre keltette volna azokat.

Még a biológus is ezt csinálta, rendszert alkotott magának olyan dolgokból, amik talán véletlenek voltak, összekapcsolta egy bagoly furcsa viselkedését az elveszett férjével. Holott, bár lehet, hogy az bizonyíték volt, megeshet, hogy csak következmény, vagy valami teljesen más rendszer része. Ezért hát a bagolyról szóló beszámolója éppen annyira nem találó, mint a TTB-ről szóló feltételezései. Lehet, hogy a mi kérdésére tudja valaki a választ, de közben soha nem jön rá a miért-re.

A sziget vonzereje éppen a miért teljes tagadása volt mind a biológus, mind – Szellemmadár véleménye szerint – Grace számára, aki három éve élt már itt, és hagyta, hogy feleméssze a tudás. És még most is emésztette, ezen semmit nem enyhített, hogy már van társasága. Szellemmadár az ablak mellett állva figyelte Grace-t, és azon töprengett, vajon az igazgatóhelyettes még mindig elhallgatott-e előlük valami fontos információt. Esetleg az óvatossága és az, hogy az éjjel rosszul aludt, valami teljesen más, titkos miért létezésének jelei-e.

Szellemmadár abban a pillanatban végtelenül messze érezte magát két társától, mintha a földtől való távolság és az időmúlás gyorsaságának ismerete elvitte volna őket valahová, és Szellemmadár már a határról nézett volna vissza rájuk, a vibráló ajtó nyílásából.

Kontroll elkezdett visszavonulni a biztos terepre, mint a világítótorony őre, mint a Központ. Hogy ne robbanjanak galaxisok az elméjükben, hogy a Déli Végek egy helyőrség lehessen, és hogy az X Térség valami célból változtasson embereket lényekké, és ezt a célt ismerje valaki vagy valami, talán az égbolt nyilallásai.

– A Központ végig titokban tartotta, amit a szigetről tudott! Eltüntette a szigetet, eltüntette, és tovább küldözgette az expedíciókat ide, erre a… erre a kibaszottul ronda helyre, ami nem is ott van, ahol kellene lennie, és ami sorra öli az embereket anélkül, hogy legalább egy kis esélyt adna, mert úgyis mindig győzni fog, és… – Kontroll nem tudta abbahagyni, nem is akarta. Talán szünetet tart majd, vagy elkalandozik, de folytatni fogja.

Ezért hát Szellemmadár állította meg őt. Letérdelt mellé, finoman elvette tőle a biológus levelét és naplóját. Majd kitárta a karját, és megölelte Kontrollt. Grace elfordította a fejét zavarában, vagy talán azért, hogy elfojtsa az érzést, ő is vágyik a vigasztalásra. Kontroll egy ideig csapkodott és feszengett a nő karjában, nem akarta, hogy Szellemmadár megérezze benne a természetfeletti forróságot, de végül megadta magát, nem ellenkezett, először óvatosan, majd szorosan megölelte a nőt. Szellemmadár egy szót sem szólt, mert bármit mondott volna, azzal megszégyeníti Kontrollt, és ezt nem akarta, mert ennél fontosabb volt számára a férfi. És a hallgatás nem került semmibe.

Amikor Kontroll megnyugodott, Szellemmadár eleresztette, felállt, majd Grace-hez fordult. Egy kérdést még fel kellett tennie. A közelben fészkelő madarak zsivaja elnémult, vagy csak nem jutott el hozzájuk a hullámok és a szél, a saját légzésük és a lábával egy konzervet gurigató Grace hangján keresztül.

– Grace, hol van most a biológus?

– Ez nem számít – vágott közbe Kontroll. – Ez most a legjelentéktelenebb kérdés. Egy légy lett belőle, vagy madár, vagy valami. Vagy semmi. Meghalt?

Grace felnevetett. A hang egyáltalán nem tetszett Szellemmadárnak.

– Grace? – Nem akarta hagyni, hogy a nő megkerülje a válaszadást.

– Ó, a biológus határozottan él még.

– És hol van most?

– Valahol odakint.

Zengő hang hallatszott, és egyre erősödött. Szellemmadár a távolban nagy tömeget és mozgást, egy hatalmas testet és tartalmat és szándékot érzékelt, és az elméje kapcsolatot létesített ezzel, megszakíthatatlan kapcsolatot.

– Nem valahol odakint, Grace.

Grace most már ijedten bólintott. A sok képtelenséget és lehetetlenséget el tudta nekik mesélni, de ezt már képtelen volt elmondani.

– A biológus jön ide. – Visszajön oda, ahol a baglya ült valaha, és ahol most a hasonmása áll. A zaj egyre hangosabb lett. Faágak törtek, fatörzsek fordultak ki a helyükről.

A biológus dicsőségesen és szörnyűségesen ereszkedett le a domboldalon.

Szellemmadár a lépcsőforduló ablakból látta, ahogy a biológus kibontakozott az éjszakából, a teste nyilallva és a sötétbe vegyülve életre kelt, és egy csillámló hullámban az erdős domboldal valóságára erőltette a jelenlétét. A hatalmas tömeg zubogott felé az erdőn át, a fák recsegve és hasadva dőltek a lefelé csúszó nehézkes és tompa sötétség előtt, szilánkokká zúzódtak a sötétségen átragyogó, smaragdzöld, foszforeszkáló fény mögött rejlő izomtömeg erejétől. A szaga megelőzte a biológust: sós víz és olaj és valami összemorzsolt gyógynövény erőteljes bűze. Előtte járt a hangja: mintha a szél és a tenger egymásnak csapódott volna, az ütközés utóhatásaként a levegőben visszhangzott ez a zengő nyögés. Keresés és kutatás hangja. Kommunikáció vagy közlés. Szellemmadár pedig ráébredt, hogy érti.

A domboldal életre kelt, és lezúdult a világítótorony romja alá. Állandó iramban haladt, mint egy folyó lávatenger. Betolakodott oda. A sötétség összeállt egy hatalmas alakká az éjszaka homályának előterében, világosabbnak tűnt a felhőkről visszaverődő fényben, a fák és az erdő sűrűbb feketesége előtt.

Ez a furcsa tömeg, egy tengeri szörnyeteg közeledett a világítótorony felé, valahogy félig már ott volt, félig még mindig nem. Szellemmadár állt az ablakban, és várta, miközben Grace és Kontroll ordítottak neki, hogy induljon, meneküljön; de ő nem mozdult, nem hagyta, hogy elráncigálják onnan, csak állt, akár egy kapitány a hajón, amikor szembenéz a hatalmas viharral, aminek hullámai már felcsaptak az ablakig. Grace és Kontroll elfutottak, lerohantak a lépcsőn. Ekkor az óriási tömeg nekinyomódott az ablaknak, és a földszinten fát és követ zúzva benyomult az ajtón. A világítótoronynak feszült, de az épület kitartott.

A lény dala már szinte elviselhetetlenül hangos volt. Néha olyan, mint csellók zúgása, néha csettegő torokhang, néha kísérteties, néha gyászos.

Széles testének lejtője teljesen feltárult Szellemmadár szeme előtt, a szélei homályosak, hullámosak, mintha átcsúsznának valami más helyre. A hatalmas hegy szinte az ablak párkányáig ért, olyan közel volt hozzá, hogy Szellemmadár leugorhatott volna a lény hátaként szolgáló részére. A lapos, széles fejszerű képződmény közvetlenül a testéből dudorodott ki. Északi irányba, a világítótoronytól már messze egy száj széles nyílására emlékeztető üresség, oldalait sötét redők szántották, akár egy bálna testét. Hínár száradt rajta, moszat csüngött róla, túláradó tengerbűz övezte. Hátán kagylók zöld és fehér csillagai, és több száz miniatűr kráter, a mély vízben mozdulatlanul töltött idő nyomai, amit a lény a hatalmas agyában elveszve töltött. Bőrén a más tengeri szörnyekkel vívott harcok sápadt, tompa sebhelyei.

Rengeteg, csillogó virághoz vagy tengeri rózsához hasonlóan kitárt szeme volt, a szemek tömege az egész testét beborította, akár élő csillagképek az éjszakai égboltot. A szemek. Szellemmadár szemei. Óriási, rezzenéstelen tömegben néztek fel, egyenesen rá.

A lény a földszintre zúdult, keresett valamit. Énekelt és nyögött és rikoltott.

Szellemmadár kihajolt az ablakon, kinyújtotta a karját, kezével áttört a csillámló rétegen, ahogyan egy ártócsa vízfelszínén, és a tenyerével megérintette a síkos, vastag bőrt a rá meredő szemek, az ő szemei között. Mindkét kezét a mélybe fúrta, érezte, ahogy végigsimítanak rajta a vastag szempillák, érezte a sima és a durva, recés felületek tapintását. Az a sok szem. A lény sokszoros tekintetében Szellemmadár akkor meglátta, amit a szemek láttak. Saját magát, ahogy a magasban áll, és lefelé néz. Látta, hogy a biológus most már több síkon létezik egyszerre, és a láthatárok összemosódtak egyfajta emelkedő hullámmá. Néma, de mély kapcsolat alakult ki kettejük között. Szellemmadár ekkor megértette a biológust. Úgy értette, ahogyan eddig a közös emlékeik ellenére sem. Lehet, hogy a biológus egy messzi bolygón rekedt, távol az otthonától. Lehet, hogy éppen egy hasonmását figyelte, és nem értette pontosan, hogyan… mégis kialakult a két lény között a kapcsolat. Felismerték egymást.

Nem volt ebben semmi szörnyűséges, csak szépség, és az alapos és jó tervezés dicsősége. A lény tüdeje lehetővé tette, hogy szárazföldön és tengerben egyaránt éljen, az oldalán a kopoltyúnyílások hasítékai, amik most zárva voltak ugyan, de kinyílnak majd újra, amikor a lény visszatér a tengerbe. A sok szem, a kráterek, ahol megáll a víz, a mélyedések és bordázatok, a vastag, ellenálló bőr. Egy állat, egy élőlény, amely soha nem létezett eddig, vagy talán egy idegen ökoszisztéma része volt. Amely nemcsak a tenger és a szárazföld között tudott közlekedni, de nagyon távoli helyek között is, méghozzá a határon nyíló kapuk nélkül.

Egy lény, amely a saját szemeivel nézett fel Szellemmadárra. És látta őt.

0012: A VILÁGÍTÓTORONY ŐRE

Újrafestettem a fekete tengerjelzést a víz felőli oldalon. A létrát le kell cserélni, rozoga. A nap nagy részében a kertet gondoztam, elintéztem ezt-azt. Később túrázni mentem. Láttam: pézsmapatkányt, oposszumot, mosómedvét, és alkonyatkor egy fán vörös rókákat. Gubbasztottak, mintha lesben állnának, akár a banditák. Pelyhes harkályt, vörösfejű küllőt.

Ezer világítótorony égett hamuoszloppá a végtelen sziget partján. Ezer feketéllő gyertya árasztotta fehér füstjét a tengerből emelkedő szörny széles, barázdás feje tetejéről. Ezer sötét kormorán emelkedett a hullámokból bíbor lánggal égő szárnyakon, szemükben a pusztulásuk miatt érzett haraggal. Aki követeit szelekké teszi, és szolgáit tűzlángokká.

Saul köhögve riadt fel a sötétben, izzadt az orrnyergétől a szeméig felizzó góctól. A koponyáján hátulról a már ismerős feszülés húzódott előre, és olvadt a forróságba. Erről a feszítő nyomásról Saul néhány napja Bleakersville-ben az orvosnak azt mondta, „tompa, de erős, mint egy második bőrréteg odabent”. Ez furcsán hangzott, nem is volt teljesen pontos leírás, de Saul nem talált rá jobb szavakat. Az orvos egy pillanatig úgy nézett rá, mintha a férfi valamivel megsértette volna, majd kimondta a diagnózist: „atipikus megfázás orrüreggyulladással”. Felírt neki egy haszontalan gyógyszert, ami majd kitisztítja az arcüregét, és ezzel el is küldte Sault. Mintha tűz gyúlt volna a szívemben, és átjárta minden csontomat.

Újra suttogás hallatszott, és Saul ösztönösen a szeretője válla felé nyúlt, de csak a lepedőt markolta. Charlie nem volt ott, még legalább egy hétig nem is ér haza az éjszakai halászatokról. Saul nem tudta elmondani az igazságot: hogy még mindig nem érzi jól magát. Nem átlagos betegség volt ez, nem olyan, amit az orvos diagnosztizálni tud, de valami megbújt benne, és a kedvező pillanatra várt. Saul tisztában volt vele, hogy ez paranoid gondolat. Biztosan csak megfázott, vagy orrüreggyulladása van, ahogy a doktor mondta. Téli megfázás, amilyen korábban is volt már, csak most éjjeli verítékezéssel, rémálmokkal, és bibliai részletekkel, amik önkéntelenül ömlöttek belőle, egy furcsa prédikáció csavarodott a gondolatai köré, amikor nem figyelt, és most is ott feszült feltekeredve. És örvendjen a bűnös, mert nincsen vétek sem sötétben, sem világosságban, amit a halál magvai meg ne bocsátanának.

Saul hirtelen felült az ágyban, elfojtott egy köhögést. Valaki járt a világítótoronyban. Nem is egyvalaki.

Suttogtak. Vagy talán kiabáltak is, mert a hang téglákon és köveken, fán és acélon keresztül jutott el hozzá, nagy távolságból, ismeretlen időből. Saulnak az a valószerűtlen gondolata támadt, hogy a több tucat korábbi világítótorony-őr szellemének hangját hallja egyszerre, egyfajta gyászéneket, egy évszázad összesűrített kórusát. Egy újabb fantomhang?

A suttogás és mormogás folytatódott. Érzelem nélküli, száraz hang volt, és ez meggyőzte Sault, hogy járjon a dolog végére. Felkelt az ágyból, farmert és pulóvert húzott, és leemelte a falról a baltát, egy nagyméretű, ormótlan szerszámot, majd mezítláb felment a csigalépcsőn.

A lépcsőfokok hidegek voltak, a lépcsőház sötét, de Saul nem akart villanyt gyújtani, hátha igazi betörőket talál odafent. A lépcsőforduló ablakán éles szögben sütött be a hold, fényében a székek és asztalok szögletes élőlényeknek tűntek, akik a fehér ragyogásban megdermedtek. Saul megállt, hallgatózott. Hallotta odalentről a hullámok halk sustorgását, a zúgásba denevérek sípolása vegyült közelről, majd elhalkult, amikor az állatok ultrahangradarja elirányította őket a világítótorony falaitól. A magasból zúgásnak is hallatszania kellett volna, mély zsongásnak, de Saul ezt nem hallotta. Ez pedig azt jelentette, hogy a világítótorony lámpájából nem lőtt ki harminc kilométerre a víz fölé a fény, nem volt, ami segítette volna a hajókat a tájékozódásban.

Saul most már a lehető leggyorsabban rohant felfelé, hajtotta a düh, ami feloszlatta a fejében a betegség ködét. A férfi meg akarta találni a felelőst. Azt felelte: Elég neked az én kegyelmem. Mert az erő a gyöngeségben nyilvánul meg a maga teljességében.

Amikor berontott a lámpaterembe, a sötét, csillagos eget látta, és három alakot. Kettő állt, a harmadik a sötét jelzőfény lencséje fölé hajolva vizsgált valamit a három zseblámpa fényében. Ezek az apró fények csak megerősítették Saulban a hitet, hogy a látogatói bűnösek, hogy összejátszanak valami bűn elkövetésében. De mit csinálnak vajon?

Mindhárom alak rá meredt.

Saul fenyegetően felemelte a baltát, és felkapcsolta a villanyt. Világosság árasztotta el a szobát.

Suzanne és egy Saul számára ismeretlen nő állt a korlát mellett fekete ruhában, előttük, négykézlábra ereszkedve Henry, olyan pózban, mintha éppen most ütötték volna le. Suzanne sértetten nézett a világítótorony őrére, úgy, mintha az a saját házukban rontott volna rájuk hívatlanul. Az idegen azonban szinte figyelemre sem méltatta őt, karba font kézzel állt halálosan nyugodtan. Hosszú haja elegáns frizurába fésülve, kabátot viselt, fekete, bő nadrágot és hosszú, piros sálat. Magasabb és idősebb volt Suzanne-nél, és volt valami a tekintetében, ami miatt Saul inkább Henryhez fordult.

– Mi a francot keresnek maguk itt?

Hideg nyugalommal álltak a baltával fenyegetőző ember elé, és ez megzavarta Sault, a vádló kérdés és a válasz között eltelt hosszú idő pedig csillapította az ingerültségét. Még Henry is összeszedte magát, az arcán a félelem helyét feszült mosoly vette át.

– Miért nem megy vissza aludni, Saul – javasolta közömbös hangon Henry. – Menjen vissza az ágyba, és hagyja, hogy gyorsan befejezzük a munkánkat itt. Nem maradunk sokáig.

Milyen munkát akarnak befejezni? Henry rituális megalázását? A mindig jól fésült férfi haja most kócosan meredt mindenfelé, a bal szeme alatt rángott az izom. Valami történt itt, mielőtt Saul berontott. Henry leereszkedő stílusa pedig rosszul esett Saulnak, a zavarodottsága és aggodalma újra haragként izzott fel.

– Még mit nem! Maguk betörtek ide! Kikapcsolták a jelzőfényt! És különben is, ő kicsoda? – Mi volt a nő szerepe Henry és Suzanne életében? Ránézésre mintha egy másik univerzumból érkezett volna, mint azok ketten. Saul ráadásul biztos volt benne, hogy a nő kabátján a dudort egy pisztoly okozza.

De senki nem válaszolt neki.

– Kulcsunk van a toronyhoz, Saul – szólt Henry mézesmázos hangon, valószínűleg meg akarta nyugtatni a férfit. – Engedélyünk is van, Saul. – A fejét kissé oldalra billentette, kérdőn, és vizsgálódva nézett az őrre, mintha Saul viselkedne oktalanul, amikor megzavarja őket a fontos kutatásukban.

– Nem. Maguk betörtek ide! – kiáltott Saul. Visszavonult a biztos terepre, és nem értette, hogy Henry miért nem képes belátni ezt az egyszerű tényt. Az idegen nő közben egy fegyverhasználathoz szokott ember hidegvérével figyelte őt. – Az ég szerelmére, még a fényt is lekapcsolták! Az engedélyük nem arról szól, hogy éjszaka mászkálhatnak itt, míg én alszom. És vendégeket sem hozhatnak fel!

Henry nem méltatta válaszra Sault. Felállt, a nőre és Suzanne-re pillantott, majd közelebb lépett Saulhoz, sokkal közelebb, mint azt az őr szerette volna. Ha Saul csak két lépést hátrál, legurul a lépcsőn.

– Menjen aludni! – szólt Henry sürgetően, szinte suttogva, majdhogynem könyörögött, nem akarta, hogy a nő és Suzanne lássa az aggodalmat az arcán.

– Tudja, Saul – szólalt meg Suzanne –, ön tényleg betegnek tűnik. Ön beteg, és pihennie kell. Ön beteg, és le akarja tenni azt a nehéz, nagyon nehéz baltát, a baltát, ami egyre nehezebb, már nehezére esik tartani is, le akarja tenni. Vegyen egy nagy levegőt, lazítsa el a testét, majd forduljon meg, és menjen vissza aludni, aludni…

Saul úgy érezte, mintha lebegne, álmosság jött rá, megülte a testét… A férfi megrémült, hátralépett, a feje fölé emelte a baltát. Henry védekezőn az arca elé emelte a kezét, Saul pedig közben a fapadlóba mélyesztette a fegyvere fejét. A becsapódás megremegtette a kezét, megrántotta a csuklóját.

– Kifelé! Kifelé, mindenki! – Ki a világítótoronyból. Ki a fejemből. Annak sötétjében, mely színarany, hasad föl, hogy megnyilváníttassa a föld végzetes puhaságát.

Újabb hosszúra nyúlt csend, az idegen nő mintha egyre magasabbá, egyre egyenesebbé vált volna, és valahogy sokkal komolyabbá, most már a teljes figyelmét Saulnak szentelte.

– Mi itt valami nagyon különlegeset vizsgálunk, Saul – szólalt meg végül Henry –, megbocsájthatja hát, ha türelmetlenek vagyunk, és a szokásosnál többet…

– Tűnjenek el innen! – vágott a szavába Saul, és kirángatta a baltát a padlóból. Nem ment könnyen. Rövidre fogta a fegyver szárát, mert ilyen szűk helyen másként nem ment volna vele semmire. Irdatlan rettegés fogta el, hogy ezek nem fognak eltakarodni, és nem tudja majd rákényszeríteni őket, hogy elmenjenek. Közben a fejében még mindig ezer világítótorony lángolt.

De Henry csak vállat vont.

– Ahogy akarja.

Saul rendületlenül folytatta, pedig már nagyon fáradtnak érezte magát.

– És vissza ne jöjjenek! Ha még egyszer meglátom magukat, kihívom a rendőröket! – Különös volt: amikor a szavak elhagyták a száját, még komolyan gondolta őket, de ugyanabban a pillanatban már vizsgálgatni is kezdte, van-e bennük igazság.

– Gyönyörű napunk lesz holnap! – vetette oda Suzanne, akár egy szarkazmusba mártott tőrt.

Henry szinte kitekeredett, amikor elment Saul mellett, nehogy hozzáérjen, mintha az őr törékeny kristályból lett volna. Az ismeretlen nő titokzatosan rámosolygott, amikor a lépcső felé fordult. Széles, sugárzó mosoly volt.

Azután mind eltűntek a lépcsőházban.

Amikor megbizonyosodott róla, hogy Henry és társai nem jönnek vissza, lehajolt, és bekapcsolta a jelzőfényt. Eltartott egy kis ideig, amíg a szerkezet bemelegedett, utána pedig Saulnak ellenőriznie kellett, hogy a betolakodók nem változtatták-e meg a fő fényvisszaverő felületek irányát. A balta még mindig a kezében volt. Úgy döntött, amíg vár, lemegy a földszintre, hogy megnézze, nem maradt-e ott a három fura alak.

Odalent nyomukat sem találta. Kinézett a főbejáraton. Arra számított, hogy még látja, amint a kerten átvágnak, vagy beszállnak a kocsiba, de nem látta sem őket, sem a kocsit, hiába gyújtotta fel a kerti lámpákat. Pedig nem telt el sok idő. Vajon az út egy részét futva tették meg, és eltűntek a parti homályban? Vagy szétszóródtak a fenyőerdőben és a mocsarakban, beleolvadtak az árnyakba?

Ekkor a hullámok zúgásában meghallotta egy motorcsónak hangját. Bizonyára világítás nélkül hajóztak, mert a holdon és csillagokon kívül az egyetlen fény a szigeten halványan villogó vörös lámpa volt.

Az ajtó mellett azonban egy árnyalak várt rá. Henry.

– Ne aggódjon, csak én vagyok az – szólt. – A többiek elmentek.

Saul felsóhajtott, a balta nyelére támaszkodott.

– Mikor hagy már magamra? Meddig keseríti még az életemet? – De valójában örült, hogy Suzanne és az ismeretlen nő nem maradt ott.

– Keserítem? Én megkönnyítem az életét, Saul. Mert én értem. Tudom, hogy mi történik itt.

– Mondtam már, hogy fogalmam sincs, miről beszél.

– Én ütöttem a lyukat a lencsébe, Saul. Én csináltam, amikor Suzanne nem volt itt.

Saul majdnem elnevette magát.

– És ezért kellene hallgatnom magára? Mert megrongálta a világítótornyomat?

– Azért tettem, mert tudtam, hogy valami van odabent. Mert az volt az egyetlen hely, ahol a műszereim nem jeleztek… semmit sem.

– Na és? – Ez csak azt bizonyította, hogy furcsa dolgokat keresni kamu felszereléssel nem a legsikeresebb vállalkozás.

– Saul, ön mégis miért tűnne ennyire zaklatottnak, ha ezt a helyet nem háborgatná semmi? Ön éppen olyan jól tudja, mint én. Még ha nem is hisz önnek senki.

– Henry… – Most kezdje el magyarázni, hogy csak azért, mert hisz Istenben, még nem feltétlenül kell hinnie a természetfeletti jelenségekben vagy kísértetekben is?

– Ne mondjon semmit! De ön tudja az igazat, én pedig ki fogom deríteni azt. Meg fogom tudni, Saul!

A buzgóság, ami szinte lüktetett Henryben, meglepte Sault. Henry levetette az álarcát, kitárta a lelkét, és a távolságtartó felszín alatt Saul felfedezte, olyan a férfi, mint északon hagyott gyülekezetének leghevesebb, legelvakultabb tagjai. A „kiválasztottak”, akiket soha nem lehet a hitüktől eltántorítani. Henry a saját kis brigádjuk Transzcendencia része. De Saul nem akart magának követőket.

– Még mindig nem tudom, hogy miről beszél. – Csökönyös volt, mert nem akarta, hogy őt belerángassák ebbe, és mert nagyon betegnek érezte magát. És néhány furcsa álomból még nem következett az, amit Henry várt.

Henry meg sem hallotta őt.

– Suzanne azt hiszi, a kiváltó ok valami olyan, amit ők hoztak magukkal. De ez nem igaz. Biztos vagyok benne, hogy nem igaz, bár nem tudom pontosan megmondani, milyen lépések és okok sora vezetett el a mostani állapotig. Ám tény, hogy megtörtént. Miután olyan sok éven át kutattunk olyan sok helyen, és nem találtunk semmit sem.

Saul egyre inkább áldozatnak látta Henryt. Ezért minden meggyőződése ellenére megkérdezte:

– Segítsek valamiben? Mondja meg, miről van szó, és ha tudok, segítek. Mondja meg, ki volt az a nő!

– Jobb, ha őt elfelejti, Saul. Soha többé nem fogja látni. Őt nem érdekli a természetfeletti világ, sem az igazság. Igazából nem.

Henry ekkor elmosolyodott, megfordult, és elindult. Saulnak fogalma sem volt, hogy hová.

0013: KONTROLL

A fal fele kirobbant a helyéről, Kontroll elterült a törmelékben és porban. Ezernyi szem nézett be a lyukon. A férfi feje sajgott, a bal lába és az oldala is fájt, de erőt vett magán, és fekve maradt. Halottnak tettette magát, hogy túlélje a csatát. Halottnak tettette magát, hogy túlélje a csatát. Ez a mondat egy szörnyekről szóló mesekönyvből származott, az apja olvasta fel neki esténként gyerekkorában. Az emlék elméjének egy rejtett zugából tört fel, akár egy jelzőrakéta az éjszakában. Beleégett az agyába, és csak keringett benne. Halottnak tettette magát, hogy túlélje a csatát. A por elült, de a számtalan szem pillantása még mindig szörnyű súlyként nehezedett Kontrollra. Üvegszilánkok törtek porrá a füle mellett. Milyen megsemmisítő hang, mennyi bizonytalan rettegés hallatszik benne! A lábai mellett egy test mozdult. Kontrollnak ki kellett bírnia, hogy ne nyissa ki a szemét, mert halottnak tettette magát, hogy túlélje a csatát. Jobb felől ott hevert mellette a tőre, amit elejtett, és az apja faszobrocskája, ami kiesett a zsebéből. Kontroll még így, kiterülve is ösztönösen, remegő kézzel utánuk nyúlt. Remegett és reszketett, a mellette elhaladó lény közelségétől fájdalom nyilallt át a testén, mintha a csontjai repedtek volna meg. A ragyogás szökni próbált belőle, mert magányos volt eddig, és most ki akart törni. Halottnak kellett tettetnie magát. Hogy túlélje a csatát.

A figyelmét mégis a reccsenő üvegszilánkok és a falon kívüli, befelé tapogatózó lény kötötte le. Mi taposott az üvegen? Cipők? Csizma? Talp? Nem. Karmok? Paták? Uszonyok? A férfi megborzongott. Lehet, hogy eléri a tőrét? Nem. Ha időben elérte volna a tőrt, ha használhatta volna a pengét, akkor ez nem történt volna meg. Csakhogy ennek így kellett történnie. A határsértés elkerülhetetlen, de itt nem volt határ. Eddig minden olyan lassan haladt, mint egy utazás, aminek van célja és értelme, most pedig felgyorsult az egész. Túl hirtelen. Mint a lélegzet, ami fénnyé változott, párából sugár lett, elillant a láthatár felé, de őt nem vitte magával. A fal túloldalán pedig… egy új valami? Vagy egy régi? De az biztos, hogy nem egy hiba. Vajon maradt benne bármi is abból, amit Kontroll a hasonmása alapján megismert? Mert a szemeit felismerte.

A lény egy része körülvette Kontrollt, lefogta a padlón, és a férfi sikított. A fejében valami napfogyatkozásra hasonlító dolog kezdődött, egyfajta elsötétítés, ami kitúrta az elméjéből a saját szándékait. Valami teljesen mást keresett odabenn, befelé fordította a férfi tekintetét, hogy Kontroll meglássa a saját elméjében azt, amit Lowry tett oda, azokat a szörnyű és visszavonhatatlan dolgokat. Az anyja pedig segített Lowrynak. „Eredj, nézd meg az üléseket, nincs-e ott apró, John!”, mondta Jack nagypapa. Vagy nem? Kontroll érezte a tenyerében a nehéz fegyver súlyát, és látta maga előtt Jack nagyapa mohó tekintetét, de még ez a gyermekkori emlék is olyan volt, mint a homályos füst, ami egy elsötétített terem túlsó végében, az árnyak között megbújó ember cigarettájából kavarog.

Ezernyi szem nézett Kontrollra, figyelte őt az űr hatalmas messzeségéből. Kontroll úgy érezte, a szörny olvas az elméjében, átlát rajta, látja őt. Megkönnyebbülés és csalódás egyszerre hasított belé, amikor a lény visszahúzódott tőle. Kiköpte. Visszautasította.

Az égből ekkor repedésszerű hang hallatszott, majd mintha valami a hullámokba vetette volna magát, a levegő rettenetes súlya enyhült, Kontroll csontjaiban a nyughatatlan fájdalom szertefoszlott, és a férfiból csak egy romos világítótorony padlóján heverő, piszkos, zokogó figura maradt. Fejében szavak keringtek: civil áldozatok, járulékos kár, behatárolás és ellentámadás… Régi varázsigék, amik egy távoli világban működtek, itt azonban nem. Újra Kontroll kezében volt az irányítás, de már nem volt értelme irányítani bármit is. Az apja kertjében a sakkbábuk sorra eldőltek. A férfinak eszébe jutottak az apja halála előtti utolsó lépések a sakktáblán. A sakkfigurák alakja az ujjai között, és az üres tér, amikor elengedte a bábukat.

Aztán a csend. Az űr, amiben a ragyogás ismét átvette az őrszem szerepét, újult lendülettel forgolódni kezdett, és lenézett a férfira, mint a tengeri szörnyek az álmában. Talán nem is tudta, hogy mit védelmez, milyen testben él.

De Kontroll most már mindig emlékezni fog.

Később, sokkal később ismerős léptek zaja, ismerős hang hallatszott. Grace nyújtotta felé a kezét.

– Tud járni?

Hogy tud-e járni? Kontroll úgy érezte magát, mint egy aggastyán, akit egy láthatatlan ököl leütött. Mély, sötét, szűk szakadékba zuhant, és most ki kellett onnan másznia.

– Igen. Tudok járni.

Grace visszaadta neki az apja fabábuját, Kontroll érte nyúlt, és elvette tőle.

– Menjünk fel a lépcsőfordulóba!

A földszint falán hatalmas lyuk tátongott, az éjszaka nézett be rajta, de a világítótorony nem dőlt össze.

– Igen. A lépcsőfordulóba.

Ott majd biztonságban lesznek.

Ott sem lesznek biztonságban.

Kontroll a lépcsőfordulóban, a padlón elterülve a hátán feküdt egy takarón, a pattogzó festéktől tarkálló plafont bámulta a gyertyafényben. Minden végtelenül távolinak tűnt. Olyan messze érezte magát a földtől, hogy talán nem volt csillagász, soha nem is lesz, aki meg tudná mutatni a csillagot, amely körül ők most keringtek. Nehezére esett lélegezni, de újra és újra hajtogatott egy mondatot Whitby jelentéséből. Azt, amelyikkel a kutató szinte költői magaslatokba szárnyalt: „Az X Térséget egy másik civilizációból itt rekedt élőlény teremtette. Ez a civilizáció annyira ősi és annyira idegen, annyira különbözik tőlünk, a szándékainktól és gondolkodásunktól, hogy már régen meghaladott bennünket, régen meghaladott már mindent.”

A biológus rengeteg mindent megbolygatott Kontroll fejében, amikor behatolt az elméjébe, és a férfi most azon tűnődött, vajon van-e bármi bizonyíték arra, hogy ő valaha is ült a nagyapja kocsijának hátsó ülésén. Vajon találna-e valahol a Központban fekete-fehér fényképeket, amelyek egy autó szélvédőjén keresztül készültek a kocsibejárójukról? Ott kezdődött minden. Ő pedig úgymond „befektetés” volt. Álmaiban a tengerbe esett, és tengeri szörnyek támadtak rá. Lehet, hogy ezek a tengeri szörnyek a Központban dolgoznak? Árnyalakok abból az időből, amire neki nem kellene emlékeznie, és elnyomják őket azok a dolgok, amikre emlékszik, de soha nem történtek meg? Ugorj, parancsolt rá valaki, és ő ugrott. Két napot elvesztett a Központban, mielőtt a Déli Végekre ért, két nap kimaradt az életéből, és csak az anyja győzte meg arról, hogy ezt csupán beképzeli magának. Mindezt olyan fárasztó volt kielemezni, mintha a Központ és a Déli Végek egyszerre kezdték volna vallatni őt.

Helló, John, szólalt meg Lowry valahol Kontroll agyában. Meglepetés!

Baszd meg!

Komolyan, John? Én meg már azt hittem, hogy te végig tudtad, milyen játékot űzünk veled. Amit mindig is űztünk veled.

Kontroll nehéznek, súlyosnak érezte a mellkasát, amikor Grace megvizsgálta őt, és bekötötte a könyökét.

– Több bordáján és a csípőjén is zúzódások vannak, de úgy tűnik, minden végtagját tudja mozgatni.

– A biológus… tényleg elment? – A tengeri szörny, ami egy területnek a terroirját egyszerűen átalakította saját maga számára. Whitby írása pillanatról pillanatra egyre értelmesebbnek, és ugyanakkor egyre értelmetlenebbnek tűnt. Az összefüggéstelen szívverés. Mennyire egyszerű volt arra a három oldalra koncentrálni, amelyen a szavak szinte a felismerhetetlenségig összemosódtak – már Kontrollnak kellett kitalálnia őket, kisimítani a lapok sarkait, mert lehetetlen elfogadni, hogy a napnak nem kellene sütnie rájuk, hogy az ég egyszerűen megrepedhet, és feltárhat egy ismeretlen csillagvilágot, amelyről az emberek soha nem is álmodtak. A teher ólomként nehezedett rá, és a szörnyeteg ült a közepében. Meg kellett védenie a lapok egyszerűségét attól, amiről még gondolkozni sem tudott.

– Már egy jó ideje elment – mondta Grace. – Ön sem volt teljesen itt egy darabig.

Az egyik tengerre néző ablak előtt állt, Szellemmadár mellett. Szellemmadár hátat fordított Kontrollnak, és az éjszakába bámult. Talán az eredeti változatának útját figyelte? Vajon az a hatalmas test kint járt már, a nyílt vízen, a mélységet és a magányt keresve? Vagy valami sokkal különösebb, sokkal távolabbi helyről érkezett ide? Kontroll nem is akarta igazából tudni.

Amikor Szellemmadár végre felé fordult, az árnyékok fakuló mosolyt és kikerekedett, kíváncsi szemeket rajzoltak az arcára.

– Mit mondott önnek? – kérdezte Kontroll. – És mit vitt magával önből? – Epésebb hangon mondta ezt, mint ahogy gondolta, de tudta, hogy még a sokk hatása alatt áll, és azt akarta, hogy az ő élménye hétköznapibb legyen, mint másé.

– Semmit. Semmit az égvilágon.

„Kinek az oldalán áll?” – kérdezte Lowry.

– Maga kinek az oldalán áll?

– Elég! – csattant fel Grace. – Elég. Fogja be a száját, jó? Ezzel nem segít.

De Kontroll képtelen volt befogni a száját.

– Nem csoda, hogy ideges, Grace – mondta. – Nem csoda, hogy titokban tartotta ezt.

– A biológus semmisítette meg a konvojt! – szólt Szellemmadár.

– Igen, ő tette – vallotta be Grace. – De én óvatos voltam, és csendes, nem provokáltam őt. Tudom, mikor kell elhagynom a világítótornyot vagy a partot. Tudom, mikor kell eltűnnöm az erdőben. Néha érzem a közeledésének előjeleit a levegőben. Van, amikor ott jön partra, ahol a baglyot találta, és átvág a szigeten, aztán ide jön. Mintha emlékezne. Legtöbbször el tudom őt kerülni. És legtöbbször nincs itt ő – mutatott Szellemmadárra.

– Mintha emlékezne? Mire? Erre a helyre?

– Nem tudom, hogy mire emlékszik, és mire nem – válaszolt Grace –, de az biztos, hogy most az ön jelenléte vonzotta ide. Kíváncsi volt. – Kontroll tudta, hogy Grace nem rá gondol, hanem Szellemmadár jelenlétére. A biológust is legalább annyira vonzotta a nő, mint Kontrollt.

– Mi is olyanok lennénk, mint a biológus? – vetette fel Kontroll támadóan. – Itt maradjunk? Kivárjunk? Kivárjuk, amíg ő elpusztít? Feladjuk? – provokálta a többieket kérdésével.

De nem Grace válaszolt, hanem Szellemmadár.

– A biológus megérdemelte, hogy döntsön a saját sorsa felől! Kiérdemelte ezt a jogot!

– Mi nem vagyunk olyanok, mint ő – szólt Grace. – Én nem akarok olyan lenni, mint ő. És hasonló sem.

– Pedig eddig éppen ezt csinálta, nem? Várt. – Kontroll ki akarta puhatolni, mennyire szokott hozzá a nő ahhoz, hogy egy szigeten él egy szörnnyel.

– Nem egészen, Kontroll. De mégis mit csináljak? Mondja meg, hogy mit csináljak, és én máris indulok. – Grace már kiabált. Vagy azt hiszi, hogy itt akarok maradni? Hogy itt akarok meghalni? Maga szerint én ezt élvezem? – Kontrollnak eszébe jutott, hogy Grace talán használta a biológus fájdalomokozó módszereinek listáját, és a nő nem csak azért ilyen vékony, az arca nem csak azért ilyen beesett, mert a szörnyeteg üldözte.

– Találniuk kell egy kiutat innen – jelentette ki Szellemmadár.

– Hol? A tenger mélyén, ahol talán nincs is ott az átjáró?

– Nem. Egy másik átjárón.

Kontroll nyögve felkönyökölt. Az oldala rettenetesen fájt.

– Biztos, hogy csak megrepedtek a bordáim?

– Nem biztos, Kontroll. De röntgen nélkül nem tudom megmondani.

Újabb lehetetlen dolog. Kontroll hanyatlásának egy újabb pillanata. Egy fal, ami a keze alatt megváltozik, és az ő elméje, ami Szellemmadár keze alatt megváltozik. De most már elég. Elég ebből!

Elővette Whitby írását, és olvasni kezdett a gyertyafénynél, közben lassan tépegette a lapok szélét.

„Bíznunk kell az alvás közben támadó gondolatainkban, bíznunk kell a megérzéseinkben. Elemeznünk kell mindent, azt is, amit irracionálisnak ítélünk csak azért, mert nem értjük. Más szóval meg kell tanulnunk kétkedni mindenben, ami racionális, logikus, épelméjű, hogy elérjünk valami magasabb rendű, valami méltóbb igazsághoz.”

Briliáns baromság. Egy fanatikus ember irománya, aki elveszett a megoldás utáni eszelős kutatásban.

– Miért néznek? – kérdezte, amikor megérezte, hogy a két nő őt figyeli.

Szellemmadár válaszolt.

– Pihennie kellene.

– Úgysem fog tetszeni önöknek az, amit javaslok – mondta Kontroll. Apró cafatokba tépte a lapot, és a fecniket szétszórta a padlón. Jólesett szétszaggatni valamit.

– Mondja! – mondta kihívóan Grace.

– Amit maguk Mászónak hívnak… Tennünk kell egy próbát vele. Vissza kell mennünk a toronyba, és meg kell próbálnunk elpusztítani.

– Maga nem ért semmit? Meg sem hallotta, amit beszéltünk? – ellenkezett Szellemmadár.

– Vagy itt maradunk. Nincs más lehetőség.

– Itt nem maradhatunk – látta be Grace. – Vagy a biológus készít ki minket, vagy az X Térség.

– Hosszú innen az út a toronyig, és végig nyílt terepen át vezet, veszélyes – aggódott Szellemmadár.

– Itt minden veszélyes.

– Kontroll – szólt Szellemmadár, és a férfi nem akart ránézni, nem akarta látni a szemét, mert azok a szemek most már a biológusból lett lényre emlékeztették. – Kontroll, értse meg, hogy nincsen gomb, ami kikapcsolná az egészet. Soha nem is lesz. Ez öngyilkosság lenne. – A szavai mögött ott volt a ki nem mondott állítás: öngyilkosság lenne Kontroll és Grace számára. Az ő számára pedig ki tudja, mi?

– De az igazgatónő szerint ön meg tudná változtatni az irányt – folytatta Kontroll. – Ön meg tudná változtatni az egészet, ha nagyon akarja. – Bizonytalan remény volt ez, a valóság gyerekes kizárása. Egy elsuttogott kívánság. Kontroll a torony alján lévő fényre gondolt, amiről nem tudott, mielőtt az X Térségbe ért volna. Arra gondolt, hogy beteg, egyre betegebb, és hogy ez mit jelent számára. De most már legalább tisztán látott. A ragyogást, Lowryt, az egészet. A katyvasz minden elemét, köztük azt is, amit Kontroll John Rodrigueznek nevezett. Rodriguez, aki nem tartozott sehová. Aki a kezében szorította az apja fabábuját. Aki a helyzet reménytelenségén túl emlékezett még másra is.

– Az igaz, hogy nekünk van egy adunk, ami senki másnak nem volt – szólalt meg elgondolkozva Grace.

– Micsoda? – kérdezett rá Szellemmadár bizalmatlanul, kétkedve.

– Maga – válaszolt Grace. – Az igazgatónő tervének egyetlen másolata.

0014: AZ IGAZGATÓ

Amikor végre visszatérsz a Déli Végekre, egy ajándék vár rád: egy bekeretezett, fekete-fehér fénykép a világítótorony őréről, a segédéről, és egy kislányról, aki a köveken játszik lehajtott fejjel, kapucnis pulóverban, ami eltakarja az arcát. Arcodba szökik a vér, és majdnem elájulsz, amikor meglátod a fényképet. Rég elveszettnek hitted ezt a felvételt.

„Ezt az irodájába szántam – olvasod a képhez mellékelt üzenetet. – Kiakaszthatja a falra. Sőt, ki is kell akasztania oda, hogy emlékezzen, milyen messzire jutott. Négyévi szolgálatával és hűségével kiérdemelte. Sok szeretettel. Csók: Jimmy”

Ekkor ébredsz rá, hogy Lowryval sokkal nagyobb a baj, mint eddig gondoltad. Mindig újabb és újabb, egyre nagyszabásúbb szabálytalanságokat követ el, csak azért, hogy tesztelje, mennyit bír el a rendszer, mi az, amit még megúszhat. Úgy tűnik, sok éve dorbézol már a titkos munkájával, és nem azt élvezi, hogy ez titkos, hanem azokat a mámorító pillanatokat, amikor ténykedésének egy része – akár a saját akaratából, akár véletlenül – kitudódik.

De honnan került elő ez a fénykép?

– Szerezz meg minden anyagot Jackie Severance-ről! – adod ki az utasítást Grace-nek. – Szedj össze mindent, amiben megemlítik Jack Severance-t! És a nő fiát, John Rodriguezt! Nem bánom, ha egy évig tart! Ha van valami kapcsolat bármelyik Severance és Lowry között, akkor arról tudni akarok. – Úgy érzed, valami természetellenes szövetség van a háttérben, valami ördögi terv. Rossz szándékot sejtesz a háttérben. Hibát a téglákat összekötő habarcsban.

Addig pedig kezdened kell valamit a növénnyel és a régi mobiltelefonnal. Ez az utazásod egyetlen kézzelfogható eredménye. És az, hogy kívülállónak érzed magad, eltávolodtál a Déli Végek személyzetétől.

Néha, amikor Whitbyvel találkozol, biccentesz neki, és érzed a közös titkotok súlyát. Máskor lesütöd a szemed, és a mindenhol ott kígyózó zöld szőnyegre meredsz. Az ebédlőben néhány udvarias megjegyzést teszel csak, az új expedíciót előkészítő gyűléseken pedig belemerülsz a beszélgetésbe, hogy eltereld a figyelmed. Megpróbálsz úgy tenni, mintha minden a szokásos lenne újra. Vajon Whitby megsérült belül? A mosoly néha újra felvillan az arcán, és egy-egy pillanatra a régi csavaros észjárása, magabiztossága is visszatér, de csak egy kis időre, és a fény gyorsan kialszik a szemében, a sötétség pedig visszatér.

Nem tudsz mit mondani Whitbynek azonkívül, hogy sajnálod, de még ezt sem mondhatod ki. Lehetetlen megváltoztatni a múltat, azt a pillanatot, ami őt végleg átformálta. Ugyan képes lennél módosítani az emlékeidet a pillanatról, de még ezt is megakadályozza a mélyből gyorsan felfelé haladó valami, amitől annyira megrémültél, hogy magára hagytad Sault odalent, az alagút lépcsőin. Később azzal próbáltad nyugtatni magad, hogy nem az igazi Saul volt, nem lehetett ő, tehát nem hagytál magára senkit. Ne felejtsd el, ezt kérte tőled réges-régen, és te nem felejtetted el, nem is fogod soha. De magára kellett hagynod. Azt a jelenést. Azt a hallucinációt, amiről a Chipper’s-ben ülve vagy Grace-szel a tetőn a Déli Végek ügyeinek megbeszélése közben igyekszel megmagyarázni magadnak, hogy nem hallucináció volt.

Részben azért, mert elhoztad azt a növényt. Egy ideig megrögzötten vizsgálgattad a sötétzöld leveleit, amik felülről nézve egy kört formálnak, akár egy ventilátor lapátjai, de oldalról ez egyáltalán nem látszik. Ha a növényre összpontosítasz, talán képes vagy megfeledkezni arról, hogy Lowry odakint vár rád. Akkor talán Saul sem számít egy ideig. Talán képes leszel megmenteni valamit a… semmiből.

A növény nem hal meg.

Egy parazita sem hajlandó megtelepedni rajta. A növény nem hal meg.

A végletes hőmérséklet sem árt neki, ha lefagyasztod, felenged, ha megégeted, regenerálódik.

A növény nem hal meg.

Bármit tehetsz vele; nem számít, hogy milyen kísérletet végzel rajta a raktár-katedrális steril, vakítóan fehér falai között, a növény nem hal meg. Nem mintha ki akarnád végeztetni, csak a mintavétel során a tudományos részleg tájékoztatott, hogy a növényed nem hajlandó elpusztulni. Felvághatnád öt tucat apró darabba, hagyhatod száradni egy mérőpohárban, akár még a steakedet is megszórhatod vele fűszer helyett – a növény elvileg tovább nőne benned, és végül valamikor kibukkanna a napfényre.

Ezért hajlandó vagy mintát küldeni a Központba, hogy a szakértők megfejthessék ennek a közönséges, hétköznapi, tipikus mérsékelt égövi évelő növénynek a titkát. Lowry főhadiszállására is küldesz mintát belőle, talán csak azért, hogy eltegyék a kísérleti bunkerbe, a ketrecek mellé. Közben pedig vad metszésbe és szabdalásba kezdtek a raktár-katedrálisban, hogy megbizonyosodjatok róla, ez a jellemvonás nem terjedt-e át más dolgokra, és nem siklottatok-e el bármi felett korábban. Nem siklottatok el semmi felett.

– Azt hiszem, ez itt nem egy növény – veti fel tapogatózva Whitby egy megbeszélésen, még ha ezzel a tudományos részlegben elfoglalt helyét kockáztatja is. Örömmel fogadta, amikor odakerült, egyfajta menedékként tekintett az új helyére.

– Akkor mi miért látjuk növénynek, Whitby? – Cheney a hangjával tökéletesen érzékelteti, mennyire belefáradt. – Miért látunk egy növényt, ami úgy néz ki, mint egy növény, ami növény? És miért viselkedik növényként, miért fotoszintetizál, miért szívja fel a nedvességet a gyökerein? Miért? Ez nem olyan nehéz kérdés, igaz? Vagy mégis? Lehet, hogy nehéz kérdés, én rajtam kívül álló okok miatt nem tudom. De ez így elég sok problémát felvet: nem az valójában, mint ami, illetve valami teljesen más. Képzeld el, hány dolgot kell akkor most felmérnünk! Kezdhetjük például veled! – Cheney úgy fordul Whitby felé vöröslő, ragyás arcával, mintha Whitby okozott volna minden bajt és gondot a születése óta. – Mert – folytatja mélyülő hangon Cheney – ha ez nehéz kérdés, akkor újra kellene osztályoznunk minden egyes nehéz kérdést, nem gondolod?

Később Whitby megörvendeztet a kvantummechanika fotoszintézisre gyakorolt hatásainak vázolásával, aminek a lényege, hogy igazából csak egy „antenna, ami fényt kap, márpedig az antennákat lehet manipulálni”, és „egy élő szervezet kikukucskálhat egy másik élő szervezetből anélkül, hogy benne élne”, továbbá a növények „beszélnek” egymással, a kommunikáció történhet vegyi anyagokkal és olyan folyamatokkal, amik emberi szemmel láthatatlanok, ha pedig hirtelen láthatóvá válnának, akkor az végzetes lehetne.

A Déli Végek számára? Vagy a világ számára?

De Whitby erről nem beszél, és témát vált. Hirtelen.

A mobiltelefonnal kevésbé megszállottan foglalkozol. A készülék odalent van a megfelelő biztonsági minősítéssel rendelkező technikusoknál. De a mérnökök nem tudják működésre bírni, és ez zavarja, sőt, talán meg is rémiszti őket. A szerkezet egyetlen része sem hibás. A telefonnak működnie kellene. De nem működik.

– Mintha nem olyan alkatrészekből állna, amilyenekből kellene. Pedig pontosan olyan, mint egy hétköznapi telefon. Csak nagyon régi modell.

Egy nagy testű veterán telefon. Kopott és karcos és elnyűtt. Éppen olyan, mint amilyennek te érzed magad néha.

Egy telefonbeszélgetés alkalmával felajánlod a készüléket Lowrynak, egyfajta áldozatként. Adni akarsz neki valami egyedülálló dolgot, hadd örüljön neki, mint kutya az új gumicsontnak. Ha ezen rágódik, akkor talán megfeledkezik a korábbi gumicsontjáról, és békén hagy téged. De Lowrynak nem kell a telefon, ragaszkodik hozzá, hogy tartsd meg.

Lehet, hogy egy korábbi expedíció egyik tagja csempészte be magával, vagy vitte be véletlenül? Talán egy nem is olyan régi expedíció hagyta hátra, mert valaki azt gondolta, ez a készülék elég öreg ahhoz, hogy ne zavarja meg az X Térség nyugalmát? Egy kezdetleges és ellenőrizetlen módszer kelléke lehetett, amit Lowry közreműködése és a te vezetőséged előtt próbált ki valaki?

Eszedbe jutnak a legkorábbi fénykép-és videofelvételek Lowryról és az expedíció többi tagjáról, akik még mélytengeri búvárokéra emlékeztető felszerelésben lépték át a határt, mielőtt rájöttek, hogy nincsen szükség védőfelszerelésre. Lowry zavartan tért vissza, a filmen összefüggéstelenül hablatyolt olyan dolgokat, amiket később visszavont. Arról, hogy a határon nyíló átjárón soha semmi sem fog kijönni, hogy csak szellemekre várnak itt, kint, mert már minden régen halott odabent, az X Térség pedig egy síremlék.

– Vajon miért köhögte ezt fel most az X Térség? – kérdezed Grace-től a tetőn lévő menedéked biztonságában.

– És miért Whitby találta meg?

– Ez jó kérdés. – Halott Whitby ajándéka. – Miért hagyta a telefon és a növény, hogy megtaláljuk?

Úgy tűnik, ez a megfelelő kérdés. Néha legszívesebben elmondanál Grace-nek mindent. De általában meg akarod őt védeni minden olyan információtól, aminek nincsen jelentősége a munkájában és az életében. Halott Whitby és a Saul-jelenés valahogy ugyanabba a kategóriába tartozik, mint a valódi neved. És az, hogy minden jelentéktelen dolog, amit rólad tud, hazugság.

Végül az egész tetőzéseképpen jön a telefonhívás, amitől mindig is tartottál: Lowry akar valamit. Te hallgatod, és közben a fényképet bámulod, amin a sziklákon mászol. Vagy azelőtt, vagy közvetlenül azután, hogy azt kiabáltad: „Én vagyok a szörnyeteg! Én vagyok a szörnyeteg!”

– Indul egy új tizenegyedik expedíció.

– Máris?

– Három hónap múlva. Már majdnem kész vagyunk.

Legszívesebben megmondanád neki, hogy most nem háborgatni kellene az X Térséget, hanem éppen hogy felhagyni a zargatásával. A piszkálgatással. Lowry próbálkozásával, hogy irányítsa azt, amit nem lehet irányítani.

– Túl korai. – Nagyon is korai még. Semmi sem változott, kivéve, hogy te beleavatkoztál, átkeltél a határon, és visszahoztál két tárgyat, amit nem értesz.

– Annak viszont éppen ideje, hogy maga ne fosson mindentől ennyire! – ordít a telefonba Lowry. – Készüljön fel, Cynthia! – Lecsapja a kagylót. A képzeletedben egy csillogóra polírozott emberi koponyára csapja le a kagylót.

Az új, és mint később kiderül, utolsó tizenegyedik expedíción a pszichológus agyába egy implantátumot helyeznek. Lowry a szerkezetet „a megfigyelés és emlékezetrögzítés csúcsának” nevezi. A Központ csillogó, ezüstös tojásának egy terméke, ami még Lowry torzító kezén is átmegy. Egy embert megfosztanak az eredeti személyiségétől, és te asszisztálsz ehhez, csak azért, hogy megtartsd az állásodat, és a számodra legfontosabb dolog közelében maradhass.

Az utolsó tizenegyedik expedíció tizenkét hónappal később tér vissza, az emlékeik halványabbak és zavartabbak, mint a Star Lanes-ben söröző veteráné. Tizennyolc hónapra rá mind rákos lesz, és meghal, Lowry pedig újra telefonál, és egy új tizenegyedik expedícióról beszél, és arról, hogy „kicsit finomítani kell az eljáráson”, te pedig ráébredsz, hogy változtatnod kell valamit. Már megint. És mivel nem nyomhatsz pisztolyt Lowry fejéhez, és nem húzhatod meg a ravaszt, nem tehetsz mást, mint hogy befolyásold a csapat összetételét és felállását, meg egy sor apró tényezőt. Ezekkel nem tudsz jelentős változást elérni, de meg kell legalább próbálnod. Mert soha többé nem akarsz kifejezéstelen arcokat látni, és embereket, akiket valami olyan meghatározó részüktől fosztottak meg, amit szavakkal ki sem lehet fejezni.

Az utolsó tizenegyedik expedíció hazatérte után a Déli Végek dolgozóinak morálja leromlik, majd átlép a következő szintre, bármi legyen az. Érzéketlenség? Tompaság? Az a tudat, hogy miután ennyi krízisen átestek, takarékoskodniuk kell az érzelmekkel, különben nem tartanak ki.

Részletek a kihallgatások leirataiból:

„Gyönyörű napunk volt.” „Az expedíció eseménytelenül telt.” „Gond nélkül teljesítettük a megbízatásunkat.”

Hogy szerintük mi volt a küldetésük? Erre soha nem válaszoltak. Grace szinte áhítattal beszélt róluk, valóságos szenteknek tekintette őket. Cheney a tudományos részlegről hosszú időre csendesebbé és visszafogottabbá vált, mintha a magyarázatait már nem színes tévén, hanem egy régi, egycsatornás, szemcsés képernyőjű, fekete-fehér televízión közvetítette volna. A földöntúli hangú Pitman telefonált a Központból, és epésen részvétét fejezte ki, olyan szándékos közönnyel, ami arra utalt, hogy félrevezették.

De te láttad a Lowry féle korrupciót, ezt a tekergő hernyót munka közben, láttad, hogy mit csinál Lowry, és beláttad, hogy az alku, amit kötöttél vele, és ami miatt irányít téged, nem volt jó üzlet, nem érte meg.

És ami még ennél is rosszabb: ezek után Jackie Severance is rendszeresen érkezik látogatóba, mintha a Központ aggódni kezdett volna valamiért. A nő általában nem ül le az irodádban, hanem gesztikulálva fel és alá sétál. Ő a Központ küldötte, akit Lowryval ellentétben személyesen kell elviselned.

– Ő a tartótisztem – mondod egyszer Grace-nek.

– És akkor Lowry kicsoda?

– Lowry a tartótiszt társa? Vagy főnöke? Talán alárendeltje? – Fogalmad sincs.

– Egy rejtvénybe csavart rejtély – jegyzi meg Grace. – Tudod, hogy az apja, Jack Severance mivel foglalkozik?

– Nem. Mivel?

– Mindennel. – Olyannyira mindennel, hogy Grace még mindig nem végzett az anyagok átfésülésével.

Severance látogatásai olyanok, mintha azt akarná megtudni, hogyan térül meg a befektetése, és egyúttal ellenőrzések a közösen viselt felelősség miatt.

– Ez magára nem szokott rossz hatással lenni? – kérdezi nem is egyszer, de te szinte biztos vagy benne, hogy csak beszélgetni akar.

– Nem – hazudsz, és a saját kliséidet borítod rá. – Ez is csak egy munka, amit meg kell csinálni.

Régen, amikor Jackie még a Déli Végeken dolgozott, kedvelted őt. Gyorsan vágott az esze, kedves volt, és eredményesen hangolta össze a logisztikai feladatokat, elmerült a témában, és mindig mindent megoldott. De mivel Lowryhoz kötötte magát, már nem tudhattad, hogy benne nem Lowry jár-e nálad, és nem kockáztathattál.

Grace-nek brandyzés közben ezt mondod róla:

– Olyan, mint egy élő poloska. Őt nem tudom egyszerűen kiszerelni a plafonból.

A nő csillogása is fakult a szemedben, Jackie néha úgy festett, mint egy fáradt, szürke eladó egy áruház sminkpultja mögött.

Severance néha leül melléd, együtt nézi veled a visszatérők zárt láncú megfigyelőkameráinak képét, kávéval a kezében. Percenként a telefonjára pillant, és sokszor elvonja a figyelmét valami más projekt, de aztán visszatér a jelenbe, kérdez.

„Biztos benne, hogy nem fertőzöttek?” „Mikor küldi be a következő expedíciót?” „Mit gondol Lowry méréseiről?” „Ha nagyobb költségvetésből gazdálkodhatna, mit tenne?” „Tudja, hogy mit keres?”

Nem, nem tudod, és ezt ő is jól tudja. Még azt sem tudod, hogy mit látsz, hogy mik ezek az emberek, akik egyre csak fogynak, míg végül élő csontvázak maradnak belőlük, aztán már azok sem. A pszichológus a többinél is kiüresedettebb, ez figyelmeztető jel számodra, mintha a foglalkozásának egy mellékhatása lenne, ami az X Térséggel való találkozás után ütközött ki. Bár, miután figyelmesebben tanulmányozod a történetét, rájössz, hogy Lowry rá támaszkodott a legjobban, mintha azt hitte volna, hogy éppen a foglalkozása teszi majd a többieknél ellenállóbbá. Egy előzetes tudással rendelkező pszichológus bizonyára jobban fel tudja fogni a kondicionálást és a többi pszichológiai trükköt, gondolhatta Lowry. De nem így történt, és a jelek szerint a férfi agyában lévő „húr” sem segített az X Térségben.

– Biztosan vannak dolgok, amiket ön másként csinált volna – tapogatózik Severance.

Mormogsz valami semmitmondó választ, és úgy teszel, mintha jegyzetelnél. Mondjuk bevásárlólistát írsz. Egy üres kört rajzolsz, ez jelképezheti az X Térség körüli határt vagy a Központot is. Egy mobiltelefonból kinövő növényt rajzolsz. Lehet, hogy egyszerűen le kellene írnod, hogy „Baszd meg!”, akkor túlesnél rajta, és kiverekedhetnéd magad Lowry karmai közül.

Nem sokkal azután, hogy az utolsó tizenegyedik expedíció utolsó tagja is meghalt, a karbantartóktól hozol egy adag fekete festéket és vastag, fekete filctollakat. Kitárod az irodádban az üres falra nyíló ajtót, ami egy átgondolatlan folyosóátalakítás következtében került oda. Felírod a falra a topográfiai anomáliában talált szavakat, amelyekről már biztosan tudod, hogy a világítótorony őrétől származnak. (Ezt egy gyűlésen elő is adod a többieknek, mint megérzést – jó ürügy arra, hogy elrendeld Saul hátterének alaposabb vizsgálatát.)

Egy térképet is rajzolsz az X Térség meghatározó építményeiről, az alaptáborról, amit most már csak Délibábnak hívsz, a világítótoronyról, aminek biztos pontot kellene jelentenie, de legtöbbször mégsem az, és ahová a naplók meghalni járnak. Berajzolod a topográfiai anomáliát is, amire a legtöbb figyelem irányult, és amivel kapcsolatban minden kezdeményezésetek homályos és kusza eredményekkel végződött. Megjeleníted rajta a szigetet és magát a Déli Végeket is, mint az ellenállás utolsó bástyáját, vagy az ellenség előőrsét.

Lowry teljesen elitta az eszét a búcsúpartiján, mielőtt átkerült a Központba alig három évvel azután, hogy téged felvettek a Déli Végekhez.

– Mennyire kibaszottul unalmas! – mondta részegen. – Rohadt unalmas lesz, ha ez nyer, és abban a világban kell élnünk. – Mintha élnének egyáltalán emberek „abban a világban”, hiszen minden bizonyíték az ellenkezőjére utal, és mintha az unalom lenne az elképzelhető legrosszabb dolog a világon. Mintha a földön élő emberek egyetlen célja az lenne, hogy harcoljanak az unalom ellen, és valamilyen módon elérjék, hogy „a pillanatok mindegyikének”, ahogyan Whitby a párhuzamos univerzumokról szóló fejtegetéseiben mondta, legyen valami nyoma, csak azért, hogy az emberek elméje ne teljen meg ürességgel, amit szétdarabolhatnak, hogy még jobban tudjanak unatkozni.

Grace egy másik partin, évekkel később bátran visszavágott egy hasonlóan cinikus véleményt hangoztató kollegának, de mintha Lowrynak válaszolt volna:

– Én akkor is a családom miatt vagyok itt. Meg az igazgató miatt, és mert nem akarom feladni, mert meg akarom védeni őket, és titeket is.

Pedig Grace a családjával soha nem oszthatta meg, milyen megpróbáltatásokat él át a Déli Végeken a „jobbkezedként”, ahogyan Lowry nevezi őt mindig. Ő volt az ésszerűség hangja a te túl ezoterikus, túl elrugaszkodott hangvételed ellensúlyozására.

A térképrajzolás felénél jársz, amikor úgy érzed, valaki figyel. Grace az, karba fűzött kézzel áll, és rosszallóan néz rád. Becsukja maga mögött az irodád ajtaját, és csak bámul tovább szótlanul.

– Segíthetek valamiben? – kérdezed.

– Megnyugtathatsz, hogy minden rendben van veled. – Ez azon első alkalmak egyike, amikor bizalmatlanságot érzel a hangjában. Nem ellenállást vagy ellenzést, hanem bizalmatlanságot. És ez aggaszt, mert a mostani Déli Végeken nagyon sok múlik a bizalmon.

– Semmi bajom – válaszolsz. – Jól vagyok. Csak akartam, hogy legyen valami, ami emlékeztet…

– Emlékezteti a beosztottjaidat, hogy mostanában kissé különc lettél?

Ez kissé feldühít, és majdnem meg is sértődsz. Lowrynak sok hibája van, de ő legalább nem tartaná különcségnek a viselkedésedet, ő megértené. Persze ha Lowry festene éppen a falra, akkor senki sem vonná őt kérdőre, hanem azt kérdeznék, tarthatnák-e az ecsetet, vagy kijavíthatnák-e ezt vagy azt a részletet, hozhatnak-e neki még festéket.

Te még ráteszel egy lapáttal, csak hogy pattanásig feszítsd a hangulatot.

– Ha itt végeztem, elrendelem, hogy exhumálják az utolsó tizenegyedik expedíció tagjait.

– Miért? – Grace megdöbbent. A neveltetése miatt ellenzett minden ehhez hasonló, megszentségtelenítő tettet.

– Mert szükségesnek tartom, és ez éppen elég indok. – Grace „Lowry-pillanatoknak” hívja, amikor így viselkedsz, de a nagy kitörésed igazából elmaradt, most csak a csökönyösség beszél belőled.

– Cynthia! – szól Grace. – Az nem számít, hogy én mit gondolok vagy mit nem gondolok. De az fontos, hogy a személyzet többi tagja megértsen és felsorakozzon mögéd.

Egy még csökönyösebb gondolat jut eszedbe: hogy nincs szükséged másra, csak hogy Lowry és Severance felsorakozzon mögéd, mert akkor örökké a helyeden maradsz. Elképzeled, hogy küldesz még harminchat expedíciót, amiknek tagjai csak ritkán térnek vissza, hogy te és Grace és Whitby egyre eltompultabbak és cinikusak lesztek, egyre vénebbek is, és olyan dolgokat tesztek, amik senkinek nincsenek hasznára, még önmagatoknak sem.

– Ezt most már befejezem – mondod Grace-nek békülékeny hangon. – Ha egyszer elkezdtem.

– Mert rém hülyén nézne ki, ha most félbehagynád – teszi hozzá belenyugvóan Grace.

– Pontosan. Sokkal hülyébben nézne ki, ha nem fejezném be.

– Akkor hadd segítsek! – mondja, és van a hanglejtésében valami, amivel levesz a lábadról. Amivel mindig is le fog tudni venni a lábadról.

Hadd segítsek.

– Hát jó – dörmögsz zsémbesen, és adsz neki egy ecsetet.

De a halottakat akkor is ki fogod ásatni, és továbbra is azon töröd a fejedet, hogyan változtatnád meg az alapvető szemléletet az expedíciókkal kapcsolatban, egyszóval Lowry módosítási szempontjait. Ezen töprengsz hétvégén a Chipper’s Star Lanes-ben bowlingozás közben, és miközben az élelmiszerüzletbe készülve kuponokat vágsz ki, fürdés közben, és a társastánc-tanfolyamon is, ahová csak azért mentél el, mert ilyesmit soha nem csinálnál. Tisztában vagy vele, hogy ha Severance megfigyel téged, akkor ezt „zavart viselkedésnek” fogja tartani, de nem érdekel. Te keverted magad ilyen helyzetbe, te állítottál csapdát saját magadnak, megérdemled hát.

A falfestés utáni napon Grace újra át akarja beszélni veled a történteket. Képtelen annyiban hagyni a dolgot. Most a tetőn beszéltek. Szinte biztos vagy benne, hogy Cheney már sejti, hogy létezik ez a búvóhelyetek, mint ahogyan azt is sejti, hogy a láthatatlan határ fenntartásában a „sötét energia” működik közre.

Grace rákérdez:

– Ugye van valami terved? Abban bízom, hogy neked van terved.

Bólintasz, és mosolyogsz.

– Igen, Grace. Van egy tervem. – Nem akarsz visszaélni a beléd vetett hitével. És mi értelme lenne azt mondani: nincsen tervem, csak egy megérzésem van, egy furcsa növényem és egy működésképtelen telefonom, továbbá folytattam egy beszélgetést valakivel, akinek már régen meg kellett volna halnia.

Álmodban a partvonalon állsz, egyik kezedben a növénnyel, másikban a telefonnal, és nézed a harcot, amit a Központ és az X Térség vív egymással. Az az érzésed, ez a küzdelem nem harminc éve tart, hanem sokkal régebben kezdődött, évtizedekkel, évszázadokkal korábban. A Központ a tökéletes űr az X Térséggel szemben, személytelen, higiénikus, kiismerhetetlen és szövevényes. A kulisszák mögött pedig akaratlanul is hatalmas árulást követsz el: a Központ üressége mellett néha csodálod Lowry végzetes elevenségét, a tompa fehér háttér előtt ugráló sziluettet.

0015: A VILÁGÍTÓTORONY ŐRE

Végre megjavítottam a nyugati szirénát. Újrafestettem a tengerjelzés fehér részét a víz felőli oldalon. Megjavítottam a létrát, de még mindig rozogának tűnik, nem biztonságos. Valami kidöntötte a kerítés alját, és bejutott a kertbe, nem tudom, mi volt az. Valószínűleg őz, de nem találtam nyomokat. A TTB? A mélység árnyai, akár egy óriási virág szirmai. Nem volt kedvem kirándulni, de a világítótoronyból láttam: légykapót (nem tudom, milyen fajtát), fregattmadarat, csért, kormoránt, mexikói gólyatöcsöt (!), néhány sárgabegyet. A víz mellett találtam egy partra mosott tűhalat, néhány homokban rothadó vitorlás medúzát.

Izzó fény gyulladt, egy mozgó csillag fénye, a földbe csapódó napé. Az égből egy lángoló fáklya zuhant alá, vastag lángnyelveket húzott maga után. Ez a fény, ez a csillag megrázta az eget, és a partot, ahol Saul egy pillanattal ezelőtt még a tiszta, kék ég alatt sétált. Saul menekülni kezdett, de a felé száguldó test izzásának erejétől minden érzéke megzavarodott, térdre rogyott, majd arccal a homokba bukott. Ordított, amikor körülötte sugarak és szikrák záporoztak, és a fény középpontja valahol előtte csapódott a földbe, szétmorzsolta Saul fogait a szájában, porrá őrölte a csontjait. A robbanás hangja még akkor is visszhangzott a férfi testében, amikor feltápászkodott. A becsapódás egy hatalmas szökőárat keltett, ami, akár egy óriási élőlény, a part felé hömpölygött. A víztömeg Saulra zúdult, újra elpusztította őt, és vele együtt mindent, amit Saul ismert vagy ismerhetett. A férfi levegő után kapkodott, kapálózott, mindene sajgott, kínok között a hideg homokba markolt. A homoknak más volt az állaga, apró lények éltek benne. Saul nem nézett fel, rettegett, hogy a táj is más lett körülötte, annyira más, hogy már nem is ismert volna rá.

A szökőár elült, a ragyogó fények kifakultak.

Saulnak sikerült felállnia, botorkálva tett egy-két lépést. És közben ráeszmélt, hogy körülötte minden visszanyerte eredeti formáját. A világ, amit ismert és szeretett, nyugodt volt és változatlan, a világítótorony is a helyén állt, nem tett kárt benne az árhullám. Sirályok repkedtek a feje felett, a távolban pedig sétált valaki a parton, kagylókat keresgélt. Saul leseperte a homokot az ingéről és a rövidnadrágjáról, és sokáig állt ott görnyedten, a combjára támaszkodva. A becsapódástól még mindig zúgott a füle, erejének emlékétől még mindig remegett a teste. De más nyoma nem maradt, csak a melankólia Saulban: mintha ő lenne az egyetlen, aki őrzi egy elveszett világ emlékét.

Saul nem tudott úrrá lenni a remegésén, és azon gondolkozott, vajon megbolondult-e. Ez ugyanis még mindig valószínűbb volt, mint azt hinni, hogy odafentről üzent neki valaki. A ragyogó fény középpontjában ugyanis Saul mintát látott, és fel is ismerte azt: a furcsa virág nyolc szirmát, amik csigalépcsőként vezettek a mélybe, a feledésbe és megsemmisülésbe.

*

Délelőtt volt. A sziklák élesek és csúszósak, tele rájuk tapadt csigákkal és kagylókkal. A kövek között ősi tarisznyarákok másztak, és gyűjtögettek össze mindent, amit értek, a vékony és vastag, néhol kocsonyás, fennakadt hínárcsomókból pedig szúrós mocsárszag áradt.

Saul számára megkönnyebbülés volt, hogy ott ülhetett, és az apály után ott maradt, apró medence vizét nézhette, bár a szikla vágta a hátsóját, miközben próbálta összeszedni magát. Próbálta lecsillapítani a teste remegését. Korábban is voltak már látomásai, de egyik sem ennyire erőteljes, mint a mostani. Furcsa vágya támadt: azt kívánta, bárcsak megjelenne Henry, és ő elmondhatna mindent neki. Henry, akit régen egy lelkes, zakkant szellemvadásznak tartott, és akire szinte szeretettel gondolt vissza. De az éjszakai incidens óta Saul sem Henryt, sem Suzanne-t, sem az ismeretlen nőt nem látta. Néha úgy érezte, mintha figyelnék, de ez valószínűleg csak Henry szavainak, a „Meg fogom tudni az igazat!” ígéretének visszhangja volt.

Az apálytócsa idegesítően bezárult előtte, amikor egy felhő vonult át a nap előtt, vagy feltámadt a szél, és borzolni kezdte a víz felszínét, de amikor visszatért a napfény, Saul már nemcsak a saját arcának és térdének a tükröződését látta a vízben, hanem egy egész nyüzsgő, furcsa élőlényközösséget. Ő jobban szeretett ugyan kirándulni és madárlesre járni, de meg tudta érteni azt is, hogy valakit miért nyűgöznek le az apálytócsák.

Egy kövér, narancssárga tengericsillag hevert félig a vízben, félig a szárazon, valószínűleg aludt. Egy aljzatlakó hal figyelte dülledt, fáradt szemekkel. Tömbszerű, duzzadt ajkú hal volt, a teste éppen olyan színű, akár a homok, szeme azonban zafír és arany. A nagy test mellett egy apró rák oldalazott egy lyuk felé, ami számára bizonyára hatalmas, tátongó fekete űr volt, s valószínűleg egy, az évek során kőbe vájt, végtelen barlangrendszerbe vezetett. Ha Saul elég sokáig meredt maga elé, és elveszett ebben a mikrokozmoszban, képes volt megfeledkezni mindenről, még a saját tükörképét sem látta meg.

Néhány perc múlva ott talált rá Gloria. Saul persze tudhatta volna, hogy így lesz, a sziklák éppen olyan fontosak voltak számára, mint Saul számára a világítótorony.

A lány ledobta magát a férfi mellé, mintha elpusztíthatatlan lenne, kordbársonyba bújtatott feneke erősen csapódott a kemény kövön. A lány nem is ült, inkább olyan volt, mint egy szikla a másik tetején. Saulnak kissé oldalra kellett húzódnia, hogy helyet adjon a gyereknek. Gloria még lihegett a gyors mászás után, de egy elismerő ahá-t hallatott, értékelte a szórakozást, amit Saul választott magának, a férfi pedig egy kurta mosollyal és biccentéssel köszöntötte őt.

Egy ideig csak ültek ott, egymás mellett, és néztek maguk elé. Saul úgy döntött, nem mesélhet a kislánynak arról, amit látott, nem lenne helyes terhelni őt a gondjaival. Charlie az egyetlen, akinek beszélhet az élményeiről. Vagy még neki sem.

A rák talált valamit a homokban, ásni kezdett. A magát álcázó hal lassan elindult a drapp legyezőkre hasonlító uszonyain egy kő árnyékának rejtekébe. Az egyik tengericsillag pedig hipnotikus lassúsággal a vízbe húzódott, mintha lassított felvételen mozogna, végül két karjának vége állt csak ki csillogva a tócsából.

Gloria szólalt meg először.

– Miért itt vagy, és nem a világítótoronynál dolgozol a pajta körül?

– Nincs kedvem dolgozni ma. – Régi kéziratok, égen süvítő üstökösök, az apja házában lévő régi könyvek képei keringtek a fejében. A lába alatt felrobbanó part csattanásának emléke. A homokban lévő furcsa lények. Ebből ugyan milyen üzenetet kellene kihámoznia?

– Tudom, néha én sem akarok iskolába menni – bólintott a gyerek. – De te legalább kapsz pénzt a munkádért.

– Igaz, én kapok pénzt ezért. Az iskolába járásért viszont senki nem fog fizetni neked.

– Pedig fizethetnének. Elég sok mindent el kell viselnem ott. – Saul belegondolt, vajon mennyi mindent kell elviselnie a gyereknek. Valószínűleg tényleg sokat.

– De iskolába járni fontos – jegyezte meg Saul, mert úgy érezte, ezt kell mondania. Mintha Gloria anyja ott állt volna a háta mögött, és türelmetlenül dobolt volna a lábával.

A gyerek ezen gondolkozott egy ideig, majd oldalba bökte Sault a könyökével. Olyan bizalmas gesztus volt ez, minta ők ketten ivócimborák lettek volna lent, a falusi kocsmában.

– Mondtam anyának, hogy ez is iskola, de nem vette be.

– Mi az az „ez”?

– Az apálytócsák. Az erdő. Az ösvények. Az egész. Tudom, általában tényleg csak lógok itt, de azért sokat tanulok is közben.

Saul el tudta képzelni azt a beszélgetést.

– Csakhogy itt nem fogsz jó jegyeket kapni. – De közben egyre jobban megtetszett neki az ötlet. – Persze lehet, hogy a medvék leosztályozzák, hogyan kerülöd el őket.

Gloria hátradőlt, hogy jobban meg tudja nézni magának a férfit, mintha értékelte volna őt.

– Ez hülyeség. Jól érzed magad?

– Ja, ez az egész beszélgetés elég nagy hülyeség.

– Még mindig érzed, hogy megváltoztál?

– Micsoda? Nem. Nem. Semmi bajom.

Egy ideig nézték a halat. Talán túl hangosan beszélgettek, vagy túl gyorsan mozogtak, mert a hal félelmében beásta magát a homokba, és most már csak a szeme látszott ki.

– A világítótoronytól is tanulok dolgokat – jegyezte meg Gloria. Ezzel magához térítette a gondolataiban elmerült Sault.

– Azt, hogy húzd ki magad, hogy minél magasabb legyél, és a fejeddel világíts a tenger felé?

A gyerek jót kuncogott ezen, túlértékelte azt, amit Saul legalább félig ironikusan mondott.

– Nem. Elmondom, mit tanulok a világítótoronytól. De maradj csendben, és hallgass végig. A világítótorony megtanít arra, hogy keményen dolgozzam, rendet rakjak a szobámban, őszinte legyek, és kedves az emberekhez. – Majd elgondolkozott, és lesütötte a szemét, a lábait vizsgálgatta. – A szobám rendetlen, hazudok is néha, és nem mindig vagyok kedves az emberekhez, de a szándék megvan.

Saul kissé zavartan megjegyezte:

– Az a hal alaposan megijedt tőled.

– Mi? Ja, csak azért, mert nem ismer. Ha ismerne, kezet akarna fogni velem.

– Nem hiszem, hogy meg tudnád győzni. És egy csomóféleképpen tudod véletlenül bántani őt. – Figyelte azokat a rezzenéstelen, arany csíkokkal átszőtt, kék szemeket, a függőleges pupillát, és valami alapvető igazságot látott bennük.

A gyerek erre nem reagált.

– Te szeretsz világítótorony-őr lenni, igaz, Saul? – Ez újdonság volt. Mióta szólította őt a gyerek Saulnak, és nem Mr. Evansnek?

– Miért, át akarod venni a helyem, ha felnősz?

– Nem. Én soha nem lennék világítótorony-őr. Nem akarok egész nap paradicsomokat kötözni, meg lapátolni, meg fel-le mászni.

Ilyennek látszik a munkája kívülről? Valószínűleg igen, gondolta Saul.

– Legalább őszinte vagy.

– Igen. Anya azt mondta, lehetnék kicsit kevésbé őszinte is.

– Na, igen. – Gloria apja is lehetett volna kevésbé őszinte, mert az őszinteség sokszor csak a kegyetlenség egy formája.

– Na mindegy. Ma nem maradok sokáig. – Hallatszott a hangján, hogy tényleg sajnálja.

– Kár. Pedig milyen jó volt, hogy őszinte voltál itt.

– Ugye? De el kell mennem. Anya nemsokára jön értem autóval, megyünk a városba találkozni apával.

– Ó, vele leszel a szünetben, igaz? – Hát ma van a napja.

Újra árny vetült az apálytócsára, és Saul csak a kettejük arcát látta a víztükörben. Lehetett volna akár a lány apja is, nem? Vagy ahhoz már túl öreg? Az ilyen gondolatok amúgy is csak a gyengeség jelei.

– Most hosszabb időre megyek vele – válaszolt a gyerek, és egyértelmű volt, hogy nem örül ennek. – Anya azt akarja, hogy legalább egy-két hónapig ott maradjak. Elveszítette a másodállását, és most keresnie kell egy újat. De nem lesz az olyan hosszú. Csak nyolc hét. Vagy talán hatvan nap.

Saul a kislányra nézett, látta a szomorú ábrázatát. Két hónap! Az elképzelhetetlenül hosszú idő.

– Élvezni fogod. És meglátod, amikor visszajössz, még jobban értékeled majd, milyen jó itt.

– Én most is értékelem. És nem fogom élvezni. Apa új barátnője egy ribanc.

– Ne mondj ilyet.

– Bocs. De tényleg az.

– Ezt az anyád mondta?

– Nem. Magam jöttem rá. Nem volt nehéz.

– Azért próbáld meg elviselni őt is – mondta Saul. Ez volt a legbölcsebb tanács, amit egy világítótoronytól várni lehetett. – Nem kell sokáig.

– Tudom. És visszajövök. Segíts fel, azt hiszem, itt van anya! – A férfi nem hallotta az autót, de ez nem jelentett semmit sem.

Saul megfogta a gyerek kezét, és megtámaszkodott, hogy Gloria ránehezedhessen, és fel tudja húzni magát. A kislány megállt rátámaszkodva, keze a vállán, azt mondta:

– Viszlát, Saul! Vigyázz erre az apálytócsára, amíg visszajövök.

– Kiírom egy táblára, hogy ez a tiéd. – A férfi megpróbált mosolyogni.

Gloria bólintott, majd egy ugrással nekiindult, mászott a sziklákon, akár egy őrült akrobata, fel akart vágni Saul előtt.

A férfi egy hirtelen ötlettől vezérelve utána fordult, és elkiáltotta magát, mielőtt a gyerek hallótávolságon kívül került volna.

– Hé, Gloria!

A gyerek megfordult. Két felemelt kezével egyensúlyozott, és várt.

– Aztán el ne felejts engem! És vigyázz magadra! – Megpróbálta ezt szinte mellékesen odavetni, hogy a súlytalan mondatok könnyeden lebegjenek a levegőben. Mintha nem is számítottak volna.

A gyerek bólintott, és integetett neki, mondott valamit, amit Saul már nem értett, majd megfordult, és felszaladt a világítótorony kertjén át, befordult az épület mögött, és eltűnt a férfi szeme elől.

Saul lába alatt a hal bekapott egy apró rákot. A rák lassan, álomittasan harcolt, mintha igazából nem is akart volna kiszabadulni.

0016: SZELLEMMADÁR

A világítótorony úgy tűnt fel előttük a ködben és homályban, mintha önmaga tükörképe lett volna. A part szürke és hideg volt, a homok hangosan karistolta a csónakjuk alját, amikor a partra húzták a sekély vízben. A hullámok alacsonyan és félkészen futottak a partra, mint rosszul feltett kérdések tajtékjai. A világítótorony nem hasonlított a képre, ami Szellemmadár emlékeiben élt róla, az oldalain tűz perzselő nyomai látszottak. Az elszíneződés egészen a tetejéig ért, ahol belül ott pihent sötéten a jelzőfény. A nyomok szerint a tűz az emeleti ablakokból is kicsapott, az üvegcserepek és az idő során a falra mázolt ereklyék képe egyfajta sámántoronnyá varázsolták. Már csak a legalapvetőbb szerepét töltötte be, tájékozódási pontként szolgált a hajók számára. Ha már erre sem volna jó, nem is lehetne világítótoronynak nevezni, semmi haszna nem maradt volna. Csak egy szűk kísértettorony lenne.

– A határőrség parancsnoka felgyújtatta – magyarázta Grace. – Mert nem értették. A naplók is elégtek.

Szellemmadár hallotta a bizonytalanságot a nő hangjában, és érezte, hogy Grace még mindig nem mondja el nekik, mi történt pontosan a világítótoronyban, a mészárlás és a tévedés részleteit, vagy azt, hogy pontosan mi támadott rájuk a tenger felől.

Ehelyett elmesélte, hogy a narancssárga zászlókat a határőrparancsnok utasítására helyezték ki, szinte betegesen próbáltak megjelölni mindent, ami ismeretlen. A legtöbbet a világítótorony belsejében tűzték ki. Lehet, hogy a parancsnok így próbálta különválasztani a valódit a képzelettől, de kudarcot vallott. Egy idő után már közönséges bogáncsokat is megjelöltek a zászlókkal, és ha több ideje van, a parancsnok az egész világot felzászlózta volna.

Szellemmadár előtt megjelent a kép: az elpusztíthatatlan naplók, amik tökéletes állapotban várnak rájuk odafent, és ha ők most felmennének a lámpaterembe, felnyitnák a csapóajtót, és lenéznének, ahogyan a biológus és ő maga is tette sok-sok évvel ezelőtt, megtalálnák őket. Vajon az örökké dermedt beszámolókból áradó fény átjárná a gondolataikat, megfertőzné az álmaikat, és végleg foglyul ejtené őket? Vagy csak egy hamudomb maradt az irományok helyén? Szellemmadár nem is akarta megtudni.

Már késő délután volt. Kora reggel indultak a szigetről egy nagyobb csónakban, amit Grace rejtett el a mólóról nem látható helyen. A biológus nem jelent meg újra, Kontroll azonban nyugtalanul kémlelte a vizet egész úton. Feleslegesen, mert Szellemmadár jóval a veszély előtt megérezte volna a biológus jelenlétét. De a saját érdekében azt sem mondhatta el a férfinak, hogy a biológus akkor sokkal tágasabb és mélyebb vízben úszott, mint ami a szigetet a világítótoronytól elválasztotta: az óceánban.

Felmásztak a partról a világítótoronyhoz. Megpróbálták úgy kiválasztani az utat, hogy a lehető legtöbbet legyenek fedezékben, ha egy lövész várna rájuk a torony tetején.

Grace azt mondta, szerinte mindenki meghalt vagy már régen továbbállt innen, de ebben nem lehettek teljesen biztosak. A szárazföld tenger felőli oldaláról azonban senki sem támadott rájuk. A veszély általában a tenger felől érkezett: a biológushoz hasonló, de nála sokkal kellemetlenebb lények.

A dűnék tetején vízszintes terepre értek a világítótorony szintjén, és megálltak a gazos, elvadult kert szélén. A csalán és a szederbokrok számukra akadályt jelentettek, de az ökörszemek és verebek számára tökéletes természetes élőhelyet biztosítottak. A madarak most riadtan röppentek a magasba, a csivitelésük idegenül csengett a szürke, nyomasztóan felhős ég alatt. A mindenhol jelenlévő bogáncsok Szellemmadarat mikrofonokra emlékeztették, szemében a szúrós gubók nem arra szolgáltak, hogy magokat termeljenek, hanem hogy érzékeljék a hangokat.

Sarkaiból kifordult ajtó ásított feléjük sötéten, a szürke ég pedig odafent váratlan pillanatokban megvillant vagy megremegett, és ez különösen idegessé tette Kontrollt. Szellemmadár látta a belőle sugárzó, recés pengékre emlékeztető ragyogást, és elgondolkozott, vajon Kontroll önmaga lesz-e még, amikor a toronyhoz érnek. Talán igen, ha semmi természetfeletti nem nyilall át addig az égen.

– Semmi értelme felmenni – jelentette ki Grace.

– Egy kicsit sem kíváncsi?

– Miért, maga is szeret kriptákban és temetőkben sétálni?

Grace tehát még mindig tesztelte Szellemmadarat, ő pedig nem tudta, vajon mit gondol róla a volt igazgatóhelyettes. Vajon Grace azért csatlakozott hozzájuk, mert remélte, hogy Szellemmadár valóban egy titkos fegyver, vagy valami más oka volt? Szellemmadár csak azt tudta, hogy most, Grace társaságában sokkal kevesebb alkalma volt kettesben beszélgetni Kontrollal, mindent szükségszerűen hármasban vitattak meg. Ez pedig nyugtalanította őt, hiszen Grace-t még kevésbé ismerte, mint Kontrollt.

– Én nem akarok felmenni – jelentette ki Kontroll. Nem akarok. A lehető leggyorsabban át akarok kelni a nyílt terepen. A lehető leggyorsabban át akarok érni.

– Az legalább jó, hogy nincs itt senki – jegyezte meg Grace. – Úgy tűnik, az X Térség teljesen kiiktatta az ellenállást. – Igen, ez jó volt, bár elég kegyetlenül hangzott. Grace látta Kontroll ellenséges pillantásán, hogy a férfi nem tudott megszabadulni teljesen az érzelgősségtől. Pedig az egy másik világba való, itt semmi hasznát nem vették. – Hadd szálljak be a gyűjteménybe én is! – Azzal a nyitott ajtón keresztül behajította a világítótoronyba a biológus levelét és naplóját.

Kontroll a sötétségbe bámult, mintha Grace valami szörnyűséget tett volna, és ő helyre akarná azt hozni, de Szellemmadár tudta, hogy nem így van. Grace csak megpróbálta felszabadítani őket.

„Egyetlen környezet sem élt még soha ilyen jól a benne járó lelkek nélkül.” Ez a mondat egy egyetemi szövegből maradt meg Szellemmadár emlékezetében, a biológus valamiért emlékezett rá azután is, hogy a városba költözött, eszébe jutott akkor is, amikor az üres telken állt, és az egyik telefonpóznáról a másikra vitorlázó erszényesmókust figyelte. A szerző a városi környezetről írta ezt, de a biológus alkalmazta a természetes élőhelyekre, vagy legalábbis azokra, amik vadonnak tekinthetők még; bár az ember annyira megváltoztatta a világot, hogy még az X Térség sem tudta teljesen helyrehozni ennek következményeit. Az invazív fajok jelenléte csak egy része a problémának, mivel akár az ember által kitaposott csapás leghalványabb maradéka is teljesen megváltoztatja egy hely topográfiáját. „Az egyetlen megoldás a természet elhanyagolása lenne, de ez az emberi faj kipusztulását feltételezi.” A biológus ezt a mondatot végül kihagyta a szakdolgozatából, de a szavak beleégtek a tudatába, és most Szellemmadárra is hatással voltak, annak ellenére, hogy ő minden készen kapott emléket távol tartott magától, és tisztes távolságból elemzett. Ennek a mondatnak mégis volt ereje, a Szellemmadárra meredő ezer szem tükrében.

Ahogyan haladtak befelé, a szárazföld mélyébe, a nagy tereptárgyak eltűntek a hátuk mögött, és ők észrevették az észrevétlent is: a víz felett alacsonyan repülő kékes rétihéja fekete alakját, az úszó vízi mokaszinkígyó nyomában fodrozódó vízfelszínt, a földből hajként meredő, furcsán megnyugtató, hosszú fű lengését.

Szellemmadár nem bánta a csendet, Grace és Kontroll azonban annál inkább.

– Hiányzik, hogy nem tusolhatok le forró vízzel – jegyezte meg Kontroll. – Hiányzik, hogy nem viszket mindenem.

– Forraljon vizet! – vágta rá Grace, mintha ez megoldást jelentett volna bármelyik problémára is. Mintha Kontroll ezeket nem hiányolta volna, hanem vágyott volna rájuk, és jobban tette volna, ha fontosabb dolgokkal foglalkozik.

– Az nem ugyanaz.

– Nekem az hiányzik, hogy a Déli Végek épületének tetején álljak, és nézzem az erdőt – mondta végül Grace.

– Régen ezt csinálta? De hogy ment fel oda?

– A gondnok engedett fel minket. Az igazgatót és engem. Ott álltunk, beszélgettünk, terveztünk.

Szellemmadár meghallotta, hogy Grace torka egy pillanatra elszorul, és elgondolkozott, mi lehet az a titkos kapcsolat, amit nem vett észre. Lemaradt valamiről? Olyan kevés ideje voltak együtt, és máris lemaradt valamiről? Grace és Kontroll beszélgetése teljesen független volt tőle, idegen számára. Szellemmadárnak eszébe jutott, vajon mit tesz majd, amikor találkozik a Mászóval. Mi lesz, ha kiderül, hogy ő egy alvó ügynök, és a célja sokkal régebbi, mint az X Térség vagy a Déli Végek? Ő az előző igazgatóhoz hű, vagy az előző igazgató gyerek énjéhez, aki a világítótorony melletti fekete sziklákon játszott? És ki volt a világítótorony őrének főnöke, gazdája? Jobb lett volna, ha az egyenletben szereplő emberek mindegyike csak egy dolog lett volna, de sajnos egyikük esete sem ennyire egyszerű.

Talán a biológus utolsó válasza volt az egyetlen válasz, ami számított valamit, és a levele csak mártás, amivel az emberek elvárásai, az emberekbe belekódolt reakciók miatt nyakon öntötte a választ? Talán csak az időt húzta a levéllel, amíg testet nem öltött benne a helyes válasz? Lehet, hogy a világítótoronyban is ezért gyűlt össze a sok napló: mert idővel bizonyos szinten mindenki felismerte, mennyire haszontalan a nyelv. Nemcsak az X Térségben, de a megélt pillanat igazságához, az érintéshez és a kapcsolat kialakulásához képest. A szavak gyászos kiábrándulást okoznak, annyira alkalmatlanul fejezik ki a végest, a végtelent. És még a Mászó is kiírta magából a rémes üzenetét.

A sziget egyetlen kérdés maradt, amire nem találtak választ, ennek súlya pedig különbözőképpen nehezedett mindhármukra. Ha most egy távolról ide átültetett tájon járnak, akkor vajon mi létezik a valódi világban, a földön, az X Térség voltaképpeni területén?

A gondolatot Grace vetette fel, nyilvánvalóan sokat gondolkozott már ezen, talán évek óta foglalkoztatta és idegesítette őt ez a kérdés.

– Mi létezünk – jelentette ki Kontroll, de a válasza mintha a távolból határozatlanul jutott volna el Grace-hez. – Mi létezünk, és mi most itt vagyunk. – Pedig nem volt ő buta, tudnia kellett, hogy Grace-nek igaza van.

– Ha valaki átmegy az átjárón, az X Térségbe jut – mondta Grace. – Ha valaki nekimegy a határnak, valahová máshová kerül. Bárhol is legyen az.

Grace hangján nem hallatszott kétség, és úgy tűnt, mintha nem is érdekelné, hisznek-e neki, vagy sem. Mintha alapvetően nem érdekelnék a kérdések, mintha az X Térség kilúgozta volna őt. A pragmatizmusa pedig azt jelentette, olyan következtetésre jutott, aminek senki sem fog örülni.

De Szellemmadár tudta, hogy mit látott az X Térségbe vezető átjáróban, útközben. A törmeléket és szemetet, a roncsokat és holttesteket. Akkor azon gondolkodott, vajon ez mind valódi-e, vagy az elméjének a terméke. Azon is gondolkodott, mi jöhet át hozzájuk azon a hatméteres kapun, amiről Kontroll mesélt neki, és ami most elveszett, számukra elérhetetlen lett. Mi jöhet át azon az átjárón? A válasz pedig: semmi. Mert különben valami már réges-rég átjött volna.

A mocsári tavak a bizonytalan fényben olyan sötétkékek lettek, hogy a bennük tükröződő fák a felszínükön szinte éppen olyan valódinak látszottak, mint a gyökeres eredetijük. A három ember csizmája friss szalmára hasonlító illatot kavart fel a gyökerek és üledék közül.

Kontroll többször Szellemmadárra támaszkodott, hogy el ne veszítse az egyensúlyát, és közben majdnem őt is feldöntötte. Előttük most már égés szaga szállt fel, az égen pedig átnyilallt valami, amit a többiek nem láthattak, csak Szellemmadár. Ő pedig nem lepődött meg.

0017: AZ IGAZGATÓ

Egy tavaszi napon szünetet tartasz a Déli Végeken, és sétálni indulsz az udvar kikövezett részén. Egy probléma megoldásán töprengsz, amikor valami furcsa dolgot veszel észre a mocsaras tó mellett. A fekete víz szélén egy figura gubbaszt előrehajolva, a kezei gyorsan mozognak, de nem látod, mivel foglalatoskodnak. Első gondolatod, hogy hívod a biztonságiakat, de akkor megismered a sovány, kócos, sötét hajú alakot. Whitby az a barna zakójában, matrózkék nadrágban és öltönycipőben.

Whitby a sárban játszik. Vagy tisztít valamit a vízben? Talán belefojt éppen valamit? Bármit is csinál, annyira összpontosít, hogy látszik, olyan pontos és aprólékos mozdulatokkal végzi a munkát, akár egy ékszerész.

Az ösztöneidre hallgatsz, és lassan, óvatosan közelítesz hozzá, elkerülöd a letört faágakat és a lehullott, száraz leveleket. Whitby mostanában éppen elégszer megriadt már, és te fokozatosan akarod csak felhívni magadra a figyelmet. Félúton jársz, amikor ő felnéz rád, éppen elég ideig ahhoz, hogy jelezze, tudja, hogy itt vagy, majd visszafordul, és folytatja a munkát. Te pedig meggyorsítod a lépteidet.

A környező fák éppen olyan komorak, mint mindig, hosszú mohaszakállas, hajlongó papok, vagy, ahogy Grace kevésbé áhítatosan mondani szokta, „egy sor kiégett, vén drogos”. A víz színét Whitby apró mozdulatai fodrozzák, és amikor fölé hajolsz, hogy megnézd, mit csinál, a te arcod tükörképét is eltorzítják a kifelé áramló vízgyűrűk és a hullámzó, szürke fény.

Whitby egy apró, barna egeret mosdat.

Bal kezének hüvelyk-és mutatóujja között gyengéden, de határozottan tartja az egeret, az állat fejét és mellső lábait fogja le, a világos hasa, hátsó lábai és farka pedig a tenyerén fekszik. Az egeret mintha hipnotizálták vagy más módon nyugtatták volna le, mert természetellenesen rezzenéstelenül tűri, hogy Whitby a jobb tenyerével vizet merjen rá, majd kisujjával megdörzsölje a hasán, oldalán és pofáján növő szőrt, ezután pedig a feje tetejét tisztítsa meg.

Whitby alkarjára egy apró, fehér törülközőt terített, ezen arannyal hímezve egy dőlt W betű csillog. Otthonról hozta? Felveszi a kendőt, és az egyik sarkával finoman leitatja a vizet az egérke fejéről. Az állat eközben a távolba mered sötét gombszemeivel. Whitby végtelen gondossággal és odafigyeléssel letörli a pici, rózsaszín elülső mancsokat, majd a hátsó lábakat is. A férfi keze annyira apró és fehér, hogy valamiféle összhang látszik a képen, abszurd, mégis megható utalás a két élőlény közös ősére.

Négy hónapja annak, hogy az utolsó tizenegyedik expedíció utolsó tagja is meghalt, hat hete exhumáltattad a holttesteket. Több mint két éve, hogy Whitbyvel visszatértél az X Térségből. Az utóbbi időben úgy tapasztaltad, hogy Whitby kezd helyrejönni: egyre kevesebb áthelyezési kérelmet ad be, és egyre aktívabban részt vesz a helyzetértékelő gyűléseken. Újra érdeklődéssel dolgozik a saját „egyesített elméletek jelentésén” is, amit most már „terroir-tézisnek” nevez, és a fejlett borgazdálkodásban használt módszer, az „ökoszisztémák holisztikus megközelítése” alapján fejleszt tovább. A munkavégzésére a megszokott különcségén kívül láthatólag semmi más nincsen hatással, ezt vonakodva bár, de Cheney is kénytelen volt belátni. Téged pedig már az sem érdekel, hogy Cheney gyakran használja fel Whitbyt ellened. Nem érdekel, mire használják, amíg ezzel közelebb viszik Whitbyt a történések központjához.

– Hát ez meg micsoda, Whitby? – Hirtelen és bántóan töröd meg a csendet, de bármit mondhatnál, minden úgy hangozna, mintha egy felnőtt szólítana meg egy gyereket. Igaz, Whitby hozott ilyen helyzetbe téged.

A férfi befejezi az egér tisztogatását, a vállára dobja a törülközőt, és alaposan megvizsgálja a kisállatot, mintha itt-ott még néhány piszokfoltot fedezett volna fel rajta.

– Egy egér – válaszol magától értetődően, nem érti, mit nem értesz.

– Hol találta?

– A padláson. A padláson találtam. – Úgy beszél, mint aki felkészült arra, hogy megfeddik, de dacolni akar.

– Ó, otthon? – Fizikai formában is magával hozta az otthon biztonságát a bizonytalan, veszélyes környezetbe. Megpróbálod elfojtani magadban a pszichológust, hogy ne analizáld túl a helyzetet.

– A padláson.

– És miért hozta ki ide?

– Hogy megfürdessem.

Nem akarod, hogy kihallgatásnak tűnjön a beszélgetésetek, de biztos vagy benne, hogy úgy hangzik. Whitby felépülésének folyamatában ez az egész vajon jó vagy rossz jel? Az értékelőtáblán nem rendeltek pontszámot az egérgondozáshoz, ezért automatikusan nem tudod eldönteni, hogy ettől Whitby alkalmasabb lesz-e a szolgálatra, vagy kevésbé alkalmas.

– Odabent nem tudta megmosni?

Whitby alulról, oldalról pillant fel rád. Te még mindig előredőlsz, ő pedig még mindig görnyedten áll előtted.

– Az a víz fertőzött.

– Fertőzött. – Érdekes szóhasználat. – De ön is azt használja, nem?

– Én igen… – A férfi megenyhül, felenged egy kicsit, te pedig már nem aggódsz annyira, hogy beszélgetés közben véletlenül megfojtja azt a kis egeret. – De azt gondoltam, kint talán jobb lenne neki. Szép nap ez a mai.

Magyarul: Whitby ki akart szabadulni egy kicsit, éppen úgy, ahogy te is szünetet tartasz néha, és kijössz sétálni.

– Hogy hívják az egeret?

– Nincs neve.

– Nincs neve?

– Nincs.

Ez valamiért jobban zavar, mint a mosdatás, de nem tudod szavakba önteni a kételyeidet.

– Mindenesetre nagyon helyes kis egér. – Ez már akkor hülyén hangzik, amikor még ki sem mondtad, de nincsen jobb ötleted.

– Ne beszéljen úgy velem, mint egy agyalágyulttal! – csattan fel Whitby. – Tudom, hogy furcsának tűnik a dolog, de gondoljon bele abba, ön miket csinál, hogy levezesse a stresszt.

Átkeltél a határon ezzel az emberrel. Feláldoztad a lelki nyugalmát a saját kielégíthetetlen kíváncsiságod, a megszállottságod, a nagyravágyásod oltárán. Igazán nem érdemli meg, hogy most még leereszkedőn bánj vele.

– Elnézést kérek. – Esetlenül leguggolsz mellé a száraz levelek közé, a száradt sárba. Az igazat megvallva nincs még kedved visszamenni, és úgy tűnik, Whitby sem siet annyira. – Egyetlen mentségem, hogy máris hosszú nap volt a mai.

– Semmi baj. – Folytatja az egértisztogatást. Egy idő után hozzáteszi: – Már öt hete megvan. Az egér. Gyerekkoromben volt egy kutyám és egy macskám, azóta semmi háziállat.

Megpróbálod elképzelni Whitby házát, de nem sikerül. Csak végtelen fehér felületeket látsz magad előtt fehér bútorokkal, az egyetlen színfolt pedig az egyik sarokban lévő számítógép-képernyő. Ez azt jelenti, hogy Whitby háza valószínűleg egy zsúfolt, stílus-és korbeli megkötések nélkül, vegyesen összegyűjtött, vidám, élénk színekben pompázó, kényelmes otthon.

– Kivirágzott a növény – szakítja meg a gondolataid fonalát Whitby.

A mondat először nem mond neked semmit, de amikor megérted, azonnal kihúzod magad.

Whitby rád pillant.

– Nem sürgős a dolog. Már vége.

El kell fojtanod az ingert, hogy felrángasd őt a földről, és betuszkold a laborba, hogy megmutassa, pontosan mi is az, ami nem sürgős.

– Magyarázza el! – mondod, és éppen megfelelő hangsúlyt helyezel a szóra, mintha egy tojást szorítanál a tenyeredben, csak annyira, hogy el ne roppanjon. – Részletesen!

– Tegnap éjszaka történt – meséli. – Már mindenki más hazament. Én néha szeretek sokáig dolgozni, és szívesen vagyok a raktár-katedrálisban. – Lesüti a szemét, és hozzáteszi, mintha kérdezted volna: – Egyszerűen csak szeretek ott lenni. Megnyugtat.

– És?

– Tegnap éjszaka bementem, és gondoltam, megnézem a növényt. – Ezt túl könnyedén mondja, mintha minden nap megnézné. – Egy virág volt rajta. A növény kivirágzott. De most már vége. Nagyon rövid ideig tartott.

Igen fontos, hogy tovább beszéltesd Whitbyt, de nem szabad felidegesítened, hogy válaszoljon a kérdéseidre.

– Mennyi ideig?

– Úgy egy óráig. Ha tudom, hogy ilyen rövid lesz, hívok valakit.

– Milyen volt a virága?

– Mint egy közönséges virág. Hét vagy nyolc átlátszó, majdhogynem fehér szirma volt.

– Lefényképezte? Vagy lefilmezte?

– Nem – válaszol. – Azt hittem, ott lesz még egy ideig. Nem szóltam róla senkinek, mert már eltűnt. – Vagy azért, mert bizonyíték nélkül ez inkább ellene szólna, az ő elmeállapotára és munkaképességére vetne rossz fényt. Pedig már éppen kezdte levetkőzni a rossz hírét.

– Utána mit csinált?

Whitby megvonja a vállát, az egér megrándul, amikor a férfi átveszi a bal kezéből a jobbjába.

– Tisztítást rendeltem. A biztonság kedvéért. Azután hazamentem.

– Végig hordta a védőruhát, igaz?

– Persze. Igen. Hogyne.

– Semmi furcsa mérési eredményt nem talált utána?

– Semmit. Ellenőriztem.

– Nincs még valami, amiről tudnom kellene? – Azonkívül, hogy mi lehet az összefüggés a növény virágzása és az egér másnapi mosdatása között.

– Semmi olyan, amit nem tudott eddig is.

Whitby egy kicsit dacos lett, felnéz rád, és jelzi, hogy megint az X Térségbe tett kirándulásotokra gondol. Arra, ami a kollegái körében megbízhatatlanná tette őt. Hogyan elemezzen egy hallucinációt, ami talán igaz? Egy paranoiát, aminek talán van alapja? Emlékszel rá, ahogy Whitby sóvárgón mondogatta magának közvetlenül azután, hogy visszaértetek a határon keresztül: „Kezdetben észre sem vettek bennünket, de fokozatosan, lassan elkezdtek belénk nézni… csak azért, mert mi képtelenek voltunk megállni.”

Felállsz, és lenézel Whitbyre.

– Készítsen egy részletesebb jelentést a növényről! Bizalmasan nekem. És nem hordozhatja be tovább az egeret az épületbe. Először is, a biztonságiak előbb-utóbb megtalálják. Vigye haza!

Whitby és az egér is téged néz. Whitby arcát nehezebb kiismerni, mint az egérét, a kisállat csak ki akar szabadulni, és indulna tovább.

– A padláson fogom tartani – mondja a férfi.

– Az jó lesz.

Odabent a raktár-katedrálisba mégy, felveszel egy védőruhát, hogy ne szennyezd be a mintákat, és téged se fertőzzön meg semmi. Megtalálod a növényt a hamis címkével, amely szerint ez a minta az első nyolcadik expedícióból származik. Megvizsgálod, alaposan körülnézel a környékén és a padlón is, az elszáradt virág nyomait keresed. Nem találsz semmit, csak egy apró maradványt, amiről a labor később megállapítja, hogy fenyőgyanta, és egy korábban azon a helyen tárolt mintából származik.

Az irodádban még egyszer átnézed a teszt eredményeit, és azon tűnődsz, vajon a növény csak Whitby elméjében virágzott-e, és hogy mindez mit jelent. Elég hosszú ideig vívódsz a kérdésen, de végül betemetik a feljegyzések, értekezletek, telefonhívások és milliónyi apró vészhelyzet. Meg kellene kérdezned Whitbytől, hogy az egere ott volt-e vele a katedrálisban? Talán igen. Ehelyett azonban éjjel-nappali megfigyelés alá helyezed a növényt, még akkor is, ha Cheney és Grace kikészítenek ezért.

Whitbynek csak egy társ kell, aki nem faggatja állandóan, nem ítélkezik felette, és szüksége van rá. Márpedig amíg Whitby otthon tartja a háziállatát a padláson, addig te senkinek nem szólsz arról, hogy megszegte a szabályzatot. Rájössz, hogy miként Lowry össze van kötve veled, úgy vagy te Whitbyhez láncolva.

Egy héttel később expedícióra indulsz a Star Lanesbe. Biliárdozol a veteránnal és az ingatlanügynökkel, a nő éppen azt meséli, hogy egy pár beköltözött az egyik kiállított házába, és nem akarták megmondani a nevüket, amikor újra eszedbe jut, hogy Whitby nem adott nevet az egerének. Mintha a Déli Végek expedíciókra vonatkozó protokollját követte volna.

– Azt hitték, hogy ha nem tudom a nevüket, akkor nem fogom rájuk küldeni a rendőrséget. A függöny mögül kukucskáltak ki, mint a szellemek. Tipikus vesztesek. Nem mintha én élveztem volna, hogy ki kell dobatnom őket onnan, de hát el kell adnom azt a házat! Nem vagyok én jótékonysági intézmény! Adakozok rendszeresen jótékony célra. Na meg hát erre vannak a hajléktalanszállók, nem? És ha hagyom, hogy maradjanak, akkor a többi is vérszemet kap. Végül kiderült, hogy a rendőrök már ismerték őket, szóval jó, hogy kihívtam őket.

A Déli Végeken, az asztalodon már ott várnak rád a tizenkettedik expedícióra jelentkezők aktái. A rakás tetején a számodra legígéretesebb személy: egy antiszociális biológus, akinek a férje az utolsó tizenegyedik expedíció tagja volt.

0018: A VILÁGÍTÓTORONY ŐRE

Megerősítettem a világítótorony biztonságát. Dolgoztam a [olvashatatlan]. Megjavítottam dolgokat. És tüzes kemencébe vetik őket. Ott sírás és fogcsikorgatás lesz. Póling síró kiáltása hallatszott, majd hajnalban bagoly huhogását is hallottam, és róka csaholását. Nem messze a világítótoronytól, séta közben láttam, hogy egy medvebocs kidugja a fejét a bozótból, és körülnéz, akárcsak egy kisgyerek. És örvendjen a bűnös, mert nincsen vétek sem sötétben, sem világosságban, amit a halál magvai ne bocsátanának meg.

Mire Saul a falusi kocsmába ért, már mindenki odabent nyüzsgött. Várták, hogy a helyiekből álló, Monkey’s Elbow nevű banda zenélni kezdjen. A sötét óceánra néző terasz üres volt, túl hidegre fordult az idő. Saul is izgatottan lépett be a házba. A tengerparti hallucináció óta napról napra egyre jobban érezte magát, és a Sötét Brigád sem zaklatta azóta. A hőemelkedése és a fejét feszítő nyomás elmúlt, és velük együtt a vágy is, hogy Charlie-nak panaszkodjon. Három napja nem álmodott semmit, és még a hallása is visszatért. Amikor a fülei pattantak egyet, mintha az egész szervezete helyrebillent volna, és visszatért belé az életerő. Minden visszatért hát a régi kerékvágásba, és úgy tűnt, Saul feleslegesen aggódott eddig. Egyetlen dolgot hiányolt csak: Gloriát, az ösvényen a világítótorony felé közeledő, vagy a sziklákon mászó, vagy a pajta körül őgyelgő gyereket.

Charlie is megígérte, hogy egy rövid időre benéz ma a kocsmába, hogy találkozzanak, mielőtt éjszakai halászatra indul. Kemény munkája volt, de örült, hogy jól keres vele. Csak már jó néhány napja alig találkoztak. A pirospozsgás arcú Öreg Jim, aki a bajusszal egybeolvadó ősz, kócos pofaszakállat viselt, a nagyterem egyik sarkába vitette a zongorát, körülötte a Monkey’s Elbow hangolt éppen, hegedű, harmonika, gitár és csörgődob összefüggéstelen, kusza zaja hallatszott. A zongorát a tengerből mentették ki, aztán helyrehozták, hogy régi fényében tündököljön. Még a tető gyöngyház berakása is megmaradt, néhány billentyű azonban vékony bádoghangon szólt a hangszer keresztsége óta. Öreg Jim szavaival élve „szottyos-lottyos” hangon.

A helynek megnyugtató cigarettaszaga volt, amibe bő zsírban sütött hal és túl édes méz illata vegyült. Az osztriga mindig friss, a sör pedig olcsó. Saul könnyen megfeledkezett a hely gyengeségeiről, mindig jó itt az étel és ital, még ha a kiszolgálás néha nem is a legbarátságosabb. Csak azért mondott olykor egy-egy gyors imát, mert tudta, hogy élelmiszer-biztonsági ellenőr soha be nem tette a lábát a szedett-vedett konyhába vagy a kerti grillpultba, ahol kiapadhatatlan reménnyel gyülekeztek mindig a sirályok.

Charlie már ott várt rá, egy kétszemélyes, kerek asztalt foglalt le maguknak a zongorával átellenes fal mellett. Saul átfurakodott hozzá az emberek között. Voltak ott vagy hatvanan, az Elfeledett Part mértékével mérve egész nagy tömeg.

– Helló, rám vársz? – mondta Saul, szándékosan sokkal csapnivalóbb ismerkedésként előadva a mondatot, mint amilyen eredetileg lett volna.

– De jó kedved van ma, csődör! – köszöntötte őt Charlie, de gyorsan észbe kapott. – Vagyis hogy…

Saul körülnézett, megbizonyosodott róla, hogy a zajban senki nem hallotta meg őket.

– Semmi baj. És igen, tényleg sokkal jobban érzem magam. – Charlie most először adta jelét annak, hogy őt is megviselte Saul betegsége, a világítótorony-őr pedig ettől csak még jobban szerette őt. Charlie valóban nem panaszkodott egyszer sem, hogy Saul a levertségéről és a tüneteiről nyöszörgött neki, csak hallgatta őt, és segíteni próbált. Lehet, hogy kettejük között végül visszatér minden a régi kerékvágásba, ha Charlie éjszakai halásztúrái véget érnek.

– Az jó, az nagyon jó – mondta Charlie mosolyogva. Közben kissé feszengve körülnézett. Még mindig esetlenül és kényelmetlenül érezte magát, amikor nyilvánosan mutatkozott Saullal.

– Milyen volt a tegnapi fogás? – Charlie mesélte ugyan, hogy jó volt, de csak futólag beszéltek róla.

– Mostanában ez volt a legjobb! – Charlie arca felderült. – Egy csomó rája és lepényhal. Volt pérhal és süllő is. – Charlie-t óradíjban fizették ugyan, de bizonyos súly felett jutalmat kapott.

– Fogtatok valami furcsát? – Saul ezt mindig megkérdezte, mert szeretett a tengeri szörnyekről hallani, de mostanában, azok után, amit Henry mondott, különösen érdekelte a téma.

– Csak egy-két fura izé. Néhány ragyás hal, és valami zsákállat, ami úgy nézett ki, mintha vért köpött volna. Visszadobtuk mindet, mert olyan rondák voltak.

– Ez megértem.

– Tényleg sokkal jobban nézel ki, tudod? Minden nyugis a világítótoronyban? – Charlie így kérdezett rá arra, miért mondta Saul a telefonban, hogy „mostanában nem túl vidám az élet errefelé”.

Saul már éppen mesélni kezdett volna az utolsó találkozásáról Henryvel és a Sötét Brigáddal, amikor a zongora elhallgatott, Öreg Jim kiállt, és bemutatta a Monkey’s Elbow zenekart. Annak ellenére, hogy mindenki ismerte őket. Sadi Dawkins, Betsey Pepine és világítótoronybeli önkéntese, Brad játszottak a bandában. Ők mind dolgoztak hébe-hóba Öreg Jim kocsmájában. A vendég helyén, a csörgődobbal ezúttal Trudi, Gloria anyja ült. Egyszer majd Saulra is sor kerül.

A Monkey’s Elbow rázendített egy szomorkás, mélyenszántó dalra, a szövegében felvonultatták a halászok zsákmányát, egy tragikus sorsú szerelmespárt és egy titkos barlangot a baljóslatú domb alatt. A szokásos motívumok, de ez mégsem szigorúan vett matrózdal volt, inkább – Charlie szerint a „homokkérges tengeri hippik” miatt – visszafogottabb, populárisabb, hallgatóbarát folk-pop. Saul szerette az élő zenét, s az sem zavarta, hogy Brad néha túlripacskodta a dolgot. Charlie azonban lebiggyesztett ajakkal ült a székén, az italát markolta két kézzel, és titokban, amikor csak Saul látta, elhúzta a száját. Saul viccből rosszallóan csóválta a fejét. Igaz, hogy nem volt valami jó zenekar, de ahhoz bátorság kell, hogy ki merjenek állni. Neki például egy időben minden prédikáció előtt hánynia kellett. Visszagondolva, lehet, hogy ez isteni jel volt. A legsúlyosabb esetekben az istentisztelet előtti éjszaka Saul fekvőtámaszozott és ugrált, hogy kiizzadja magából a lámpalázat.

Charlie előrehajolt, és Saul is felé dőlt. Charlie a fülébe suttogta:

– Emlékszel a tűzre a szigeten?

– Igen?

– Egy barátom odakint halászott aznap. Azt mondta, tábortüzeket látott, és hogy emberek papírokat égettek órákon át. Igazad volt. De mire a barátom odaért, már felpakoltak egy csomó dobozt a csónakjaikra. Kíváncsi vagy, merre mentek a csónakok?

– Ki, a tengerre?

– Nem. Nyugatra, a part mentén.

– Érdekes. – A Kudarc-szigettől nyugatra a szúnyogos öblökön kívül nem volt más, csak néhány apró falu, és egy katonai támaszpont.

Saul hátradőlt, és Charlie-ra nézett, aki sokatmondóan bólogatott, arcán afféle „Én megmondtam!” kifejezéssel. Saul nem értette pontosan, hogy mire gondol. Megmondta, hogy furcsák? Vagy hogy valami rosszban sántikálnak?

A második szám egy hagyományos népdal volt, lassan hömpölygött, maga előtt görgetve több évszázad különböző értelmezéseinek hordalékát. A harmadik egy vidám, de butuska dal. Majd ismét a banda saját szerzeménye: egy rákról szólt, aki elvesztette a páncélját, és bolyongott ide-oda, hogy megtalálja. Néhányan már táncoltak. Saul egykori közössége nem vetette meg a zenét, táncot és más hasonló „földi hívságokat”, de ő soha nem tanult meg sem zenélni, sem táncolni. Utóbbi pedig régi titkos vágya, meg volt róla győződve, hogy élvezné, de be kellett látnia, már túl késő. Charlie különben sem táncolna vele soha, talán még akkor sem, amikor kettesben vannak.

Két dal közötti szünetben Sadi odajött hozzájuk beszélgetni. Sadi Hedley-ben dolgozott, egy bárban, és mindig vicces történeteket mesélt a vendégekről, akik néha „csatak részegen” támolyognak be a korzóról. Trudi is odajött, és egy ideig beszélgetett velük. Nem közvetlenül Gloriáról, inkább a lány apjáról. Saul megtudta, hogy Gloria és az apja addigra már hazaértek a férfihoz, szóval ez rendben volt.

Ezután leginkább csak hallgatták a zenét, és a számközi szünetekben beszélgettek néhány szót, vagy rendeltek még egy sört. Saul végignézett a tömegen, hogy van-e ott valaki, akinek köszönnie kellene, ápolandó a kapcsolatait, de közben úgy érezte, mintha nem ő figyelne, hanem őt figyelnék. Ezt a nem létező betegsége egy hátramaradt tünetének tulajdonította, vagy annak, hogy Charlie idegessége ragadt át rá. De ekkor a kavargó tömegben, a hangos beszélgetések, a zenekar játékának szűrője és a homály ellenére felfigyelt egy alakra a terem túlsó végén, az ajtó mellett.

Henry volt az.

Mozdulatlanul állt a falnál, és csak nézett, még ital sem volt a kezében. A szokásos nevetséges selyemingét és fellengzősen élére vasalt nadrágját viselte, de furcsamód mégis beleolvadt a környezetébe, a falba, és Saulon kívül látszólag senkinek nem tűnt fel a jelenléte. Sault valamiért nagyon meglepte, hogy Suzanne nincs Henryvel. Ez volt az oka annak, hogy nem fordult Charlie-hoz, nem mutatta meg neki a férfit, mondván: „Ez az az ember, aki betört a világítótornyomba.”

Saul Henryre meredt, és közben érzékelte, hogy a terem sarkai egyre sötétednek a szeme előtt, az émelyítő, édes mézszag mind erősebb lesz, az alakok Henry körül testetlenebbé, súlytalanabbá válnak, elmosódott, kiismerhetetlen körvonalakká. A teremben minden fény Henry körül összpontosult, és belőle sugárzott kifelé.

Saul szédülni kezdett, úgy érezte, hogy egy hatalmas szakadék nyílt meg a lába alatt, ő pedig lebeg felette, és bármelyik pillanatban a mélységbe zuhanhat. Minden korábbi tünete egyszerre tért vissza, pedig azt hitte, már elmúltak. Kiderült, hogy csak rejtőzködtek. Egy tűzokádó üstökös száguldott át a fején, aztán lefelé, végig a hátán.

A banda tovább játszott a sötétben, de a zene összekocsonyásodott a levegőben, sokkal lassabban szólt, mint kellett volna. Saul, még mielőtt a zenekar eltűnt volna egy csillogó spirálban, mielőtt Henryn kívül mindenki más eltűnt volna, két kézzel megmarkolta az asztal szélét, és elfordította a fejét.

A beszélgetések zaja, gyors tempója és összevisszasága egy csapásra visszatért, a fény felgyulladt, és a zenekar is normálisan zenélt tovább, Charlie pedig úgy mesélt neki valamit, mintha mi sem történt volna. Saulnak a nagy megkönnyebbüléstől azonnal a fejébe szaladt a vér, ezért a férfi meg is szédült kicsit.

Egy percig tartott, amíg Saul összeszedte magát. Csak ekkor mert újra az ajtó felé nézni. De Henry eltűnt, és egy másik, ismeretlen férfi állt a helyén. Az idegen zavartan Saul felé emelte a söröskorsóját, a világítótorony-őr ebből rájött, hogy túl hosszú ideig bámulta őt.

– Hallottad, amit mondtam? – kérdezte Charlie, elég hangosan ahhoz, hogy túlharsogja a zenekart. – Jól vagy? – Kinyújtotta a kezét, és megfogta Saul csuklóját. Ez azt jelentette, hogy aggódik, Saul pedig furcsán viselkedett. Elmosolyodott, és bólintott.

Vége lett a dalnak, Charlie pedig megkérdezte:

– Nem a sziget és a csónakok miatt van, ugye? Nem akartalak aggasztani ezzel.

– Nem, nem. Egyáltalán nem. Jól vagyok. – Saul meghatódott, hogy ez eszébe jutott Charlie-nak.

– De elmondanád, ha megint rosszul éreznéd magad, igaz?

– Persze. – Ez nem volt teljesen igaz. Saul még mindig igyekezett feldolgozni az élményeit. És az előérzetét, ami egyszerre támadt benne. – Charlie, utálom, hogy ezt kell mondanom, de azt hiszem, jobb lenne, ha most már indulnál, különben elkésel.

Charlie nem vette zokon a dolgot. Fél lábbal már úgyis kint volt, mert nem tetszett neki a zene.

– Akkor majd találkozunk holnap, valamikor – szólt, Saulra kacsintott, és utoljára hosszan a szemébe nézett még, nem teljesen ártatlan pillantással.

Charlie felvette a kabátját, és közben valamiért rendkívül jól festett. Saul szorosan megölelte őt, mielőtt Charlie leléphetett volna. Érezte a férfi testének súlyát a karjai között, a borostáját az arcán. Ezt nagyon szerette. Meglepődött, amikor megérezte Charlie fanyar ajakírját az orcáján. A szokásosnál egy pillanattal tovább tartotta Charlie-t a karjában, megpróbálta az imént történtek elleni páncélként megőrizni az érzést. Charlie a következő pillanatban eltűnt, kilépett az ajtón az éjszakába, és elindult a hajója felé. Túl korán.

0019: KONTROLL

Az éjszakai égbolt hold és csillagok helyett a feketeségben cikázó fehér nyulakkal volt tele. Kontroll elméjének egy lázas részével tudta, hogy ez nem jó így, az agya egy zuga még ellenállt a kutakodó ragyogásnak. Vajon azok tényleg nyulak, vagy csak valamilyen mozgás fekete csíkjai, amit az agya negatívban hívott elő, így rontva el a látását? Ezen gondolkozott, mert nem akarta azt látni, amit látott. A biológus feloldott, felnyitott benne valamit, és Kontroll egyre gyakrabban tért vissza gondolatban Whitby furcsa szobájába, a Déli Végekre, a fantáziaképekkel teli falfestményhez, és Whitby azon elméletéhez, mely szerint amikor valaki eltűnik a határon, egyfajta purgatóriumba kerül, és ott megtalál minden elveszett vagy elfeledett dolgot: a láthatatlan határnak terelt összes fehér nyulat, az X Térség kialakulásának éjszakáján partra futott hajókat és lerobbant teherautókat, az expedíciók bevetés során eltűnt tagjait. Ez a gondolat egyfajta feneketlen mélységet nyitott meg előtte. De odalentről, a Mászó alól mégis sütött a fény, ahogyan a biológus a beszámolójában leírta. Vajon hová vezet az a fény?

Kontroll megpróbálta a sok részlet közül kiválogatni azokat, amiknek volt értelme, vagy legalább tisztességesek voltak. Egy olyat, amivel az apja is egyetértene. Kontroll azzal már nem törődött, hogy az anyja mit gondol.

Talán csak annyit akartam, hogy hagyjanak békén, egyedül, gondolta. Egyedül a kis, domb tetején álló házban, Hedley-ben, a macskájával, Chorryval, és az éjszakánként a levegőben csillogó denevérekkel. Nem messze a gyermekkora helyszíneitől, bármilyen távoliak legyenek valójában.

– Nem változtatott volna semmin, Grace – szól Kontroll.

Mindhárman a mohán, a nedves fűben aludtak, kicsit több mint másfél kilométerre a topográfiai anomáliától. Reggel akarták megközelíteni a célpontot.

– Micsoda? – kérdezte Grace kedvesen, szinte gyengéden. Kontroll ebből megértette, tényleg nagyon gyötrődhet, ha a nő így bánik vele. Folyamatosan maga előtt látta a biológus sok szemét, amik a gondolataiban csillagokká változtak, ugráló fehér fényekké, majd sakktáblává, rajta az apja utolsó játékának bábui, a végső lépése után. Kontroll utolsó lépését várta.

– Ha mindent elmondott volna nekem még a Déli Végeken.

– Nem, az tényleg nem változtatott volna semmin.

Szellemmadár Kontroll mellett aludt, és ez is csak a saját hanyatlásának biztos jele volt. A nő a hátához simulva feküdt, egyik karjával szorosan átölelte Kontrollt. A férfi így biztonságban érezte magát, és még jobban szerette a nőt, hogy most megadta neki ezt a biztonságot. Most, amikor egyre kevesebb oka van átölelni őt, vagy talán már semmi oka sincs rá.

Az éjszaka hűvös és mély volt, a sötétség szélén pedig egyre több lény nézett le rájuk, néma, mozdulatlan és homályos alakok csupán. Kontrollt ez nem zavarta.

Azon gondolkozott, amit az apja mondott neki, most tisztán emlékezett a mondatokra. „Ha nem találod meg a hivatásodat, amiért lelkesedsz, azzal az elmédet zavarod meg, nem a szívedet.” És egy őszinte pillanatban, miután Kontroll kudarcot vallott egy küldetésén, amiről csak rébuszokban beszélhetett az apjával, mert soha nem mondhatta el az igazat, ezt mondta: „Néha rá kell ébredned, mikor jött el az ideje annak, hogy továbbállj. A többi ember érdekében.”

Mennyire riasztó szavak. Továbblépni, de hová? Itt, most, mi lehet a következő lépés? És mi volt az ő hivatása, mi iránt lelkesedett? Egyik kérdésre sem tudta a választ. Annyit tudott csak, hogy a tűlevélavar jólesően karistolja az arcát, és megnyugtató a föld füstös, álmos illata.

Reggel lett, Kontroll pedig fészkelődni kezdett Szellemmadár karjaiban, amíg a nő fel nem ébredt, és végleg el nem húzódott tőle. Kontroll úgy látta, mintha a távolban égne valami, a nádasban, a végtelen mocsárban, és pattogás, ropogás hangja hallatszott. Lehetett fegyverek hangja, vagy egy Kontroll fejében játszódó régi csata emléke is akár.

A kék gém az öbölben továbbra is vadászott az ebihalakra és apró halakra, az égen pedig fekete keselyűk vitorláztak a légáramlatokon. A facsoportból erős sustorgás hallatszott, mögöttük pedig, a láthatáron a világítótorony látszott, talán mindig is látszani fog, nem takarja el a hajnalban leszálló köd, ami helyenként vékony, foltos volt, máshol, ahol kellett, vastag védőfallá állt össze, egyszerre volt kihívás és áldás. Szellemmadár ajándéka lehetett, hogy Kontroll most értékelni tudta mindezt, talán a nő érintésével szivárgott át a képesség a férfiba.

De a természetellenes világ befurakodott az ő világába, mindig is be fog törni oda, amíg létezik akarat és szándék. Kontroll most bánta ezt. Szellemmadár és Grace arról tanácskoztak, mit tegyenek, ha találkoznak a határőr parancsnok megmaradt csapatával, és mi legyen, amikor elérik a tornyot.

– Ön és én leereszkedünk – javasolta Grace –, Kontroll fent marad, és őrzi az ajtót. – Egy utolsó, reménytelen feladat neki.

– Jobb lenne, ha egyedül mennék – mondta Szellemmadár –, és önök ketten állnak őrt odafent.

– Ez ellenkezne az expedíciók szabályzatával – vetette ellen Grace.

– Komolyan? Erre akar nekem hivatkozni itt, most?

– Mi másra hagyatkozhatnánk? – kérdezett vissza Grace.

– Egyedül megyek le – jelentette ki Szellemmadár, és Grace nem válaszolt.

Nem stratégiai, hanem taktikai döntés, ez a megfogalmazás bújt elő Kontroll régi, kedvenc szófordulatainak gyűjteményéből. Ósdinak tűnt, akárcsak a többi, mint egy régimódi bicikli túlméretezett váza.

A férfi újra és újra felpillantott az égre, várta, hogy megnyíljon, és felfedje előttük a valódi helyzetüket, de az álca tökéletes volt, és nagyon meggyőző. Mi van, ha a biológus tévedett? Mi van, ha az írásai csak egy csendes őrült eszelős fantazmagóriái? És most egyszerűen egy szörnyeteg? Akkor mi van?

Elhagyták a tábort, és egy mocsári facsoport fedezékébe húzódtak, onnan figyelték a távoli lápot, a folyó torkolatát. A füst már erősen gomolygott a földről hatvan fokos szögben az ég felé, hamuszín és ezüst kavargásával még zavarosabbá tette a ködös eget, és sűrűbb, vastagabb ürességet vitt az égre. Ez a szürke szövetség az ég utolsó kék foltjait is eltakarta, és erősebben kiemelte a láthatáron az útirányukkal párhuzamosan húzódó tűzcsíkot, az aranyló középpontokból felfelé ágaskodó hullámokat.

Az előtérben lévő folyó vize ólmosan sima volt, visszaverte a lángok és a füst képét, tükrözte a legközelebbi nádast, és a tükörképpel megkettőzte az egész szigetet, annak legmagasabb pontjain lévő tölgyfákat és legyezőpálmákat is, a fehér törzs feletti részük elveszett a ködben.

Kiáltások, sikoltások és lövések zaja hallatszott a magas facsoport közül, igen közel hozzájuk. De lehet, hogy ezt is csak Lowry ültette Kontroll fejébe, mindez valamikor régen történt itt, és most bukkant a felszínre. Kontroll a vízre szegezte a tekintetét, katonai egyenruhában egymással harcoló embereket látott benne, miközben a vízben lévő égen valami elképzelhetetlen nyilallás szaladt végig. Ilyen messziről, és tükörben torzítva a jelenség nem tűnt annyira erősnek, zsigeri rettenetet kiváltónak.

– Ők már valahol máshol vannak – szólalt meg Kontroll, de tudta, hogy Grace és Szellemmadár úgysem fogják megérteni. Ők is a víztükörben látszottak már, ahol egy villanás suhant végig az erdőn anélkül, hogy észrevették volna.

A három ember folytatta hát az útját, a beteg Kontroll, a sérült lábú Grace, és a gondolataiban elmerült Szellemmadár.

Nem tudtak mit tenni, nem is volt rá szükség: az útjuk elkerülte a tüzeket.

Kontroll mindig is monumentálisnak képzelte a topográfiai anomália bejáratát, gondolataiban az összemosódott a biológus óriási szörnyalakjával, ezért azt várta, hogy egy robosztus földbe mélyedő, fordított, zikkuratot talál majd. A torony azonban éppen olyan volt, mint eddig: egy tizennyolc méter átmérőjű, kerek valami egy kisebb tisztás közepén. A bejárat tárva-nyitva várta őket, mint mindenki mást korábban. Nem voltak itt katonák, nem volt itt semmi furcsa, magán a jelenségen kívül.

A bejáratnál Kontroll megmondta két útitársának, hogy mi fog történni. A Déli Végek volt igazgatója tekintélyének csak árnyéka hallatszott már a hangjában, de volt benne valami csökönyös dac.

– Grace, ön marad idefent, és őrt áll a puskákkal. Számos veszély leselkedik ránk odalent, ezért fontos, hogy ne essünk csapdába. Szellemmadár, ön velem jön. Ön megy előre, én pedig kis távolságból követem. Grace, ha három óra hosszánál tovább maradunk lent – ez volt a leghosszabb időtartam, amit a korábbi expedíciók leírása szerint bárki odalent töltött –, akkor ön mentesül minden felelősség alól, semmilyen kötelezettsége nincs velünk szemben. – Mert olyan embernek kell túlélnie a vállalkozást, akire otthon még vár valami, ha van még külvilág, ahová talán vissza lehet térni.

A két nő rámeredt. Csak nézték őt, és Kontroll azt gondolta, a következő pillanatban ellenkezni fognak, felül fogják írni a döntését, és akkor ő elveszett, akkor ő idekint marad.

De a rettegett pillanat nem jött el, a férfi pedig szinte eszét vesztette a megkönnyebbüléstől, amikor Grace bólintott, a lelkükre kötötte, hogy legyenek óvatosak, és mondott még néhány jó tanácsot, amit Kontroll már nem fogott fel.

Szellemmadár oldalt állt, és különös arckifejezéssel nézett a férfira. Odalent át fogja élni a biológus élményének végső megkettőzését, és Kontroll nem tudja megóvni őt ettől.

– Bármi is van a fejükben, próbálják megőrizni – tanácsolta Grace. – Mert lehet, hogy semmi sem marad belőle, amikor leereszkednek oda.

Mi feszült Kontroll fejében, és vajon hogyan fogja az befolyásolni az expedíció eredményét? Mert Kontroll nem a Mászóig akart eljutni, őt az érdekelte, mi lehet még a ragyogásban, amit ő magával hozott ide.

Kontroll és Szellemmadár alászálltak a mélybe.

0020: AZ IGAZGATÓ

Whitby használhatatlan jelentése a virágról az asztalodon hever, amikor elindulsz, hogy bevetés előtti interjút készíts a biológussal. A tizenkettedik expedícióra jelentkezők listáját már leszűkítettétek tízre, te és Grace, te és Lowry igyekeztek bejuttatni a saját kiszemeltjeiteket, miközben a tudományos részleg tagjai a háttérben bokszolnak, mind a saját favoritjaik nevét sugdossák a füledbe. Úgy tűnik, Severance-t a kérdés tökéletesen hidegen hagyja.

Ez egyáltalán nem megfelelő időpont az interjúztatásra, de nem volt más választásod. A növény újra virágzik a gondolataidban, miközben a beszélgetést levezeted a biológus szülővárosában, egy szűk irodában, amiről el tudod hitetni, hogy a tiéd. A könyvespolcokon a megfelelő pszichológiai és pszichiátriai könyvek sorakoznak. A szoba tulajdonosának diplomáit és családi képeit erre az időre eltávolították a falakról, Lowrynak pedig megengedted, hogy a kutatásainak megfelelően az embereivel kicseréltesse a székeket és a világítótesteket meg a szoba más berendezési tárgyait. Mintha az átrendezéssel, és azzal, hogy békés kék-zöldről vörösre, narancssárgára és szürkére, vagy ezüstre változtatja a szoba színeit, valami fontos kérdésre találna megoldást.

Lowry szerint az átalakításnak „tudatküszöb alatti és ösztönös” hatása van a jelöltre.

– Azt szeretné, ha biztonságban éreznék magukat és nyugodtak lennének? – kérdezed gúnyosan. Ez azon ritka alkalmak egyike, amikor megpiszkálod egy bottal a szörnyeteget, de ő válaszra sem méltat. A képzeletedben viszont azt válaszolja: „Hogy azt csinálják, amit mi akarunk.”

Korábban eltörött egy vízvezeték a pincében, és a szobában még mindig érződik a beázás szaga. Az egyik sarokban látszik is a folt, amit a víz hagyott maga után, ezt egy kis asztal takarja el. Mintha egy bűncselekmény nyomait akarnád elrejteni. Az egyetlen jele annak, hogy az iroda valójában nem a tiéd, az, hogy össze kell húznod magad a széken.

Az elmédben virágzik a növény, és ahányszor kihajt, neked kevesebb időd marad cselekedni. Mi ez a virág? Kihívás, felhívás vagy csak figyelemelterelés? Esetleg üzenet? És ha az, vajon mit jelent? Feltéve persze, hogy nem Whitby képzelte az egészet. A fény a topográfiai anomália alján, az X Térségbe vezető ajtó túloldalán, a tarot-kártyán, amit a TTB használt. A virágzó fény a múlt héten a testedről készült MRI-képen.

És az elméd virágzásának – amiből Grace egyébként jó viccet csinálna, ha beszélhetnél róla neki – kellős közepén, terpeszállásban a világ felett megáll a biológus, a talizmánod, még éppen időben érkezik, amikor minden ajtó kezd bezáródni előtted, és már egyre kevesebb az időd is.

– Kérem, mondja jegyzőkönyvbe a nevét!

– A múltkor már megmondtam.

– Kérem még egyszer.

A biológus úgy néz rád, mintha az ellensége lennél, és nem az a személy, aki elküldheti oda, ahová nyilvánvalóan nagyon menni akar. Magadban megjegyzed nemcsak azt, hogy milyen izmos, hanem azt is, hogy hajlandó gondot csinálni egy ilyen egyszerű kérdésből. Nagy öntudata és önuralma van, ez pedig nem pusztán abból fakad, hogy tudja, ki ő valójában, inkább a bizonyosságból, hogy neki végtére is nincsen szüksége senki másra. Vannak pszichiáterek, akik ezt rendellenességként diagnosztizálnák, de a biológusban ez inkább tökéletes és makacs tisztánlátásnak tűnik.

– Meséljen a szüleiről! Mi a legkorábbi emléke? Boldog gyerekkora volt? – Rengeteg unalmas kérdés, és a biológus válaszai is unalmasak. Ám ekkor jön az érdekes rész. – Vannak erőszakos hajlamai?

– Mit tart ön erőszakos cselekedetnek? – Megpróbálja kikerülni a kérdést, vagy tényleg érdekli a válasz? Te az előbbire tippelsz.

– Kárt akar tenni emberekben vagy állatokban. Végletesen kárt akar tenni tárgyakban, például gyújtogatni szeretne. – Az ingatlanügynöknek a Star Lanesből rengeteg sztorija van a házak elleni erőszakról, mindet elítélő éllel a hangjában adja elő. A biológus az ingatlanügynököt valószínűleg egy földönkívüli fajhoz sorolná.

– Az emberek is állatok.

– Akkor hát kárt akart már tenni állatban?

– Csak az emberállat fajtában.

Próbál megzavarni és provokálni, de a szokásos leinformálás és adatok keresztelemzése során te érdekes dologra bukkantál. Csak nem tudod bebizonyítani. A biológus egyetem után a Nyugati parton gyakornokoskodott két évig egy természetvédelmi terület erdészeti felügyelői irodáján. A munkájának ideje pedig nagyjából egybeesik egy sor bűnténnyel, amit sokan természetvédő-terrornak neveztek. A legsúlyosabb eset az volt, amikor egy álarcos támadó három férfit súlyosan megvert. A rendőrségi jelentés szerint az indíték: „Az áldozatok egy sérült baglyot kínoztak, bottal szurkálták, és megpróbálták meggyújtani a szárnyát.” A rendőrség nem talált gyanúsítottat, nem tartóztatott le senkit az ügyben.

– Mit tenne, ha az expedíció egy másik tagja erőszakos viselkedés jeleit mutatná?

– Amit kell.

– Képes lenne megölni őt?

– Ha ez lenne a megoldás, meg kellene ölnöm.

– Akkor is, ha én lennék az?

– Főleg akkor. Ezek a kérdések rém unalmasak.

– Unalmasabb, mint a mostani, műanyagos munkája?

Ettől magához tér, összerántja magát.

– Nem szándékozom megölni senkit. Soha nem öltem még meg senkit. Mintákat akarok gyűjteni, és a lehető legtöbbet megtudni a helyről. Aki nem követi az expedíció paramétereit, azt elkerülöm. – A hangja ismét éles lesz, a válla pedig megereszkedik, feléd hajlik, hogy kizárjon. Ha bokszmeccsen lennétek, vállakból felütést vagy horgot indítana testre.

– És mi lenne, ha maga veszélyeztetné a társait?

A biológus felnevet a kérdés hallatán, majd olyan szúrósan néz rád, hogy képtelen vagy állni a tekintetét.

– Ha én veszélyeztetnék másokat, akkor nem tudnám megállítani magamat. Ha én vagyok a veszélyforrás, akkor, gondolom, az X Térség győzött.

– Mi van a férjével?

– Mi van vele? A férjem meghalt.

– Reméli, hogy az X Térségben megtudja, mi történt vele?

– Én azt remélem, hogy az X Térségben megtudom, mi történt az X Térséggel. Remélem, hogy hasznos információval szolgálhatok.

– Ez nem szívtelenség?

A biológus előredől a széken, és ismét rád szegezi a tekintetét. Nehezedre esik megőrizni a hidegvéredet, de ez nem baj, az ellenséges érzelmek jók. Igazság szerint neked minden megfelel, ami segít, hogy a nő legyőzze a romlás nyomait, amiket talán megéreztél benne, és amik öntudatlanul rád is átragadtak.

Ő közli:

– Téved, ha azt hiszi, hogy ön, idegenként, kivetíthet rám olyan érzelmeket, amiket egy ilyen esetben megfelelőnek tart. Téved, ha azt hiszi, hogy beférkőzhet a fejembe.

Nem mondhatod el neki, hogy milyen könnyen tudtál olvasni az expedíció többi tagjának gondolataiban. A geodéta lesz a csoport biztos gerince, benne nyoma sincs a passzív agresszivitásnak. Az antropológus lesz az empatikus és a finomhangoló, bár abban még nem vagy biztos, előny-e vagy hátrány, hogy nagyon bizonyítani akar valamit. Ő hajtja magát előre, de vajon hogyan fogadja majd ezt az X Térség? A nyelvész túl sokat beszél, és kevés az önkritikája, de belső jelentkező a Déli Végekről, és többször is bizonyította már végtelen hűségét. Minden hibája ellenére ő Lowry kedvence.

Az interjú előtt a nagy felfordulás ellenére Whitby mindenképpen beszélni akart veled. Leginkább a biológusról beszélgettetek. Arról, mennyire fontos, hogy elválasszátok a többiektől, megőrizzétek a paranoiáját és antiszociális vonásait, mert így természetes módon eléritek az agyában azt a biokémiai változást, amit Lowry mesterségesen akar indukálni a kísérleti alanyaiban. És az ő férje már járt bent, ezért „a nőt előzőleg letapogatta az X Térség”, és ez kitűnő alkalom a „mérésekre”, mert „megvan a kapcsolat”, és „ilyet még soha nem csináltak”. Bizonyos értelemben az X Térség ismeri a biológust, mielőtt az betenné a lábát a területre, és ez indukálhat valamit, amit Whitby „terroir-előismeretnek” nevez.

A biológussal más lesz az expedíció, mint Whitbyvel volt. Nem te vezetnéd őt, csak annyira, amennyire tinikorodban a boltban mindig az apád előtt mentél, hogy úgy tűnjön, nem vele vagy, de közben fél szemmel untalan hátrasandítottál, hogy tudd, merre megy.

Az interjú alatt egyre inkább meggyőződsz arról, hogy jó a megérzésed. A biológus valamiért az X Térségre, az ott töltött időre emlékeztet.

A biológus aktájának többi része lélegzetelállítóan aprólékos, és részletekbe menően összpontosít néhány mozzanatra, mégis gazdag alapanyag. Úgy érzed, te is ott vagy vele, amikor áthajt a sivatagon egy apró autóban, hogy megvizsgálja néhány üregi bagoly odúját. Vele együtt eltévedsz egy távoli partvidék fennsíkján, ahol a fű aranyszínű és a térdedig ér, a fák pedig feketék egy tűzvész után, és ezüstösszürke rajtuk a hamu, közben pedig üldöz benneteket egy puma. Mászol egy havasi réten, nagy sziklákon kaptatsz fel, a lábad minden izma ellenkezik, de téged a fáradtság ellenére hajt egyfajta vad szédület. Vele vagy elsőéves korában az egyetemen, azon ritka alkalmak egyikén, amikor megnyílik a szobatársnőjének, és elárulja, hogy magányra vágyik, másnap pedig saját lakásba költözik, és onnantól naponta kétszer nyolc kilométert gyalogol az otthonától az egyetemig teljesen némán, csak a cipőtalpa lyukain keresztül érzékelve a világot.

Biztos vagy benne, hogy adnod kell Lowrynak valamit cserébe azért, hogy békén hagyja a biológust, de te bármi árat hajlandó vagy megfizetni. Ezt a Chipper’s bárjában döntöd el, miközben a változatosság kedvéért egy whiskyt rendelsz magadnak, és a változatosság kedvéért mindenki másnak is a bárpultnál, mind a négyőtöknek. Mert már késő van, hétköznap, és a Chipper’s nem a legfiatalabb már, ahogyan a vendégei sem. És te sem. Az orvos szerint a petefészkedben rák burjánzik, és egy szempillantás alatt, mielőtt még megbékélhetnél a dologgal, átterjedhet a májadra. Erről sem kell tudnia senkinek.

– Szóval az eladás előtt – meséli az ingatlanügynök – le kellett kaparnunk a falról tíz réteg tapétát! Ez a nő vagy tíz évig nem csinált mást, csak mindig új tapétát tetetett fel. És mind milyen rikító volt! Mintha figyelemfelkeltő táblákat aggatott volna a falra. Belülről kifelé becsomagolta a házát. Komolyan mondom, én ilyet még nem láttam!

Te bólogatsz, mosolyogsz. Nem tudsz mit hozzátenni, de örülsz, hogy hallgathatod a nőt. A végsőkig hallgatnád, már most is végső stádiumban hallgatod.

Egyszerű, hétköznapi rákod van, nem olyan gyors lefolyású, mint ami az utolsó tizenegyedik expedíció tagjait elvitte. Semmi különös, csak az élet ért utol, és most megpróbál megölni, te pedig dönthetsz: vagy elfogadod az agresszív kemoterápiás kezelést, otthagyod a Déli Végeket, és úgyis meghalsz, vagy kihúzod a tizenkettedikig, csatlakozol az expedícióhoz a biológussal együtt, és utoljára átléped a határt. Tartottál már titkot, ez az egy ugyan mit számít már?

Ráadásul most más, a tiednél érdekesebb titkok kezdenek feltárulni: Grace végre talált valamit Jackie Severance-ről. Rengeteg szemét van róla az aktákban, persze, köztük a fia egy botránya, aki elbaltázott egy küldetést, és egy nő az életével fizetett ezért, de eddig nem találtatok semmi fontosat, ami titeket érdekelt volna. De most igen, egy szigorúan titkos listán. Nem Jackie nyitott ügyei között, hanem az apja, Jack lezárt aktáiban. Ez érthető is, hiszen Jackkel könnyebb dolguk volt: a férfi már nyugdíjban van, több mint hetvenéves, és a régi munkáinak egy része még csak papíron van meg.

– Nézd meg az ötödik tételt! – mondja Grace odafent, a tetőn, miután ellenőrizte, nincsenek-e ott poloskák. Még soha nem találtatok egyet sem, de jobb vigyázni.

Ez állt ott:

Pénztári kifizetés igénylése – TB, Üdvösség Szérum Projekt

– Több ilyen is van? – Ez nem pontosan az, amire számítottál, de azt hiszed, tudod, mit jelent.

– Nem, ez az egyetlen. Lehet, hogy van több is, de az összes akta eltűnt abból az időszakból. Ennek a lapnak sem kellett volna ott lennie.

– Mit gondolsz, mi az az Üdvösség Szérum?

– Az akkori protokoll szerint a szókapcsolat nem jelent semmit, valószínűleg véletlenszerűen generálták.

– Ez elég gyenge – állapítod meg. – Még csak nem is azt írják, hogy TTB.

– Annyira gyenge, hogy talán nem is létezik. De…

De ha a TTB-t valahogyan mégis a Központ pénzelte, akár csak egy mellékszálként, és ha Jack vezette a műveletet, Jackie meg tudott róla, és a TTB-nek valami köze volt az X Térség kialakulásához…

Nagyon sok ha. Nagyon sok feltételezés. Nagyon sok munka, ami Grace-re vár még.

De arra elég, hogy megsejtsd, miért lett Lowry új szövetségese Jackie Severance.

0021: A VILÁGÍTÓTORONY ŐRE

…visszamentem a kertbe, [olvashatatlan], és a biztonság kedvéért magammal vittem a baltát. A fekete medvék nem támadnak emberre, de azért volt már rá példa. Bozótszajkó, nyávogómadár, házi veréb, Isten legszerényebb teremtményei. Csak ültem, és etettem őket kenyérmorzsával, hiszen sovány kis állatok voltak, a segítségemre szorultak. Kivezetem őket, azt mondták.

Saul a buli legvégéig maradt a kocsmában. Nem volt benne biztos, hogy Brad kitartását akarta próbára tenni, nem akart Henryvel találkozni, vagy csak szomorú volt, mert Charlie-nak el kellett mennie.

Legurított hát még néhány sört, a terem hullámzását betudta az alkohol hatásának, és rendelt magának egy adag osztrigát és rántott halat sült krumplival. Ritka erős éhség jött rá. Általában nem érdekelte az evés, de aznap este farkaséhes volt. Az osztrigát a saját, sós levében tálalták, frissen hámozva és gőzölve, Saul pedig nem bajlódott azzal, hogy a mártásba tunkolja őket, befalta mindet sorban. Nekilátott a halnak, a hús nagy cafatokban vált le a szálkáról, gőz és a zsír szaga szállt fel a tányérról. A krumplihasábokat Saul ketchuppal nyakon öntötte, és nemsokára azok is csatlakoztak a halhoz a gyomrában. Vadul habzsolt, tudta, hogy csámcsog és tömi az ételt a szájába, természetellenes tempóban kapkod a kezével, de nem tudott uralkodni magán.

Rendelt még egy halat krumplival. Rendelt még egy adag osztrigát. És még egy sört.

Az utolsó szám után a zenészek maradtak még egy kicsit, de a legtöbben hazamentek, Trudi is. A fekete tenger és égbolt benézett az ablakon, mellettük, az üvegen elmosódott arcok és a bárpult mögötti italok tükröződtek. Most, hogy újra Öreg Jim zongorázott, a zenészek csak mulattak, és kevés ember maradt a kocsmában, Saul újra hallotta a tenger lüktetését, megértette a háttérben a halk üzenetét. Vagy lehet, hogy a fejében lüktetett valami. Saul egyszerre erősebben érezte az illatokat, az édes rothadás szagát, ami biztosan a konyhából jött, de olyan volt, mintha valaki parfümfelhőkkel fújta volna tele a termet. A zongorabillentyűk kopogása alól nyilallás hallatszott, összefonódott a lüktetéssel.

A hétköznapi dolgok hirtelen nagyon fontosnak tűntek számára. A szürkésfehér hamucsík, ami a Saul melletti asztalon álló hamutartóból tekergőzött elő. Itt-ott még parázslott, és a közepében egy tűhegynyi piros fény villogott, akár egy féklámpa. A hamu mellett egy régi, zsíros ujjlenyomat maszatja, az ezernyi cigarettaáldozat nyomán a hamutartó mélyén maradt kosz örökítette meg. A hamutartó oldalába megpróbáltak belevésni valamit, de csak egy J és egy A betűi volt felismerhető.

A zongora hirtelen hamis lett, de lehet, hogy Saul hallása javult meg. Vagy romlott el. A férfi ült a padon, a fal mellett, kezében a sörével, és azon gondolkodott, hogy az emberek hangja miért lett zavart, mintha belegabalyodtak volna a mondanivalójukba, és közben a bőre alatt egyre hangosodott a lüktetés, a dobogás, dobolás, és a csengés a fülében. Úgy érezte, valaki nagyon messziről közeledik, halad felé és belé. A torka kiszáradt. A sör íze furcsának tűnt. Letette a korsót, körbenézett a szobában.

Öreg Jim nem tudta abbahagyni a zongorázást, pedig nagyon rosszul játszott, és túl erősen csapkodta az ujjaival a hangszert, a billentyűkön már elkenődött a piros vére, ráadásul ordítani kezdett egy dalt. Saul ezt még nem hallotta eddig, a szövege most is érthetetlen volt. A többi zenész, akik közül legtöbben Öreg Jim körül ültek, mind leejtették a hangszerüket, és most csak néztek egymásra, mintha megdöbbentek volna valamin. De min döbbentek meg? Sadi sírt, Brad pedig azt hajtogatta:

– Ezt miért csináltad? Ezt mi a francért csináltad?

De Brad hangja Sadi testéből hallatszott, és Brad bal füléből vér csorgott, az emberek pedig a bárpultra dőltek… Az előbb is így feküdtek már? Részegek vagy meghaltak?

Öreg Jim felpattant a székről, de közben tovább játszott, egyre hangosabban, az ordítozó, visító, üvöltő dalának tetőpontjára ért, a kezeit ujjpercről ujjpercre verte szét, a zongorából fröcsögött a vér a lábára és a padlóra.

Valami lebegett Saul feje felett. És valami sugárzott belőle, üzenetet küldött rajta keresztül nem hallható, magas frekvenciákon.

– Mit csinálsz velem?

– Miért bámulsz?

– Hagyd abba!

– Én nem csinálok semmit.

Valaki mászott a padlón, vagy inkább vonszolta magát, mert a lábai nem működtek. Valaki a fejét verte a bejárat melletti fekete üvegbe. Sadi forgott és rángott és pörgött a padlón, nekicsapódott a székek és asztalok lábának, és kezdett darabokra hullani.

Odakint a sötétség uralkodott. Nem volt fény. Sehol nem volt fény. Saul felállt, majd az ajtóhoz ment. Jim érthetetlen dala már nem zúgó vízesés volt, csak csörgedező patak.

Nem tudta, mi vár rá az ajtó túloldalán. Éppen úgy nem bízott a végtelen sötétben, mint abban, ami mögötte zajlott, de nem maradhatott a bárban. Nem számított, hogy igaz volt-e, amit látott, vagy hallucinált, érzékcsalódás áldozata lett. El kellett onnan mennie.

Elfordította a kilincset, és kilépett a hűs éjszakába, a parkolóba.

Itt minden a helyén volt, a normális, megszokott rendben. Senki sem volt a közelben. Mögötte, odabent viszont minden félrecsúszott, kifordult magából, túl végzetesen ahhoz, hogy bárki helyre tudja hozni. A lárma egyre hangosabb lett, most már mások is üvöltöttek, de olyan hangon, amit ember képtelen lenne kiadni magából. Saul megtalálta a kocsiját, sikerült beszállnia, és a gyújtásba dugni a kulcsot. Kitolatott, és kihajtott a parkolóból. A menedéke, a világítótorony alig egy kilométerre volt.

Nem nézett a visszapillantó tükrébe, nem akarta látni, hogy mi ömlik ki a kocsmából az éjszakába. A csillagok a sötét égbolton végtelenül távol voltak, mégis rémítően közel.

0022: SZELLEMMADÁR

Ereszkedés közben Szellemmadáron úrrá lett az érzés, hogy valami ismerőshöz tér vissza, még akkor is, ha azt a valamit nem ő élte át. Emlékezett a fuldoklásra, a végtelen süllyedésre, arra, ahogy a megbízhatatlan szavakat eltávolította a naplójából, arra, mivel találkozott a végén, mit élt túl, mit talált meg újra. Szellemmadár nem akart magának ebből semmit. Nem akarta Kontrollt sem, aki pedig szorosan mögötte haladt. Ő nem erre termett, nem volt alkalmas arra, hogy átélje ezt. Senki sem képes feláldozni magát az X Térségért, legfeljebb megpróbálhatja, és közben eltűnhet, talán anélkül, hogy tudna róla.

Ha a biológus nem olvasta volna el ezeket a szavakat, akkor talán a hasonmása nem létezne ebben a formában, nem lenne tele emlékekkel, és nem ereszkedne most lefelé a toronyban. Akkor talán tényleg tisztára mosott aggyal tért volna vissza, és a különbség közte és az eredeti között nem a biológus hasonmásaként betöltött szerepében jelentkezett volna, hanem abban, hogy rossz helyen volt jó időben, vagy jó helyen rossz időben.

Furcsa megnyugvás töltötte el, amikor látta, hogy a szavak még mindig ugyanazok, és a megjelenítésük módja is ugyanaz, bár most már egy földönkívüli ökoszisztéma nosztalgikus jelének látja, egy olyan megközelítésnek, amit a Mászó és a torony együtt sem tudott a földön meghonosítani. Vajon azért, mert nem működött? Vagy mert nem is ez volt a cél? Így csak a gyenge jelek maradtak, amik érthetetlenül utalnak arra, honnan jött, mit akar, és mit gondol.

Nem vette fel a légszűrős maszkot, ezzel kimondatlanul elutasította azt a gondolatot, hogy az X Térség itt összpontosul ezeken a lépcsőkön, és a túlontúl ismerős, világító szavakban. Nem, az X Térség mindenhol ott volt körülöttük, nem korlátozódott egyetlen helyre vagy tárgyra. Benne volt a nyilallásban az égen, és a növényben, amiről Kontroll mesélt. Ott volt égen és földön. Bárhonnan és bármin keresztül vagy éppen sehonnan elkezdhet vallatni, észre sem vehető, hogy éppen kikérdez.

Szellemmadár nem érezte magát erősnek, miközben a jobb fal mentén, a foszforeszkáló fényben haladt lefelé, de nem is félt.

Az emlékek és a jelen hirtelen összecsengtek, amikor egy erős szív hatalmas motorja beindult. Szellemmadár tudta, hogy Kontroll is hallja, és azt is ki tudta találni, honnan ered a dübörgés. Megszaporázta a lépteit, hogy hamarabb elérje a helyet, ahonnan már nem fordulhat vissza, elérje a pillanatot, amikor meglátja a szörnyet, és megismeri. Ez a pillanat hamar elérkezett, a lépcsőforduló mögött várt rájuk.

– Maga maradjon itt! – mondta Kontrollnak, Johnnak.

– Nem – vágta rá a férfi. Szellemmadár tudta, hogy így lesz. – Nem maradok. – Az arcán szomorúság és báj keveréke látszott, a hangján ingadozó határozottság hallatszott.

– John Rodriguez! Ha most velem jön, nem tudok többé segíteni magán. Látnia kell mindent, nem csukhatja majd be a szemét.

Most, mindennek a végén Szellemmadár nem tagadhatta meg tőle a nevét, és nem vehette el tőle a halál jogát sem. És már nem volt mit mondania.

Szellemmadár az emlékekkel és Kontrollal a nyomában elindult lefelé, a fény felé.

A Mászó hatalmas nagy volt, úgy tűnt, mintha folyamatosan emelkedne és megnyúlna oldalra is, míg teljesen be nem tölti Szellemmadár látómezejét. A nő most nem tapasztalta a torzulást, amit korábban, nem látta viszont benne a saját félelmeit és vágyait. A lény egyszerűen megmutatta neki magát, óriási és félelmetesen kézzelfogható valóját.

Nagyjából harang alakú testének felszíne átlátszó volt, de furcsa mintázat tarkította, mint a folyás közben ujjszerű nyúlványokba fagyott vízé. Ez alatt egy második felület forgott lassan, az örvénylésen túl pedig Szellemmadár lebegő mintákat látott, mintha a lénynek egy belső bőre is lett volna, és a külső réteg egyfajta puha páncél lenne csak. A minták mozgása megbabonázó látvány volt, hasonlított arra, amit az igazgató hipnózis során használt. Szellemmadár vigyázott, hogy ne nézze túl sokáig.

A Mászónak nem voltak körülhatárolható testrészei, nem volt felismerhető arca sem. Nagyon lassan mozgott, miközben tökéletesen kirajzolta a betűket a falon, és furcsán finom, gyengéd benyomást keltett, mozgásának módja titok maradt a talajból kinövő húsperem alatt. A karja, a teste közepéből kinyúló, egyetlen végtagja precízen és biztosan mozgott, állandó, sima, összefüggő mozdulatokkal alkotta az üzenetet a falon. A mozdulatai inkább vívásra, mint írásra emlékeztettek. Nyomában szikrák pattantak, Szellemmadár tudta, hogy a lehulló szövetdarabok gyulladnak meg a levegőben. A karja volt az üzenetalkotója, amelyből a betűk áradtak. Ahol a bűnös kezéből a fojtó gyümölcs fakad, ott hozom a halál magvait. Ha ez a lény valaha ember volt is, az egyetlen megmaradt emberi vonása ez a vastag, mohával vagy földdel belepett, író kar.

Három gyűrű forgott a Mászó teste körül az óramutató járásának megfelelő irányban, időnként hullámok és energianyalábok csaptak fel közöttük, és cikáztak végig a Mászó testén. Az első gyűrű komótos, álomittas, szinte részeg fordulatokkal kerülte meg a testet, nem sokkal a kar alatt. Félholdak szabálytalan sora alkotta a sávot, apró medúzákra hasonlítottak, lelógó, szőrös, fehér csápjaik folyamatosan csapkodtak, mintha kerestek volna valamit, amit soha nem találnak meg. A második gyűrű gyorsabban forgott, közvetlenül az író kar felett. Ezt pici, fekete kövek csoportjai alkották, de amikor a kövek egymáshoz verődtek, szivacsos cuppanással ütköztek össze. Szellemmadarat ebihalakra vagy a szigetre vezető útjukon az égből aláhulló apró, fekete élőlényekre emlékeztette. Szellemmadárnak fogalma sem volt, mi célt szolgálhatnak ezek a gyűrűk, azt sem tudta, vajon a Mászó testének részei-e, vagy szimbióták. De azt tudta, hogy a két gyűrű megnyugtatóan kézzelfogható, anyagszerű.

A harmadik, glóriára emlékeztető gyűrű a Mászó felett azonban egyáltalán nem volt megnyugtató látvány. Tíz-tizenkét aranyló golyó keringett benne gyorsan. Úgy látszott, mintha egyszerre lennének könnyebbek és nehezebbek is a levegőnél. Olyan vad sebességgel suhantak körbe, hogy Szellemmadár először nem is látta őket tisztán. Azt azonban tudta, hogy veszélyesek, a védekezés és támadás szó jutott eszébe róluk.

Lehet, hogy a világítótorony-őr alakja csak illúzió volt a kezdetektől fogva, az X Térség hazugsága, amit a biológus továbbadott. Szellemmadár azonban ebben a megjelenésben sem bízott, ebben a szörnyjelmezben, ami láthatóan egy tudós számára készült, annyira precíz és alaposan kidolgozott.

– Ez csak egy szörnyálarc – mondta Kontrollnak, aki némán és mozdulatlanul állt mellette, figyelt, vagy őt figyelték.

Mit tehetett volna Szellemmadár? Belépett a gyűrűk gravitációs mezejébe. Ilyen közelről nézve a Mászó átlátszó rétege inkább egy mikroszkóp tárgylemezéhez hasonlított, amin hosszúkás, szabálytalan alakú sejtek látszódtak. A nő majdnem ki tudta venni a második, belső rétegen lévő mintát, de mégis eltakarta valami a szeme elől, mint a hullámzó vízfelszín a tócsa mélyét.

Szellemmadár felemelte a kezét, és az ujjain finom rezgést érzett, mintha egy porózus felületen, egy fátylon nyúlt volna át.

Ez vajon az első vagy az utolsó érintkezés volt közöttük? A lény reagált az érintésre.

A feje felett forgó fénykör megbomlott, az egyik aranyló gömb leereszkedett, és lebegve megállt Szellemmadár előtt. Felmérte őt, a nő melegséget érzett a bőrén, mintha a nap sütött volna rá. Nem félt. Nem akart félni. Őt az X Térség hozta létre, és bizonyára visszavárta őt.

Szellemmadár kinyújtotta a karját, és megfogta a fej nagyságú gömböt. Óvatosan, finoman tartotta a tenyerében.

A gömbből ekkor ragyogó, arany és zöld sugár csapott ki, és áramlott Szellemmadár szívébe. A nőt hideg nyugalom töltötte el, majd monumentális fény áradt, s a fényben Szellemmadár meglátott mindent, amit az X Térség felfedhetett előtte, miközben őt vizsgálta.

A nő látta vagy a lelke mélyén érezte a világvégét jelentő meteorzáport, ami a földtől távol egy egész bioszférát elpusztított. Látta, ahogyan egy teremtett élőlény apró darabokra szakad, és szétszóródik, és minden egyes pici darabja veszélyes útra indul az űrben. A darabkák feketék és formátlanok, és hirtelen fénnyé válnak, amikor megállnak szétszórtan, elveszetten. Mielőtt feltámadnának, foglyul esnek egy világítótorony jelzőfényének lencséjében. Mozdulatlanok, tehetetlenek. Szellemmadár látja, hogyan térnek magukhoz, és kezdik elvégezni beléjük táplált feladatukat, amit az idő és a környezet már értelmetlenné tett, mert a faj, amely értelmet adott az X Térségnek, már kipusztult. Látta az X Térség membránjait, ezt a gépezetet, ezt a lényt, a határnak ugró fehér nyulakat, amik eltűntek, és előbukkantak valahol máshol, és a szellemeket és a tengeri szörnyeket, amik alulról figyeltek. Minden részletet ízlelés, szaglás és más, ismeretlen érzékek révén fogott fel.

A Mászó tovább írta a szavakat, mintha a nő nem is létezne, és a szavak olyan mély, értelmes, jelentőségteljes fénnyel lobogtak, amilyet Szellemmadár soha eddig nem tapasztalt, világok ragyogtak át a szavakon keresztül. Nagyon sok világ. Nagyon sok fény. És egyedül ő látta. Minden egyes szó egy világ volt, egy másik helyről ide átnyúló világ, minden szó egy csatorna, egy átjáró, koordináták, amiket a biológus használt már a távoli utazásaihoz. Bárcsak Szellemmadár is tudná használni őket! Minden mondat egy kegyetlen gyógyítás, könyörtelen újjáépítés, ez kétségtelen.

Fel kellene kiáltania, hogy állj? Könyörögnie kellene az emberekért, akiket soha nem is ismert, akik csak a fejében éltek, a biológus emlékeiben? Mit gondoljon, hogy ami most következik, az elpusztítja vagy megmenti majd a földet? Szellemmadár tudta, hogy valami biztosan megmarad, ő megmarad, mert az X Térség elfogadta őt.

Mit tehetett volna? Semmit. És nem is akart. Azt választotta, hogy nem választ. Eleresztette a gömböt, hagyta, hogy tovább lebegjen a levegőben.

Megérezte maga mögött Grace jelenlétét, érezte, hogy Grace rossz szándékkal jött, de nem érdekelte. Nem Grace tehetett róla. Ő nem érthette meg, amit Szellemmadár látott, ő valami mást látott még régről, valamit a világítótoronyban, vagy a szigeten, vagy a korábbi életében.

Grace hátba lőtte Szellemmadarat. A golyó kiszakadt a nő mellkasából, és a falba fúródott. A Mászó feletti fénygyűrű gyorsabban kezdett forogni. Szellemmadár megfordult, és Grace-re kiáltott a ragyogás minden erejével. Mert nem sérült meg, nem érzett semmit, és nem akarta, hogy Grace-nek baja essen.

Az igazgatóhelyettes dermedten állt a félhomályban, Szellemmadárra szegezett puskával, de a szemében látszott a felismerés, hogy tehetetlen, hogy az ellenállás mindig is hasztalan volt. Nincs visszaút, képtelenség visszacsinálni bármit is.

– Menjen vissza, Grace! – kiáltotta Szellemmadár, a nő pedig megfordult, és felszaladt a lépcsőn, mintha soha nem is lett volna ott.

Szellemmadár ekkor vette észre, hogy Kontroll már nincs vele. Vagy visszament, felfelé, vagy elsiklott mellette, és lement a lépcsőn, a messzeségben látszó, vakító fehér fény felé.

0023: AZ IGAZGATÓ

Visszatérsz ahhoz, amit ismersz, vagy amiről azt hitted, hogy ismered, a világítótoronyhoz meg a Tudomány és Transzcendencia Brigádhoz. Lelkes vagy, amiért megtaláltad a sort, ami talán összekapcsolja a TTB-t Jack Severance-szel. Minden aktát átnyálazol legalább háromszor, és ráveszed magad, hogy újra átnézd a világítótorony és a szigeten álló testvére történetét.

Néha-néha megjelenik előtted Henry arca, egy sápadt kör a távolban, egyre közelebb ér hozzád, amíg meg nem látod minden kellemetlen vonását. Nem tudod, mit jelent ez, de abban biztos vagy, hogy nem szabad figyelmen kívül hagynod őt. A képe folyton visszatér, és idegesít, akár egy felbontatlan boríték, amiről mindenki túl magabiztosan tudni véli, hogy valami érdektelen dolgot rejt, ezért félreteszi.

Gyerekként nem szeretted őket, a TTB tagjait, ezért igyekeztél nem venni róluk tudomást. Nem égetted az emlékezetedbe a képüket, inkább meg akartál tőlük szabadulni, ki akartad őket vágni a történetből, el akartad tüntetni őket, mert láttad, hogy Sault idegesítik és feszélyezik. De miért volt ilyen ellenséges velük Saul?

A TTB volt tagjai között sem Henry, sem Suzanne nevű, rájuk hasonlító embert nem találtál, és az azonosítatlan ügynökök fényképei között sem volt ismerős egy sem. A korábbi nyomozások során azonosították és megkeresték a TTB összes, az Elfeledett Parton valaha állomásozó tagját, és alaposan kikérdezték őket. A választ mindig ugyanaz volt: a TTB szokványos, standard kutatást végzett a terepen, a tudományos és transzcendentális mérések szokásos egyvelegét hajtották végre. Aki ennél többet tudhatott, az mind az X Térségben rekedt, és régen eltűnt már, amikor az első expedíció behatolt a területre.

És, ami még ennél is rosszabb, semmi új, Jack vagy Jackie Severance-re utaló nyomot nem találsz. Utóbbi élőben is eltűnt, mintha valami más dolog vonta volna el a figyelmét, mintha tudná, hogy ki akarod kérdezni. Minden egyes telefonbeszélgetésetekkel láthatatlanabbá válik, még jobban eltűnik a Központ szövevényében. Ez arra ösztönöz, hogy fokozott erőfeszítéssel kutass a nyomai után az aktákban, de ha Lowry egy kísértet, aki időnként jelenik csak meg a hátad mögött, akkor Jackie olyan szellem, aki elég okos ahhoz, hogy soha ne öltsön testet.

Újra és újra megnézed az első expedíción készült videót, tanulmányozod a hátteret, a világítótoronynál az elmosódott alakokat. Fényképekből készült, villódzó kronologikus összeállításon megfigyeled a világítótorony változását a kezdetektől az utolsó róla készült fotóig.

A helyzet odáig fajul, hogy Grace egyszer félrevon, és rád förmed:

– Ebből elég! Valakinek vezetnie kell ezt az ügynökséget! Bízz meg mást, hogy átnézze az anyagokat.

– Ki mást? Mégis ki mást bízhatnék meg? – vágsz vissza ingerülten, bár rögtön megbánod, hogy felemelted a hangod.

De tényleg nincs más, aki ezt megtehetné, és szorít az idő.

Nem szabad elfelejtened, hogy hosszú távon az egész Déli Végek egy nagy csalás, és ha ezt nem tartod észben, akkor nem a megoldást keresed, hanem te magad leszel a probléma.

– Talán kivehetnél egy kis szabadságot. Pihenned kellene – veti fel Grace. – Kissé nagyobb rálátásod lesz a dolgokra, amikor visszajössz.

– Át akarod venni a helyem?

– Nekem nem kell a te rohadt állásod! – Grace fortyog a dühtől, bármelyik pillanatban felrobbanhat, és neked megfordul a fejedben, hogy megnézed, milyen, amikor Grace teljesen kiakad. De ha túlfeszíted a húrt, akkor elveszíted őt.

Később felmész a tetőre egy üveg bourbonnel a kezedben. Grace már ott vár rád az egyik kerti széken ülve. A Déli Végek épülete alattad olyan, mint egy hatalmas hajó, és te nem tudod, hogy merre van a kormánykerék, még csak hozzá sem kötözheted magad a viharban.

– Nem gondoltam komolyan – mondod neki. – Általában nem gondolom komolyan, amit mondok.

Grace legyint, de nem fűzi újra karba a kezét, és a komor ábrázata is felderül kicsit.

– Ez egy bolondokháza.

– Mi meg begolyózunk. – Ezzel Cheney legutóbbi zavaros monológjára utalsz, azért füstölgött, mert nem kap elég használható adatot. „Még az is adat, ha egy makk leesik a fáról! Megtudjuk, hogy honnan esett le. Mint Newton a golyóival, nem? Erő, röppálya, ütközés, az ég szerelmére! Ezeket nyomon lehet követni, még ha csak elméletben is, és meg lehet mondani, legalább nagyjából, hogy honnan indult az a golyó!” Be kell vallanod, hogy Cheney példázatainak kétharmad részét soha nem értetted.

– De annyira azért még nem, mint a vizesnyolcas csapat!

Cheney kifakadása után még egy teljesen haszontalan és értelmetlen előadást kellett végighallgatnotok: a „víz-hang csoport” beszámolóját. Ez az ügynökség a rádiójelekben keresi a földönkívüli élet jeleit. A Központ már többször javasolta, hogy működjetek együtt. Ők a csillagokból érkező üzenetek után kutatnak egy bizonyos mikrohullámú tartományban, amire nincsenek hatással a természetes forrásokból fakadó rádiójelek. Ezt a tartományt „vizesároknak” nevezik, mert a hullámhossz egyezik a hidrogén és a hidroxilcsoport hullámhosszával. Elég nagy balgaság feltételezni, hogy más intelligens fajok a „vizesárok” felé tendálnak.

– Ők nagyon figyeltek, csak nem vették észre, hogy amit keresnek, az már itt van, bejött a hátsó ajtón.

– Készített magának egy hátsó ajtót, és bejött rajta.

– Felfelé néztek, és közben valaki ellopta a tárcájukat – tromfolt rá nevetve Grace.

– Nem jöttek a vizesárokhoz, inkább a bourbonödet itták meg – mondod nagyvonalúan, és átadod Grace-nek a palackot. – Aki másnak vizesárkot ás, maga marad szomjas! – Már fogalmatok sincs, hogy miket beszéltek, de Grace végre nevet, s egy időre minden újra rendben van közöttetek, te pedig visszatérhetsz Henryhez és Suzanne-hez, a beszélő és járó bábokhoz, a halálos ikrekhez.

De a következő héten Grace meglátja, ahogy aktákat vágsz a falhoz az irodádban, neked pedig nincs rá mentséged, csak egy vállrándítással tudsz reagálni. Rosszul mennek a dolgok az orvosnál. Rosszul halad a felkészülés az expedícióra. Rosszul halad a kutatásod. Általában minden rosszul megy.

Teszel hát valamit ellene.

Egy hónappal a tizenkettedik expedíció indulása előtt elrepülsz Lowry főhadiszállására. A találkozó a te ötleted volt, mégsem örülsz, hogy utaznod kell. Bíztál benne, hogy még egy utolsó alkalommal el tudod csalni Lowryt a Déli Végekre. Egyszerre világosabbnak, vidámabbnak találsz magad körül mindent, az irodádat, a folyosón folytatott beszélgetéseket, a kilátást a tetőről. Azért látsz egyszerre ilyen tisztán, mert tudod, hogy nemsokára már nem leszel itt.

Lowry az expedíció előtti előadásának az utolsó felvonását játssza. A kevésbé durva módszereinek egy részét a Központba exportálta, és Severance elmondása szerint nagyon élvezi, hogy a tagokért dolgozó oktatót alakíthatja. Severance biztosít, hogy a biológuson csupán „minimális beavatkozást” végeztek. Te egyetlen dolgot akarsz csak változtatni rajta: elidegeníteni őt a társaitól, hogy a lehető legjobban ráhangolódjon az X Térség. A jelentések alapján azonban nem is vagy biztos benne, hogy ehhez szüksége van a ti segítségetekre: a program kezdete óta soha senki nem vetette még le ilyen készségesen a nevét.

Enyhe hipnotikus szuggesztió és kondicionálás, az egész inkább az X Térségben való túlélésről szól, és nem Lowry kétes „hozzáadott értékéről”. Állítólag ugyanis megtalálta a módját, hogy bizonyos szinten kiiktassa az emberi szükségleteket, és elérte, az alany vágyakozzon arra, hogy végrehajtsa az utasítást. „Egy kis trükk és cserebere.” A folyamat állomásainak neve az azonosítás, betanítás, megerősítésés bevetés, de Grace látott már olyan dokumentumokat, amikben sokkal természetfelettibb szóhasználattal éltek: „kinyilatkoztatás, megfertőzés, elnyomás és birtokbavétel”.

Lowry a nyelvésznek szentelte a figyelme legnagyobb részét. Ennek a jelentkezőnek radikális elképzelései voltak a szabad akarat erejéről, te pedig elgondolkoztál azon, vajon Lowry melyiket élvezi jobban, ha az alany ellenáll, vagy ha engedelmeskedik. Megjegyzed Lowry eligazításának legfontosabb részeit, meghallgatod a helyzetjelentését és az ingerlő kötekedését, miszerint nem gondoltad-e meg magad, nem kéred-e mégis, hogy hipnotizáljon és kondicionáljon. Természetesen utal arra, hogy ha akarná, úgysem tudnád megakadályozni.

Te igazából le sem szarod a beszámolóját.

A nap folyamán felveted, hogy menjetek sétálni a mű-világítótoronyhoz. Nyár eleje van, az idő kellemes, semmi okotok arra, hogy Lowry irányító központjában kuksoljatok. Végül a hiúságára kell rájátszanod, hogy rávedd: megkéred, mutassa meg neked az egész parkot. Csak egy vékony mappát viszel magaddal.

Lowry körbevezet hát a folyamatosan fogyó csodáknak ezen a miniatürizált világán. Az egész rém giccses a földbe rejtett hangszórókból áradó, halk aláfestő zenétől. Vidám dallam szól, nem pop, nem jazz, nem is komolyzene, de éppen a könnyedsége miatt hat rád fenyegetően.

A helyes kis világítótorony tetején (Saul vajon mit gondolna róla?) megmutatja neked a tengerjelzést, ami szerinte pontos másolat, mint ahogy „a kibaszott üvegszilánkok is, amiket valaki utólag tett ide”. Felemeli a csapóajtót, az alatta lévő szobában meglátod a hatalmas kazal üres naplót és a különálló lapokat. Mintha Lowry másodállásban papír-és írószerüzletet üzemeltetne. A jelzőfény sem működik, ellenben Lowry mintegy mentegetőzésképpen rögtönzött történelemórát tart neked: „Akkoriban, jó régen karóra tűztek egy rohadt nagy, kövér madarat, és azt gyújtották meg, az volt a fény.”

Lowry szavaival élve „az a rohadt gödör” a park legpontatlanabb darabja, egy régi lőállás, amiből egyszerűen feltépték a löveget, de ott hagyták a gránitkirakást és a létrát. Az árok alján egy alagút kezdődik, végül visszafordul a hátad mögött lévő domb felé, és elvezet az épülethez, amiben Lowry a laborjai nagy részét elhelyezte.

Kicsit leereszkedsz a létrán, és látod a falra aggatott képeket, Lowry magángalériáját, az expedíciókkal visszakerült, homályos fényképek felnagyított másolatait. Ez egyfajta metaalagút, az eredeti ismeretlen dolgot magabiztosan kiállították a másolatban. Eszedbe jut Saul a valódi alagút lépcsőjén, amint feléd fordul, és hirtelen olyan mély megvetést érzel Lowry iránt, hogy odalent kell maradnod néhány percig lehajtott fejjel, nehogy meglássa az arcodon.

Miután kellőképpen elámultál minden egyes darab nagyszerűségén, javaslod, hogy induljatok el a part mentén, a friss levegőn, „a természetben”, Lowry pedig beleegyezik. Nem tud ellenállni a taktikádnak: minden előttetek lévő tereptárgyról felteszel egy-egy kérdést, ő pedig képtelen magában tartani, hogy milyen okos. Egy apró ösvényt választasz, amely észak felé vezet a víz mentén. Egy sziklameredélyen vadludak fészkelnek, csúnyán néznek rátok, a vízben pedig, nem is messziről, egy vidra követ benneteket.

Végül a TTB-re tereled a szót. Előveszel egy papírlapot, a pénztári igénylést Jack Severance nevével. Megmutatod neki a sort, pedig ki is van húzva pink sorkiemelővel. Úgy tálalod a dolgot, mintha valami vicceset találtál volna, és erről Lowry is biztosan tudott már, hiszen a gyerekkorodról is megszerzett titokban minden információt, mielőtt csatlakoztál volna az ügynökséghez.

– Ezért dolgozik most együtt Severance-szel? – kérdezel rá. – Mert a TTB-nek Jacken keresztül köze volt a Központhoz?

Lowry egy pillanatra elgondolkodik, a göröngyös arcára furcsa vigyor ül, lenéz a földre, majd felemeli a tekintetét.

– Ezért jött ide? Ezért? Jézusom, ezt megmondtam volna magának telefonban is!

– Tudom, ez nem sok – mondod, ártatlan arccal mosolyogva az önimádó dühöngőre. – De tudni szeretném. – Mielőtt átkelsz a határon.

Lowry habozik, ferde szemmel néz rád, mintha valami hátsó szándékot keresne, vagy ki akarná találni a következő lépésedet, mert nem tudja előre.

Te erőlteted a dolgot.

– A TTB a Központ egy mellékes projektje volt? Vagy…?

– Persze, miért ne? – vág a szavadba Lowry, most már megkönnyebbülten. – A szokásos mellékszervezet, amit bármikor le lehet választani, és nem okoz gondot.

Csakhogy néha egy mellékes darab meg tudja fertőzni az egész elsődleges testet. Néha a parazita és a gazdatest összezavarodik, és szerepet cserél, ahogy a biológus mondaná.

– Így szerezte meg a világítótoronynál rólam készült képet is. – Ez nem kérdés volt.

– Igen! Pontosan! – Lowry most már őszintén vidámnak tűnik. – Nagyon igaza van. Azért kezdtem kutakodni, hogy megbizonyosodjam róla, maga hű marad hozzám, akkor találtam a képet. Nem értettem, hogy ez miért a Központ archívumában van, miért nem a Déli Végeken. És akkor megtaláltam ugyanezt a pénztári izét. Pontosan ezt. – Csakhogy Lowry biztonsági besorolása sokkal magasabb, ő könnyedén hozzáfér olyan anyagokhoz, amikhez te vagy Grace nem.

– Ez okos dolog volt. Nagyon okos.

Lowry kihúzza magát, és kidülleszti a mellkasát, tudja, hogy bókolnak neki, de nem tudja megállni az önironikus gesztust, ami annyira nem is önironikus, mert hát kit zavar? Te fél lábbal már kint vagy, Lowry valószínűleg azon gondolkodik, kit tesz majd a helyedbe. Nem vetetted fel Grace nevét, inkább Jackie Severance-t vizsgáltad meg ebből a szempontból is.

– Az alapján, amit Jack mesélt, az ötlet egészen egyszerű. A TTB egy őrült banda volt, senki nem várt tőlük sikert, de gondolták, ha tényleg van valami furcsa vagy földönkívüli a világon, akkor azt azért meg kellene figyelnünk, legalább tudnunk kellene róla. Talán meg is piszkálhatjuk kicsit, irányíthatjuk. És ha nemkívánatos személyek és bajkeverők is csatlakozni akartak a csoporthoz, annál jobb, legalább közelről megfigyelhetjük a potenciális felforgató elemeket. A TTB arra is jó volt, hogy bejussunk a gyanús, nyilvános, mégis elérhetetlen helyekre, és megfigyeljük ezeket, a Központ nagyon szerette ezt a módszert. Az Elfeledett Parton rengeteg kormányellenes hangulatú pasas mászkált akkoriban.

– A tagokat toboroztuk, vagy…

– Beépítettünk néhány ügynököt, és sokakat sikerült rávenni, hogy dolgozzanak nekünk, mert szerettek volna kémesdit játszani. Volt, aki csak az izgalmat kereste, nem volt mélyebb indítéka, nem kellett neki Isten és haza. Nem számított.

– Jackie is benne volt?

– Tudja, Jack nem pusztán saját magát védte – magyarázza Lowry. – Jackie segített neki egy kicsit, amikor még kezdő volt, aztán később a Déli Végekhez került, és megint segített Jacknek eltüntetni a nyomokat. Csakhogy én rájöttem. Csinálok ilyet néha, de ezt maga is tudja.

– Találkozott az aktákban valaha a Henry és a Suzanne nevekkel?

– Soha nem használtak neveket, csak fedőneveket. Ilyen baromságokat, hogy Nagyhangú, meg Kísértetjárás, meg Átkozott.

De nem is ez az igazi kérdés. Az igazi kérdések egyike.

– A TTB hozzájárult az X Térség kialakulásához valahogyan, akár szándékosan, akár véletlenül?

Lowry megütközik a kérdésen, de mintha közben szórakozna rajta. Túlságosan is.

– Ugyan, dehogy! Nem, nem, nem, nem, nem. Különben Jack nem tarthatta volna titokban az egészet, nem tudta volna elsimítani az ügyet. Egyszerűen csak rossz helyen voltak rossz időben. Ennyi. Ha nem így lett volna, én már… megtettem volna a megfelelő lépéseket. – Eszedbe jut, hogy azt akarta mondani, megölte volna mindet. – És, mint kiderült, Jack az egészet leginkább a saját szakállára csinálta. Ezt pedig mi mindketten megértjük, igaz?

A régi barakkok, a laktanya és a betonbunkerek lőrései föléd magasodnak.

Hiszel Lowrynak? Nem, nem hiszel neki.

*

A mű-világítótoronytól kicsit messzebb, egy apró, kavicsos partszakaszon álltok meg. Csomókban gyér fű nő itt, közvetlenül a víz mellett pedig fehér zuzmó borítja a köveket. A ragyogó nap egy pillanatra eltűnik egy felhő mögött, a tenger halványkék felszíne azonnal szürkévé változik. A vidra, ami eddig követett benneteket, most közelebb merészkedik. Lowry valamiért tiszteletlennek tartja az állat állandó csattogását és fütyülését, talán mert már korábban is találkozott vele. Ordítani kezd a vidrával, az meg továbbra is „visszabeszél” neki, és mindig a legváratlanabb helyeken bukkan ki a víz alól, ezért Lowry nem tudja hozzávágni a kavicsot, amit a markában tart, hogy megpattintsa a vidra fején. Te leülsz egy kőre, és figyeled a műsort.

– Kibaszott hülye állat! Kibaszott, hülye, szaros állat!

A vidra megmutat neki egy halat, amit fogott. A hátán úszik, szeme tele van nevetéssel, ha létezik ilyen. Siklik és kanyarog és lebukik, Lowry kavicsai pedig hatástalanul buggyannak a vízbe. Úgy tűnik, a vidra azt hiszi, játszanak.

De egy idő után megunja a játékot, és lemerül a víz alá. Hosszú ideig nem jön fel, Lowry pedig áll, egyik keze a csípőjén, a másikban egy követ szorongat. Látszólag a víz fodrozódását figyeli, megpróbálja kitalálni, meddig bírja egy vidra levegővétel nélkül, és hogy milyen messzire juthat egy levegővel, hol fog feljönni a víz színére. De a vidra nem bukkan elő többé, Lowry pedig csak áll ott a kővel a kezében.

Lowry vajon szörnyeteg? A szemedben az, mert tudod, hogy mire a hatalma meggyengül a Központban, mire a Központ egyes részei nem úgy táncolnak majd, ahogy ő fütyül, mire felhagynak a kettős ellenőrzéssel és a kettős feladat-végrehajtással, mire Lowry uralma megbukik, mint a legtöbb rémuralom szokott, addigra a keze nyoma visszavonhatatlanul ott lesz rengeteg helyen. A szelleme még sok-sok évig kísérteni fog, és számos elmét megnyomorít. Annyira, hogy ha egyszer a Lowry nevű emberre vonatkozó valamennyi anyagot és hivatkozást kitörölnék az összes rendszerből, azok a rendszerek újra kitermelnének egy hozzá nagyon hasonlót. Lowry hatalma és befolyása ilyen erős.

Előveszed a mobiltelefonról készült fényképet, megbököd vele Lowry karját, a kezébe adod a képet. Ő elsápad, megpróbálja visszaadni neked a fotót, de te nem veszed el, kényszeríted, hogy tartsa meg. Egyik kezében a kép, másikban a vidrának szánt kő. Lowry eldobja a követ, de nem hajlandó újra a fényképre nézni.

– Lowry, én azt hiszem, maga hazudott nekem erről a telefonról. Azt hiszem, ez a maga telefonja, és még az első expedícióból maradt az X Térségben. – Úgy érzed, ezzel túl messzire mész, de nemsokára ennél sokkal messzebb indulsz.

– Nem tudhatja biztosan, hogy ez az én telefonom.

– Hosszú úton jutott el ide.

– Nem – mondja Lowry. Keményen. Véglegesen. Nem hagyja, hogy betörjön a világosság. Saját magát kárhoztatja erre. Nem tiltakozik. Nem fakad ki. Nem adja le a szokásos műsort. Csak: nem. Hogy a szó betűit ne lehessen szétfeszíteni, hogy ne vetüljön közéjük a fény. Ezért kénytelen leszel te megtenni.

– Maga nekik dolgozik? Ez a gond? – Szándékosan nyitva hagyod a kérdést, hogy ki az a „nekik”.

– Nekik? – Lowry felnevet. – Miért, valami baj van a telefonnal? – Még mindig nem ismert be semmit.

– Van valami befejezetlen dolga önnel az X Térségnek? Van valami, amit nem mondott el nekünk az első expedíció során történtekről?

– Semmi olyan, aminek hasznát vehetné. – Lowry most már keserű. Rád haragszik, amiért tőrbe csaltad, vagy valaki másra?

– Lowry, ha nem mondja el, hogy ez a maga telefonja-e, én elmegyek a Központba, és elmondok nekik mindent a TTB-ről, arról, hogy én honnan jöttem, és hogy maga eltitkolta ezt. Én végleg kicsinálom magát.

– Azzal önnek is vége lenne.

– Nekem már végem van, ezt maga nagyon jól tudja.

Lowry rád néz, a tekintetében ugyanannyi agresszió van, mint amennyi felszínre törő csalódás, sértettség.

– Értem én, Gloria – szól. – Ön öngyilkos küldetésre indul, és azt akarja, hogy előtte minden kerüljön napvilágra, még a lényegtelen dolgok is. De jobb, ha tudja, hogy ha bárkinek elmondja…

– Maga szennyezett minta – közlöd vele. – Vajon mit találnánk az agyában összegubancolva, ha a saját technikáját alkalmaznánk magán, Lowry?

– Hogy merészeli? – Már remeg a haragtól, de nem hátrál egyetlen lépést sem. Semmi elfojtás, bár valószínűleg jobb lenne neki. Bűntudata van? Lehet Lowrynak bűntudata?

Tovább feszíted a húrt, de most már csak tapogatózol.

– Mi történt az első expedíció során? Maga kommunikált velük? Az X Térséggel?

– Nem nevezném kommunikációnak. Benne van az aktában, elolvashatja.

– Mit látott? És hogyan látta? Akkor ítéltettünk halálra, amikor maga visszajött, vagy már korábban?

– Soha nem lesz egyetlen egységes elmélet, ami mindent megmagyaráz. Soha nem találjuk ki. A mi életünkben biztos nem, azután meg már késő lesz. – Lowry igyekszik összezavarni a dolgokat, megpróbálja elterelni magáról a figyelmet. – Tudja, hogy a mi nem annyira titkos társszervezeteink éppen vizet keresnek a Jupiter holdjain? Lehet, hogy találnak ott egy rejtett tengert. Lehet, hogy találnak idegen életformákat is. Egyszóval az orrunk előtt vannak. És mindig is voltak idegen életformák az orrunk előtt. Csak túl elvakultak voltunk ahhoz, hogy észrevegyük. A sok kibaszott kérdés… Egyik se számít.

– Jim, az, hogy megtaláltuk a készüléket, bizonyíték arra, hogy az X Térség fel akarja venni a kapcsolatot. – Jelzi, hogy az a valami felismer és megért bizonyos dolgokat.

– Nem. Ez véletlen. Véletlen.

– Beszélni akar magával, Jim! Az X Térség beszélni akar magával! – Nem tudod, ez igaz-e, de abban biztos vagy, hogy a frászt hozza majd Lowryra.

Úgy érzed, mintha időeltolódás, óriási távolság lenne kettőtök között, Lowry szeméből valami nagyon furcsa, ősi dolog ragyog, rád néz.

– Nem akarok visszamenni.

– Ez nem válasz.

– Igen, az az én telefonom.

Most olyannak látod Lowryt, mint amikor visszatért az első expedícióból? Meddig tud egy ember ragaszkodni egy sémához, végrehajtani egy folyamatot annak ellenére, hogy alapvetően sérült? Whitby mondta: „Azt hiszem, ez egy menhely. De végtére is az egész világ az.”

– Nem fárad bele egy idő után? – kérdezed Lowrytól. – Abba, hogy mindig halad előre, de soha nem ér célba? Hogy senkinek nem mondhatja el az igazat?

– Tudja, Gloria, ön soha nem fogja megérteni, milyen volt az első alkalommal átkelni azon az átjárón, és visszajönni rajta. Akkor sem, ha ezerszer átkel még a határon. Minket ott feláldoztak. És elvesztünk. Egy szellemek számára készült ajtón léptünk be a kísértetek közé. És ezzel együtt kell élnünk. Életünk végéig.

– És mi lesz, ha az X Térség keresni fogja magát?

Lowry tekintetén még mindig a távolság látszik, mintha a férfi nem lenne igazán jelen. Előtted áll, de már vége van, elért tűrőképességének a határára. Megfordul, és elmegy, vissza sem néz.

Soha többé nem látod őt viszont, és ez az átmeneti megkönnyebbülés erővel tölt el. A nap kisüt, a vidra visszatér, te pedig ülsz a parton, nézed a ficánkoló és játszadozó állatot, és azt kívánod, hogy ez a perc soha ne érjen véget.

0024: A VILÁGÍTÓTORONY ŐRE

…hozom a halál magvait, hogy a férgekkel megosszam, hisz gyülekeznek a sötétségben… Éjszaka hallottam: bagoly rikoltását, estifecskét, néhány rókát.

A világítótorony jelzőfénye sötét volt. A lencse sötét volt, de valami megpróbált kiömleni belőle, vagy áthaladni rajta. A mélység árnyai, akár egy óriási virág szirmai, mely a koponyán belül virágzik, s túlterjeszti az elmét az ember által elviselhető határokon, de rothadjon bár a föld alatt vagy a zöld mezőkön, kinn, a tengeren vagy a légben, mind meglátja a kinyilatkoztatást, és mind örvendezni fog a fojtó gyümölcs tapasztalásában.

Még mindig a kocsmában látottak hatása alatt volt, bár hitte, hogy ha visszamenne oda, kiderülne, az egész csak hallucináció volt, vagy egy kegyetlen tréfa. De látta Öreg Jim véres ujjait a zongorán, látta a megbomlott Sadit, akit megcsaltak a saját szavai, és Bradet, aki csak állt a falra szegezett tekintettel mozdulatlanul, mintha megdermedt volna. Még szerencse, hogy Trudi már nem volt ott. Mit mondott volna Saul Gloriának, amikor legközelebb találkozik vele? És mit mond majd Charlie-nak?

Leparkolt a kocsival, betámolygott a világítótoronyba, és becsapta maga mögött az ajtót. Aztán csak állt kifulladva az előtérben. Ki fogja hívni a rendőröket, elküldi őket a kocsmához, hogy nézzék meg szegény Öreg Jimet meg a többieket. Először a rendőröket hívja, azután megpróbálja elérni Charlie-t a tengeren, aztán meg felhív mindenkit, aki csak eszébe jut. Mert itt valami szörnyűség történik, most már nem csak az ő betegségéről van szó.

De senki sem vette fel a telefont. Senki sem vette fel a telefont. A vonal megszakadt. Menekülhetne, de hová? Elaludt a lámpa. Elment az áram.

Fogott egy jelzőpisztolyt, azzal felfegyverkezve, botorkálva elindult felfelé a lépcsőn. Egyik kezével a falnak támaszkodott, hogy ne veszítse el az egyensúlyát. A szilánk csak egy rovarcsípés volt. Vagy egy nyitány. Egy betolakodó. Vagy semmi, és nincs köze ehhez az egészhez. Megcsúszott, majdnem elesett. A lépcsőt valami nedvesség borította, a fal mintha bolyhos lett volna, a piszok a tenyerére tapadt, meg kellett törölnie a nadrágjában. A Sötét Brigád! Ők adtak neki valami kísérleti gyógyszert, vagy a berendezéseiktől kapott sugárfertőzést. És örvendjen a bűnös, mert nincsen vétek sem sötétben, sem világosságban, amit a halál magvai meg ne bocsátanának.

A felső szint közelében erős szél süvített, Saul pedig örömmel fogadta, mert ez azt jelentette, hogy létezik világ az elméjén kívül, ez segített neki elfojtani a tüneteket, amik most újra megjelentek. Érezte, hogy feszíti valami belül, a feszítéshez vibrálás is társult, és magas láz.

Vagy a világítótorony égette őt? Mert a lépcső tetején ragyogás várt rá, és nem az a zöldes, foszforeszkáló fény, ami most már a falakból és a lépcsőfokokból áradt. Éles, céltudatos irányfény volt, Saul látta.

De nem a jelzőfény volt, Saul pedig megállt és habozott, mielőtt belépett volna a lámpaterembe. A lépcsőre rogyott. Nem volt biztos benne, akarja-e látni, milyen új jelzőfény vette át a régi helyét. A keze remegett. Egész testében reszketett. Nem tudta kiverni a fejéből Öreg Jim ujjait, ahogyan a prédikációt sem, ami kéretlenül áradt az elméjéből. Nem tudott neki ellenállni, nem tudott megszabadulni tőle.

De ez az ő otthona, nem hagyhatja el. Felállt, megfordult, és belépett a lámpaterembe. Valaki eltolta a helyéről a szőnyeget.

A csapóajtó nyitva állt.

Alóla fény áradt ki, kavargott és körözött, de nem szivárgott át a padlón, és nem tört meg a plafonon. Egy ajtót formált, egy falat, ami a lenti szobából nőtt ki.

Saul a jelzőpisztolyt maga előtt tartva, csendben a csapóajtóhoz osont, de közben egyre erőteljesebben érezte, hogy a háta mögött a lépcső még furcsább lett, és hogy nem szabad hátranéznie. Térdre ereszkedett, és lepillantott a szobába. Érezte, hogy a fény áthalad az arcán, a nyakán, megperzseli a szakállát.

Az első dolog, amit meglátott, több nagy papír-és jegyzetfüzethalom volt, ott magasodott a szobában, egy óriási tömeg, fény és árnyék terjedelmes könyvtára. Vibrált Saul szeme előtt, szellemkép volt, vagy a képzelet műve, letapogatta a teret, de nem volt teljesen ott, mert még nem létezett igazán.

Saul szeme lassan hozzászokott a fényhez, a ragyogás forrása kirajzolódott előtte. Egy virág. Tiszta fehér virág. Nyolc szirma volt, és egy ismerős növény tetején hajtott ki, a növény gyökerei eltűntek az alatta lévő papírkupacban. Ez volt az a növény, ami egykor a világítótorony udvarán magához csalogatta Sault a csillogásával, a ragyogásával.

Saul testének belsejéből ekkor szinte szent erő fakadt, eltöltötte a férfit, és vele együtt jött a szédülés. Már Saulból is szivárgott a fény, lehajlott a csapóajtón, és kapcsolatot teremtett a virág fényével… és ekkor Saul úgy érezte, valami magához vonja és megöleli, felismeri őt.

Saul tiltakozott, két oldalra kitartott kézzel felállt, ott imbolygott a csapóajtó nyílása szélén, bámulta a sziromspirált, amíg már nem tudott ellenállni tovább, zuhant egy tűzgyűrű tiszta fehér fényudvarába, a lángok közösségébe, és olyan tisztán égett, hogy megkönnyebbülés volt, amikor hamuvá változott, amikor elnyelte őt a fény, ami felszentelte nemcsak őt, de mindent körülötte, lehorgonyozta a fogadót és a fogadottat egyaránt.

És tűz támad, mely néven szólít téged, és sötét lángja a fojtó gyümölcs színe előtt felemészti minden porcikádat.

Saul a csapóajtó alatti szobában, a padlón, a hátán fekve tért magához. A jegyzetfüzethalom nem volt ott. Nem volt ott a lehetetlen virág sem.

Csak Henry és Suzanne teste. Nem látszott rajtuk sérülés nyoma, de a tekintetük teljesen üres volt, és ezért még ijesztőbb. Saul visszarettent tőlük, elmászott mellőlük, a szemét nem tudta levenni róluk. Az árnyak között volt valami, talán egy növény hervadt, aszott maradványa, de Saul csak menekülni akart onnan.

Felkapaszkodott a lépcsőn.

A korlátra nyíló, nyitott ajtóban egy alak állt, kezében fegyverrel.

Lehetetlen, de Henry volt az.

– Nem számítottam rá, hogy ilyen korán visszajön, Saul – szólalt meg Henry hűvösen. – Azt hittem, talán nem is jön ma haza. Hogy talán Charlie-nál tölti az éjszakát. De Charlie halászni ment. Gloria pedig az apjánál van. Persze ilyen későn ő sem lenne itt, és nem is segíthetne magának. Csak azért mondom, hogy tudja, hányadán állunk.

– Maga megölte Suzanne-t! – kiáltott Saul, de még most sem hitte el.

– Mert ő meg akart ölni engem. Nem hitt abban, amit találtam. Senki sem hitt benne. Még ön sem.

– Megölte magát. – Az ikertestvérét. Saul tudta, hogy Henry őt is lelőné, mielőtt még fel tudná kapni a jelzőpisztolyt, vagy elérné a csak két lépésre lévő lépcsőlejárót, hogy leugorjon a lépcsőházba.

– Furcsa dolog – válaszolt Henry. Eddig bizonytalan volt, fájdalommal teli, és segítségre szorult, de most hirtelen összeszedte magát. – Furcsa érzés megölni saját magadat. Azt hittem, hogy egy kísértet. De lehet, hogy Suzanne-nek volt igaza.

– Ki maga?

Henry nem válaszolt, folytatta.

– Megtaláltam, Saul. Mondtam, hogy meg fogom találni. Bár lehet, hogy ő talált meg engem. Nem az volt, amire számítottam. Tudja, mi ez, Saul? – szinte könyörgött.

De a kérdésre nem volt jó válasz.

Saul kettőt lépett Henry felé, mintha kívülről nézné saját magát. Egy albatrosz volt, mozdulatlanul vitorlázott a levegőben, a magasban, siklott a felhők alatt a sötét hasával, fény és árnyék összhangjaként, és haladt messzire, éghajlati öveken át, és alatta, a mélyben ott állt Saul és Henry a lámpateremben.

Saul még egyet lépett előre, a fejében jelzőfényként ragyogott a növény.

A negyedik lépés után Henry vállon lőtte őt. A golyó becsapódott a húsába, és kiszakadt a hátán. Saul nem érzett semmit. Ő még mindig odafent suhant, az utazásra és a légáramlatokra összpontosított, egy madár volt, ami szinte soha nem száll le, csak repül és repül és repül tovább.

Saul nekirontott Henrynek, a vérző vállával meglökte a mellkasát. A két férfi megbotlott, dulakodva kilépett az ajtón, a korlát felé haladt. Henry kezéből kiesett a fegyver, forogva végigcsúszott a padlón. Saul közelről Henry szemébe nézett, és az volt az érzése, hogy a férfi távol van tőle, lemaradt tőle az időben, hogy rés, hézag van a megértés, tudomásulvétel és válasz között, nagyon messziről érkezik el hozzá az üzenet. Mintha Henry egy másik, a jelentől teljesen független helyzettel lenne elfoglalva, de bizonyos szinten mégis képes lenne megítélni őt. Ha elrejted arcodat, félelem szállja meg őket, ha megvonod éltető erődet, elpusztulnak, és a porba térnek.

Mert Henry a korlát felé húzta őket. Mert Henry erősen markolta Sault, és a korlát felé ráncigálta magával. Henry azt kiáltotta Saulnak:

– Mit csinál?

Pedig nem Saul csinálta, Henry csinálta, csak nem vette észre.

– Maga csinálja – mondta az albatrosz. – Maga csinálja, nem én!

– Nem, én nem! – Henryn úrrá lett a pánik, kapdosott és csapkodott, igyekezett kiszabadulni, de közben tovább húzta őket a korlát felé, egyre gyorsabban, és közben könyörgött Saulnak, hogy hagyja abba, amit nem tudott abbahagyni.

De Henry szemei nem ugyanazt mondták, mint a szavai.

Henry erősen a korlátnak csapódott, egy pillanattal később Saul követte, a lendület megbillentette őket, és mindketten átestek a korláton. Henry csak akkor eresztette el Sault, amikor a szél ordítást tépett ki a torkából. Későn. Saul zuhant mellette a hideg, üres levegőben, túl gyorsan esett és túl messzire, miközben egy része még mindig odafentről figyelte.

A hullámok fehér lángokként zúgtak, és kutattak a homok felett.

Azért jöttem, hogy tüzet dobjak a földre. Mi mást akarnék, mint hogy lángra lobbanjon!

Rémes puffanás és reccsenés hallatszott, amikor Saul a földbe csapódott.

0025: KONTROLL

Abban a végzetes pillanatban, amikor szinte már beszélni és mozdulni sem tudott, Kontrollt eltöltötte a bizonyosság, hogy minden mindennel összefügg, semmi sem áll igazán önmagában, ahogyan az igazgatónő legjelentéktelenebb jegyzete is egy nagyobb egész része. A nyomás nőtt benne, és nagy fájdalmai voltak, olyan fájdalmai, amiktől nem szabadul egyhamar, ha egyáltalán szabadul tőlük, de mégis érthetetlen, hangos zene támadt a bensőjében, miközben csúszkálva lefelé haladt a lépcsőn. Néha vonszolta csak magát, mert a bal karja használhatatlanul csüngött az oldalán, az apja fabábuját még mindig szorította, de a kezét már nem érezte, a ragyogás kibuggyant a száján, a szemén, ugyanakkor teljesen betöltötte őt, mintha a Mászó felgyorsította volna a terjedés folyamatát. Részben azért is csúszkált a lába, mert Kontroll változni kezdett. Tudta, hogy már nem teljesen emberi lény.

Whitby mindig vele volt, a régi jó barát, még akkor is, ha Lowry nevetett és hadonászott valahol a háttérben, Kontroll pedig magához szorította a fabábut, amennyire csak bírta, mert ez volt az egyetlen talizmánja. Ez a gép vagy élőlény, vagy a kettő valamilyen kombinációja, ami képes volt manipulálni a molekulákat, ott tárolt energiát, ahol csak akart, és el tudta rejteni előlük magát és a céljait is, amiben angyalok éltek, és a saját terroirjának nyomai, az otthonának maradványai, ahová már soha nem térhet vissza, mert elpusztult.

A Mászó mégis ilyen olcsó trükkel akarta megtéveszteni: Kontroll látta az anyját, és sötét, ösztönös megelégedéssel vette tudomásul, hogy a kép csak illúzió, aminek semmi hatalma nincsen felette. De megbocsájtott neki, végezetül hogyne bocsájtott volna meg itt, egy ilyen helyen? Kontroll szabad volt, szabad, mielőtt a Mászó megütötte, és ilyen súlyos sérülést okozott neki. Kontroll még a kínjai közben is értette, hogy a fájdalom csak véletlen, a Mászó nem akart sérülést okozni neki, de semmilyen beszéd, semmilyen emberi kommunikáció nem tudja áthidalni a szakadékot ember és az X Térség között. Bármi, ami megközelítené ezt a kommunikációt, az X Térség legalapvetőbb, legegyszerűbb szintjén működő része lehetne csak. Egy fűszál. Egy királygém. Egy pókhangya.

Nem tudta már, mennyi ideje és milyen gyorsan ereszkedett lefelé, és azt sem, mennyire változott át. Nem tudta, maradt-e még benne akár egy csipetnyi emberi is, mire fájdalmak között, kavargó gyomorral, úszva – vagy szökdécselve? – leért a legősibb lépcsőfokra, a mélyben halhatatlan virág alakjában ragyogó, vakító fényhez, ami olyan volt, mint egy álló üstökös. Feltámadt benne a vágy, hogy megtegye a végső lépést, a fájdalmán és a kifelé sugárzó, őt visszafelé hajtó késztetésen felülemelkedve átlépjen a… Hová? Nem tudta, csak azt tudta, hogy még a biológus sem jutott ilyen messzire, ő viszont igen. Ő eljutott ide.

A Kontroll név lehullott róla, és ő ismét egy szobrász és egy titkok hálójába bonyolódott nő fia volt.

Az apja fabábuja kiesett a kezéből, megpattant a lépcsőn, majd megállt a többi jel és jelkép között, amit az elődei hagytak ott, egy falfirka és egy üres bakancs mellett.

Beleszagolt a levegőbe, érezte a keze alatt a forróságot, az energiát.

Ennyi maradt belőle, és most már nem fog meghalni a lépcsőn, végül nem vall kudarcot.

John Rodriguez nyújtózva lemászott az utolsó lépcsőfokokon, és beugrott a fénybe.

0026: AZ IGAZGATÓ

Két héttel a tizenkettedik expedíció indulása előtt a régi, kopott mobiltelefon hazakerül veled együtt. Nem emlékszel, hogy elhoztad volna, és nem érted, hogy a biztonságiak miért nem kérdeztek rá. Valahogy mégis megtalálod a táskádban, kiteszed a konyhapultra. A szokásos emberekre gyanakszol: lehet, hogy Whitby furcsább, mint gondoltad, vagy Lowry tréfált meg, és most nevet rajtad. Nem számít, holnap reggel visszaviszed majd a készüléket a Déli Végekre.

Addigra a munkahelyed és az otthonod közötti választóvonal régen elmosódott már. Aktákat viszel haza, dolgozol otthon, jegyzetelsz az otthoni papírfecnikre és falevelekre is, ahogyan gyerekkorodban csináltad. Részben azért, mert élvezed, hogy elképzelheted Lowry arcát, amikor a jelentésben megkapja a falevelekről készült fényképeket, de azért is, mert valahogy biztonságosabbnak érzed, ha ilyen anyagokat használsz. Nem tudnád megmondani, miért, valahogy testközelibbnek érzed így az aktákat, ott van bennük az érintés érzése, amit nem tudsz szavakba önteni vagy számszerűsíteni. Irracionális gondolat, akkor fogant meg a fejedben, amikor egyszer sokáig dolgoztál, és gyakran jártál ki a vécére hányni. A rák elleni gyógyszer mellékhatása. A takarítótól már elnézést kértél emiatt a Déli Végeken, különféle magyarázatokat találtál ki rá, bármit, csak hogy ne kelljen azt mondanod, beteg vagy. Például azt mondtad, terhes vagy. Egy rákot hordasz ki. Terhes neked az élet. Ezen jót mulatsz. Kedves veterán a bárpult végén, lenne az apa?

Aznap este nem készülsz a Chipper’s-be. Nincs kedved a locsogó ingatlanügynökhöz és a bólogató részegekhez. Kimerített a plusztréning, ami miatt többször északra kellett utaznod, a Központba, hogy kiképezhessenek a csoport többi tagjával, és egyénileg is, expedícióvezetőnek. Hogy megtanuld a hipnotikus vezérlés részleteit, hogy megértsd, hogyan válthat ki együttműködést a piros lámpás, kis doboz.

Otthon maradsz, először zenét hallgatsz, majd bekapcsolod a tévét, mert az agyad már túltelített. Zajt hallasz a folyosóról, valószínűleg csak a padláson esett le valami, de te ideges leszel. Megnézed, mi az, de nem látsz semmit. Előveszed az ágy alól az önvédelemi célból odakészített baltát, és visszaülsz a kanapéra. Egy harmincéves krimit nézel, amit délen forgattak, régen elveszett helyeken, ma már nem létező és soha vissza nem térő helyszíneken. A múltból egy táj képe kísért. Mennyi minden eltűnt, és nem kerül már meg soha! Az autós üldözések alatt a hátteret figyeled, mintha soha nem látott családi képeket nézegetnél.

Elbóbiskolsz. Felébredsz, majd újra elnyom az álom. Egy hangra ébredsz: valami motoszkál a konyhában, a padlón, de nem látod, mi az. Rémült remegés fog el, szinte éget. Csoszogás hallatszik, nem tudod pontosan megállapítani, hogy minek a hangja, nem tudod, mi jött be a konyhádba. Csak ülsz sokáig, várod, hogy többet hallj, pedig nem akarsz többet hallgatni. Úgy gondolod, akár örökre ott ülhetsz, nem kell felkelned, nem kell megnézned, hogy milyen állat motoz a konyhában. De az még mindig ott mozog, még mindig zajong, és te nem ülhetsz a kanapén örökké. Nem ülhetsz ott tovább.

Felállsz, és baltával a kezedben megközelíted a konyhapultot. Lábujjhegyre emelkedve áthajolsz rajta, hogy meglásd, mi van a túloldalán, a padlón, de a valami behúzódott a pult széle alá. Meg kell kerülnöd a pultot, és szemtől szembe kell megállnod a zaj forrása előtt.

A padlón ott találod a vakon és szánalmasan igyekvő, régi mobiltelefont. Vastag teste ott topog, igyekszik megszökni előled, vagy befúrni magát a szekrény alá, hogy ne találd meg. De most nem mozdul, meg sem moccan, amióta nézed. Megrökönyödve bámulod. Talán a meglepetéstől, talán önvédelemből az jut eszedbe, hogy a munkád hazáig követett. Áttüremkedett a határon. A valóságban, vagy csak az elmédben.

Remegő kézzel és ütésre kész baltával a másik kezedben felveszed a telefont. A készülék meleg, a borítása mintha bőr lenne. Fogsz egy fémdobozt, amiben az adóbevallásaidat tartod, a papírokat egy műanyag zsákba dobod, a telefont pedig a dobozba teszed, bezárod, leteszed a konyhapultra. Ellenállsz a kísértésnek, hogy kihajítsd a kertbe, vagy elautózz vele a folyóhoz, és a vízbe dobd.

Ehelyett előveszel egy szivart a hálószobában, egy ruhakupac alatt megbújó szivardobozból. A dohány száraz, foszlik a kezedben, de nem törődsz vele. Rágyújtasz, és a dolgozószobába mész, egy műanyag zsákba hajigálod a papírokat, amiket hazahoztál a munkahelyedről. Minden alá nem támasztott elméletet. Minden zavarodott feljegyzést a korábbi expedíciók naplóiból. Minden olvashatatlan firkálmányt. Bosszúszomjasan a zsákba tömködöd ezeket, és közben valamiért ordítozol Lowryval, aki a gondolataidban kutakodik. Fújsz rá. Tűnj innen! Hagyj békén! Ide ne gyere! De Lowry már itt van, ő az egyetlen, aki elég gennyes ahhoz, hogy betolakodjon a házadba, mert tudni akarja, amit tudnia kell ahhoz, hogy ezt tegye veled.

Voltak ott olyan jegyzetek, amikre nem emlékszel, pedig te írtad őket, bár nem lehetsz biztos abban, hogy tényleg te írtad. Lehet, hogy Whitby beszökött az irodádba, és ott hagyta őket, hogy segítsen? Ezért írta őket a te kézírásoddal? Nehezedre esik, de nem veszed ki a jegyzeteket a zsákból, nem rendszerezed őket újra, nem hagyod, hogy a szörnyű súly megint magával rántson.

Megfogod az őrülettel teli zsákot, és egy üveg vörösborral együtt kiviszed a hátsó kertbe. Megállsz a kikövezett részen, szivarozol, és begyújtod a grillt. Vársz egy-két percet, pedig mindjárt jön a vihar, már érzed a kezeden az első esőcseppeket. Végül vicsorogva beöntöd a zsák tartalmát a lángok közé.

Erős, tekintélyt parancsoló nő vagy, a hátsó kertedben állsz, és titkos iratokat égetsz, és számlákat, és minden mást, ami az életed közönségességét tükrözi, de amiből „bizonyíték” lett, mert ráfirkáltál valamit. Öngyújtófolyadékot spriccelsz rá, hogy jobban égjen, végül a tetejére öntöd ezt a végtelen, ostoba, hülye, szánalmas törmeléket, gyufát gyújtasz, és figyeled, ahogy az egész hullámzó, könnyfakasztó füstté változik, elfeketedik, felkunkorodik, és értelmetlenné válik. De nem számít, mert a fejedben még mindig ott van a pislákoló fény, amit nem tudsz kioltani, egy remegő gyertyaláng az alagút végén, ami nem alagút, hanem torony és topográfiai anomália, és te, amikor megérinted Saul Evans arcát. Túl sok ez neked. Lerogysz a fal mellett, és nézed, ahogy a lángok felágaskodnak, oldalra dőlnek, majd eltűnnek.

De ez még nem elég. Van még a papírokból odabent, a kanapé melletti kisasztalon, a konyhapulton, a kandallópárkányon a hálószobában, elborítanak téged, belefulladsz a papírokba.

A hátsó kerted végében, a szemközti házban égnek a lámpák, nyitva van az ablak, megy a tévé. Egy férfi, egy nő, egy kisfiú és egy kislány a kanapén ülnek tökéletesen nyugodtan, sportműsort néznek. Nem beszélgetnek, nem csinálnak semmit, csak nézik a képernyőt. Semmiképpen sem néznének rád, aki papírokat égetsz a csepergő, egyre sűrűbb esőben.

Mi lesz, ha visszamész, kinyitod a dobozt, és a mobiltelefon már nem mobiltelefon többé? Ha a karantén egy vicc? Te saját magadat is alig tudod kordában tartani. Mi lesz, ha visszaviszed a telefont a Déli Végekre megvizsgálni, és kiderül, hogy újra semmi különös nincs benne? Mi lesz, ha visszamész, és a telefon nem egy közönséges telefon, és te jelented ezt Lowrynak, ő pedig kinevet és őrültnek néz, vagy inkább Severance-nek jelentesz, és a telefon csak fekszik majd az asztalon mozdulatlanul, te pedig kompromittálódsz, megszégyenült igazgatója leszel csak egy ügynökségnek, amely nem talált megoldást a problémára, pedig a probléma megoldásáért hozták létre, pusztán ezért létezik. Mi lesz, ha a rák legyőz, mielőtt átkelhetnél a határon? Mielőtt beviheted a biológust az X Térségbe?

A szivaroddal és boroddal a kezedben felhangosítod a lemezjátszót, ami a verandán áll, pedig nem is emlékszel rá, hogy megvetted. Reméled, így valahogy kiszorítod a sötétséget, elfojtod a fejedben kavargó gondolatokat, a hidegséget, ami megbénít, mintha Isten egy elektromos, üdvözítő pillantással kitűzött, felszegezett volna téged a középszerűséget bemutató tablóra, akár egy lepkegyűjtő a lepkét.

A vihar odaér, te eldobod a szivart, és csak állsz, a láthatatlan határra gondolsz, amely szüntelenül szülte az újabb és újabb elméleteket, és azok egyfajta elmebeteg vallássá álltak össze… És iszod a borodat, kit érdekel, megiszol egy egész üveggel, de még mindig nem hat, még mindig nem akarsz bemenni, nem akarsz szembenézni… semmivel.

– Mondj valamit, amit nem tudok! Baszd meg, mondj valamit, amit nem tudok! – ordítod a sötétségbe, az éjszakába hajítod a poharadat, és akaratlanul térdre rogysz az esőben, a sárban, a villámok között, és nem tudod, hogy ezt most dacból teszed, vagy a fájdalomtól, vagy csak öncélúan, a hatás kedvéért. Tényleg nem tudod, mint ahogyan azt sem, hogy a mobiltelefon valóban mozgott-e, valóban élt-e.

A megégett jegyzeteid most már csak nedves, összeragadt hamucafatok, kipotyognak a telipakolt grill oldalán. Néhány utolsó szikra felszáll még, és mind sorban ki is huny.

Ekkor végre felállsz. Felemelkedsz a sárból, az esőben, és bemész a szobába. Egyszerre minden hűvös és nyugodt. A kérdéseidre nem találsz választ a hátsó kertben, mert senki sem jön majd, hogy megmentsen, még akkor sem, ha könyörögsz. Főleg akkor nem, ha könyörögsz. Magad vagy, mindig is egymagad voltál. Tovább kell menned, haladnod előre, amíg csak bírsz.

Ki kell tartanod. Már majdnem odaértél. Képes vagy rá, el fogsz érni a célig.

Nem nyomozol tovább a TTB után. Nem vizsgálod tovább a világítótornyot. Ott hagyod az iratokat az irodádban, tudod jól, hogy rengeteg van, sokkal több, mint amit elégettél a hátsó kertben, amikor hasztalanul kerested a katarzist.

– Volt már olyan eseted, amikor valaki megpróbálta felgyújtani a házát? – kérdezed másnap az ingatlanügynöktől a bárban, ahová beugrottál néhány koktélra. Segít elaludni, mielőtt az éjszaka közepén felriadnál, és forgolódni kezdenél az ágyadban.

Félhomály van, a tévé halványan villog, zümmög a távolban, a plafonon felvillannak és kialszanak a csillagok a bowlingpálya felett pásztázó reflektor fényében. Valaki egy szomorú countrydalt játszik a zenegépen, de a hangok csak messziről, nagyon távolról érnek el hozzád. „Valami megmozdul mélyen a szívedben, néha muszáj eljátszani egy szerepet…”

– Hát persze! – Az ingatlanügynök „felfűt üzemi hőmérsékletre”, ahogy a szellemes veterán fogalmaz. – Van a szokásos, amikor a biztosítási pénzért gyújtja fel a házát valaki, vagy rágyújtja a házat a volt barátnőjére, amikor beköltözik a csaj új pasija. De nem is gondolnád, milyen sokszor előfordul, hogy ok nélkül égeti le valaki a házát. Volt egy pasas, az egy nap úgy döntött, tüzet rak, elfüstölte az egész házat, és csak állt, és nézte, ahogy ég. Utána meg sírt, és bizonygatta, hogy nem tudja, miért csinálta. Szerintem valami oka biztos volt rá, csak magának sem merte bevallani. Vagy nem is tudott róla.

Harag ébred benned, ki akar törni, testet ölt a gyanúban, ami már régebben megfogalmazódott a fejedben.

– Te nem ingatlanügynök vagy – mondod. – Te igazából egyáltalán nem vagy ingatlanügynök. – Ő egy elhamvadó jegyzet, egy telefon, ami nem marad nyugton.

Friss levegőre vágysz, kimész, megállsz a kavicsos parkolóban, a törött utcai lámpa bizonytalan fényében. Hallod a bentről kiszűrődő zenét. A lámpa megvilágít téged, és a minigolfpálya szélén álló, nagydarab vízilovat. A bábu széles alakja hosszúkás árnyékot vet a földre. A szemei üres üveglencsék, a szája pedig egy feneketlen, tátongó üresség, amibe nem tennéd bele a kezed, még akkor sem, ha cserébe mindig ingyen játszhatnál a Chipper’s-ben.

A veterán kijön utánad.

– Igazad van, a nő tényleg nem ingatlanügynök. Kirúgták, már vagy egy éve munkanélküli.

– Nem számít – válaszolod. – Én sem vagyok kamionos.

Gyászos hangon megkérdi, bemész-e vele táncolni.

Nem, nem akarsz táncolni, de nem bánod, ha kint marad veled, és a vízilónak dőlve beszélgettek egy kicsit. Egyszerű, hétköznapi dolgokról, amikről te mindig lemaradsz.

A növény a raktár-katedrálisban marad. Whitby egere javarészt a padláson. A telefont a tizenkettedik expedíció előtt pár nappal az íróasztalod fiókjába zárod, mint titkos emléket. Nem tudod biztosan, mikor aggódsz jobban, ha nálad van a készülék, vagy ha távol van tőled.

0027: A VILÁGÍTÓTORONY ŐRE

Saul a világítótorony mellett ébredt. A hátán feküdt, csupa homok volt. Mellette összegömbölyödve a földön Henry. Még az éjszaka borult föléjük, az ég feketébe hajló sötétkék, egy hatalmas boltozat tele csillagokkal. Tudta, hogy bizonyára haldoklik, a teste valószínűleg ezer darabba tört, bár nem érezte, hogy megsérült volna. Csak nyugtalanság kínozta, az érzés most százszoros erővel támadt fel benne, de ezen kívül semmi más. Nem érzett fájdalmat, nem érezte a csonttörések kínját, semmi ilyesmit. Lehet, hogy a sokkos állapot miatt?

Érzékelte viszont a benne növekvő ragyogást, az ezer szemmel rá néző éjszakát, a hullámok megnyugtató moraját. Mikor oldalára fordult, a tenger felé, látta a bakcsók sötét körvonalát, a jellegzetes, felemelt taréjukat, és hogy a homokban csapkodó apró, ezüstös halakat szurkálják a csőrükkel.

Saul nyögve felállt. Azt várta, hogy bármikor összeroskad, de meg sem tántorodott, meg sem szédült. Rettenetes erő járta át. Még a válla sem fájt. Vagy ép volt, vagy annyira zavart, hogy már a végét járta. Minden gondolata és érzése szavakká vált a fejében, a félelmei is mondatokban megfogalmazva buktak volna ki belőle, de Saul újra elfojtotta ezeket, mert valahogy tudta, hogy ha szabadjára ereszti őket, azzal feladja a küzdelmet, és talán már nem volt sok ideje hátra.

Felnézett a lámpateremre, felidézte a zuhanást. Volt valami a bensőjében, ami megmentette őt, Mire földet ért, már nem volt önmaga, a zuhanása lassú és könnyed lett, mintha egy burokban szállna lefelé, finoman ereszkedett le a földre, csókot lehelt a homokra, és egy helyben maradt, mintha elérte volna a számára kijelölt helyet.

Henryre nézett, és még a tompa sötétben is látta, hogy a férfi életben van. Henry tekintete Saulra szegeződött, akár a csillagoké. Évszázadokon keresztül, hatalmas, áthidalhatatlan távolságokon keresztül ért el hozzá az a pillantás. Megdicsőült, ugyanakkor halálos nézés. Egy elsorvadt gyilkos, egy elaggott bukott angyal pillantása.

Saul nem akarta, hogy a férfi nézze őt, kissé arrébb ment, le a partra. Charlie ott volt valahol, kint a tengeren, éjszakai halászaton. Saul vágyott rá, hogy Charlie a közelében legyen, ugyanakkor el is akarta őt taszítani magától, hogy az, ami őt megszállta, át ne terjedjen rá.

Elsétált a sziklaszirtek felé, ahol Gloria szeretett felfedezőutakra indulni az apálytócsákhoz. Ott leült némán, és próbálta visszanyerni régi önmagát.

Úgy látta, mintha kint, a vízen tengeri szörnyek háta emelkedne a felszínre, és bukna le újra a mélybe. Olaj, benzin és más vegyi anyagok szagát érezte, a víz szintje megemelkedett, a habok szinte a lábáig szaladtak. A partot ellepte a műanyag és egyéb hulladék, kátrányos acéldarabok, hordók, és hínárral, kagylókkal teli szennyvízelvezető csatornák szabdalták. Hajóroncsok emelkedtek ki a tengerből. A szennyezés, ami eddig ismeretlen volt itt, most elérte ezt a partot is.

Felette tömegével megmozdultak a csillagok, száguldani kezdtek a holdtalan égen, Saul hallotta a vonulásuk mennydörgő süvítését. Egyre gyorsabban és gyorsabban suhantak, amíg az ég sötétje eltűnt, a fénycsíkok betöltötték az égboltot.

Saul mellett esetlen árny jelent meg. Henry volt az, de Saul már nem félt Henrytől.

– Meghaltam? – kérdezte a világítótorony őre Henrytől, de az nem válaszolt. Saul kis szünet után folytatta. – Te már nem Henry vagy, igaz?

Nem jött válasz.

– Ki vagy te?

Henry Saulra nézett, majd elfordította a fejét.

Charlie kint volt a hajón, halászott messze onnan, távol ettől a valamitől, az érzéstől, ami feszítette őt, ami kifelé törekedett Saulból, akár egy élőlény. Egyre erősebben és erősebben és erősebben.

– Látom még Charlie-t valaha?

Henry elfordult tőle, és megtörten botorkálva, bukdácsolva elindult a parton. Néhány lépés után elpattant valami a testében, és Henry a földre zuhant. Kúszva megtett még néhány métert, mielőtt mozdulatlanná dermedt. És örvendjen a bűnös, mert nincsen vétek sem sötétben, sem világosságban, amit a halál magvai meg ne bocsátanának.

Valami feltornyosult benne, akár egy hullám. Valami ki akart törni belőle. Saul egyszerre érezte magát gyengének és legyőzhetetlennek. Hát így történik? Így jön el érte az Úr?

Saul nem akarta itt hagyni a világot, de tudta, hogy most elhagyja azt, vagy a világ hagyja el őt.

Saul elvergődött a kocsijáig, beült. Érezte, hogy a betegség elhatalmasodik rajta, tudta, hogy bármi is történik, ő már nem lesz képes megállítani, már senki sem tudja feltartóztatni. De nem akarta, hogy itt történjen, a parton, a világítótornya mellett. Egyáltalán nem akarta, hogy megtörténjen, de tudta, hogy ebbe már nincs beleszólása. Üstökösök robbantak a fejében, és egy rettenetes ajtót látott, és azt, ami azon átjött. Végighajtott a kijárt úton, néha erősen kitért, próbált megszökni önmaga elől, pedig tudta, hogy ez lehetetlen. Át az alvó falun. Végig a földutakon. Charlie kint volt a tengeren. Szerencsére nem itt. Saul feje lüktetett. Az árnyak árnyakat szültek, a szavak most már Saul száján akartak kitörni, egyre jobban feszítette őt a titkos szöveg, amit nem tudott megfejteni. Úgy érezte magát, akár egy jelzőfény, mintha valaki merev tekintettel figyelte volna. Képtelen volt szabadulni az interferencia, átvitel, az elméje szélén beszüremlő kommunikáció gondolatától.

Amikor már nem tudott vezetni tovább, megállt az Elfeledett Part egyik legfélreesőbb zugában, egy fenyőerdőben, ami senkié sem volt, amit senki sem akart, ahol senki sem élt. Kiszállt a kocsiból. Sötét fák magasodtak körülötte, baglyok huhogtak, az erdő neszezett, egy kíváncsi róka megállt, és félelem nélkül megnézte őt, a csillagok még mindig száguldottak és kavarogtak felette.

Botorkált a sötétben, legyezőpálmák és sűrű bozótos karcolta végig a bőrét, átvágott a burjánzó aljnövényzeten, egyik lábával belelépett a fekete vízbe. Érezte a rókavizelet csípős szagát, és hogy egy vagy több állat figyeli őt. Igyekezett megtartani az egyensúlyát. Igyekezett tisztán gondolkodni, de egy egész univerzum nyílt meg a fejében, megrohanták őt a képek, amiket soha nem látott, és nem értett.

Egy virágzó növény, ami soha nem hervad el.

Egy egész csapat fehér nyúl eltűnik a levegőben.

Egy nő lehajol, megérint egy tengericsillagot egy apálytócsában.

Zöld por emelkedik a levegőbe egy holttestből.

Henry a világítótorony tetején áll, rángatózik és rázkódik, jelet fog nagyon-nagyon távolról.

Egy katonaruhás férfi botladozik az Elfeledett Parton, minden társa halott.

Ekkor rátalált egy fénysugár felülről, mintegy befogta őt, létrejött a létfontosságú kapcsolat.

Nedves, lehullott falevelek. Egy tábortűz. Egy távolban ugató kutya. A sár íze. A magasban pedig a fenyőfák összeérő ágai.

Furcsa, romos városok emelkedtek a fejéből, és velük együtt a remény szikrája. Isten látta, hogy ez jó. És mondá Isten: ne küzdj ellene! De Saul semmi mást nem akart, csak küzdeni. Kapaszkodni akart Charlie-ba, Gloriába, még az apjába is. Az apjába, a prédikációba, a belső ragyogásba, ami felemelte és valami nála nagyobb részévé tette, valami olyanná, amit szóval már nem lehet kifejezni.

Végül már nem bírta tovább, Saul feladta, tudta, hogy vége van, és zokogott, amikor a földre rogyott. Érezte, hogy a benne lévő valami a földhöz szegezi. Éppen olyan idegen érzés volt, mint bármelyik másik érzés, mégis ismerős, mintha már százszor megtörtént volna. Apró dolog csupán. Egy szilánk. Mégis olyan nagy, mint egy egész világ, és Saul soha nem fogja megérteni, még ha a részévé válik, akkor sem. Az utolsó saját gondolata, mielőtt elöntötte őt az idegen gondolatok árama, ami nem az övé volt, és nem is lesz az övé soha: lehet, hogy ez nem szégyen, talán kibírom ezt, megadom magam, de nem adom fel. És maga mögé, a tenger felé üzent még valamit. A nevet képtelen volt kimondani, csak egy szót üzent. Végtelenül oda nem illő szó volt, de az egyetlen, ami még megmaradt benne.

A szél hidegen tépte Saul Evans kabátjának gallérját azon a téli reggelen, miközben a férfi a világítótoronyhoz vezető ösvényen baktatott. Előző éjjel vihar volt. Saul előtt és a balján, a tompa fényű, kék ég alatt, a zúgó, lengedező sás szálai között szürkén háborgott a tenger. A vihar fadarabokat, palackokat, kifakult fehér bójákat mosott partra, és csavart hínárfüzérek közé, meg egy pörölyfejű cápa tetemét is, de sem itt, sem a faluban nem okozott komoly kárt.

Saul lába körül szeder nőtt, és vastag, szürke bogáncs, ami tavasszal és nyáron lilán virágzik majd. Jobb oldalán panaszosan motyogó vöcskök és kercerécék sokaságától sötétlettek a tavak. Feketerigók vetették le magukat a fák vastag ágairól, és pánikszerűen csaptak fel a magasba, amikor Saul arra ment, majd fecsegő csapatokban letelepedtek a fára. A csípős, friss, sóillattól terhes levegőt mintha láng járta volna át, egy közeli ház vagy tábor parázsló tüzének szaga.

0028: SZELLEMMADÁR

Maguk mögött hagyták a Mászót. Maguk mögött hagyták a szavakat. Csak egy beomlott alagút volt egy meleg napon. Egy közönséges hely, ahonnan éppen távoztak.

Szellemmadár és Grace alig beszéltek útközben. Egy világ választotta el egymástól őket, nem volt sok mondanivalójuk. Szellemmadár tudta, hogy Grace nem tekinti őt teljesen embernek, a nő valamiért mégis megbízott benne annyira, hogy továbbra is vele tartson, és higgyen neki, amikor Szellemmadár azt mondta, az időjáráson kívül valami más is megváltozott. Úgy vélte, a határhoz kellene menniük, hogy megnézzék, mi az a valami. A levegő aranylott, nehéz és sűrű volt a fenyő illatától, az ökörszemek és aranyos lombjárók a fák és bokrok között kergetőztek.

Senkivel sem találkoztak az úton, és az állatok, bár szelídek nem voltak, de ijedősek sem. Legalábbis tőlük nem rettentek meg. Szellemmadár Kontrollra gondolt. Vajon mit talált a férfi odalent, az alagút alján? Megtalálta az X Térség lényegét, vagy a halála indította el a változást, amit Szellemmadár érzett, ami egyértelműen megnyilvánult körülöttük? Még most sem látta tisztán Kontrollt, csak azt tudta, hogy a férfi hiánya számára veszteség és szomorúság. Kontroll vele volt egész életében, legalábbis egész saját, átélt életében, nem abban, amit örökölt. Ez pedig sokat számított.

Szellemmadár látta Kontrollt abban a pillanatban, mikor a férfi belépett a mélyben lévő átjárón, és érezte, hogy a Mászó csápjai elernyednek, az egész lény visszavonult a sötétségbe. Ezt egy gyenge földrengés követte: az alagút falai megrándultak egyszer, még egyszer, majd elcsendesültek. Szellemmadár akkor megértette, hogy bár visszafordítani semmit nem lehet, az igazgatónak mégis igaza volt: változtatni lehet rajta, az X Térség meg tud változni, Kontroll pedig elvett vagy hozzáadott valamit a mindenki számára túl összetett, átláthatatlan és felmérhetetlen egyenlethez. Lehet, hogy az igazgatónak a biológussal kapcsolatban is igaza volt, csak nem pontosan úgy, ahogyan gondolta. A falon lévő szavak még mindig az elméjében ragyogtak, körbevették őt, akár egy védőburok.

Amikor Szellemmadár a lépcső tetején kilépett a fénybe, Grace félve és gyanakvóan nézett rá. Ő rámosolygott a nőre, és megkérte, hogy ne féljen. Miért félne valami olyantól, amit úgysem tud megakadályozni? Amit nem is akar megakadályozni? Hiszen nem ők maguk a bizonyíték arra, hogy az emberiség túléli ezt? Ők ketten bizonyítják ezt. Mindketten. Nem volt semmi, amire figyelmeztetniük kellett volna a többieket. Az élet megy tovább, akkor is, ha a világ szétesett, visszavonhatatlanul megváltozott, és valami különössé és ismeretlenné változott.

Gyalogoltak. Éjszakára letáboroztak, majd hajnalban mentek tovább, amikor a tájat lángba borította a felkelő nap sugara, és minden ébredezni kezdett körülöttük. Nem találkoztak katonákkal, nem láttak nyilallást az égen. A tél enyhült, meleg lett, beköszöntött a nyár az X Térségben.

A jelen pillanat egyre hosszabbra nyúlt, amikor maguk mögött hagyták a csendes tavakat, és az utolsó kilométereket rótták. Szellemmadarat a kisebesedett lába és kidörzsölődött bokája tartotta a jelen pillanatában, meg a csipkedő legyek, amiket vonzott fülének és homlokának verítéke, és a száraz torka, ami akkor is kapart, ha Szellemmadár rendszeresen ivott a kulacsából. A nap úgy döntött, hogy megtelepszik Szellemmadár szeme mögött, és onnan süt kifelé, a nő úgy érezte, hogy fejének a belseje perzselődik meg. Tudta, hogy minden szépség, ami még előtte van az úton, valaha mögötte volt már. Grace néha megtorpanó lépteinek zaja az örökkévalóságot idézte, és állandónak tűnt az is, ahogy a föld összegyűjtötte és visszasugározta rá a hőséget.

– Mit gondol, a határátkelőn lesznek még katonák? – kérdezte Grace.

Szellemmadár nem válaszolt. A kérdés teljesen értelmetlen, de annyi emberség azért volt benne, hogy emiatt ne kezdjen vitatkozni. A realitás uralma átalakult, talán örökre megroppant. Szellemmadár most már mindig tudni fogja, hogy merre jár a biológus, közel van vagy távol, az elméjében mindig ott lesz a lény mint jelzőfény, a kapcsolat kettejük közt soha nem szakad meg.

A határ régi helye előtti néhány kilométeren olyan erősen tűzött rájuk a nap, hogy Szellemmadár úgy érezte, szinte megzavarodik. Pedig tudta, hogy ezt csak elképzeli, mert volt vize, és kitartóan sántikált a hólyagos talpán és fájós bokáján. Hogy lehet, hogy a nap ennyire tikkasztó, de a táj mégis ilyen csodaszép?

– Ha átjutunk, mint mondunk majd a többieknek?

Szellemmadár nem hitte, hogy lesz „többiek”, akiknek beszámolhatnak majd. Ő Rock Bay-be vágyott, látni akarta azt az X Térség szemeivel is, kíváncsi volt, hogy mi változott, és mi maradt ugyanolyan. Igazából ez volt az egyetlen célja: visszatérni oda, ami azt jelenti számára, amit a sziget jelentett Grace-nek.

Elérték a helyet, ahol korábban a határ volt és az átjáró, egy víznyelő peremén. A Déli Végek fehér sátrai most zöldek voltak, belepte mindet a moha és más élőlények. A katonai helyőrség téglafala beomlott és megdőlt, mintha valami hatalmas lény megtámadta volna. Nem voltak itt katonák, nem volt határátkelő sem.

Szellemmadár lehajolt, hogy megkösse a cipőfűzőjét. A lába mellett egy pókhangya szaladt. Ekkor motozást és szuszogást hallott a víznyelő buja növényzetéből. Egy pillanat múlva egy furcsa, széles vállú mormota dugta ki a fejét a sásból. Amint meglátta Szellemmadarat, gyorsan menekülőre fogta, és egy csobbanással a patakba vetette magát. A nő nevetve felegyenesedett.

– Mi az? – kérdezte Grace.

– Semmi. Tényleg semmi.

Továbbindult, és közben mosolygott. Minden gondja elszállt, kivéve, hogy nagyon vágyott már vízre és egy tiszta ingre. Megmagyarázhatatlanul, ok nélkül boldog volt. Még nevetett is.

Egy nap múlva elérték a Déli Végek épületét. A mocsár már átterjedt az udvarra is, és bekebelezte a járdát, felkúszott egészen az épületbe vezető lépcsőig. Gólyák és íbiszek raktak fészket a félig beomlott tetőn. A külső falon égésnyomok jelezték, hogy odabent, a tudományos részleg körül tűz keletkezett, aztán magától ki is aludt. Távolról nem látták nyomát emberi jelenlétnek, senki nem volt ott Grace egykori ismerősei közül. Megtalálták viszont a tavat, és a szikár fenyőfát, amely most több mint fél méterrel magasabb volt, mint amikor Szellemmadár utoljára látta.

Ki nem mondott egyezség alapján megálltak az épület szélénél. A falban nyíló repedésen keresztül háromemeletnyi üres, törmelékkel borított szobát láttak, és odabent mély sötétséget. Csak álltak egy ideig a fák takarásában, és nézték a romokat.

Grace nem érezte, hogy az épület lassan lélegzett, sóhajtozott. Nem érezte a Déli Végek épületének középpontjában verő szív lüktetését. Szellemmadár azonban megértette, hogy ez a hely kialakította a saját ökoszisztémáját, a saját bioszféráját, és hiba lenne betolakodni, megzavarni azt. Az expedíciók ideje lejárt.

Nem maradtak ott sokáig, nem kerestek túlélőket, nem próbálkoztak hasonló buta dolgokkal.

De most jött a neheze, most következett a próba.

– Mi lesz, ha már nincs is külvilág, vagy nem olyan, mint amilyennek mi ismerjük? Vagy ha nincs kifelé vezető átjáró? – kérdezte Grace ott, abban a pillanatban, abban a csodálatosan gazdag és teljes világban.

– Nemsokára kiderül – válaszolt Szellemmadár, és röviden megfogta, megszorította Grace kezét.

Lehetett valami a tekintetében vagy a hangjában, mert Grace elmosolyodott.

– Igen. Megtudjuk.

Ők ketten talán többet tudtak, mint bárki más a világon.

Ez is csak olyan nap volt, mint a többi, egy szokványos nyári nap. Így hát Szellemmadár és Grace elindultak, útközben kavicsokat dobáltak mindenfelé, hogy megtalálják a láthatatlan határt, ami talán már nem is létezik.

Sokáig mentek, és dobálták a levegőbe a kavicsokat.

EPILÓGUS

FANTOMFÉNY

000X: AZ IGAZGATÓ

Néhány perccel a tizenkettedik expedíció indulása előtt a sötét irodádban ülsz. A hátizsákod összekészítve melletted áll, a földön, a fegyverek biztonsági zárral és töltetlenül a külső hálórekeszben. Nagy rendetlenséget hagysz itt magad után. A könyvespolcokról már lepotyognak a könyvek, a jegyzeteidben senki nem látná meg a rendszert. Annyi minden van itt, amit csak te érthetsz meg. Például a növény és a kopott mobiltelefon. Vagy a kép a falon abból az időből, amikor még ismerted Saul Evanst.

Zsebedben van a neki írt leveled. Furcsa, esetlen dolognak tűnik. Mintha valami olyasmit akarnál leírni, amit szavak nélkül lehet csak közölni, olyasvalakinek, aki talán már nem is tudja elolvasni az írást. De lehet, hogy ez is olyan, mint az írás a falon: nem a szavak számítanak, hanem amit közvetítenek. Talán csak az a fontos, hogy leírtad ezt valahová, hogy ott legyen megfogalmazva az elmédben.

Ezredik alkalommal is azon tépelődsz, hogy nem gondoltad végig rendesen, mit teszel. Van választási lehetőséged. Hagyhatod, hogy minden úgy menjen tovább, ahogyan eddig, vagy… vagy megteheted azt, ami kivezet téged a sötétségből, ki a némaságból, és elindít egy olyan ösvényen, amin nem fordulhatsz vissza. Még akkor sincs visszaút, ha megtérsz ide.

Elmondtad Grace-nek, amit lehetett, hogy úgy tűnjön, minden rendben lesz. Hogy megnyugtasd. Hogy tartsd benne a lelket, a munkahelyi morált. És a saját kedvedért szinte el is hiszed, hogy elhitte.Amikor visszaérek. Amikor ezt megoldjuk. Amikor…

Egy sápadt, kíváncsi, oldalra billentett fej kukkant be az ajtón. Whitby az, mellényzsebében ott a kisegere, hegyezi a fülét, fekete gombszemeivel nézelődik, emberére hasonlító mancsával kapaszkodik.

Te hirtelen öregnek és gyengének érzed magad, és mintha minden nagyon távol kerülne tőled, az ajtó, mögötte a folyosó és Whitby, egy több kilométer széles szakadék tátong köztetek. Felnyögsz, megpróbálsz levegőt venni, hirtelen pánik fog el, megtántorodsz, és ráesel a jegyzeteidből rakott szemétkupacra. De a felszín alatt a lényeg meg sem rezdül.

– Segítsen fel, Whitby! – kéred meg, és ő felhúz. Ez az ember erősebb, mint amilyennek tűnik. Még akkor is megtart, amikor ránehezedsz, és fölé magasodsz.

Szédelegve lenézel a földre. Whitbynek itt kell maradnia, még akkor is, ha minden szétesik. Ahogyan Whitby ugyancsak szétesik, mert egy ember sem bírja elviselni ezt a jövőképet több hónapig, több évig. Mégis meg kell kérned rá, nincs más választásod. Grace irányítja majd az ügynökséget, de Whitby lesz a tanúja, a krónikása.

– Le kell írnia mindent, amit lát. Lehet, hogy még fontos lesz.

Már a hullámok zúgását látod. A világítótornyot. A szavakat a torony falán.

Whitby egy szót sem szól, csak néz rád a nagy szemeivel. De nem is kell mondania semmit, éppen elég az, hogy ott áll melletted.

Elindulsz az ajtó felé. Az első néhány lépésen érzed a hátizsákod és a döntésed súlyát. Nem törődsz vele. Végigmész a folyosón. Nagyon késő van már. A fluoreszkáló fények erőtlennek tűnnek, de valami ragacsos forróság árad belőlük, vagy a szellőzőnyílásokból, végigfut a fejed tetején, megsimogat. Ez egy visszaszerezhetetlen valóság.

Az éjszaka hűvös lesz, talán érzed majd a loncfák illatát a levegőben, talán valamelyest felidézed a sós víz permetének illatát is. Úgy tűnik majd, hogy nagyon gyorsan odaértek az ismerős úton, a világító félhold fényében, a romos épületek sötét, megsüllyedt alakjai között. A tizenkettedik expedíció többi tagja és te.

A határon beléptek a Déli Végek bevetésirányító sátraiba. A nyelvészt, a geodétát, a biológust és az antropológust külön szobákba kísérik, hogy megkezdjék a végső fertőtlenítést és kondicionálást. Nemsokára a határon állsz majd, és olyan előkelően, amennyire csak a magas tested és széles vállad engedi, elindulsz a hatalmas, foszforeszkáló átjáró felé.

Te monitorokon figyeled őket. Mindenki nyugodtnak tűnik, simák a mozdulataik, feszültségnek semmi jele. Kivéve a nyelvészt. Ő remeg és reszket, gyorsan pislog, a szája mozog, de hang nem jön ki rajta.

A technikus rád néz, utasítást vár.

– Majd én bemegyek hozzá – mondod.

– Ha bemegy, újra kell kezdenünk rajta a folyamatot.

– Minden rendben lesz. – És tényleg minden rendben lesz, te kettőtök helyett is elég eltökélt vagy. Egyelőre.

Óvatosan leülsz a nyelvésszel szemben. Megpróbálsz nem gondolni arra, amikor először jártál a határon, és arra, hogy az átkelés milyen hatással volt Whitbyre. De Whitby arcát látod magad előtt, nem Saulét és nem az anyádét. Az évek során mennyi embert feláldoztatok, mennyi életet tettetek tönkre, milyen hosszú ideig folytattátok ezt a szélhámosságot! A kavarást és az ügyeskedést. És mindezt miért? Lowry a főhadiszálláson nem látta, milyen ironikus volt kioktató mondata: „Ahhoz, hogy kiváltsunk egy reakciót, ami eltünteti a problémákat, először meg kell találnunk és meg kell határoznunk a betegséget, a rendellenes működést a rendszerben.”

A nyelvészt egy sor pszichotropikus gyógyszerrel kezelték, műtötték, újrakondicionálták, szétszedték, kimosták az agyát, hamis és a saját biztonságának ellentmondó információkkal tömték meg, újra felépítették, és ő bizonyos szinten ennek tudatában volt, önként vállalkozott rá. Mert Lowry a távoli rokonai között talált valakit, aki odaveszett az Elfeledett Parton. Benne pedig megtalálta a lehető legjobb Gloria-másolatot. Ez egyfajta fricska neked, egy sértődött üzenet, Lowry szerint a művészetének legnagyszerűbb megnyilvánulása. Az ő felajzott íja, amit annyira meghúzott, hogy a húr ott, a szemed előtt pattan el mindjárt. Az utolsó tizenegyedik expedíció pszichológusának kiköpött mása, csak éppen más nézőpontból.

Az arcán zavaros érzések kavarognak, kinyitja a száját, de nem tudja, mit mondhatna. Hunyorog, mint aki azt várja, hogy bármikor megüthetik, és nem néz a szemedbe. Rémült, egyedül van, úgy érzi, elárulták, mielőtt még betette volna a lábát az X Térségbe.

A küldetésen persze még sérülten is hasznát vehetnéd. Több tucat feladatot találnál neki. Feláldozhatod őt annak, ami a topográfiai anomáliában vár rád, vagy az X Térségnek. Használhatod arra, hogy elterelje az expedíció többi tagjának figyelmét. De nem akarsz ilyen zavaró tényezőt odabent. Most csak te számítasz, és a biológus. Meg a terved, ami igazából sötétben tapogatózás.

Közel hajolsz a nyelvészhez, és megfogod a kezét. Nem kérdezed meg tőle, akar-e még menni, vagy hogy képes-e rá. Nem parancsolod meg neki, hogy menjen. És mire Lowry rájön, hogy mit csináltál, már úgyis késő lesz.

A nyelvész üres mosollyal bámul.

– Nem baj, ha visszalép – mondod neki. – Hazamehet, nem lesz belőle semmi baj. Minden rendben lesz.

És ezzel a nyelvész eltűnik előled, hátracsúszik a sötétbe a székkel, sátorral együtt, mintha azok csak díszletek lettek volna, és te ismét az X Térség felett lebegsz, a sás felett repülsz a part, a hullámok felé. Érzed a szelet és a napsütést, és a napsugarak melegét.

A vallatás véget ért, az X Térség kiszedett belőled mindent, és ez különös békével tölt el. A hátizsákod, a tested maradványai, a hullámok közé hajított fegyvered, a homokban, a száraz hínárcsomók között összegyűrve hánykolódó leveled Saulhoz. Egy percig még ott vagy, a világítótorony felett végignézel a tengeren, és a világ csodálatos és rettenetes fényességén.

Aztán már nem vagy sehol. És mindenhol vagy.

*

Kedves Saul!

Kétlem, hogy valaha is olvasod majd ezt a levelet. Nem tudom, mi módon juthat el hozzád, és azt sem, hogy megérted-e még. De meg akartam írni, hogy tisztázzak néhány dolgot, és hogy kifejezzem, milyen sokat jelentettél nekem, még ha csak rövid ideig ismertük is egymást.

Így talán megtudod, hogy én nagyra értékeltem a gorombaságodat, a következetességedet, és azt, hogy aggódtál értem. Értettem, mit jelent a viselkedésed, és fontos volt számomra. Akkor is fontos lett volna, ha nem történik meg mindaz, ami történt.

Így talán megtudod: nem a te hibád volt. Nem tettél semmi olyat, amivel előidézted. Pusztán balszerencse, hogy rossz időben voltál rossz helyen. Ahogy ez az apám szerint mindig is történni szokott. Tudom, hogy igaza van, mert magam is megtapasztaltam, bár igaz, hogy velem a saját elhatározásomból esett meg sok minden azóta.

Bármi történt akkor, tudom, hogy te megtetted, ami tőled tellett. Mert te mindig megtetted, ami tőled tellett. Én is igyekszem. Bár néha nem tudjuk, mi a legjobb, vagy hogy mi lesz tetteink eredménye. Néha olyasmibe keveredik az ember, amire nincs befolyása, és soha nem tudja meg, hogy miért.

Nehéz elfogadni a világot, aminek részei lettünk, elképzelhetetlenül nehéz. Még most sem tudom, hogy minden részét elfogadom-e. Nem tudom, képes vagyok-e rá. De az elfogadás több a tagadásnál, és talán már ez is egyfajta ellenállás.

Nem felejtettelek el, Saul. Nem felejtettem el a fény védelmezőjét. Soha, egy pillanatra sem felejtettelek el, csak sokáig tartott, amíg visszatértem.

Szeretettel:

Gloria

(aki veszélyesen ugrált a sziklákon, és mindig az idegeidre ment)

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Köszönetet mondok a türelmes és briliáns szerkesztőmnek, Sean McDonaldnek, akinek hála, a második és harmadik kötetet abban a tudatban írhattam, hogy valaki tényleg, igazán segít és mellettem áll. Köszönöm az FSG munkatársainak, Taylor Sperrynek, Charlotte Stricknek, Devon Mazonne-nak, Amber Hoovernek, Izabela Wojciechowskának és Lenni Wolffnak, hogy ilyen csodálatos élménnyé tették a trilógia kiadását. Köszönöm Alyson Sinclairnek a reklám terén végzett kiváló munkáját, és Eric Nyquistnek a nagyszerű borítógrafikát. Még egyszer köszönet rendíthetetlen ügynökömnek, Sally Hardingnak, és a Cooke Agencynek. Hálás vagyok a kanadai, egyesült királysági és más országbeli kiadóimnak, hogy ilyen nagy fantáziával és erőbefektetéssel adták ki a Déli Végek-trilógiát. Élmény volt együtt dolgozni a Blackstone Audióval, főképpen Ryan Bradley-vel. Köszönet illeti még a következőket: Clubber Ace, Greg Bossert, Eric Schaller, Matthew Cheney, Tessa Kum, Berit Ellingsen, Alistair Rennie, Brian Evenson, Karin Tidbeck, Ashley Davis, Craig L. Gitney, Kati Schardl, Mark Mustian, Diane Roberts és a Fermentation Lounge. Köszönöm Amal El-Mohtarnak a baglyokra vonatkozó megjegyzéseit, valamint Dave Davisnek az általa nyújtott segítséget.

A regények írása közben hálás voltam, hogy ötleteket meríthettem a Semiotexte-sorozatból, Rachel Carson és Jean Baudrillard írásaiból, valamint a következő művekből: Taschen: The Book of Miracles, Philip Hoare: The Sea Inside, David Toomey: Weird Life, Iris Murdoch: The Sea, The Sea, Tove Jansson művei (különösen The Summer Book és Moominland Midwinter), Leena Krohn: Tainaron, Pattiann Rogers természeti költészete, The Derrick Jensen Reader Lierre Keith szerkesztésében, Richard Jefferies: After London és Elinor De Wire: Guardians of the Light. Végezetül, John B. Spohrer Jr. műve, The Seasons of Apalachicola Bay szinte kinyilatkoztatás volt számomra a Fantomfény írása közben. Ez a szívből jövő, remek és bölcs könyv segített, hogy ne vesszek el, amikor a Déli Végek-trilógia túl személyesen érintett.

Kutatásom másik fajtája során meglátogattam, újra felkerestem vagy felidéztem olyan helyeket, amik írás közben felhasználható módon megérintettek. Ezek: St. Marks National Wildlife Refuge, Apalachicola, Florida és Georgia külterületei, Botanical Beach Provincial Park, Pacific Rim National Park Reserve on Vancouver Island, Észak-Kalifornia partvidéke és a Fidzsi-szigetek, külön köszönet egy bizonyos tengericsillagért.

Szeretnék köszönetet mondani a sok csodálatos és kreatív könyvesboltosnak, akikkel idén a könyvismertető körútjaimon találkoztam. Lelkesedést és erőt kaptam tőletek. Ahogyan szenvedélyes olvasóimtól is, akik hajlandóak voltak velem tartani ezen a némileg furcsa úton. Hálás vagyok ezért.

Végül hálával és boldogsággal telt szívvel gondolok a feleségemre, Annre, aki végig társam volt ebben a vállalkozásban. Bátorított, meghallgatott, segített megoldani a problémákat a vázlatokban, és levett a vállamról sok feladatot, hogy legyen időm és helyem megírni ezeket a regényeket. Sokkal többet tett, mint amit vártam, és mint amit az esküvőn megfogadott. Nélküle ez nem sikerülhetett volna.

J

A SZERZŐRŐL

Jeff VanderMeer 1968. július 7-én született a pennsylvaniai Bellefonte-ban, de gyerekkora nagy részét a Fidzsi-szigeteki Köztársaságban töltötte, mivel szülei a Békehadtest helyi állomásán dolgoztak. Ez az élmény, valamint hogy fiatalon láthatta Ázsia, Afrika és Európa egyes részeit, nagy hatással volt a könyveire. Korai művei közül az Ambergris-ciklus a legismertebb: egy vaskos novelláskötet (City Of Saints And Madmen) és további két regény (Shriek: An Afterword, Finch). A történet középpontjában egy különleges városburjánzás áll, melynek lakóit – egy spóraalapú humanoid fajt – az emberek a föld alá száműzték.

VanderMeer legújabb munkája, a Déli Végek-trilógia 2014 legnagyobb nemzetközi SF-szenzációja. A kötetekről – Expedíció, Kontroll, Fantomfény – Stephen Kingtől kezdve Lauren Beukes-on át Warren Ellisig mindenki óriási lelkesedéssel beszél. A kritikusok szerint az író megadta azt a lökést a műfajnak, ami az utóbbi években hiányzott az előrelépéshez. A trilógia kiadási jogai már most több mint tizenöt országban elkeltek, a megfilmesítési jogokat pedig a Paramount Pictures vette meg.

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVE AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN

Expedíció

Kontroll

Fantomfény

Table of Contents

IMPRESSZUM

000X: AZ IGAZGATÓ, TIZENKETTEDIK EXPEDÍCIÓ

1. RÉSZ SZÚRÓFÉNY

0001: A VILÁGÍTÓTORONY ŐRE

0002: SZELLEMMADÁR

0003: AZ IGAZGATÓ

0004: A VILÁGÍTÓTORONY ŐRE

0005: KONTROLL

0006: AZ IGAZGATÓ

0007: A VILÁGÍTÓTORONY ŐRE

0008: SZELLEMMADÁR

0009: AZ IGAZGATÓ

0010: KONTROLL

2. RÉSZ ÁLLÓFÉNY

01: A RAGYOGÁS

02: A NYÜSZÍTŐ LÉNY

03: A SZIGET

04: A BAGOLY

05: A TURISTA TERRORISTÁK BANDÁJA

06: AZ IDŐ ÉS A FÁJDALOM ÁTJÁRÓJA

3. RÉSZ KIALVÓ FÉNY

0011: SZELLEMMADÁR

0012: A VILÁGÍTÓTORONY ŐRE

0013: KONTROLL

0014: AZ IGAZGATÓ

0015: A VILÁGÍTÓTORONY ŐRE

0016: SZELLEMMADÁR

0017: AZ IGAZGATÓ

0018: A VILÁGÍTÓTORONY ŐRE

0019: KONTROLL

0020: AZ IGAZGATÓ

0021: A VILÁGÍTÓTORONY ŐRE

0022: SZELLEMMADÁR

0023: AZ IGAZGATÓ

0024: A VILÁGÍTÓTORONY ŐRE

0025: KONTROLL

0026: AZ IGAZGATÓ

0027: A VILÁGÍTÓTORONY ŐRE

0028: SZELLEMMADÁR

EPILÓGUS FANTOMFÉNY

000X: AZ IGAZGATÓ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVE AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN