KALIBÁN

HÁBORÚJA

A TÉRSÉG MÁSODIK KÖTETE

JAMES S. A. COREY

FORDÍTOTTA

GALAMB ZOLTÁN

Copyright © 2012 by Daniel Abraham and Ty Franck

James S. A. Corey: Caliban’s War

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2014

Hungarian translation © Fumax Kft., 2014

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Kótai Kata

Tördelő: Blasits Katalin

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Borítóillusztráció: Daniel Dociu

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét

sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

A jogtulajdonos előzetes írásbeli engedélye nélkül

az e-könyv internetre való feltöltése és

bárminemű közzététele minden esetben jogi következményeket von maga után!

ISBN 978-615-5514-08-1

Besternek és Clarke-nak,

akik segítettek nekünk eljutni ide

Prológus: Mei

Mei! – szólalt meg Miss Carrie. – Tedd el, kérlek, a festékeidet! Itt van édesanyád.

Pár másodpercbe telt, míg a kislány felfogta, mit mond neki a tanárnő, de nem azért, mert nem értette a szavakat – már négyéves volt, nem bölcsődés –, hanem mert nem vágott össze a világ általa ismert rendjével. Édesanyja nem szokott érte jönni. Anya elköltözött a Ganymedesről, és már a Ceres Állomáson élt, mert – ahogy apa szokta mondani – mami kicsit egyedül szeretett volna maradni. Aztán szíve hevesebben kezdett kalapálni, és Mei azt gondolta: „Visszajött!”

– Anya?

Onnan, ahol Mei ült, a gyerekméretűre kicsinyített festőállvány mellől, Miss Carrie lábától nem láthatta az öltöző ajtaját. Mei ujjai festéktől ragadtak, piros, kék és zöld foltok kavarogtak a tenyerén. Előrébb húzódott, és megfogta Miss Carrie lábát, hogy félretolja, meg azért is, hogy belekapaszkodva könnyebben fel tudjon állni.

– Mei! – kiabált rá Miss Carrie.

Mei a Miss Carrie nadrágján éktelenkedő festékfoltra pillantott, aztán észrevette a nő széles, sötét arcára kiülő visszafojtott dühöt.

– Bocsánat, Miss Carrie.

– Semmi baj – felelte feszült hangon a tanár, ami azt jelentette, hogy valójában igenis haragszik rá, de Mei nem fog kapni semmiféle büntetést. – Kérlek, mosd meg a kezed, aztán gyere vissza elpakolni a festőfelszerelésedet! Ezt addig leveszem, és odaadhatod az édesanyádnak. Kutyus?

– Űrszörnyeteg.

– Szépen sikerült űrszörnyeteg. Most menj, és mosd meg a kezed, kérlek, drágám!

Mei bólintott, megfordult, aztán kiszaladt a mosdóba, köpenye úgy lobogott rajta, akár egy szellőzőnyílásban rekedt rongydarab.

– És ne nyúlj a falhoz!

– Bocsánat, Miss Carrie!

– Semmi baj, csak töröld le, miután megmostad a kezed!

Mei teljesen megnyitotta a csapot, a víz gyorsan levitte bőréről a színeket és kavargó foltokat. Tessék-lássék megtörölte a kezét, de cseppet sem törődött vele, hogy összefröcsköli-e a padlót vagy sem. Mintha megváltozott volna a gravitáció iránya, az ajtó és az előcsarnok felé vonzotta volna őt, nem pedig le és a föld felé. A többi gyerek izgatottan figyelte az izgatottságát, miközben Mei nagyjából letörölgette a falról a festékfoltokat, aztán bevágta a festékestégelyeket a festékesdobozba, a dobozt pedig vissza a polcra. A fején áthúzva levette a köpenyt, meg sem várta, hogy Miss Carrie segítsen neki, és betömte a visszaforgatóba.

Az előcsarnokban Miss Carrie ácsorgott két idegen felnőttel, akik közül egyik sem anya volt. Egyikük, egy nő, akit Mei még sosem látott, az űrszörnyeteget ábrázoló festményt tartotta a kezében, és udvariasan mosolygott. A másik Strickland doktor volt.

– Nem, mindig ügyelt rá, hogy időben kimenjen vécére – magyarázta Miss Carrie. – Időnként természetesen előfordulnak balesetek.

– Természetesen – mondta a nő.

– Mei! – üdvözölte Strickland doktor, és lehajolt hozzá, úgyhogy alig volt magasabb nála. – Hogy van az én kis kedvencem?

– Hol van… – kérdezte volna a kislány, ám mielőtt kimondhatta volna, hogy „anya”, Strickland doktor a karjába kapta őt. Nagyobb volt apunál, és sós illat áradt belőle. Hátrabillentette Meit, megcsiklandozta a kislány oldalát, aki annyira nevetett, hogy beszélni is alig tudott.

– Hálásan köszönöm – mondta a nő.

– Részemről a szerencse – felelte Miss Carrie, és kezet fogott a nővel. – Igazán örülünk, hogy Mei is ebbe az osztályba jár.

Strickland doktor tovább csiklandozta Meit, amíg a Montessori zsilipajtaja be nem zárult mögötte. Aztán Mei végre szóhoz jutott.

– Hol van anya?

– Már vár ránk – válaszolta Strickland doktor. – Egyenesen hozzá viszünk téged.

A Ganymedes újabb folyosói szélesek és buja növényzettel teliek voltak, és alig kellett használni bennük a légvisszaforgatókat. A több tucat hidroponikus ültetőkádból aranypálmák pengevékony levelei meredtek fel és oldalra. A hegyescsúcsú futóka széles sárga-zöld barázdált levelei borították a falakat. Az anyósnyelv sötétzöld levelei törtek felfelé mindkettő alatt. A teljes spektrumú LED-ek fehérarany fényt árasztottak. Apu szerint ez pontosan olyan volt, mint a napfény a Földön, Mei pedig növények és folyosók bonyolult rendszereként képzelte el magában a bolygót, ahol a nap egyenes vonalak mentén halad az élénkkék ég-mennyezeten, és át lehet mászni a falakon, és bárhová kilyukadhatsz.

Mei Strickland doktor vállára hajtotta a fejét, lebámult a férfi háta mögé, és sorra megnevezte magában a növényeket. Sansevieria trifasciata. Epipremnum aureum. Valahányszor eltalálta a nevüket, apa szélesen elmosolyodott. Amikor magában csinálta, nyugodtabbnak érezte magát tőle.

– Lesz még? – kérdezte a nő. Csinos volt, de Meinek nem tetszett a hangja.

– Nem – válaszolta Strickland doktor. – Mei az utolsó.

– Chrysalidocarpus lutenscens – mondta Mei.

– Rendben – mondta a nő, azután még egyszer, kicsivel halkabban: – Rendben.

Minél közelebb kerültek a felszínhez, annál szűkebbé váltak az alagutak. A régebbi folyosók piszkosabbnak tűntek, noha valójában semmiféle koszt nem lehetett volna találni rajtuk. Egyszerűen elhasználtabbak voltak. Mei nagyszülei még a felszínhez közeli lakrészekben és laborokban éltek, amikor a Ganymedesre költöztek. Akkoriban még nem hatoltak le ennél mélyebbre. Idefent furcsa szaga volt a levegőnek, és a légvisszaforgatóknak állandóan működniük kellett, szakadatlanul duruzsoltak és kattogtak.

A két felnőtt nem beszélgetett egymással, de Strickland doktornak időnként eszébe jutott, hogy Mei is velük van, és kérdéseket tett fel neki: Melyik rajzfilm tetszett neki legjobban az állomás műsorfolyamából? Ki volt a legjobb barátja az iskolában? Mit evett ebédre aznap? Mei arra számított, hogy elkezdi kérdezgetni a többi kérdést, amiket ezek után szokott, ő pedig felkészült a válaszokkal.

Kapar a torkod? Nem.

Izzadtan ébredsz? Nem.

Volt vér a kakidban ezen a héten? Nem.

Mindennap mindkétszer bevetted a gyógyszeredet? Igen.

Ám ezúttal Strickland doktor nem érdeklődött ilyesmik felől. A folyosók, amelyeken végigmentek, egyre régebbiek és szűkebbek voltak, mígnem a nőnek mögéjük kellett sorolnia, hogy a szemből jövő férfiak elférjenek mellettük. A nő még mindig a kezében tartotta Mei festményét, feltekerve, hogy ne gyűrődjön össze a papír.

Strickland doktor megállt egy jelöletlen ajtó előtt, a másik oldalára csúsztatta át Meit, aztán a nadrágzsebéből előhúzta a kézi terminálját. Valamit beütött egy programba, amit Mei korábban sosem látott, a zsilipajtó pedig kinyílt, a légszigetelők durva pukkanó hanggal váltak szét, mint egy régi filmben. A folyosó, ahova beléptek, mindenféle limlommal és régi fémládákkal volt tele.

– Ez nem a kórház – szólalt meg Mei.

– Ez egy különleges kórház – válaszolta Strickland doktor. – Nem hinném, hogy már jártál volna itt, ugye?

Meinek egyáltalán nem úgy tűnt, mintha kórház lenne. Úgy nézett ki, mint azok az elhagyott alagutak, amikről apa beszélt néha neki. A raktározáson kívül semmire sem használt, feleslegessé vált területek azokból az időkből, amikor nekiálltak kiépíteni a Ganymedest. Ennek viszont valamiféle légzsilip zárta le a végét, és amikor átmentek rajta, a hely kicsivel jobban hasonlított már kórházra. Legalábbis tisztábbnak tűnt, és az ózon szaga terjengett benne, mint a sugármentesítő kamrákban.

– Mei! Szia, Mei!

Az egyik nagyobb fiú köszönt neki. Sandro. Ő már majdnem ötéves volt. Mei odaintett neki, amikor Strickland doktor elsétált mellette. Mei rögtön jobban érezte magát, hogy tudta, a nagyobb fiúk is ide kerültek. Ha itt voltak, akkor valószínűleg minden oké, még ha a Strickland doktorral érkezett nő nem is az anyukája volt. Amiről eszébe jutott, hogy…

– Hol van anya?

– Pár perc, és találkozhatsz anyával – felelte Strickland doktor. – De előbb még el kell intéznünk pár apróbb dolgot.

– Nem – tiltakozott Mei. – Nem akarom.

Az orvos átvitte őt egy helyiségbe, ami vizsgálónak hatott, csak itt nem díszítették oroszlános rajzfilmfigurák a falakat, az asztalok pedig nem mosolygó vízilovakra hasonlítottak. Strickland doktor egy acél vizsgálóasztalra fektette Meit, és összeborzolta a haját. A kislány karba fonta a kezét, és durcásan nézett maga elé.

– Anyát akarom – jelentette ki, és ingerülten horkantott, pont úgy, ahogy apa tette volna.

– Nos, várj itt egy kicsit, és utánanézek, mit tehetek – válaszolta mosolyogva Strickland doktor. – Umea?

– Szerintem indíthatjuk. Egyeztess a vezérlőteremmel, rakodj be, aztán eresszük ki!

– Megyek és szólok nekik. Te maradj itt!

A nő bólintott, Strickland doktor pedig megint kiment az ajtón. A nő lepillantott Meire, a csinos kis arc mosolytalanul bámult vissza rá. Mei nem kedvelte meg.

– Kérem a festményemet! – mondta Mei. – Nem te fogod megkapni. Hanem anya.

A nő a kezében lévő festményre nézett, mintha elfelejtette volna, hogy nála van. Kicsavarta.

– Anya űrszörnye – magyarázta a gyerek. A nő ezúttal elmosolyodott. Maga elé tartotta a festményt, Mei pedig kikapta a kezéből. Közben kissé meggyűrte a papírt, de nem érdekelte. Megint összefonta maga előtt a karját, aztán haragos tekintettel horkantott.

– Szereted az űrszörnyeket, kölyök? – kérdezte a nő.

– Anyát akarom.

A nő közelebb lépett az asztalhoz. Hamis virágok illatát árasztotta, ujjai vékonyak voltak. Leemelte Meit a földre.

– Gyere, kölyök! – mondta. – Mutatok neked valamit.

A nő elindult kifelé, Mei pedig egy pillanatig habozott. Nem tetszett neki a nő, de egyedül maradni még kevésbé szeretett. Utánaeredt. A nő végigment egy rövid folyosón, beütött egy kulcskódot egy régimódi légzsilipre emlékeztető nagy fémajtóba, aztán belépett rajta, amikor kitárult. Mei utánament. Az új szobában hideg volt. Meinek nem tetszett a hely. Vizsgálóasztalt nem látott benne, csak egy nagy üvegládát, mint amilyenben a halakat tartják az tropikáriumban, ám ezt nem töltötték fel vízzel, és a valami, ami benne ült, nem hal volt. A nő intett Meinek, hogy menjen közelebb, és amikor Mei odamerészkedett, erősen megkocogtatta az üveget.

A benne lévő valami felpillantott a zajra. Egy férfi volt, de teljesen csupasz, és a bőre nem bőrre hasonlított. A szeme kéken izzott, mintha tűz égett volna a fejében. És valami nem volt rendjén a kezével.

Az üveg felé nyúlt, Mei pedig sikoltozni kezdett.

Első fejezet: Bobbie

Szimat megint kijött – szólalt meg Hillman közlegény. – Szerintem az elöljáró tisztje ki lehet akadva rá.

Roberta „Bobbie” Draper, a Marsi Tengerészgyalogság tüzérségi őrmestere feltekerte a páncélja sisakkijelzőjének nagyítását, és abba az irányba fordult, amerre Hillman mutatott. Kétezerötszáz méter távolságban az Egyesült Nemzetek Tengerészgyalogságának négytagú raja járőrözött a támaszpontjuk körül, sziluettjük tisztán kirajzolódott az általuk őrzött óriási üvegház előtt. Az üvegházkupola szinte minden tekintetben megegyezett azzal, amit az ő raja jelenleg őrzött.

Az EN-tengerészgyalogosok egyikének sisakján vadászkopó füleire emlékeztető fekete foltokat lehetett kivenni.

– Igen, az ott tényleg Szimat – állapította meg Bobbie. – Ma minden őrjárattal kijött. Vajon mi rosszat tehetett?

Amikor valaki a ganymedesi üvegházaknál tejesített őrszolgálatot, minden tőle telhetőt igyekezett megtenni, hogy lekösse magát. Például a másik oldalon szolgáló tengerészgyalogosok életéről morfondírozott.

A másik oldal. Tizennyolc hónappal ezelőtt még nem léteztek oldalak. A belső bolygók mindannyian egyetlen nagy, boldog, kissé diszfunkcionális családhoz tartoztak. Aztán jött az Eros, és a két szuperhatalom felosztotta maguk között a naprendszert, és az egyetlen olyan hold, amelyet egyikük sem óhajtott feladni, a Ganymedes, a Jupiter-rendszer éléskamrája volt.

Mivel egyedül ez a hold rendelkezett magnetoszférával, a Jupiter kíméletlen sugárzási övezetében kizárólag itt lehetett valós eséllyel friss haszonnövényeket termeszteni, ám a kupolákban még így is pajzzsal kellett védeni a civileket a hold felszínét érő napi nyolc rem sugárzástól.

Bobbie páncélját úgy tervezték, hogy percekkel a robbanás után átsétálhasson egy atombomba kráterében. Arra a feladatra szintén tökéletesen alkalmas volt, hogy megakadályozza, hogy a Jupiter megsüsse a marsi tengerészgyalogosokat.

A járőröző földi katonák mögött a kupola a hatalmas keringő tükrök által befogott erőtlen napfény pászmájában parázslott. A Földön honos legtöbb növényfaj még a tükrök ellenére is elpusztult volna itt az elegendő napfény hiányában. Csakis a ganymedesi tudósok laboratóriumaiban előállított erőteljesen módosított változatok tudtak életben maradni a tükrökből feléjük csöpögtetett gyenge fényben.

– Hamarosan lemegy a nap – mondta Bobbie, aki még mindig a kicsiny őrházuk előtt sétálgató földi tengerészgyalogosokat figyelte, tudván, hogy azok viszont őket figyelik. Szimaton kívül még azt a katonát ismerte fel, akit Csököttnek neveztek el, mert alig lehetett magasabb 130 centinél. Bobbie eltűnődött, őt vajon hogyan emlegethetik. Talán Böhöm Piroskaként. Páncélja még mindig a marsi felszíni rejtőszínben vöröslött. Nem tartózkodott még elég ideje a Ganymedesen ahhoz, hogy a védőruha felszínét szürke és fehér pettyesre fessék át.

Öt perc leforgása alatt egymás után sorra kihunytak a keringő tükrök, ahogy a Ganymedes néhány órára a Jupiter takarásába került. A mögötte álló üvegház színe foszforeszkáló kékre váltott, miután felkapcsolódott a mesterséges világítás. Habár a megvilágítás szintje összességében nem csökkent számottevően, az árnyékok furcsán és szinte észrevehetetlenül mozdultak el a felszínen. Odafent a Nap – ami innen nem is annyira korongnak, mint inkább a legfényesebb csillagnak látszott – fellobbant, amikor a Jupiter pereme mögé került, és láthatóvá vált a bolygó halvány gyűrűrendszere.

– Megindultak befelé – jelentette be Travis tizedes. – Szimi vonul leghátul. Szerencsétlen fickó. Mi is visszamászhatnánk végre?

Bobbie körbepillantott a Ganymedes jellegtelen koszos jégfelszínén. Még csúcstechnológiás páncéljában is érezte a hold fagyos hidegét.

– Nem.

Raja morgott, de sorba rendeződve követte, miközben a nő az alacsony gravitációhoz alkalmazkodó csoszogással vonult az élükön a kupola körül. Hillmanon és Travisen kívül egy Gourab nevű zöldfülű közlegényt osztottak be mellé erre az őrjáratra. És ugyan a fickó még csak másfél teljes perce teljesített szolgálatot a tengerészgyalogságnál, ugyanolyan hangosan morgott, mint a másik kettő, a maguk mariner-völgyi elnyújtott magánhangzóival.

Bobbie nem tudta hibáztatni őket. Látszatfeladatot teljesítettek. Csak hogy lefoglalják valamivel a Ganymedesen szolgáló marsi katonákat. Ha a Föld úgy döntene, hogy csak magának akarja a Ganymedest, az üvegházkupola körül masírozgató négy gyalogos katona nem tudta volna megállítani őket. Miközben a Föld és a Mars több tucat hadihajója keringett feszült patthelyzetben a hold körül, ha kitörne a hadiállapot, a felszínen szolgáló bakák valószínűleg csak az után értesülnének erről, hogy megkezdődött a felszín bombázása.

Tőle balra a kupola emelkedett csaknem fél kilométer magasba: a háromszögletű üveglapokat csillogó rézszínű merevítők választották el egymástól, amelyek egyetlen gigantikus Faraday-kalitkává változtatták az egész szerkezetet. Bobbie még sosem járt az üvegházkupolák belsejében. A tömegével a külső bolygókra vezényelt csapatok tagjaként küldték ide, és jóformán az első pillanattól fogva rendszeresen járőrözött. A Ganymedes neki az űrkikötőt jelentette, a kisebb tengerészgyalogsági bázist, meg azt a még kisebb őrtámaszpontot, amelyet pillanatnyilag az otthonának nevezett.

Miközben a kupola körül vánszorogtak, Bobbie a jellegtelen tájat figyelte. A Ganymedes legfeljebb valamiféle katasztrofális esemény hatására változott volna. A felszínét szinte kizárólag szilikátkőzet, valamint az űrnél alig néhány fokkal melegebb vízjég borította. A légkörét olyan ritka oxigén alkotta, amely ipari vákuumnak is elment volna. A Ganymedes nem kopott vagy erodálódott. Olyankor változott, ha sziklák zuhantak rá az űrből, vagy ha a magból forró víz tört a felszínre és rövid életű tavakat hozott létre. Egyik sem fordult elő különösebben gyakran. Odahaza, a Marson, a szél és a por óránként megváltoztatta a tájat. Itt ugyanazokat a lábnyomokat követve haladt, mint tegnap, meg azelőtt, meg azelőtt. És ha soha nem térne vissza, azok a lábnyomok jócskán túlélnék őt. Jobban belegondolva, meglehetősen hátborzongatónak érezte ezt.

Ütemes nyikorgás kezdte elnyomni motoros páncélja megszokott, halk sziszegését és kattogását. Általában a legkisebbre vette sisakkijelzőjének képernyőjét. A kijelzők gyakran annyira telezsúfolódtak információval, hogy a tengerészgyalogosok szinte mindenről tudtak, azt kivéve, ami az orruk előtt volt. Bobbie most kinagyította az aktív képernyőt, pislantásokkal és szemmozgással ellapozott a szkafander diagnosztikai felületéhez. Sárga jelzőfény figyelmeztette, hogy a szkafander bal térdhajlító rendszerének hidraulikájából kezd kifogyni a folyadék. Valahol ereszthet, de csak lassan, mivel az űrruha nem tudja azonosítani a szivárgás helyét.

– Hé, fiúk, várjatok egy percet! – szólalt meg Bobbie. – Hilly, véletlenül nincs a pakkodban egy kis tartalék hidraulikus folyadék?

– De – felelte Hillman, és már húzta is elő.

– Nyomj be egy keveset a bal térdembe, oké?

Miközben Hillman letérdelt elé, és a szkafanderrel foglalatoskodott, Gourab és Travis vitatkozni kezdtek valamiféle, sporttal kapcsolatos kérdésről. Bobbie kikapcsolta a csatornájukat.

– Ősrégi ez az űrruha – állapította meg Hillman. – Ideje lenne modernebbet kerítened magadnak. Egyre gyakrabban fog előfordulni vele az ilyesmi, tudod.

– Ja, tényleg ideje lenne – értett egyet Bobbie. Az igazat megvallva azonban ezt könnyebb volt mondani, mint megtenni. Bobbie alakjára nem illettek a rendszeresített szkafanderek, a tengerészgyalogság pedig valóságos vesszőfutásnak vetette alá, valahányszor egyedi tervezésű új szkafanderért folyamodott. Két méter pár centijével alig volt magasabb az átlagos marsi férfiaknál, de részben polinéziai származásának köszönhetően egy g nehézkedés mellett több mint száz kiló volt a súlya. Ebből egyetlen deka sem volt zsír, az izmai viszont mintha már attól növekedtek volna, ha csak átsétált egy edzőtermen. Márpedig tengerészgyalogosként szakadatlanul edzett.

Mostani űrruhája tizenkét év aktív szolgálat alatt az első volt, amely ténylegesen jól passzolt rá. És ugyan lassanként megmutatkozott rajta a kora, egyszerűen könnyebbnek tűnt rendesen karbantartani, mint újért kuncsorogni és könyörögni.

Hillman épp elrakni készült a szerszámait, amikor Bobbie rádiója sercegve életre kelt.

– Négyes támaszpont hívja posztost. Posztos, jelentkezz!

– Vétel, négyes – válaszolta Bobbie. – Itt egyes posztos. Hallgatlak.

– Egyes posztos, merre jártok? Fél óra késésben vagytok, és valami kurvára nem stimmel idebent.

– Sajnálom, négyes, némi gond akadt a felszereléssel – mondta Bobbie, és eltűnődött, vajon mi nem stimmelhet, ám annyira mégsem volt kíváncsi rá, hogy nyílt frekvencián rákérdezzen.

– Haladéktalanul térjetek vissza a támaszpontra! Az EN-támaszponton lövéseket adtak le. Lezárjuk a bázist.

Bobbie-nak időbe telt felfognia a hallottakat. Látta, hogy az emberei csak bámulnak rá, arcukról értetlenséget és félelmet olvasott le.

– Ööö, a földi fickók lőnek rátok? – kérdezte meg végül.

– Még nem, de lövöldöznek. Húzzatok vissza gyorsan!

Hillman feltápászkodott. Bobbie egyszer behajlította és kiegyenesítette a térdét, és a diagnosztika zölden jelzett vissza. Köszönetképp odabiccentett Hillynek, aztán kiadta az utasítást:

– Futólépésben vissza a támaszpontra! Gyerünk!

Bobbie és a raja még mindig fél kilométerre jártak a támaszponttól, amikor elrendelték az általános riadókészültséget. Szkafandere sisakkijelzője magától megjelent, harci módra váltott. Az érzékelőrendszer átállt, hogy az ellenséges mozgást figyelje, és rákapcsolódott a műholdakra, hogy felülről pásztázza a terepet. Érezte a kattanást, amikor az űrruha jobb karjába épített fegyver, figyelmeztetés nélküli tüzelés módba kapcsolt.

Ezernyi riasztó szólalt volna meg, ha a hold körül keringő hajókról bombáznák a felszínt, Bobbie mégsem tudta megállni, hogy felpillantson. Sem felvillanásokat, sem maguk után csíkot húzó rakétákat nem látott. Csupán a Jupiter roppant tömegét.

Bobbie hosszú, szökellő léptekkel megiramodott a támaszpont felé. Raja szó nélkül követte. Akit kiképeztek rá, hogy alacsony nehézkedés mellett erő-rásegítő szkafanderben fusson, rövid idő alatt nagy távolságokat volt képes megtenni. Pár másodperccel később a kupola íve mögött felbukkant a támaszpont, majd újabb pár másodperc elteltével a riadó oka is.

EN tengerészgyalogosok rohantak a támaszpont felé. Az egy éve tartó hidegháború hirtelen felforrósodott. Mélyen a kiképzés és fegyelem hűvös reflexeinek felszíne mögött Bobbie alaposan meglepődött. Eddig nem igazán hitte, hogy elérkezhet ez a nap.

A szakasza többi tagja a támaszpont előtt sorakozott fel tüzelésre készen, az EN állásával szemben. Valaki kivitte Yojimbót a tűzvonalba, a négy méter magas harci lépegető pedig jócskán a tengerészgyalogosok fölé magasodott – fej nélküli, motorizált páncélba öltöztetett óriásra emlékeztetett, vaskos ágyúja komótosan pásztázta a feléjük rohanó földi fegyvereseket. Az EN katonái lélekszakadva tették meg a két támaszpont közti 2500 méteres távolságot.

„Miért nem beszél senki?” – tűnődött el Bobbie. Szakaszának néma csendje hátborzongatóan hatott.

Aztán, épp amikor raja a tűzvonalhoz ért, űrruhája sivítva figyelmeztette őt a jelzavarásra. Az élő térkép eltűnt, amint megszűnt a kapcsolat a műholddal. Csapatának életfunkció-jelei és felszerelésük állapotjelentései kihunytak, miután megszakadt az űrruháik közötti összeköttetés. A nyitott kommcsatorna halk sercegése abbamaradt, helyette még nyugtalanítóbb csend állt be.

Kézmozdulatokkal irányította a jobb szárnyra a csapatát, aztán továbbment, hogy megkeresse Givens hadnagyot, a felettes tisztjét. A sor közepén, csaknem közvetlenül Yojimbo mellett fedezte fel a férfi szkafanderét. Odaszaladt, és a tisztéhez szorította a sisakját.

– Mi a picsa folyik itt, hádégyé? – ordította.

A tiszt bosszús pillantást vetett rá, aztán azt kiáltotta:

– Éppúgy halvány fogalmam sincs róla, mint neked. A zavarás miatt nem szólíthatjuk fel őket rá, hogy ne közelítsenek, a vizuális jelzésekre pedig fittyet hánynak. Mielőtt megszakadt a rádiókapcsolat, felhatalmazást kaptam, hogy tüzet nyissak rájuk, ha fél kilométernél jobban megközelítenék az állásunkat.

Bobbie még pár száz további kérdést fel tudott volna tenni, de látta, hogy az EN-katonák másodperceken belül átlépik az ötszáz méteres határt, így visszaszaladt a rajához, hogy biztosítsa a jobb szárnyat. Menet közben szkafandere számba vette a közelgő erőket, és mind ellenségesként jelölte meg őket. Az űrruha hét célpontot jelzett. Kevesebb mint a támaszponton tartózkodó EN-katonák harmadát.

Ez sehogy sem áll össze.

Az űrruhával ötszáz méternél vonalat húzatott a sisakkijelzőn. A fiúknak nem mondta el, hogy ez jelöli ki a figyelmeztetés nélküli tüzelés területének határát. Felesleges lett volna. Vele együtt azonnal tüzet nyitnak majd, és nem kell tudniuk, miért.

Az EN-katonák átlépték az egy kilométeres vonalat, és még mindig egyetlen lövést sem adtak le. Szétszórt alakzatban közeledtek, elöl hat futott rendezetlen vonalban, mögöttük hetven méterrel egy hetedik zárta a sort. Az űrruha sisakkijelzője az ellenség bal szélén futó alakot szemelte ki célpontként, alapból a hozzá legközelebbit választotta ki. Valami nem hagyta nyugodni Bobbie-t, ezért felülbírálta a szkafandert, a leghátsót jelölte ki, és utasította az űrruhát, hogy nagyítsa fel.

Az apró alak egyszerre megnövekedett a célkeresztben. Bobbie hátán hideg futott végig, és tovább nagyította a képet.

Az EN-haditengerészeket üldöző alak nem viselt űrruhát. Tulajdonképpen embernek sem lehetett nevezni. Bőrét fekete pikkelyekre emlékeztető, kitines lemezek borították. A feje rémséges daganat volt, legalább kétszer akkora, mint lennie kellett volna, és furcsa kinövések borították.

A legiszonyatosabbnak mégis a keze tűnt. A testhez képest túlságosan nagynak hatott, a vastagságához viszonyítva pedig túl hosszúnak – gyerekek rémálmaiba illő végtagoknak. Az ágy alatt megbújó mumus, vagy az ablakon besurranó boszorkány kezének. A karmok megszállott energiával zárultak össze és kapdostak a semmi után.

A földi erők nem támadtak. Menekültek.

– Arra a valamire lőjetek, ami üldözi őket! – ordította Bobbie a vakvilágba.

Mielőtt az EN-katonák a fél kilométeres vonalhoz értek volna, amikor is a marsi katonák tüzet nyitottak volna rájuk, a valami beérte őket.

– A retkes picsába! – suttogta Bobbie. – A rohadt retkes picsába!

A lény hatalmas kezével elkapta az egyik EN-tengerészgyalogost, aztán kettétépte, akár egy papírlapot. A titán-kerámia páncél éppoly könnyen repedt ketté, mint alatta a hús, a szétroncsolódott technológia és a nedvesen csillogó emberi zsigerek egymással keveredve hullottak a jégre. A megmaradt öt katona még nagyobb erőbedobással futott, azonban a sarkukban járó szörnyeteg jóformán le sem lassított, miközben ölt.

– Lőjétek már! – üvöltötte Bobbie, és tüzet nyitott. A kiképzés és harci páncéljába épített technológia rendkívül hatékony gyilkológépezetté tette őt. Amint ujjával meghúzta a szkafander kézifegyverének ravaszát, két milliméteres páncéltörő lövedékek száguldottak a lény felé, másodpercenként több mint ezerméteres sebességgel. Bobbie kevesebb mint egy másodperc alatt ötven lövedéket lőtt ki rá. A lény viszonylag lassan mozgó ember nagyságú célpontot jelentett, amely egyenes vonalban futott. Célbemérő számítógépe olyan pontos ballisztikai korrekciókra volt képes, hogy Bobbie egy szuperszonikus sebességgel haladó teniszlabdát is könnyűszerrel telibe trafált volna. Minden golyó, amit a szörnyetegre kilőtt, célba talált.

Nem számított.

A lövedékek áthatoltak rajta, valószínűleg jelentősen le sem lassultak, mielőtt kiléptek a testéből. Minden kimeneti sebből fekete rostszerű anyag permetezett ki, és hullott a hóba vér helyett. Mintha vízre lődözött volna. A sebek már-már gyorsabban bezárultak, mint ahogy keletkeztek; kizárólag a nyomában úszó fekete szálak jelezték, hogy egyáltalán eltalálták a lényt.

Aztán elkapta a második EN-tengerészgyalogost. Ahelyett, hogy kettétépte volna, mint a legutóbbit, megperdült, és elhajította a teljes páncélzatot viselő földit – aki így összesen valószínűleg több mint ötszáz kilót nyomott – Bobbie irányába. Sisakkijelzője kiszámította az EN-katona röptének ívét, és segítőkészen közölte Bobbie-val, hogy a szörnyeteg nem az irányába dobta a testet, hanem egyenesen felé. Igencsak alacsony pályán. Ami annyit tett, hogy nagy sebességgel.

Bobbie oldalra vetette magát, amilyen gyorsan terjedelmes páncélzata engedte. A szerencsétlen EN-tengerészgyalogos nagy lendülettel nekicsapódott a Bobbie mellett álló Hillmannak, aztán mindketten elsodródtak, halálos tempóban bucskáztak a jégen.

Mire Bobbie visszafordult a szörnyeteg felé, az két újabb EN-katonával végzett.

A teljes marsi vonal tüzet nyitott rá, Yojimbo nagy lövege is. A két megmaradt földi katona szétvált, és egymástól távolodó irányokban futottak tovább a valami elől, megpróbálták elérni, hogy marsi katonatársaik akadálytalanul tüzelhessenek. A lényt több száz, több ezer találat érte. Futás közben egy pillanatra sem lassítva összefoldozta magát, és csak akkor csökkentett az iramon, amikor Yojimbo ágyújának lövései a közelében csapódtak be.

Bobbie időközben talpra állt, és saját fegyverével támogatta a zárótüzet, ám semmit sem ért vele. A lény a marsiak közé rontott, és szemmel követhetetlen gyorsasággal megölt két tengerészgyalogost. Yojimbo oldalra csusszant, sokkal fürgébben, mint egy ekkora gépezettől várni lehetett volna. Bobbie megállapította magában, hogy biztosan Sa’id kezeli. A férfi azzal dicsekedett, hogy ha ahhoz lenne kedve, akár tangózni is tudna a testes lépegetővel. Ez sem számított. Még mielőtt Sa’id átfordíthatta volna a lépegető lövegét, hogy közvetlen közelről adjon le egy lövést, a lény felszaladt az oldalán, megragadta és letépte a vasalásról a kezelőülés védőajtaját. Sa’idot kirántotta a pilótaülés hevederéből, majd egyenes vonalban hatvan méter magasra felhajította a levegőbe.

A többi tengerészgyalogos mostanra hátrálni kezdett, ám közben folytonosan tüzeltek. Rádiókapcsolat nélkül nem lehetett koordinálni a visszavonulást. Bobbie önkéntelenül is megiramodott a többiekkel a kupola felé. Elméje egy apró és távoli szilánkja, amely még nem esett pánikba, azt súgta neki, hogy a kupola üveg-és fémszerkezete nem nyújthat védelmet olyasvalami ellen, ami könnyedén szétszaggatott egy páncélos katonát vagy egy kilenctonnás lépegetőt. Ugyanez az elmeszilánk azt is felismerte, hogy értelmetlen lenne rémületének elfojtásával próbálkoznia.

Mire megtalálta a kupolába vezető külső kaput, már csak egy tengerészgyalogos maradt mellette. Gourab. Közelről jól látta a sisak páncélüvegén keresztül a férfi arcát. Gourab valamit ordított neki, de Bobbie nem hallotta. Oda akart hajolni hozzá, hogy összeérintse a sisakjukat, amikor társa hátralökte őt a jégre. Egyik fémöklével verte az ajtó kezelőpaneljét, próbálta bezúzni, hogy hozzáférhessen, amikor a lény beérte, és egyetlen könnyed csapással lehámozta róla szkafandere sisakját. Gourab egy pillanatra megállt a vákuumnak kitett arccal, és csak pislogott, szája néma üvöltésre nyílt; aztán a lény – éppoly lazán, mint a sisakot – letépte a fejét.

Aztán oldalra fordult, és a még mindig a tehetetlenül hátán fekvő Bobbie-ra szegezte a tekintetét.

Közelről Bobbie látta, hogy a lénynek fénylő kék szeme van. Izzó, neonkék szeme. Csodálatos volt. Bobbie ráemelte a fegyverét, és fél másodpercig szorította a ravaszt, mielőtt rájött, hogy rég elfogyott a lőszere. Megesküdött volna rá, hogy a lény kifejezetten kíváncsian méregette a fegyvert, aztán belenézett Bobbie szemébe, és félrebillentette a fejét.

Ennyi – gondolta Bobbie. – Itt a vég, és soha nem fogom megtudni, mi tette ezt velem, és miért. A halál tényét tudta kezelni. Azt viszont, hogy válaszok nélkül kelljen meghalnia, iszonyúan kegyetlennek érezte.

A lény egy lépést tett felé, aztán megtorpant, és megreszketett. Új végtagpár türemkedett hirtelen elő a gyomrából és tekergőzött csápszerűen a levegőben. A feje, amely már most is groteszknek hatott, mintha még nagyobbra duzzadt volna. A kék szeme éppoly erősen felragyogott, mint a kupola fényei.

Aztán felrobbant, a tűzgömb keresztülszáguldott a jégen, őt pedig olyan erővel csapta hozzá egy alacsony oromhoz, hogy az űrruha ütközéscsillapító zseléje egyszerre megkeményedett, és mozdulatlanná dermesztette őt.

Bobbie a hátán hevert, és lassan elveszítette az eszméletét. Felette az éjszakai égbolton mindenfelé fények villantak. A hold körül keringő hajók lőni kezdték egymást.

Tüzet szüntess! – gondolta Bobbie, miközben igyekezett visszaszorítani a rátörő feketeséget. – Csak menekülni akartak. Tüzet szüntess!

A rádiója még mindig nem működött, szkafandere nem reagált. Senkivel sem közölhette, hogy az EN tengerészgyalogosai nem indítottak támadást.

Sem azt, hogy valami más tette ezt.

Második fejezet: Holden

A kávéfőző már megint elromlott.

Már megint.

Jim Holden még jó párszor fel-le kattintotta a piros lefőző-kapcsolót, és ugyan tudta, hogy semmire sem megy vele, képtelen volt megálljt parancsolni magának. A méretes és csillogó kávéfőző, amelyet arra terveztek, hogy egy marsi űrhajó teljes legénységét kiszolgálja, egyetlen csésze kávét sem volt hajlandó készíteni. Még csak hangot sem adott. Nem egyszerűen lefőzni nem óhajtott, hanem még próbálkozni sem akart. Holden a szemét lehunyva igyekezett visszaverni a halántékánál támadó, koffeinhiány okozta fejfájást, és rácsapott a hozzá legközelebb eső fali konzolra, hogy megnyissa a hajó nyílt kommcsatornáját.

– Amos! – szólalt meg.

A kommrendszer nem működött.

Mivel egyre nevetségesebben érezte magát, még néhányszor megnyomta a hajószintű hangosbemondó gombját. Semmi. Kinyitotta a szemét és meglátta, hogy a panel minden jelzőfénye kihunyt. Aztán körbepillantott és megállapította, hogy a hűtőszekrény és a sütők fényei sem világítanak. Nemcsak a kávéfőző, hanem az egész hajókonyha fellázadt ellene. Holden leolvasta a hajókonyha falára betűsablonnal frissen felfestett nevet: Rocinante, majd fennhangon azt mondta:

– Bébi, miért bántasz, amikor annyira szeretlek téged?

Elővette a kézi terminálját, és felhívta Naomit.

A lány pár pillanat elteltével válaszolt.

– Ah, szia!

– A hajókonyha nem működik, hol van Amos?

Szünet.

– A hajókonyhából hívsz? Miközben ugyanazon a hajón vagyunk?

A fali konzol túlságosan távolinak tűnt?

– A hajókonyha fali konzolja sem működik. Amikor azt mondtam, hogy a hajókonyha nem működik, cseppet sem túloztam. Szó szerint azt értettem alatta, hogy a hajókonyhában egyetlen megveszekedett dolog sem működik. Azért téged hívtalak, mert te mindig magadnál tartod a kézi terminálodat, Amos viszont szinte sosem. És mert Amos sosem árulja el nekem, min dolgozik, neked ellenben igen. Szóval, hol van Amos?

Naomi elnevette magát. Kacagása csodásan gyöngyözött, és minden alkalommal mosolyt csalt Holden arcára.

– Azt mondta, hogy újra fog huzalozni pár dolgot.

– Odafent van áram? Irányíthatatlanul száguldunk valami felé, ti meg még nem tudtátok kiötleni, hogyan közöljétek velem tapintatosan a hírt?

Holden halk zörgést hallott átszűrődni Naomi oldaláról. A lány munka közben magában dúdolgatott.

– Dehogy – felelte. – Úgy tűnik, egyedül a hajókonyha maradt energia nélkül. Ráadásul Alex szerint alig egy óránk maradt, mielőtt űrkalózokkal csapunk össze. Nincs kedved feljönni a vezérlőterembe, hogy űrkalózokkal harcolj?

– Kávé nélkül nem tudok űrkalózokkal harcolni. Megkeresem Amost – válaszolta Holden, aztán bontotta a kapcsolatot, és visszacsúsztatta zsebébe a kézi terminálját.

Holden a hajó törzse mentén végigfutó hágcsóhoz ment, és hívta a liftet. A menekülő kalózhajó huzamosabb ideig csupán 1 g-t tudott fenntartani, ezért Holden pilótája, Alex Kamal 1,3 g-vel hajtotta őket, hogy elfoghassa a hajót. Bármekkora 1 g feletti gyorsulás veszélyessé tette a hágcsó használatát.

Pár másodperccel később kinyílt a fedélzet zsilipajtaja, a lift pedig szűkölve megállt a lába előtt. Holden belépett, és megnyomta a gépterem fedélzetének gombját. A lift megkezdte a lassú ereszkedést az aknában, a fedélzetek zsilipajtajai sorra kinyíltak a közeledtére, majd hangosan becsapódtak, miután elhaladt.

Amos Burtont a gépészműhelyben találta, egy fedélzettel a gépterem felett. Előtte a munkapadon egy félig szétszerelt, bonyolult kinézetű szerkezet hevert, és Amos forrasztópákával hajolt föléje. A méreténél több számmal kisebb szürke kezeslábast viselt, amely minden mozdulatától csaknem szétrepedt széles vállának izmain, a hátán pedig még mindig a hajó régi neve, a Tachi díszelgett.

Holden megállította a liftet, és bejelentette:

– Amos, a hajókonyha nem működik.

Amos türelmetlenül intett vaskos karjával, de a munkát nem hagyta abba. Holden kivárt. Pár pillanatnyi forrasztgatás után Amos végre letette a pákát, és hátrafordult.

– Aha, azért nem működik, mert kikaptam belőle ezt a kis bizbaszt – mondta és az eszközre mutatott, amit forrasztgatott.

– Vissza tudnád tenni?

– Nem, legalábbis egyelőre nem. Még nem végeztem vele.

Holden felsóhajtott.

– Fontos volt épp olyankor kiiktatnunk a hajókonyhát, hogy megbuheráld ezt az izét, mielőtt nekimegyünk egy csapat vérszomjas űrkalóznak? Csak mert kezd komolyan fájni a fejem, és jólesne egy csésze kávé még mielőtt, tudod, megkezdődik a csata.

– Aha, fontos volt – felelte Amos. – Elmagyarázzam, miért? Vagy e nélkül is elhiszi nekem?

Holden bólintott. Habár nem hiányoztak neki a Földi Haditengerészetnél eltöltött napok, néha bizony nosztalgiával gondolt vissza a parancsnoki hierarchia iránt mutatott abszolút tiszteletre. A Rocinantén a „kapitány” sokkal homályosabban meghatározott rangot jelentett. Az újrahuzalozás Amos feladata volt, és ő időnként feleslegesnek ítélte, hogy közölje Holdennel, mivel foglalkozik.

Holden annyiban hagyta a dolgot.

– Oké. Mindenesetre szólhattál volna előre. A kávém nélkül nyűgös leszek.

Amos rávigyorgott, és hátratolta a sapkáját csaknem teljesen tar fején.

– A francba, kapitány, ezen segíthetek – felelte, aztán hátranyúlt, és leemelt egy jókora fémtermoszt a munkapadról. – Készítettem egy kis vésztartalékot, mielőtt áramtalanítottam a hajókonyhát.

– Amos, elnézést kérek minden gonosz gondolatért, ami az előbb átfutott az agyamon.

Amos csak rálegyintett, aztán folytatta a munkát.

– Vigye csak el. Én már ittam egyet.

Holden visszamászott a lifthez, beszállt, és felvitette magát az irányító fedélzetre, közben úgy szorongatta kezében a termoszt, mint valami életmentő csomagot.

Naomi az érzékelő-és kommunikációs konzolnál ült, azt figyelte, hogyan érik be lassan a menekülő kalózokat. Holdennek elég volt egyetlen pillantást vetnie a képernyőre, hogy megállapítsa, sokkal közelebb jártak hozzájuk, mint amit a legutóbb megkapott becslés jelzett. Beszíjazta magát a fegyverzetkezelő ülésbe. Kinyitott egy keze ügyében lévő fali szekrényt, és mivel arra számított, hogy hamarosan alacsony g-re lassítanak, vagy szabad esésben folytatják az útjukat, előhúzott egy ivógömböt a kávéjának.

Miközben a termoszból kávét töltött át bele, megkérdezte Naomitól:

– Iszonyúan gyorsan közeledünk. Mi történt?

– A kalózhajó jelentősen visszavett az eredeti 1g-s gyorsításból. Pár percig fél g-re lassítottak, egy perccel ezelőtt pedig teljesen abbahagyták a gyorsítást. A számítógép ingadozást jelzett a hajtóművük kimenő teljesítményében, épp mielőtt lelassítottak, szóval azt hiszem, túlságosan megfuttattuk őket.

– Tönkretették a hajójukat?

– Tönkretették a hajójukat.

Holden meghúzta az ivógömbjét, és ezzel csúnyán megégette a nyelvét, de nem törődött vele.

– Mennyi idő, míg beérjük a hajót?

– Max öt perc. Alex kivárt a végső lassító égetéssel, amíg fel nem jössz és be nem szíjazod magad.

Holden megérintette a hajószintű hangosbemondó gombját a kommpanelen:

– Amos, csatolt be magad! Öt perc a rossz fiúkig. – Aztán átkapcsolt a pilótafülke csatornájára, és még megkérdezte: – Alex, mi újság?

– Határozottan úgy hiszem, hogy tönkretették a hajójukat – felelte Alex jellegzetes marsi mariner-völgyi elnyújtott hangzóival.

– Úgy tűnik, ebben mindenki egyetért – jegyezte meg Holden.

– Így kicsit nehezebb elmenekülni.

A Mariner-völgyet eredetileg kínai, kelet-indiai és texasi telepesek népesítették be. Alex a kelet-indiaiak sötét bőrét és koromfekete haját örökölte. Mivel Holden a Földről származott, mindig furcsán nyugtalanítónak találta, ha a texasiak elnyújtott hangzóit hallotta olyasvalaki szájából, akinek a fejében rögzült minták szerint pandzsábi kiejtéssel kellett volna beszélnie.

– És ez alaposan megkönnyíti a dolgunkat – felelte Holden, miközben már bemelegítette a fegyverzetkezelő konzol műszereit. – Tízezer kilométernél csökkentsd nullára a relatív sebességünket. Beterítem őket a célzólézerekkel és aktiválom a pontvédelmi ágyúkat. Kinyitom a torpedócsövek külső fedeleit is. Értelmetlen lenne, ha nem a lehető legfenyegetőbb arcunkat mutatnánk.

– Értettem, főnök – válaszolta Alex.

Naomi oldalra pördült az ülésében, majd szélesen rámosolygott Holdenre.

– Harc az űrkalózokkal. Roppant romantikus.

Holden nem tudta megállni, hogy vissza ne mosolyogjon. Naomi még az övbéli testalkatához mérve három számmal rövidebb és öt számmal szélesebb marsi kezeslábasban is gyönyörűnek tűnt neki. Hosszú és göndör fekete haját hátul rakoncátlan copfban fogta össze. Arca ázsiai, dél-amerikai és afrikai vonások olyan rendkívüli keveréke volt, ami még az Öv olvasztótégelyében is szokatlannak számított. Holden egy pillantást vetett az elsötétített konzolról visszatükröződő barna hajú montanai farmerfiú ábrázatára, és hozzá képest igencsak jellegtelennek látta magát.

– Tudod, mennyire szeretek mindent, amivel kapcsolatban kimondod a „romantikus” szót – válaszolta. – De sajnos nem tudom osztani a lelkesedésedet. Azzal indítottunk, hogy megmentettük a naprendszert egy rettenetes idegen fenyegetéstől. És most ez?

Holden életében egyetlen zsarut ismert közelebbről, őt is csak rövid ideig. A röviden „erosi incidensként” emlegetett tömeges el-és átkúrások kellemetlen sorozata közben Holden átmenetileg egy Miller nevű sovány, szürke, megtört férfival állt össze. Mire megismerkedtek, Miller már otthagyta hivatásos állását, hogy megszállottan kutasson egy eltűnt személy után.

A szó szűken vett értelmében sosem voltak barátok, mégis sikerült megakadályozniuk, hogy az emberiséget kiirtsa egy nagyvállalat egyre inkább elfajuló elmebaja, és visszaszerezték egy idegen létforma fegyverét, amit évszázadokon át mindenki a Szaturnusz egyik holdjának hitt. Ez alapján megítélve partneri kapcsolatuk sikeresnek volt mondható.

Holden annak idején hat éven át a haditengerészetnél szolgált. Már végignézte, ahogy emberek pusztulnak el, ám csak radarképernyőkön. Az Eroson ezreket látott meghalni szörnyűséges módokon a saját szemével. Néhányukkal ő maga végzett. Az őt ott ért masszív sugárzásdózis miatt egész életében folyamatosan gyógyszereznie kell magát, hogy megállítsa a szöveteiben folytonosan felbukkanó rákos sejtburjánzásokat. Még mindig olcsóbban megúszta, mint Miller.

Millernek köszönhetően az idegen fertőzés a Vénuszon kötött ki a Föld helyett. Elpusztítania azonban nem sikerült. Bármire programozták is be az idegenek eltérített, összezavart vírusát, az továbbra is kifejtette hatását a Vénusz vastag felhőtakarója alatt, és egyelőre senki sem tudott előállni annál meggyőzőbb tudományos magyarázatnál, mint hogy: hmmm, érdekes.

Az emberiség megmentéséért a kiöregedett, megfáradt övbéli az életével fizetett.

Az emberiség megmentéséért Holdent a Külső Bolygók Szövetsége a kalózok kézre kerítőjeként alkalmazta. Még a rossz napokon is kénytelen volt úgy vélekedni, hogy nem ő húzta a rövidebbet.

– Harminc másodperc az elfogásig.

Holden visszaterelte gondolatait a jelenre, és leszólt a gépterembe.

– Rendesen beszíjaztad magad, Amos?

– Igenis, kapitány. Felkészültem. Igyekezzen ne szétlövetni a kicsikémet!

– Ma senki sem lő senkire – felelte Holden, miután bontotta a kapcsolatot. Naomi viszont hallotta őt, és kérdőn felvonta a szemöldökét. – Naomi, nyiss egy csatornát! Beszélni szeretnék a barátainkkal odaát.

Egy másodperccel később megjelentek a kommunikációs vezérlők Holden konzolján. Irányított sugárnyalábbal megcélozta a kalózok hajóját, és várta, hogy zöldre váltson a kapcsolat létrejöttének kijelzője. Amint felvillant a fény, megszólalt:

– Jelöletlen könnyű teherszállító, itt James Holden kapitány, a Külső Bolygók Szövetsége Rocinante nevű torpedóvető fregattjának parancsnoka beszél. Kérem, válaszoljanak!

A headset a háttérsugárzás halk sercegésétől eltekintve néma maradt.

– Nézzétek, fiúk, ne szórakozzunk egymással! Tudom, hogy tudjátok, ki vagyok. Azt is pontosan tudom, hogy öt nappal ezelőtt megtámadtátok az Alvajáró nevű ételszállító hajót, működésképtelenné tettétek a hajtóműveit, és elloptátok a hajón szállított hatezer kiló fehérjét és a teljes levegőkészletüket. És ennél többet nem is kell tudnom.

Továbbra is sercegő csend.

– Szóval elmondom, mit ajánlok. Elegem van abból, hogy benneteket üldözzelek, és nem hagyom, hogy addig húzzátok az időt, amíg ki nem javítjátok a lerobbant hajtóműveteket, aztán meg újabb vidám hajszára indulhatunk. Ha hatvan másodpercen belül nem jelzitek, hogy feltétel nélkül megadjátok magatokat, kilövök rátok két nagy energiájú plazma robbanófejjel felszerelt torpedót, és izzó salakká olvasztom a hajótokat. Aztán hazafelé veszem az irányt, ma este pedig jól fogok aludni.

A sercegést végül egy fiú hangja törte meg, aki túlontúl fiatalnak hatott ahhoz, hogy kalózkodásra adja a fejét.

– Ezt nem teheti meg. A KBSz nem valódi kormányzat. Jog szerint szart sem tehetnek velem, szóval húzzanak csak vissza a picsába! – hadarta a hang, amely mindvégig olyannak hatott, mintha épp mutálna, és bármelyik pillanatban egy oktávval magasabban szólalhatna meg.

– Komolyan? Ennél jobb érvet nem tudtok felhozni? – reagált Holden. – Nézzétek, egy pillanatra felejtsük el a jogszerűség és a törvényes kormányzat kérdését illető vitákat. Pillantsatok rá a ladarotok kijelzőjére, hogy lássátok, milyen hajóval álltok szemben! Míg ti egy összetákolt könnyű teherszállítóban ültök, amire valaki hevenyészve ráhegesztett egy gauss-ágyút, én a legmodernebb marsi technológiával készült torpedóbombázót irányítok, egy kisebb hold szétlövéséhez elegendő tűzerővel.

A hang a vonal túloldaláról nem válaszolt.

– Fiúk, még ha nem is akarjátok elismerni, hogy törvényes hatalom nevében járok el, annyiban mindenképp megegyezhetünk, hogy bármikor szétlőhetlek benneteket, ha kedvem tartja.

A csatorna néma maradt.

Holden felsóhajtott, és megdörzsölte az orrnyergét. Fejfájása a koffein ellenére sem akart elmúlni. Miközben nyitva hagyta a magánhajóval létesített csatornát, összeköttetést hozott létre a pilótafülkével.

– Alex, adj le rövid sorozatot a szállítóhajóra az elülső pontvédelmi ágyúkkal! A hajó közepére célozz!

– Várjon! – ordította a kölyök a másik hajón. – Megadjuk magunkat! Jézus ereje!

Holden nyújtózott egyet a null g-ben, a napokig tartó gyorsulás után kifejezetten élvezte a súlytalanságot, aztán elmosolyodott magában. Ma tényleg senki nem lő senkire.

– Naomi, közöld a barátainkkal, hogyan irányíthatják át a vezérlésüket hozzád, aztán vigyük vissza őket a Tycho Állomásra, hogy a KBSz bírósága határozzon felőlük. Alex, amint ismét aktiválják a hajtóműveiket, tervezd meg a visszautat kényelmes fél g gyorsulással! Én lemegyek a gyengélkedőbe, és megkeresem az aszpirint.

Holden kicsatolta présülésének hevedereit, és ellökte magát a személyzeti hágcsó felé. Menet közben pityegni kezdett a kézi terminálja. Fred Johnson hívta: a KBSz névleges vezetője és az ő személyes pártfogójuk a Tycho nagyvállalat gyárállomásán, ami immár a KBSz de facto főhadiszállásaként is funkcionált.

– Hé, Fred, elkaptuk a csúnya kalózokat. Bevisszük őket, hogy bíróság elé álljanak.

Fred széles és sötét arcán gyűrött mosoly jelent meg.

– Ez aztán a pálfordulás. Beleuntál, hogy folyton szétlődd őket?

– Nem, csak végre akadt valaki, aki elhitte, hogy tényleg megteszem.

Fred mosolya homlokráncolásba váltott.

– Figyelj, Jim, nem ezért kerestelek. Sürgősen vissza kell jönnöd a Tychóra. Valami történt a Ganymedesen…

Harmadik fejezet: Prax

Praxidike Meng a palántázó épület bejáratában állva bámult ki a mezőkre, ahol a lágyan lengedező levelek olyan sötéten zöldelltek, hogy jóformán feketének hatottak, és eluralkodott rajta a pánik. A kupola a kelleténél sötétebben borult fölé. A széles spektrumú LED-reflektorok energiaellátását kikapcsolták, a tükrök pedig… A tükrökre gondolni sem mert.

Az egymással harcoló hajók felvillanásai az olcsó képernyők hibáira emlékeztették, olyan színekre és mozgásokra, amelyeknek nem kellene ott lennie. Azt jelezték, hogy valami nagyon nem volt rendjén. Megnyalta a szája szélét. Kellett lennie valamilyen megoldásnak. Kellett lennie valamilyen megoldásnak, hogy megmenthesse őket.

– Prax – szólalt meg Doris. – Indulnunk kell! Most rögtön!

Az alacsony erőforrásigényű mezőgazdasági növénytan csúcsteljesítménye, a Glycine kenon nevű szójababféle, amit oly mértékben módosítottak, hogy gyakorlatilag önálló fajtaként lehetett tekinteni rá, élete elmúlt nyolc évét képviselte. Emiatt nem találkozhattak még a szülei személyesen egyetlen unokájukkal. Emiatt – és még néhány okból – bomlott fel a házassága. Látta a mezőkön a mesterségesen létrehozott kloroplasztiszok nyolc különféle törzsét, amelyek mindegyike a fotononkénti lehető legtöbb fehérjét igyekezett kitermelni. A keze remegett. Úgy érezte, mindjárt elhányja magát.

– Talán öt percünk maradhatott a becsapódásig – sürgette Doris. – El kell hagynunk az épületet.

– Nem látom – ellenkezett Prax.

– Olyan gyorsan tart felénk, hogy mire meglátná, már nem láthatja. Mindenki más elment már. Mi vagyunk az utolsók. Szálljon be végre a liftbe!

A hatalmas keringő tükrök mindig is a szövetségeseinek számítottak, úgy sütöttek le a mezőkre, akár megannyi halvány fényű nap. Prax képtelen volt elhinni, hogy cserbenhagyták. Esztelennek hatott a gondolat. A Ganymedes felszíne – az ő üvegházai, szójababjai, az élete munkája – felé zuhanó tükör nem döntött semmiről. Az ok-okozatiság áldozata volt, mint minden más.

– Én mindjárt indulok – mondta Doris. – Ha még négy perc múlva is itt lesz, meghal.

– Várjon! – kiáltotta Prax. Kiszaladt a kupolába. A legközelebb eső mező szélén térdre rogyott, és kezét belemélyesztette a szerves anyagokban gazdag fekete talajba. A föld illata a finom pacsuliéra emlékeztetett. Amilyen mélyen csak tudott, beletúrt az ujjaival, és két tenyerével közrefogott egy gyökeret. Aztán kiemelte az apró, törékeny növényt.

Doris az ipari liftben várakozott, készen arra, hogy leereszkedjen az állomás barlangjaiba és alagútjaiba. Prax megiramodott felé. Most, hogy egy növényt kellett megmentenie, a kupola iszonyatosan veszélyesnek tűnt. Berontott a lift ajtaján, Doris pedig megnyomta a kijelzőn a vezérlőgombot. A lift széles fémkasztnija megingott, elmozdult, aztán megindult lefelé. Rendes körülmények között nehéz felszereléseket szállított volna: talajművelő gépeket, traktorokat, az állomás visszaforgatóiból származó több tonnányi humuszt. Most mindössze ők hárman utaztak benne: a törökülésben a földre telepedett Prax, az ölében dédelgetett szójasarj és Doris, aki alsó ajkát harapdálva meredt kézi termináljára.

A lift túlságosan nagynak hatott.

– Lehet, hogy a tükör nem a kupolára zuhan – mondta Prax.

– Lehet. De tizenhárom tonna üveg és fém. Meglehetősen nagy lökéshullámot fog kelteni.

– Az sem kizárt, hogy a kupola egyben marad.

– De az – mondta Doris, mire Prax többet nem szólt hozzá.

A fülke zúgott és zörgött, egyre mélyebbre szállt a felszín jege alá, és besiklott az állomás zömét kitevő alagúthálózatba. A levegőben felforrósodott vegyi anyagok és ipari olaj elegyére emlékeztető szag terjengett. Prax még most sem tudta elhinni, hogy valóban megtették. Képtelen volt elhinni, hogy a szemétláda katonák tényleg elkezdték lőni egymást. Senki, sehol nem lehetett ennyire rövidlátó. Ám minden jel szerint mégis akadtak ilyenek.

A Föld–Mars-szövetség felbomlása óta eltelt hónapokban a szüntelen és mardosó félelmet előbb az óvatos reménykedés, majd egyfajta hamis biztonságérzet váltotta fel. Minden nap, amikor az Egyesült Nemzetek és a Mars nem támadt rá egymásra, arra szolgált bizonyítékul, hogy nem is fognak. Prax elhitette magával, hogy minden sokkal stabilabb, mint amilyennek tűnik. Még ha elmérgesedne is a helyzet, és ténylegesen kitörne a háború, nem itt csatáznának. A Ganymedesről származott az élelem. Magnetoszférájának köszönhetően a terhes nők itt hordhatták ki biztonságban a gyermekeiket, hiszen a külső bolygókhoz tartozó területeken itt volt a legalacsonyabb a születési rendellenességek és halva születések száma. Ez volt mindannak a központja, ami lehetővé tette az emberiség naprendszerbeli terjeszkedését. Az itt végzett munka éppoly értékesnek számított, mint amilyen sérülékenynek is, és a vezetők sosem engednék meg, hogy a háború idáig terjedjen.

Doris száján valami trágárság csúszott ki. Prax felpillantott rá. A nő beletúrt gyérülő hófehér hajába, aztán elfordult, és a földre köpött.

– Nem tudok felkapcsolódni – mondta, és feltartotta a kézi terminálját. – Az egész hálózatot lezárták.

– Kicsoda?

– Az állomás biztonsági szolgálata. Az Egyesült Nemzetek. A Mars. Honnan tudhatnám?

– De ha…

A rengés úgy hatott, mintha óriási ököl sújtott volna a fülke tetejére. A vészfékező rendszer csontig hatoló kongással lépett működésbe. A fények kihunytak, és egy szívdobbanásnyi ideig sötétség telepedett rájuk. Négy akkumulátorról működő LED-lámpa kapcsolt be és szinte rögtön ki is, amint a kasztni energiaellátása helyreállt. Működésbe léptek a kritikus meghibásodást diagnosztizáló rendszerek: a motorok felzúgtak, gépek kattogtak, a követő interfészeken ellenőrzőösszegek sorjáztak véget nem érően. Prax felállt, és a vezérlő konzolhoz sétált. Az akna érzékelői minimális, egyre csökkenő légnyomást mértek. Enyhe rázkódást érzett, amikor valahol felettük a helyére siklott egy légmentes ajtó, és emelkedni kezdett a külső légnyomás. Az aknában lévő levegő kiszökött, mielőtt a vészrendszerek reagálhattak volna. Prax kupolája megsérült.

A kupolájából semmi sem maradt.

A szájához kapta a kezét, észre sem vette, hogy földdel keni össze az állát, csak amikor már késő volt. Gondolatai egy része akörül forgott, mit kell tennie, hogy megmentse a projektet – kapcsolatba kell lépnie a projektmenedzserrel az RMD-Southernnél, be kell adnia a kérelmet kiegészítő ösztöndíjra, meg kell szereznie az archivált adatokat, hogy újraépíthesse a transzdukciós vírusmintákat –, míg agya egy másik része elcsendesedett, és félelmetes nyugalom telepedett rá. Az érzés, hogy két ember lakozik benne – az egyik elkeseredett lépésekre szánta el magát, míg a másik már rég eltompulva gyászolt –, házassága utolsó heteire emlékeztette.

Doris odafordult hozzá, széles ajka beletörődő mosolyra húzódott. A kezét nyújtotta felé.

– Öröm volt együtt dolgozni önnel. Dr. Meng.

A kasztni megrázkódott, ahogy a vészfékezők visszahúzódtak. Újabb becsapódást lehetett érezni, ezúttal valamivel távolabbról. Egy tükör vagy hajó zuhant le. Katonák lőtték egymást gránátokkal a felszínen. Talán az állomás mélyebben húzódó járataiban harcoltak. Nem volt módjuk rá, hogy megtudhassák. Prax kezet rázott Dorisszal.

– Dr. Bourne. Részemről a megtiszteltetés.

Egy hosszú, néma pillanatra tisztelettel adóztak addigi életük sírjánál. Doris felsóhajtott.

– Jól van – mondta. – Most tűnjünk innen a francba!

Mei óvodája mélyen a hold belsejében volt, de a csővasútmegálló csupán pár száz méterre helyezkedett el a lift rakodódokkjától, a lenti állomásig tartó expressz út pedig alig tíz percet vett igénybe. Vagyis vett volna, ha jártak volna a szerelvények. A Ganymedesen eltöltött három évtized során Prax egyszer sem vette észre, hogy a csővasútállomások biztonsági ajtókkal voltak felszerelve.

A lezárt állomás előtt posztoló négy katona a folyosóéval megegyező bézs és acélszürke csíkozatú vastag páncéllemez vértezetet viselt. Kezükben riasztóan nagyméretű gépkarabélyokat tartottak és haragosan meredtek a köréjük gyűlt, tucatnyinál talán valamivel több főt számláló csoportra.

– A közlekedési bizottság tagja vagyok – magyarázta egy magas, vékony, sötét bőrű nő, és minden szavát a katona mellvértjére mért koppintással hangsúlyozta ki. – Ha nem enged át minket, bajba kerül. Komoly bajba.

– Mennyi ideig nem fog járni? – kérdezte egy férfi. – Haza kell jutnom. Mennyi ideig nem fog járni?

– Hölgyeim és uraim – szólalt meg a bal szélen álló katona erőteljes hangon. Úgy kiabálta túl a zúgolódó, morajló csoportot, akár egy nyughatatlan osztályhoz beszélő tanárnő. – A települést biztonsági okokból lezártuk. Amíg véget nem ér a katonai akció, a hivatalos személyek kivételével senki sem közlekedhet a szintek között.

– Mégis, kinek az oldalán állnak? – ordította oda valaki. – A marsiakén? Kinek az oldalán állnak?

– Addig is – folytatta a katona, ügyet sem vetve a kérdezőre –, arra kérjük önöket, hogy legyenek türelemmel. Amint biztonságossá válik az utazás, megnyitjuk a csővasútrendszert. Addig pedig a saját biztonságuk érdekében kérjük önöket, hogy ne nyugtalankodjanak.

Prax maga sem tudta, hogy meg fogja szólítani a katonát, amíg meg nem hallotta a saját hangját. Nyafogásnak hatott.

– A kislányom a nyolcadik szinten van. Ott jár iskolába.

– Minden szintet lezártunk, uram – felelte a katona. – A lányának nem esik baja. Csak legyen türelemmel.

A sötét bőrű nő a közlekedési bizottságból karba fonta a kezét. Prax látta, hogy két férfi hátralép a többiektől, és egymással társalogva megindul visszafelé a szűk, koszos előcsarnokban. Ennyire fent, a régi alagutakban a levegőt a visszaforgatók szaga járta át: a műanyagé, hőé és mesterséges illatoké. És most a félelemé is.

– Hölgyeim és uraim – kiabálta a katona. – A saját biztonságuk érdekében őrizzék meg nyugalmukat és maradjanak, ahol vannak, amíg a hadi helyzet meg nem oldódik.

– És egészen pontosan mi a hadi helyzet? – szegezte neki a kérdést a Prax bal könyökénél álló nő.

– Gyorsan eszkalálódik – felelte a katona. Prax vészterhes idegességet hallott ki az egyenruhás nő hangjából. Ugyanolyan rémült volt, mint mindenki más. Csak ő fegyvert viselt. Szóval ez így nem fog menni. Más megoldást kellett találnia. Kezében egyetlen megmaradt Glycine kenonjával elsétált a csővasútállomástól.

Nyolcéves volt, amikor édesapját áthelyezték az Europa sűrűn lakott településeiből, hogy egy kutatólabor létrehozásában segédkezzen a Ganymedesen. A létesítmény megépítése tíz évet vett igénybe, ezalatt Prax hányatott kamaszkort élt meg. Amikor szülei összepakoltak, hogy új munkát vállaljanak a Neptunusz közelében excentrikus pályán keringő egyik aszteroidán, Prax nem utazott velük. Addigra botanikusként gyakornoki állást szerzett abban a reményben, hogy így tiltott marihuána-termesztéssel foglalkozhat, viszont hamar kiderült számára, hogy minden harmadik botanikus gyakornok hasonló terveket dédelgetett. A négy év alatt, amíg olyan elfeledett kamrát vagy elhagyott alagutat igyekezett felkutatni, amit még nem használtak illegális hidroponikus kísérletekre, meglehetősen behatóan megismerte a folyosóhálózat felépítését.

Végigment az első generációs építkezések régi, szűk folyosóin. Mindenfelé emberek ültek a falak mentén vagy a bárokban és éttermekben kifejezéstelen, haragos vagy rémült arccal. A kijelzőkön idejétmúlt zenei, színházi vagy absztrakt festészeti szórakoztató műsorokat ismételtek a szokásos hírfolyam helyett. Egyetlen kézi terminál sem jelzett bejövő üzenetet.

A központi szellőzőcsőnél rátalált arra, amit keresett. A karbantartók fuvarozásához mindig rendelkezésére állt néhány elfekvő elektromos moped. Immár senki sem használta ezeket. Vezető kutatói beosztásának köszönhetően kézi terminálja átengedte Praxot a rozsdás drótkerítésen. Talált egy oldalkocsis kismotort és egy félig feltöltött akkut. A Glycine kenont az oldalkocsiba tette, végigfuttatta a diagnosztikai szekvenciát, aztán kigördült a folyosóra.

Az első három rámpát ugyanúgy katonák őrizték, mint a csővasútállomást. Prax meg sem próbálkozott azzal, hogy megálljon. A negyediknél, egy ellátóalagútnál, amely a felszínen lévő raktárakból vezetett a reaktorokhoz, senkit sem látott. Megállt, a moped elhallgatott alatta.

A levegőben jól kivehető fanyar szag terjengett, amit nem tudott beazonosítani. Lassanként további részletekre is felfigyelt. Az égésnyomokra a falakon, valamiféle sötét foltra a padlón. Halk pukkanásokat hallott, és három-négy hosszú lélegzetvételnyi időbe telt, amíg felismerte a fegyverek ropogását.

„Gyorsan eszkalálódik” alatt minden jel szerint az alagutakban folyó tűzharcot kellett érteni. Fejében olyan élesen rajzolódott ki Mei osztálytermének golyólyuggatta fala és a gyerekek vérével átitatott padlója, mintha emlékképet látna, s nem csak képzelődne. A pánik, amit nem sokkal korábban a kupolában érzett, ismét rátört, de most százszor rosszabbnak hatott.

– Nem esett baja – nyugtatgatta maga mellett a növényt. – Az óvodában nem fognak lövöldözni. Ott gyerekek vannak.

A zöldesfekete levelek már fonnyadni kezdtek. Nem fognak háborúzni gyerekek közelében. Ahogy élelmiszerkészletek környékén sem. Vagy törékeny kupolák felett. Keze már megint reszketett, de nem annyira, hogy vezetni ne tudott volna.

Az első robbanáskor épp a hetedikről a nyolcadik szintre vezető rámpán tartott lefelé az egyik katedrális méretű félbehagyott barlangmélyedés mellett, ahol a holdon termelt nyers rizst hagyták kicsöpögni és újrafagyni – a hely éppúgy tűnhetett terjedelmes zöld térnek, mint műalkotásnak. Előbb egy villanás, aztán minden rázkódni kezdett, és a moped ide-oda farolgatott. A fal fenyegető sebességgel közeledett felé, és Prax a lábával dobbantott a talajon, hogy megőrizze az egyensúlyát, és megakadályozza a becsapódást. Felülről kiabálást hallott. A harci egységek minden bizonnyal páncélt viselnek és rádión kommunikálnak. Prax legalábbis így gondolta. Így az odafent jajveszékelő emberek közönséges emberek lehettek. Egy második robbanás kiszakított egy részt a barlangüreg falából, traktornyi kékesfehér jégdarab szakadt le a mennyezetről és hullott lassan és feltartóztathatatlanul a talaj felé, majd tört szét rajta. Prax kapkodva igyekezett egyenesben tartani a kismotort. Úgy érezte, mintha szíve ki akarna robbanni a mellkasából.

A kanyarodó rámpa felső peremén páncélos alakokat látott. Nem tudta, vajon EN-katonák vagy marsiak-e. Az egyikük feléje fordult, és ráemelte a fegyverét. Prax rákapcsolt, még sebesebben robogott lefelé a rámpán. Automata fegyverek karattyolása, füst és megolvadt anyagok bűze követte őt.

Az óvoda ajtaját zárva találta. Nem tudta, ezt baljós vagy inkább reményteli jelnek vegye-e. Megállította az imbolygó mopedet, és leugrott róla. Lábát gyengének és bizonytalannak érezte. Finoman szeretett volna kopogni a felhúzható acélajtón, de az első próbálkozástól lejött a bütykéről a bőr.

– Nyissák ki! A kislányom odabent van! – Tébolyult módjára üvöltött, de valaki odabent meghallhatta vagy megláthatta őt a biztonsági kamera képernyőjén. Az ajtó összekapcsolt fémlemezei megremegtek, aztán megindultak felfelé. Prax a földre vetette magát, és átkúszott a résen.

Az új tanárnővel, Miss Carrie-vel még alig párszor találkozott, amikor elhozta Meit az óvodába, vagy eljött érte. Nem lehetett több húszévesnél, és az övbéliekre jellemzően magas volt és vékony. Prax nem emlékezett rá, hogy valaha ennyire szürkének látta volna az arcát.

A tanterem viszont sértetlen maradt. A gyerekek körben ülve énekeltek egy dalt a naprendszerben utazgató kis hangyáról, és minden főbb kisbolygó nevére rímelt valami. Nem volt se vér, se golyólyuggatta fal, de az égő műanyag bűze beszivárgott a szellőzőnyílásokon. Mindenképp biztonságos helyre kell vinnie Meit. Nem igazán tudta, merre talál majd ilyet. Végignézett a gyerekeken, próbálta kiválasztani közülük a lánya arcát, a haját.

– Mei nincs itt, uram. – Miss Carrie rendszerint kimért hangja megremegett. – Az édesanyja jött érte ma délelőtt.

– Ma délelőtt? – kérdezett vissza Prax, de az édesanyja szó ragadta meg. Mit kereshetett Nicola a Ganymedesen? Két napja kapott tőle üzenetet a gyerek elhelyezésének ügyében hozott ítélettel kapcsolatban; kizárt, hogy két nap alatt eljutott a Ceresről a Ganymedesre.

– Nem sokkal a tízórai után – válaszolta a tanárnő.

– Úgy érti, kimenekítették. Valaki idejött, és kimenekítette Meit.

Újabb robbanás rázkódtatta meg a jeget. Az egyik gyerek sipítva, megrettenve felvisított. A tanárnő Praxról a gyerekekre pillantott, aztán vissza. Amikor újra megszólalt, lehalkította a hangját.

– Az édesanyja nem sokkal a tízórai után jött érte. Magával vitte Meit. Nem töltötte itt az egész napot.

Prax aktiválta a kézi terminálját. Még mindig nem volt kapcsolat, de a háttérkép Mei első születésnapján készült, amikor még minden a legnagyobb rendben volt. Életekkel ezelőtt. A tanárnő elé tartotta a képet és Nicolára mutatott, ahogy nevetve lóbálja a pufók és vidám csomagot, aki Mei volt.

– Ő? – kérdezte Prax. – Ő járt itt?

A tanárnő zavart arckifejezése megválaszolta a kérdését. Tévedés történt. Valakinek – egy új dadusnak, vagy szociális munkásnak vagy ilyesminek – el kellett jönnie egy gyerekért, és véletlenül mást vitt haza.

– Benne volt a számítógépben – magyarázkodott a tanárnő. – A rendszerben. A rendszer őt mutatta.

A lámpák vibrálni kezdtek. A füstszag egyre erősebbé vált, a légvisszaforgatók pedig hangosan zümmögtek, kattogtak és recsegtek, miközben minden erejükkel igyekeztek magukba szippantani a levegőben szállongó apró szemcséket. Az egyik kisfiú, akit Praxnak ismernie kellett volna, nyöszörögni kezdett, a tanárnő pedig reflexszerűen odafordult hozzá. Prax megragadta a nő vállát, és visszarántotta.

– Nem, maga hibázott – jelentette ki. – Kinek adta oda Meit?

– A rendszer szerint az édesanyja volt! Ellenőriztük a személyazonosságát. A rendszer felismerte.

A folyosó felől tompa fegyverropogás szűrődött be. Valaki felordított odakint, a gyerekek pedig visítani kezdtek. A tanárnő elhúzta a karját. Valami nekicsapódott a felhúzható ajtónak.

– Harminc körüli nő lehetett. Sötét hajú, sötét szemű. Egy orvos jött vele, benne volt a rendszerben, és Mei nem ellenkezett.

– Elvitték a gyógyszerét? – kérdezte Prax. – Elvitték a gyógyszerét?

– Nem. Nem tudom. Nem hiszem.

Prax önkéntelenül megrázta a nőt. Csupán egyszer, de erősen. Ha Mei nem vitte magával a gyógyszerét, akkor a déli adagot már most nem vette be. Talán reggelig kihúzhatja, mielőtt lassan leáll az immunrendszere.

– Mutassa meg! – mondta Prax. – Mutassa meg a képet! A nőét, aki elvitte!

– Nem tudom! Nem megy a rendszer! – ordította a tanárnő. – A folyosón embereket ölnek!

A tanterem közepén kialakított kör felbomlott, a gyerekek visítva szaladtak szét. A tanárnő elsírta magát, kezét az arcához szorította. Bőre szinte kékes árnyalatúnak hatott. Prax érezte, hogy nyers állati rettegés keríti hatalmába. A nyugalom, mely hirtelen rátelepedett, semmivel sem csökkentette azt.

– Van valahol egy evakuációs folyosó? – kérdezte.

– Azt mondták, maradjunk itt – felelte a tanárnő.

– Én meg azt mondom, hogy evakuálni kell – jelentette ki Prax, de közben az járt a fejében, hogy meg kell találnom Meit!

Negyedik fejezet: Bobbie

Öntudata dühösen zümmögő zajként és fájdalomként tért vissza. Bobbie pislantott egyet, próbálta kitisztítani a fejét, próbálta megállapítani, merre lehet. Látása őrjítően homályos volt. A zümmögés az űrruhájából érkező riasztássá élesedett. Színes fények villogtak az arcába, ahogy a sisakkijelzője számára olvashatatlan adatokat közölt vele. A szkafander rendszere újraindult, és sorban egymás után érkeztek a riasztások. Próbálta megmozdítani a karját, és kiderítette, hogy ugyan legyengült, mégsem bénult meg, vagy fagyott a talajhoz. Az űrruhájában lévő ütközéscsillapító zselé mostanra ismét folyékonnyá vált.

Valami mozgott a halvány fényablakban, mely a sisakja arclemeze volt. Egy fej hajolgatott ki-be a látóterébe. Aztán kattanás hallatszott, ahogy valaki vezetéket csatlakoztatott a szkafander külső portjához. Szóval egy szanitéc az, aki a sérüléseiről tájékoztató adatokat tölti le.

Egy hang – fiatal férfié – szólalt meg az űrruha belső hangszórójából:

– Itt vagyok, tüzér. Ideértünk. Nem lesz semmi baj. Minden rendben lesz. Csak tarts ki odabenn!

Még ki sem mondta teljesen, hogy odabenn, amikor Bobbie ismét elveszítette az eszméletét.

Egy hosszú fehér folyosón bukdácsoló hordágyon tért magához. Már nem viselte az űrruhát. Félt, hogy a harctéri eü-technikusok nem pazarolták az időt, hogy a megfelelő módon szedjék ki, hanem egyszerűen rácsaptak a megsemmisítőre, ami szétlökte az összes illesztést és eresztéket. Így lehetett a leggyorsabban kiszedni a katonákat egy négyszáz kilós külső vázból, ám közben végleg tönkrement a szkafander. Bobbie-t elöntötte a bűntudat, amiért meg kellett válnia régi és hűséges űrruhájától.

Egy pillanattal később eszébe jutott, hogy az egész raját a szeme láttára tépték cafatokra, a régi űrruha elvesztése miatti szomorúsága pedig hirtelen triviálisnak és lealacsonyítónak hatott.

A hordágy ugrott egyet, Bobbie pedig nyilalló fájdalmat érzett a gerincében, és visszazuhant a sötétségbe.

– Draper őrmester! – szólalt meg egy hang.

Bobbie próbálta kinyitni a szemét, de sehogy sem sikerült neki. Mindkét szemhéja mintha ezer kilót nyomott volna, és a puszta kísérlet teljesen kimerítette. Megpróbált válaszolni, ám meglepődve és kissé szégyenkezve hallotta a részeges motyogást, ami helyette elhagyta a száját.

– Tudatánál van, de csak alig – állapította meg a hang. Mély, zengő férfihang volt. Barátságosnak és aggodalmasnak hatott. Bobbie remélte, hogy nem hallgat el, amíg ő újra álomba nem merül.

Egy másik, éles női hang felelt:

– Hadd pihenjen! Ebben a pillanatban még veszélyes lenne megkísérelni, hogy teljesen magához térítsük.

Mire a kedves hang azt felelte:

– Nem érdekel, ha belehal, doktornő. Beszélnem kell a katonával, méghozzá most azonnal. Szóval adja be neki, amit ehhez be kell adni, hogy ez megtörténhessen!

Bobbie elmosolyodott magában, fel sem fogta, amit a kellemes hang mondott, csupán a kedves, barátságos hangnem hatott rá. Jó, ha az emberre ilyesvalaki vigyáz. Lassacskán ismét elszenderedett, örömmel üdvözölte a közelgő sötétséget.

Fehéren izzó fájdalom hasított bele a gerincébe, és Bobbie hirtelen felült az ágyon, teljesen éberen. Mint amikor a levet fecskendezték belé, azt a vegyszerkoktélt, amely tudatánál tartotta és összpontosítani segítette a hajósokat a több g-s manőverek alatt. Bobbie kinyitotta a szemét, aztán tüstént le is hunyta, mivel a helyiség ragyogó fehér fénye szinte kiégette a gödréből.

– Kapcsolják le a villanyt – dörmögte maga elé, a szavak csak suttogva törtek elő kiszáradt torkából.

A szemhéján átszüremlő vörösség elhalványult, de amikor ismét megpróbálta kinyitni a szemét, még mindig túlságosan erősnek bizonyult. Valaki megfogta a kezét, és addig tartotta, míg poharat nem csúsztattak az ujjai közé.

– Meg tudja fogni ezt? – kérdezte a kellemes hang.

Bobbie nem válaszolt, egyszerűen a szájához emelte a poharat és két mohó húzásra megitta a vizet.

– Még – mondta, és ezúttal hangja valamelyest visszanyerte eredeti tónusát.

Hallotta, ahogy valaki elhúz egy széket, aztán távolodó léptek kopogtak a járólapokon. A szobára vetett rövid pillantás elárulta, hogy kórházba került. Hallotta a közelében álló orvosi műszerek halk elektromos zümmögését, miközben orrában a fertőtlenítő és a húgy szaga vetekedett az elsőbbségért. Elcsüggedve állapította meg, hogy a húgyszag tőle származik. Egy pillanatra megeresztettek egy csapot, aztán felé közeledtek a léptek. A poharat visszatették a kezébe. Ezúttal lassan kortyolgatott, a vizet rövid időre a szájában ízlelgette, mielőtt lenyelte. Hűvösnek és finomnak érezte.

Amikor végzett, a hang rákérdezett:

– Még?

Bobbie megrázta a fejét.

– Talán később – felelte. Aztán kis kivárás után: – Megvakultam?

– Nem. Fokuszáló gyógyszerekből és erős amfetaminokból készült koktélt kapott. Ami annyit tesz, hogy teljesen kitágultak a pupillái. Elnézést, nem jutott eszembe, hogy letompítsam a fényt, mielőtt felébred.

A hangból még mindig kedvesség és baráti melegség áradt. Bobbie szerette volna látni a hozzá tartozó arcot, ezért egyik szemét résnyire nyitotta. A fény már nem égette a retináját, mint az imént, de még mindig zavarta. A kellemes hang tulajdonosáról kiderült, hogy magas, sovány férfi a haditengerészeti titkosszolgálat egyenruhájában. Arca vékony és feszes volt, koponyája mintha kitörni igyekezve feszítette volna belülről a bőrét. Ijesztő mosolyt villantott Bobbie-ra, szinte csak a szája sarka hajlott felfelé alig észrevehetően.

– Roberta W. Draper tüzérőrmester a 2. Bolygónkívüli Tengerészgyalogsági Haderőtől – mondta küllemét olyannyira meghazudtoló hanghordozással, hogy Bobbie-nak olyan érzése támadt, mintha szinkronizált külföldi filmet nézett volna.

Mivel több másodperc kivárás után sem folytatta, Bobbie azt felelte neki:

– Igen, uram – aztán a rangjelzésének stráfjaira pillantott, és hozzátette: – Százados.

Most már mindkét szemét ki tudta nyitni úgy, hogy ne fájjon, de tagjaiban különös bizsergés kúszott felfelé, amitől úgy érezte, egyszerre zsibbad és reszket. Ellenállt a kísértésnek, hogy idegesen babráljon.

– Draper őrmester, Thorsson századosnak hívnak, és azért jöttem, hogy kikérdezzem a történtekről. Az egész szakaszát elveszítette. Két napon át elkeseredett küzdelem folyt az Egyesült Nemzetek és a Marsi Elnöki Köztársaság haderői között a Ganymedesen. Ami a legfrissebb becslések szerint több mint ötmilliárd MEK dollárnyi kárt okozott az építményekben, és közel háromezer katona és civil halálát eredményezte.

Ismét szünetet tartott, résnyire összehúzott, csillogó kígyószemekkel bámult Bobbie-ra. Mivel fogalma sem volt róla, mit várhat tőle, Bobbie végül azt mondta:

– Igen, uram.

– Draper őrmester, a szakasza miért nyitott tüzet és pusztította el az EN katonai támaszpontját a tizennégyes kupolánál?

A kérdés annyira értelmetlennek tűnt, hogy Bobbie agyának másodpercekre volt szüksége, hogy felfogja, mit akart mondani a százados.

– Ki adta ki a parancsot, hogy tüzelni kezdjenek, és miért?

Azt csak nem kérdezheti, hogy az emberei miért robbantottak ki tűzharcot. Hát semmit sem tudott a szörnyetegről?

– Semmit sem tud a szörnyetegről?

Thorsson százados nem mozdult, szája széle azonban tűnődőn lekonyult, homloka ráncokba gyűrődött orra felett.

– Szörnyeteg – mondta, és hangja most is ugyanolyan barátságosnak hatott.

– Uram, valamiféle szörnyeteg… mutáns… valami rátámadt az EN támaszpontjára. Az EN-katonák azért rohantak felénk, hogy elmeneküljenek előle. Nem rájuk lőttünk. Ez a… bármi volt is, megölte őket, aztán a mieinkkel is végzett – mondta émelyegve, majd elhallgatott, hogy lenyelje a szájában felgyülemlett savanyú ízt. – Úgy értem, mindenkit, kivéve engem.

Thorsson egy pillanatig a homlokát ráncolta, aztán a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy apró digitális felvevőt. Kikapcsolta, majd a Bobbie ágya mellett heverő tálcára tette.

– Őrmester, adok magának még egy esélyt. Ez idáig példás az előmenetele. Kiváló tengerészgyalogos. Az egyik legjobb emberünk. Szeretné elölről kezdeni?

A kezébe vette a felvevőt, és a törlés gombra helyezte az ujját, miközben sokatmondó pillantást vetett Bobbie-ra.

– Azt hiszi, hazudok? – kérdezte Bobbie. A végtagjaiban bizsergő viszkető érzés mostanra határozott vággyá erősödött, hogy odakapjon, és a könyökénél elroppantsa ennek az önelégült rohadéknak a karját. – Mindannyian a lényre lőttünk. Az egész szakasz összes fegyverkamerájának felvételei azt fogják mutatni, hogy ez a valami sorra végez az EN katonáival, aztán pedig ránk ront. Uram.

Thorsson megrázta fejsze alakú fejét, és olyan erősen hunyorított, hogy szinte eltűnt a szeme.

– Semmilyen adást nem vettünk a szakasztól a harcok teljes ideje alatt, és feltöltött adatokat sem…

– Zavarták a jeleket – szakította félbe Bobbie. – Nálam is megszakadt a rádiókapcsolat, amint a szörnyeteg közelébe kerültem.

Thorsson úgy folytatta, mintha közben semmi sem hangzott volna el.

– És minden helyi erőforrásunk megsemmisült, amikor a hold körül keringő egyik tükörrendszer a kupolára zuhant. Maga a becsapódás helyétől távolabb helyezkedett el, de a lökéshullám közel negyed kilométerrel taszította odébb. Időbe telt, míg megtaláltuk.

Minden helyi erőforrásunk megsemmisült. Menyire szenvtelen megfogalmazás. Bobbie szakaszából mindenkit miszlikbe szaggatott és elpárologtatott a detonáció, amikor pár ezer tonna tükör zuhant rájuk az űrből. Az egyik monitor halk, ismétlődő hanggal riasztott, ám mivel senki más nem törődött vele, ezért Bobbie-t sem érdekelte.

– A szkafanderem, uram. Én is lőttem rá. Meglesz benne a videó.

– Igen – felelte Thorsson. – Megvizsgáltuk az űrruhája videónaplóját, és elektromos zajon kívül semmit sem találtunk.

Akár egy gagyi horrorfilmben – gondolta magában Bobbie. A hősnő, aki saját szemével látta a szörnyeteget, de senki sem hisz neki. Elképzelte a második felvonást, amelyben lefokozva hadbíróság elé állítják, és csak a harmadik felvonásban kap jóvátételt ezért, amikor újra felbukkan a szörnyeteg, és megöl mindenkit, aki nem hitt neki…

– Várjon! – mondta. – Milyen kitömörítő programot használtak? A szkafanderem régi modell. 5.1 verziójú videó-tömörítést használ. Mondja el ezt a technikusnak, és próbálják meg újra!

Thorsson pár pillanatig csak bámult rá, aztán aktiválta a kézi terminálját, és felhívott valakit.

– Hozassa Draper őrmester szkafanderét a kórtermébe! Küldjön ide vele egy technikust a videó-felszereléssel!

Elrakta a terminálját, aztán ismét Bobbie-ra villantotta félelmetes mosolyát.

– Őrmester, be kell vallanom, hogy rendkívül kíváncsi vagyok, mit akar mutatni nekem. Ha ez valamiféle átverés akar lenni, csupán néhány percet nyert vele.

Bobbie nem válaszolt, a Thorsson hozzáállására adott reakciója azonban mostanra a félelemből a dühön át idegességbe váltott. Felkönyökölt a szűk kórházi ágyon és oldalra fordult, a szélére ült, és félretolta a lepedőt. A méreteinek köszönhetően a fizikai közelsége vagy megrémítette a férfiakat, vagy felizgatta őket. Így vagy úgy, de mindenképp kényelmetlenül érezték magukat. Egy kicsit közelebb hajolt Thorssonhoz, és elérte, hogy a százados ugyanennyivel hátrébb tolja a székét.

Felháborodott arckifejezéséből megállapította, hogy a férfi rögtön tudta, mit akar elérni nála, ezért elkapta a tekintetét Bobbie mosolyáról.

Kinyílt a szoba ajtaja, és két haditengerészeti technikus tolta be egy kerekes állványon Bobbie szkafanderét. Az űrruha sértetlen volt. Nem tették tönkre, amikor kiszedték belőle. Bobbie érezte, hogy idegessége feltolul a torkában, de visszanyelte. Egyetlen pillanatnyi gyengeséget sem mutathatott ez előtt a bohóc Thorsson előtt.

A bohóc a magasabb beosztásúra bökött a két technikus közül.

– Maga. Hogy hívják?

Az ifjú technikus hirtelen mozdulattal tisztelgett neki, és azt felelte:

– Singh villanyszerelő-segéd tengerészaltiszt, uram.

– Mr. Singh, Draper őrmester azt állítja, hogy szkafandere más videó-tömörítőt használ, mint az új űrruhák, és ezért nem tudta lejátszani a benne tárolt videóadatokat. Helyesen gondolja?

Singh a homlokára csapott a tenyerével.

– A francba is. Igen. Eszembe sem jutott… Ez itt egy III. generációs Góliát szkafander. Amikor gyártani kezdték a IV. generációt, teljesen átírták a firmware-t. Teljesen más a videórögzítő rendszer. Pfú, totál hülyének érzem magam…

– Rendben – szakította félbe Thorsson. – Csinálja, ami szükséges ahhoz, hogy lejátszhassa a szkafanderben tárolt videót. Minél előbb sikerül, annál kevesebb időmet rabolja el az inkompetencia miatti késlekedés.

Singh becsületére legyen mondva, hogy nem válaszolt. Tüstént rácsatlakoztatta az űrruhát egy monitorra, és hozzálátott a feladathoz. Bobbie szemügyre vette a szkafanderét. Mindenfelé karcolások és horpadások borították, de máskülönben sértetlennek tűnt. Legszívesebben felöltötte volna, hogy elmagyarázza Thorssonnak, hová dughatja fel az arroganciáját.

Karján és lábán újabb reszketéssorozat szaladt végig. Valami vibrált a nyakánál, akár egy apró állat szívverése. Odanyúlt és megérintette.

A pulzusa volt. Szóra nyitotta a száját, de a technikus ekkor a levegőbe öklözött, aztán belecsapott asszisztense tenyerébe.

– Megvan, uram – jelentette Singh, aztán megindította a lejátszást.

Bobbie nézni próbálta, de a kép folyton elhomályosult. Meg akarta fogni Thorsson karját, de valahogy mellényúlt, és lassan előrebukott.

Már megint – gondolta magába, aztán pillanatnyi szabadesés előzte meg a mindent magába szippantó sötétséget.

– Az isten verje meg! – csattant fel élesen egy hang. – Nem megmondtam, hogy ez fog történni? A katona belső sérüléseket szenvedett, és csúnya agyrázkódása volt. Nem nyomhatja egyszerűen tele istenverte szpíddel, hogy kihallgathassa. Felelőtlenség. Az ilyenért börtön járna, bassza meg!

Bobbie kinyitotta a szemét. Újra az ágyban találta magát. Thorsson ült mellette a széken. Az ágy lábánál műtősruhába öltözött zömök szőke nő állt rákvörös és feldühödött arccal. Amikor meglátta, hogy Bobbie felébredt, odalépett mellé, és megfogta a kezét.

– Draper őrmester, ne próbáljon mozogni! Leesett az ágyról, és ezzel súlyosbította némelyik sérülését. Stabilizáltuk az állapotát, de most pihennie kell.

Az orvos Thorssonra nézett, miközben ezt mondta, tekintetével felkiáltójeleket tett minden mondat végére. Bobbie odabiccentett neki, amitől úgy érezte, mintha a feje vízzel teli tál lenne, amelyet folyamatosan változó nehézkedés mellett igyekszik odébb vinni. A tényt, hogy nem fájt, valószínűleg annak tudhatta be, hogy a rendelkezésükre álló összes fájdalomcsillapítót beadták neki.

– Draper őrmester kulcsfontosságú információval szolgált – jelentette ki Thorsson, kellemes hangjában némi megbánással. – Ennek köszönhetően talán elkerülhető, hogy tényleges háborúba keveredjünk a Földdel. Roberta feladata alapvetően az, hogy a saját életét kockáztassa azért, hogy másoknak ne kelljen.

– Ne hívjon Robertának! – motyogta Bobbie.

– Tüzér – válaszolta Thorsson. – Sajnálom, ami a csapatával történt. De leginkább azt sajnálom, hogy nem hittem magának. Köszönöm, hogy ilyen fegyelmezetten reagált. Ennek köszönhetően komoly hibát sikerült elkerülnünk.

– Totál seggnek gondoltam – mondta Bobbie.

– Az a munkám, katona.

Thorsson felállt.

– Most pihenjen! Elvisszük innen, amint eléggé felépül az utazáshoz.

– Elvisznek? Vissza a Marsra?

Thorsson nem válaszolt. Odabiccentett az orvosnak, aztán elment.

A doki megnyomott egy gombot az ágy mellett álló egyik gépen, és hidegség áradt szét Bobbie karjában. A fények kihunytak.

Zselé. Miért kell a kórházakban mindig zselét adni a betegeknek?

Bobbie megbökdöste villájával a tányérján rezgő kocsonyás zöld halmot. Végre elég jól érezte magát ahhoz, hogy ténylegesen egyen, és a puha, áttetsző ételek, amiket rendre behoztak neki, egyre kevésbé voltak az ínyére. Most még a haditengerészet hajóin felszolgált magas fehérje-és szénhidráttartalmú lötty is utcahosszal jobbnak tűnt volna ennél. Vagy egy vastag gombasteak, szósszal leöntve, kuszkusszal…

Félrecsusszant a szobája ajtaja, és belépett rajta az orvosa, akit – immár tudta – Trisha Pichonnak hívtak, ám ragaszkodott hozzá, hogy mindenki Dr. Trishnek szólítsa, vele együtt pedig Thorsson százados és egy ismeretlen férfi. Thorsson rávillantotta borzongató mosolyát, de Bobbie már rájött, hogy egész egyszerűen így működött a férfi arcberendezése. Úgy tűnt, hiányoztak belőle a mosolygáshoz szükséges izmok. Az újonnan érkezett férfi vallási hovatartozását tekintve meghatározhatatlan tengerészgyalogos káplánegyenruhát viselt.

Elsőként Dr. Trish szólalt meg.

– Jó híreim vannak, Bobbie. Holnap kiengedjük. Hogy érzi magát?

– Jól. És még éhes is vagyok – válaszolta Bobbie, aztán beledöfött a zselébe.

– Akkor elintézzük, hogy valami rendes ételt kapjon – felelte Dr. Trish, aztán elmosolyodott, és távozott a szobából.

Thorsson a káplán felé intett.

– Bemutatom Martens századost. Ő is velünk fog tartani az úton. Most itt hagyom magukat, hogy megismerkedhessenek.

Thorsson távozott, mielőtt Bobbie reagálhatott volna, Martens pedig lehuppant az ágy mellé húzott székre. Kezet nyújtott Bobbie-nak, aki elfogadta a kézfogást.

– Üdvözlöm, őrmester – mondta a férfi. – Tudja…

– Amikor a 2790-es űrlapon a „nincs”-et ikszeltem be a „vallása” oszlopban, komolyan gondoltam – szakította azonnal félbe Bobbie.

Martens elmosolyodott, láthatólag nem találta sértőnek sem azt, hogy félbeszakították, sem Bobbie agnoszticizmusát.

– Nem lelkészi minőségben rendeltek ide, őrmester. Képzett traumakezelő pszichológus is vagyok, és mivel végignézte, ahogy az egész egysége meghal, és maga is kis híján odaveszett, Thorsson százados és az orvosa egyetértettek abban, hogy szüksége lehet rám.

Bobbie elutasító válaszra nyitotta a száját, de torka összeszorult, és egyetlen hangot sem tudott kiadni. Feszélyezettségét azzal leplezte, hogy kimérten kortyolt egyet a vizéből, aztán azt felelte:

– Jól vagyok. Köszönöm, hogy eljött.

Martens hátradőlt a széken, mosolya mintha az arcára ragadt volna.

– Ha valóban jól lenne azok után, ami magával történt, az annak a jele lenne, hogy valami nagyon nincs rendjén. És hamarosan olyan helyzetben fogja találni magát, ahol hatalmas emocionális és intellektuális nyomás fog magára nehezedni. Amint megérkeztünk a Földre, nem engedheti meg magának azt a luxust, hogy érzelmileg összeroppanjon vagy poszttraumás stressz jelei mutatkozzanak magán. Rengeteg dolgunk lesz…

– A Földre? – csapott le Bobbie a szóra. – Várjunk csak! Miért megyek én a Földre?

Ötödik fejezet: Avasarala

Chrisjen Avasarala, a közigazgatási államtitkár helyettese, az asztal végéhez közel ült. Narancssárga szárija jelentette az egyetlen színfoltot az értekezlet máskülönben egyöntetű katonai szürkéi és kékjei között. A másik hét résztvevő, akik még helyet kaptak az asztalnál, az Egyesült Nemzetek haderőinek hadnemenkénti főparancsnokai voltak – mindannyian férfiak. Avasarala jól ismerte a nevüket, a karrierjüket és a jellemrajzukat, a zsoldjukat és a politikai hovatartozásukat, sőt, még azt is, kiket vittek ágyba. A hátsó fal mellett személyi asszisztensek és vezérkari hadapródok ácsorogtak feszengve, akár félénk kamaszok egy táncmulatságon. Avasarala óvatosan kihalászott egy pisztáciát a retiküljéből, diszkréten szétrepesztette a héját, aztán gyorsan bekapta a sós belet.

– A marsi vezérkarral szervezett bármiféle találkozóval várni kell, amíg a Ganymedesen nem stabilizálódik a helyzet. Ha ez előtt hivatalos diplomáciai tárgyalásokat kezdeményeznénk, azt a látszatot keltenénk, hogy elfogadjuk az új status quót. – Ezt Nguyen admirális, a jelenlévők legfiatalabbika jelentette ki. A katonai erődemonstráció híve. A sikeres fiatal férfiakra jellemző módon eltelve magától.

Adiki-Sandoval generális széles bikafejével bólogatva helyeselt.

– Egyetértek. Nem csak a Marsot kell szem előtt tartanunk. Ha megengedjük magunknak, hogy gyengének tűnjünk a Külső Bolygók Szövetsége előtt, a terroristacselekmények számának hirtelen növekedésével számolhatunk.

Mikel Agee, a diplomáciai testület feje hátradőlt a székében, és idegesen megnyalta a száját. Hátrasimított hajával és hegyes orrban végződő keskeny arcával antropomorf patkányra hasonlított.

– Uraim. Kénytelen vagyok ellentmondani…

– Magától értetődően – jegyezte meg szárazon Nettleford tábornok. Agee ügyet sem vetett rá.

– Ezen a ponton a Marssal való személyes egyeztetés az elengedhetetlen első lépés. Ha mindenféle előfeltételekkel és akadályokkal állunk elő, nemcsak elhúzódik majd a folyamat, hanem megnő a harcok kiújulásának esélye is. Amennyiben csökkenthetnénk a nyomást, kiereszthetnénk egy kis gőzt…

Nguyen admirális kifejezéstelen arccal bólintott. Amikor megszólalt, mintha csak egy barátjához intézte volna a szavait.

– Ti ott a testületnél ismertek a gőzgépeknél újabb keletű metaforát is?

Avasarala a többiekkel együtt nevetett. Ő sem tartotta sokra Agee-t.

– A helyzet már így is elmérgesedett – jelentette ki Nettleford tábornok. – Nekem úgy tűnik, hogy a legokosabb az lenne, ha visszahívnánk a Hetediket a Ceres Állomásról. Minél sebesebben. Aztán akasszunk ketyegő órát a falra, és várjuk ki, vajon a marsiak visszavonulnak-e a Ganymedesen.

– Azt akarja mondani, hogy küldjük őket a Jupiter-rendszerbe? – kérdezte Nguyen. – Vagy inkább a Marshoz vinné le őket?

– Ha valamivel megindulunk a Föld felé, az alapvetően úgy néz ki, mintha a Mars irányába indulnának – felelte Nettleford.

Avasarala megköszörülte a torkát.

– Megtudott bármi újat a támadás megindítójáról? – érdeklődött.

– A technikusok dolgoznak rajta – válaszolta Nettleford. – De ez is az én igazamat támasztja alá. Ha a Mars új technológiákkal kísérletezik a Ganymedesen, nem engedhetjük meg nekik, hogy ők diktálják a tempót. Nekünk is elő kell állnunk valamiféle fenyegetéssel.

– De a protomolekula volt? – kérdezte Agee. – Úgy értem, azzal állunk szemben, ami az Eros vesztét okozta?

– Még dolgozunk ezen – ismételte magát Nettleford, kissé elharapva a szavait. – Lényeges hasonlóságokat fedeztünk fel, ugyanakkor alapvető különbségeket is. Nem terjedt úgy, ahogy az Eroson. A Ganymedes nem megy át valamiféle átalakuláson, mint ahogy az Eros lakossága.

A rendelkezésünkre álló műholdas felvételek alapján úgy tűnik, hogy behatolt a marsi felségterületre, aztán vagy elpusztította önmagát, vagy az ő oldaluk végzett vele. Ha bármiféle kapcsolatban áll az Erosszal, sokat finomítottak rajta.

– Szóval a Mars hozzájutott egy mintához, és fegyverré alakította –

állapította meg Souther admirális. A tengernagy nem sokat beszélt. Avasarala mindig elfeledkezett róla, mennyire magas a hangja.

– Ez is elképzelhető – felelte Nettleford. – Nagyon is elképzelhető.

– Nézzék – szólalt meg Nguyen önelégült kis mosollyal, mint amikor egy kisgyerek biztos benne, hogy el fogja érni, amit akar. – Tudom, hogy az első csapás lehetőségét már elvetettük, de meg kell beszélnünk, meddig mehetünk el az azonnali válasszal. Ha valami komolyabbat akartak előkészíteni ezzel, akkor a kivárás olyan, mintha az űrbe lépnénk ki egy légzsilipből.

– Bele kellene menni a megbeszélésbe a Marssal – jelentette ki Avasarala.

A szobára hirtelen csend telepedett. Nguyen arca elsötétült.

– Úgy értsem… – kezdte, de nem fejezte be a mondatot. Avasarala figyelte, ahogy a férfiak sorra összenéznek. Még egy pisztáciát vett elő a retiküljéből, megette a belét, és visszatette a héjat. Agee igyekezett nem kimutatni elégedettségét. Avasaralának mindenképp meg kell tudnia, hogy kinek a protekciójával került be a diplomáciai testületbe. Borzalmas választásnak bizonyult.

– A biztonság problémát fog okozni – szólalt meg Nettleford. – Egyetlen hajójukat sem fogjuk beengedni a tényleges védelmi vonalainkon belülre.

– Nos, azt nem hagyhatjuk, hogy ők diktáljanak. Ha megtesszük, ide kell jönniük, ahol mi uraljuk a terepet.

– Parkoljanak le biztonságos távolságban, és menjünk el értük a saját hajóinkkal?

– Ebbe nem fognak belemenni.

– Akkor derítsük ki, mi az, amibe belemennek!

Avasarala halkan felállt és megindult az ajtó felé. Személyi asszisztense – egy Soren Cottwald nevű európai fiú – ellépett a hátsó fal mellől, és követte. A tábornokok úgy tettek, mintha nem vették volna észre a távozását, vagy olyannyira lekötötték őket az új problémák, amelyeket a nyakukba varrt, hogy valóban fel sem figyeltek rá. Bárhogy volt is, Avasarala biztosra vette, hogy épp annyira örülnek annak, hogy már nincs velük, mint amennyire ő annak, hogy eljöhetett.

Az Egyesült Nemzetek hágai központjának folyosói tiszták és szélesek voltak, a berendezés visszafogott stílusa miatt az egésznek olyan hatása volt, mint egy, a portugál gyarmatok 1940-es évekbeli hangulatát idéző múzeumi tárlatnak. Avasarala egy pillanatra megállt egy szervesanyag-visszaforgató egység mellett, és nekilátott előkeresni a pisztáciahéjakat.

– Most mi következik? – kérdezte.

– Eligazítás Mr. Errinwrighttal.

– És azután?

– Meeston Gravis számol be az afganisztáni helyzetről.

– Mondja le!

– Mivel indokoljam?

Avasarala összedörzsölte a kezét a szeméttároló felett, aztán hátrafordult, és gyors léptekkel megindult a központi étterem és a liftek felé.

– Hogy menjen az édesanyja retkes picsájába! – felelte. – Mondja azt neki, hogy az afgánok már az előtt ellenálltak a külföldi uralomnak, hogy az őseim elkezdték volna kiebrudalni a briteket. Amint rájövök, hogyan lehetne változtatni ezen, értesítem.

– Igenis, asszonyom.

– Ezenkívül szükségem lesz még egy naprakész összegzésre a Vénuszról. A legfrissebbre. És nincs időm még egy PhD fokozatot megszerezni ahhoz, hogy elolvassam, szóval, ha nem érthető és lényegre törő nyelven lesz megírva, rúgja ki a faszfejet, és kerítsen valakit, aki tud fogalmazni.

– Igenis, asszonyom.

A felvonó, amelyik a közös hallból és tárgyalókból vitte fel őket az irodákhoz, úgy csillogott, akár egy acélfoglalatba zárt gyémántsor, és akár négyfős vacsorára is megteríthettek volna benne. A lift felismerte őket, amikor beléptek, és óvatosan elindult a felsőbb szintek felé. Úgy tűnt, mintha a Binnenhof lesüllyedne az előcsarnokok ablakai előtt, Hága épületeinek hatalmas hangyabolya pedig szétterjedt volna a tökéletesen kék égbolt alatt. Tavaszodott, és a hó, ami december óta borította a várost, végre elolvadt. Galambok röppentek fel kavarogva a messze alattuk futó utcákról. Harmincmilliárd ember élt a bolygón, de a galambokat sosem fogják kiszorítani.

– Csupa faszszopó hím – szólalt meg Avasarala.

– Hogy mondta? – kérdezett vissza Soren.

– A tábornokok. Csupa faszszopó hím.

– Azt hittem, egyedül Souther…

– Nem úgy értem, hogy más férfiak faszát szopják. Úgy értem, hogy mind férfi, a sok faszszopó. Mikor fordult elő utoljára, hogy nő állt a fegyveres erők élén? Mióta ide kerültem, nem emlékszem ilyesmire. Így megint csak az derült ki, mi történik, ha túl sok a tesztoszteron egy szobában. Erről jut eszembe: keresse meg Annette Rabbirt az infrastruktúrától! Nem bízom Nguyenben. Ha megindul az adatforgalom közte és a nagygyűlés bármely tagja között, tudni akarok róla.

Soren megköszörülte a torkát.

– Elnézést, asszonyom. Az imént arra utasított, hogy kémkedjek Nguyen admirális után?

– Nem, mindössze átfogó beszámolót kértem a hálózat teljes adatforgalmáról, és a Nguyen irodáját illető adatokon kívül leszarok mindent.

– Természetesen. Én értettem félre, asszonyom.

A lift felülemelkedett az ablakokon, a város panorámáján, és besiklott a magánirodák szintjeinek sötét aknájába. Avasarala megropogtatta az ujjait.

– Azért a biztonság kedvéért – mondta –, intézkedjen a saját szakállára!

– Igenis, asszonyom. Magam is így gondoltam.

Azok szemében, akik csupán hírből ismerték Avasaralát, irodája megtévesztően szerénynek tűnhetett. Az épület keleti szárnyában helyezkedett el, ahol általában az alacsonyabb beosztású hivatalnokok kezdtek. Volt egy városra néző ablaka, de nem a sarkon. A videóképernyőt, amely a déli fal nagy részét elfoglalta, kikapcsolva hagyta, ha nem használta épp, és így a felület matt fekete maradt. A többi falat kopott bambuszlambéria borította. A szőnyeget takarékosan rövidre készítették, mintázata a foltokat volt hivatott elrejteni. A szobát kizárólag egy kis szentély díszítette, benne a Gautama Buddha agyagszobrával, meg egy metszett kristályváza, amelybe a virágokat a férje, Arjun küldte minden csütörtökön. A helyet mintha egy ódon pipa friss füstgomolyainak szaga töltötte volna be, noha Avasarala még egyszer sem dohányzott idebent, és tudtával senki sem tett soha ilyet. Az ablakhoz lépett. Alatta a város terjedelmes betontömbjei és ősi kövei terültek el.

A sötétedő égbolton a Vénusz fénylett fel.

A tizenkét év alatt, mióta ennél az íróasztalnál, ebben a szobában dolgozott, minden megváltozott. A Föld és felkapaszkodott fivére közti szövetség egykor öröknek, megbonthatatlannak számított. Az Öv mindig is bosszantó problémát jelentett nekik, renegátok és bajkeverők parányi sejtjeinek nyújtott menedéket, akik jó eséllyel előbb pusztultak el hajóik meghibásodása miatt, mint hogy felelősségre vonják őket tetteikért. Az emberiség sokáig egyedül volt a világmindenségben.

Aztán jött a titokban tartott felfedezés, hogy a Phoebe, a Szaturnusz különleges holdja voltaképp egy idegen civilizáció fegyvere, amelyet még akkor lőttek ki a földre, amikor az élet alig jelentett többet kettős lipidrétegbe zárt izgalmas ötletnél. Hogyan maradhatott volna minden a régiben ezek után?

És mégis úgy maradt. Igen, a Föld és a Mars még mindig nem tudta eldönteni, vajon állandó szövetségesek vagy halálos ellenségek-e. Igen, a KBSz, a bolygóközi űr Hezbollahja fokozatosan a külső bolygók tényleges politikai erejévé nőtte ki magát. Igen, az a valami, aminek eredetileg a Föld primitív bioszféráját kellett volna a saját képére alakítania, ehelyett egy elszabadult aszteroidán belezuhant a Vénusz felhőrétegeibe, és nekilátott – ki tudja, minek.

Mégis kitavaszodott. A választási ciklusok még mindig rendre újrakezdődtek. Az esthajnalcsillag még mindig felizzott az indigókék mennyboltozaton, és még a Föld legnagyobb városait is túlragyogta.

Más napokon Avasarala megnyugvást lelt ebben.

– Mr. Errinwright – szólalt meg Soren.

Avasarala a falon egyszerre feléledő halott képernyő felé fordult. Sadavir Errinwright bőre jóval sötétebb volt, mint az övé, arca kerek és kissé petyhüdt. Ránézésre Pandzsáb bármelyik régiójából származhatott volna, ám hanghordozásában a britek hűvös, elemző derűjét színlelte. Sötét öltönyt és elegáns, keskeny nyakkendőt viselt. Bárhol volt is, a háttérben hét ágra sütött a nap. A kép és a hang folyton vibrált, sötétítéssel igyekezett kompenzálni a túlzott világosságot, Errinwright így mintha puszta árnyék lett volna a kormányhivatal irodájában, avagy dicsfénnyel körülvett férfialak.

– Remélem, jól sikerült a megbeszélés.

– Minden rendben ment – felelte Avasarala. – Haladunk a marsi csúcstalálkozó előkészítésével. Most dolgozzák ki a biztonsági intézkedéseket.

– Mindenki egyetértett ezzel?

– Miután közöltem velük, hogy így lesz, igen. A marsiak a legmagasabb szintű delegációt küldik ide, hogy találkozzanak az Egyesült Nemzetek képviselőivel, és személyesen tolmácsolják nekik bocsánatkérésüket, és megvitassák velük, miként normalizálják a kapcsolatot és térjenek vissza a Ganymedesre, hogy bla-bla-bla. Igen?

Errinwright megvakarta az állát.

– Nem vagyok biztos benne, hogy marsi kormányzati kollégáink ugyanígy látják ezt – mondta.

– Akkor nyugodtan tiltakozhatnak. Legfeljebb a szándékainkkal ellentmondó sajtóközleményeket adunk ki, és az utolsó pillanatig a találkozó lefújásával fenyegetőzünk. A drámai feszültség roppant hatásos. Több mint hatásos: figyelemelterelő. Csak azt ne hagyja, hogy a lufifej a Vénuszt vagy az Erost említse.

A férfi arca csaknem észrevétlenül megrándult.

– Megtenné, hogy nem „lufifejként” emlegeti a főtitkár urat?

– Mégis, miért? Tudja, hogy így hívom. Szemtől szemben is így nevezem, és nem zavarja.

– Azt hiszi, csak humorizál.

– Mert egy tökkelütött lufifej, aki mindenre bólogat. Ne hagyja, hogy megemlítse a Vénuszt!

– És a felvételekkel mi legyen?

A kérdés jogos volt. Bármi pusztított is a Ganymedesen, az Egyesült Nemzetek területéről indította a támadást. Amennyiben meg lehetett bízni a nem hivatalos forrásokban – persze nem lehetett –, a Mars mindössze egyetlen tengerészgyalogos szkafanderkamerájának felvételeire támaszkodhatott. Avasaralának hétpercnyi, negyven különböző kamera által rögzített nagy felbontású videó állt rendelkezésére a lényről, ahogy lemészárolja a legjobb embereket, akiket a Föld képes volt kiállítani ellene. Még ha a marsiakat rá tudnák is beszélni, hogy hallgassanak róla, ezt nehéz lesz titokban tartani.

– Várjuk ki a találkozót! – javasolta Avasarala. – Meglátom, mit mondanak, és hogyan adják elő. Azután már tudni fogjuk, mit tegyünk. Ha az a dolog a marsiak fegyvere, ki fog derülni abból, mivel állnak elő a tárgyaláson.

– Értem – felelte kissé elnyújtva Errinwright. Ami annyit tett, hogy nem érti.

– Uram, már megbocsásson, de ennek egyelőre a Föld és a Mars között kell maradnia.

– Valóban a rendszer két legnagyobb hadereje közötti drámai feszültségre van szükségünk? Pontosan mire alapozza ezt a meglátását?

– Michael-Jon de Uturbé a Vénusz fokozott aktivitásáról értesített pontosan abban az időpontban, amikor a tűzharc kitört a Ganymedesen. Nem kiugró csúcsról, de észrevehetőről. És ha a Vénusz nyugtalankodni kezd, épp amikor minden jel szerint a protomolekula bukkan fel a Ganymedesen? Ez eléggé aggasztó.

Mielőtt folytatta volna, hagyta, hogy Errinwright megeméssze a szavait. A férfi tekintete oldalra siklott, mintha a levegőben olvasott volna valamit. Olyankor csinált effélét, amikor erősen elgondolkodott.

– Kardcsörgetéssel már próbálkoztunk – szólalt meg végül Avasarala. – Túléltük. Ezt már tudjuk. Kilencszáz oldalas mappát őrzök erről a fiókomban, tele elemzésekkel és vészforgatókönyvekkel, ha konfliktus törne ki a Föld és a Mars között, köztük tizennégy különböző tervezettel arra az esetre, ha ismeretlen új technológiát fejlesztenének ki. Na és az a mappa, ami arról szól, mit tegyünk, ha a Vénuszon történik váratlanul valami? Háromoldalas, és azzal kezdődik, hogy: Első lépés: keressük meg Istent!

Errinwright láthatólag felfogta a rideg valóságot. Avasarala Sorent hallotta maga mögött, némasága a megszokottól eltérőnek és nyugtalanabbnak hatott. A helyettes államtitkár saját félelmeit terítette ki az asztalra.

– Három lehetőséggel számolhatunk – mondta halkan a nő. – Egy: a Mars készítette. Ez egyszerűen háborút jelent. Ezt tudjuk kezelni. Kettő: valaki más készítette. Kellemetlen és veszélyes, de megoldható. Három: önmaga hozta létre magát. És semmi sincs a kezünkben.

– Újabb lapokat akar befűzni a vékony mappába? – kérdezte Errinwright. Mintha félvállról vette volna a dolgot, pedig nem.

– Nem, uram. Ki akarom deríteni, a három lehetőség közül melyikkel állunk szemben. Ha az első kettő egyikével, megoldom.

– És ha a harmadikkal?

– Beadom a lemondásomat – felelte Avasarala. – Nevezzen csak ki egy másik idiótát a helyemre.

Errinwright elég régóta dolgozott együtt vele, hogy kihallja hangjából az iróniát. Elmosolyodott, és szórakozottan megigazgatta a nyakkendőjét. Ez árulkodó jelnek számított. Éppúgy nyomasztotta a dolog, mint Avasaralát. Aki nem ismerte a férfit, nem tudta volna megállapítani ezt.

– Kifeszített kötélen kell egyensúlyoznunk. Nem hagyhatjuk, hogy a helyzet túlságosan elmérgesedjen a Ganymedesen.

– Majd a háttérben tartom a mutatványt – válaszolta Avasarala. – Senki sem indíthat háborút a hozzájárulásom nélkül.

– Úgy érti, hacsak a főtitkár nem adja ki rá a parancsot, és a közgyűlés meg nem szavazza a határozatot.

– És én mondom meg neki, mikor teheti meg ezt – tette hozzá Avasarala. – De közölheti vele a hírt. Ha egy hozzám hasonló vén nagyanyótól hallja, rögtön összemegy tőle a farka.

– Ezt valóban nem engedhetjük meg. Majd értesítsen róla, mit sikerült kiderítenie. Én beszélni fogok a beszédírókkal, és gondoskodom róla, hogy a bejelentés a megszabott kereteken belül maradjon.

– És ha bárki kiszivárogtatja a videót, személyesen fogom felelősségre vonni.

– Ha bárki kiszivárogtatja, hazaárulást követ el, amiért törvényszék elé fogják állítani, és élete hátralévő részét a Holdi Fegyenctelepen fogja töltetni.

– Az is megfelel.

– Jelentkezzen majd, Chrisjen. Nehéz időket élünk. Minél kevesebb meglepetés ér minket, annál jobb.

– Igenis, uram – felelte Avasarala. A kapcsolat szétbontott. A képernyő elsötétült. Narancssárga foltként látta magát benne, a tetején hajának szürke maszatjával. Soren khaki és fehér ködnek hatott.

– Nincs elég dolga?

– De van, asszonyom.

– Akkor sürgősen húzzon innen!

– Igenis, asszonyom.

A háta mögött hallotta Soren távolodó lépteit.

– Soren!

– Asszonyom?

– Kerítsen nekem egy listát mindazokról, akik tanúvallomást tettek az erosi incidens tárgyalásán. És futtassa át a vallomásokban elhangzottakat a neuropszichológiai elemzőprogramon, mintha ez még nem történt volna meg.

– Szüksége lesz a leiratokra is?

– Igen, azokat is kérem.

– Az asztalán lesznek, amilyen gyorsan csak lehet.

Becsukódott mögötte az ajtó, és Avasarala belesüppedt a székébe. Fájt a lába, és a fejfájás előérzete, amely reggel óta kísértette, egyszerre előrelépett és megköszörülte a torkát. A Buddha derűsen mosolygott, Avasarala pedig vigyorogva nézett vissza rá, mintha valami viccen nevetnének össze, amit csupán ők ketten érthetnek. Szeretett volna hazamenni, kiülni a verandára, és Arjunt hallgatni, ahogy zongorán gyakorol.

Ehelyett…

Inkább a saját kézi termináljáról hívta Arjunt, és nem az iroda rendszerét használta. Babonás késztetést érzett, hogy a két világot elválassza egymástól, még ilyen apróságokban is. Férje azonnal fogadta a hívást. Szögletes arcán a rövidre nyírt szakáll immár szinte teljesen megőszült. Tekintetéből állandóan vidámság sugárzott, még olyankor is, amikor sírt. Avasaralának elég volt ránéznie, és valami abban a pillanatban felengedett a keblében.

– Ma későn fogok hazaérni – jelentette be, és tüstént megbánta, hogy ennyire tényszerűen közölte ezt. Arjun bólintott.

– Kimondhatatlanul megdöbbentettél – felelte. Még a gúnyolódása is kedvesnek hatott. – Nehéz a maszk?

Maszknak nevezte. Mintha hitvese világ elé tárulkozó énje valamiféle hamis személyiség lett volna, az pedig, amelyik vele beszélgetett, vagy az unokáikkal játszott festőjátékokat, az igazi. Avasarala úgy vélte, hogy a férje téved, de a fikció annyira megnyugtatóan hatott, hogy mindig belement a játékba.

– Ma különösen nehéz. Te mivel foglalkozol, kedvesem?

– Kukurri disszertációjának a vázlatát olvasom. Még dolgozni kell rajta.

– Az irodádban vagy?

– Igen.

– Ki kellene menned a kertbe.

– Mert te ott szeretnél lenni? Kimehetünk együtt, amikor hazajöttél.

Avasarala felsóhajtott.

– Lehet, hogy nagyon későn érek haza.

– Ébressz fel, és akkor kimehetünk.

Avasarala megérintette a képernyőt, férje pedig szélesen elmosolyodott, mintha érezte volna a simogatását. Avasarala bontotta a vonalat. Megszokásból soha nem köszöntek el. A házasság hosszú évtizedei alatt kialakult ezernyi apró gesztus egyike volt ez.

Az asztali rendszer felé fordította a tekintetét, és előhívta a ganymedesi összecsapás taktikai elemzését, a Mars főbb katonai vezetőinek hírszerzési adatlapjait és a találkozó átfogó menetrendjét, amelynek felét a megbeszélésük óta már ki is töltötték a tábornokok. Elővett egy pisztáciát a retiküljéből, szétroppantott a héját, és hagyta, hogy a feldolgozatlan információ elárassza az agyát, elméje pedig keresztültáncolja magát rajta. A háta mögötti ablakban újabb csillagok fénye tört át Hága szennyezett levegőjén, de még mindig a Vénusz maradt a legfényesebb.

Hatodik fejezet: Holden

Holden alig emberi borzalmakkal telezsúfolt hosszú és kanyargós folyosókról álmodott, amikor hangos ismétlődő búgás ébresztette fel a koromsötét kabinban. Egy percig a priccsének számára szokatlan szíjaival küszködött, mielőtt sikerült kicsatolnia magát, és lebegve megindult előre a mikrogravitációban. Ismét megszólalt a fali konzol. Holden ellökte magát az ágytól, és rácsapott a kapcsolóra, hogy bekapcsolja a világítást. A kabin egészen parányi volt. Egy hetvenéves présülés fért el benne az egyik elválasztófalhoz szorított szekrény felett, meg egy sarokba beépített vécé és mosdókagyló, a priccsel szemben pedig egy fali konzol, ami fölé az Alvajáró nevet gravírozták.

A konzol harmadszor is jelezni kezdett. Holden ezúttal lenyomta a válasz gombot, és beleszólt:

– Merre járunk, Naomi?

– Az utolsó fékezőmanőver következik, mielőtt magas keringési pályára állunk. Nem fogod elhinni, de beállítanak minket a sorba.

– Úgy érted, ki kell várnunk a sorunkat?

– Aha – felelte Naomi. – Szerintem a Ganymedesre érkező össze hajó fedélzetére bemennek.

A fenébe.

– A fenébe. Melyik oldal?

– Számít ez?

– Hát – válaszolta Holden. – A Föld azért akar elkapni, mert elloptam pár ezer nukleáris robbanófejüket és átadtam azokat a KBSZ-nek. A Mars csak azért, mert elloptam az egyik hajójukat. Feltételezem, hogy a kettőért nem egyforma büntetés jár.

Naomi felkacagott.

– Bármelyikért örökre bezárnának.

– Akkor tarts csak szőrszálhasogatónak!

– Az a csoport, amelyiknél sorakozunk, ha jól látom, EN-hajókból áll, de közvetlen mellettük egy marsi fregatt parkol, és figyeli, mi történik.

Holden magában hálaimát rebegett, amiért megfogadta Fred Johnson tanácsát a Tychón, és az újonnan megjavított Alvajáróval jött el a Ganymedesre ahelyett, hogy a Rocinantéval próbálkozott volna a leszállással. Jelen pillanatban a teherszállító számított a KBSz flotta legkevésbé gyanús járművének. Sokkal kisebb valószínűséggel vonja magára feleslegesen a figyelmet, mint lopott marsi hadihajójuk. A Rocit a Jupitertől pár millió kilométerre hagyták egy olyan helyen, ahol jó eséllyel senki sem fogja keresni. Alex a levegő-visszaforgatókon és a passzív érzékelőkön kívül mindent deaktivált a hajón, és valószínűleg egy kabinmelegítő előtt, jó pár pokróccal betakarózva kuporgott, és várta a hívásukat.

– Rendben, most felmegyek. Irányított sugárnyalábbal üzenjetek Alexnek, és tájékoztassátok a helyzetről. Ha letartóztatnának minket, vigye vissza a Rocit a Tychóra.

Holden kinyitotta a priccse alatti szekrényt, és kivett egy lötyögő zöld kezeslábast, amelynek hátára az Alvajáró feliratot nyomták rá, az elülső zsebére pedig a Philips nevet varrták fel. A hajó menetlevele szerint, amit a Tycho számítógépes mágusai hamisítottak, Walter Philips néven tengerész szakaszvezetőként és műszaki mindenesként szolgált az Alvajáró élelmiszerszállító hajón. Ezenkívül a háromfős legénység másodparancsnok-helyettese volt. Mivel az egész naprendszerben jól ismerték, ésszerűnek tűnt, hogy olyan beosztást kapjon, ami nem kívánja meg, hogy szóba elegyedjen a hatóságokkal.

A parányi mosdókagylónál megmosakodott – nem tényleges folyóvízzel, csupán nedves mosdókendőkkel és beszappanozott szivacspárnákkal –, aztán fancsali képpel megvakargatta az álcája részeként növesztett szakállt. Korábban sosem próbálta meghagyni, és csalódottan tapasztalta, hogy arcszőrzete foltokban, változó hosszúságú és különbözőképp göndörödő szálakban sarjadt ki. Amos szolidaritásból szintén szakállt növesztett, és mostanra dús oroszlánsörénnyel büszkélkedhetett, mi több, azt fontolgatta, hogy megtartja, annyira jól mutatott.

Holden az újranedvesítő kamrába csúsztatta a mosdókendőt, és ellökte magát a fülke zsilipajtajához, aztán a legénységi hágcsón megindult felfelé a vezérlőfedélzetre.

Nem mintha komoly vezérlőberendezéseket lehetett volna találni ott. Az Alvajáró csaknem százéves volt már, és a végletekig leharcoltnak tűnt. Ha nem lett volna szükségük eldobható hajóra a küldetéshez, Fred emberei valószínűleg egyszerűen bezúzzák az öreglányt. Nemrégiben elszenvedett kalandja az űrkalózokkal eleve félig gajra vágta a hajót.

A pályafutása elmúlt húsz évében viszont a Ganymedes és a Ceres között szállított élelmiszert. A nyilvántartásban a Jupiter holdjának rendszeres látogatójaként fog feltűnni, és hihetőnek hangzik, hogy segélyszállítmánnyal érkezik. Fred arra számított, hogy a gyakori ganymedesi utaknak köszönhetően anélkül átengedik bármilyen vámellenőrzésen vagy blokádon, hogy átvizsgálnák.

Feltételezése a jelek szerint túl optimistának bizonyult.

Naomi az egyik vezérlőállomásnál ült beszíjazva, amikor Holden felért. A férfiéhoz hasonló zöld kezeslábast viselt, a zsebén az Estancia névvel. Rámosolygott Holdenre, majd intett neki, hogy hajoljon a képernyőhöz.

– Az a hajócsoport ellenőriz mindenkit, mielőtt leszállnának.

– A rohadt életbe – káromkodott Holden, miközben ráközelített a teleszkóp képére, hogy jobban szemügyre vehesse a hajótesteket és az azonosító jeleket. – Egyértelműen EN-hajók. – Aprócska valami futott át a képernyőn az egyik EN-hajótól a nehéz teherszállítóhoz, amely épp a sor elejére került. – Az pedig bevizsgáló szkiffnek tűnik.

– Még szerencse, hogy egy hónapja nem nyiratkoztál – jegyezte meg Naomi, és megráncigálta Holden egyik fürtjét. – Ezzel a lobonccal a fejeden meg azzal a szörnyű szakállal a tulajdon édesanyád sem ismerne rád.

– Remélem, hogy az édesanyáimat nem nyerték meg az ügynek – próbált hasonlóan nemtörődöm hangnemben válaszolni Holden. – Figyelmeztetem Amost, hogy hamarosan átjönnek.

Holden, Naomi és Amos a közvetlenül a belső zsilipkamraajtó előtti rövid, szekrényekkel teli folyosón várta, hogy az ellenőrök bejussanak. Naomi magasnak és szigorúnak tűnt frissen mosott parancsnoki egyenruhájában és mágneses csizmájában. Estancia kapitány tíz éven át szolgált a hajó parancsnokaként az életét követelő kalóztámadás előtt. Holden úgy vélte, Naomi kellően tekintélyes kiállással lépett a helyébe.

Mögötte Amos állt, kezeslábasán főmérnöki jelvénnyel, arcán unott kifejezéssel. Még a Ganymedes körüli pályájuk mikrogravitációjában is mintha meggörnyedt volna. Holden minden tőle telhetőt megtett, hogy leutánozza társa testtartását és morcos ábrázatát.

A légzsilip végzett a légnyomás-kiegyenlítéssel, és félrecsúsztak a belső ajtók. Hat harci páncélba öltözött tengerészgyalogos és egy szkafanderes ifjú hadnagy csattogott ki mágneses csizmában. A hadnagy gyorsan szemügyre vette a legénységet, és összevetette őket valamivel a kézi terminálján. Éppoly unottnak hatott, mint Amos. Holden úgy tippelt, hogy a szerencsétlen fiatal tisztnek jutott az utálatos feladat, hogy egész nap hajókat ellenőrizzen, és valószínű épp annyira szerette volna minél gyorsabban lezavarni a dolgot, mint amennyire ők indultak volna már tovább.

– Rowena Estancia, a Ceresen bejegyzett Könnyező Alvajáró kapitánya és többségi tulajdonosa.

Nem kérdést tett fel, Naomi mégis azt válaszolta:

– Igenis, uram.

– Tetszik a név – jelentette ki a hadnagy anélkül, hogy felnézett volna a kézi termináljáról.

– Uram?

– A hajó neve. Nem szokványos. Esküszöm, hogy ha még egy olyan hajóra kell felmennem, amit valakinek a gyerekéről neveztek el, vagy a lányról, akit a Titanon eltöltött varázslatos hét után hagytak ott, büntetést fogok kiróni a kreativitás általános hiánya miatt.

Holden érezte, hogy feszültség indul ki a keresztcsontjától, aztán egészen a tarkójáig felkúszik a gerincén. Lehet, hogy a hadnagy unja a munkáját, de éles eszű és szemű, és ezt rögtön tudatta is velük.

– Hát, ezt arról a sírással töltött három hónapról neveztem el, amit a Titanon töltöttem, miután elhagyott a kedvesem – mondta erre Naomi az arcán elterülő széles mosollyal. – Visszatekintve valószínűleg jobban jártam így. Eredetileg az aranyhalamról terveztem elnevezni.

A hadnagy meglepetten felkapta a fejét; aztán elnevette magát.

– Köszönöm, kapitány. Ma először sikerült valakinek megnevettetnie. Mindenki más teljesen betojik tőlünk, ebből a hat hústoronyból pedig – a mögötte álló tengerészgyalogosokra mutatott – vegyi úton távolították el a humorérzéket.

Holden ideges pillantást vetett Amosra. Ez most flörtöl Naomival? Szerintem flörtöl vele. Amos szemöldökráncolása bármit jelenthetett.

A hadnagy bepötyögött valamit a termináljába, aztán így szólt:

– Fehérje, étrend-kiegészítők, víztisztítók és antibiotikumok. Vethetnék egy gyors pillantást a rakományra?

– Igenis – felelte Naomi, és a zsilipajtó felé intett. – Erre parancsoljon!

Megindult, nyomában az EN-tiszttel és két tengerészgyalogossal. A hátramaradt négy kissé szétvetett lábbal őrködött tovább a légzsilip előtt. Amos oldalba bökte Holdent, hogy magára vonja a figyelmét, aztán megszólalt:

– Hogy érzitek magatokat, fiúk?

A tengerészgyalogosok ügyet sem vetettek rá.

– Épp azt mondtam a haveromnak itt, hogy ezek a bádogöltönyök, amiket a fiúk viselnek, iszonyúan bevághatnak odalent.

Holden lehunyta a szemét, és telepatikusan igyekezett jelezni Amosnak, hogy fogja be a száját. Nem működött.

– Úgy értem, mindenhova spéci csúcstechnikát csatolnak fel rátok, közben meg nem tudjátok megvakarni a tökötöket. Vagy ne adj’ isten félrecsúszik kicsit, és odébb kell tolni a cajgot, hogy elférjen.

Holden kinyitotta a szemét. A tengerészgyalogosok már mind Amosra szegezték a tekintetüket, de nem moccantak és nem szóltak. Holden bearaszolt a hátsó sarokba, és igyekezett minél jobban bepréselődni oda. Egyetlen pillantást sem vetettek felé.

– Na szóval – folytatta Amos bajtársias derűtől harsány hangon. – Rengeteget agyaltam a dolgon, és azt reméltem, hogy ti majd segítetek eldönteni, hogy igazam van-e.

A hozzá legközelebb álló tengerészgyalogos egy lépést tett felé, de semmi több nem történt.

– Arra a következtetésre jutottam – magyarázta Amos –, hogy az egész problémát elkerülendő egyszerűen lenyisszantanak mindent, ami összeakadhat a szkafanderrel. És egyúttal annak veszélyét is csökkentik, hogy a hajón töltött hideg és hosszú éjszakákon egymással kamatyoljatok.

A tengerészgyalogos még egy lépést tett előre, mire Amos maga is rögvest előrébb lépett, hogy csökkentse a kettejük közti távolságot. Most, hogy az orra csaknem a tengerészgyalogos páncélozott arclemezéhez nyomódott, Amos feltette a kérdést:

– Szóval válaszolj őszintén, katona! A szkafander külső alakja anatómiailag korrekt, ugye?

Hosszú, feszült csend következett, amit végül az tört meg, hogy a zsilipajtónál valaki megköszörülte a torkát, és a hadnagy lépett be a folyosóra.

– Valami gond van?

– Dehogy. Csak ismerkedtem ezekkel a kiváló férfiakkal és nőkkel, akiket az én adómból is fizetnek.

– Őrmester? – kérdezte a hadnagy.

A tengerészgyalogos hátralépett.

– Nincs, uram. Semmi gond.

A hadnagy hátrafordult és kezet fogott Naomival.

– Estancia kapitány, örülök, hogy megismerhettem. Az embereink hamarosan rádión elküldik a leszállási engedélyüket. Biztosra veszem, hogy a ganymedesiek hálásak lesznek a segélyszállítmányért.

– Örömmel segítünk – válaszolta Naomi, és ragyogó mosolyt villantott a fiatal tisztre.

Amikor az EN-katonák visszatértek a hajójukra a légzsilipen át, és elrepültek, Naomi megkönnyebbülten kifújta a levegőt, és masszírozni kezdte az arcát.

– Ha még egy másodpercig mosolyognom kell, szétrepedt volna az arcom.

Holden az ingujjánál fogva megragadta Amost.

– Mi. A. Fasz… – sziszegte összeszorított fogakkal – …volt ez az egész?

– Micsoda? – kérdezte Naomi.

– Amos gyakorlatilag mindent bedobott, hogy felhergelje a tengerészgyalogosokat a távollétetekben. Csodálom, hogy nem lőtték le, és rögtön utána engem is.

Amos lepillantott Holden még mindig a ruhája ujját szorongató kezére, de meg sem próbálta elhúzni a karját.

– Kapitány, maga jó ember, de csapnivaló csempész.

– Micsoda? – kérdezte megint Naomi.

– A kapitány annyira idegesen viselkedett, hogy még én is arra kezdtem gyanakodni, hogy készül valamire. Így lekötöttem a tengerészgyalogosok figyelmét, amíg vissza nem értél – felelte Amos. – Ó, és nem lőhetnek le, hacsak ténylegesen kezet nem emelek rájuk, vagy elő nem rántod a fegyvered. Az EN haditengerészeténél szolgált. Igazán emlékezhetne a szabályzatra.

– Szóval… – kezdte Holden.

– Szóval – vágott a szavába Amos. – Ha a hadnagy felőlünk érdeklődne, lesz mit mesélniük a seggfej gépészről, aki a pofájukba nyomult, és egy szót sem ejtenek majd a tépett szakállú fickóról, aki a sarokban próbált elbújni.

– A francba – mondta Holden.

– Maga remek kapitány, és bármikor számíthat rám, ha harcra kerülne sor. Bűnözőnek viszont szánalmas. Egyszerűen nem tud kibújni a saját bőréből.

– Nincs kedved átvenni tőlem a kapitányi posztot? – szólalt meg Naomi. – Pocsék egy munka.

– Ganymedes torony, itt az Alvajáró kéri ismételten, hogy jelöljenek ki leszállóhelyet – mondta Naomi. – Az EN járőrei már szabad utat adtak nekünk, de három órája alacsony keringési pályán veszteglünk.

Naomi kikapcsolta a mikrofonját, és hozzátette:

– Seggfej.

Most nem ugyanaz a hang felelt, mint akihez az elmúlt néhány órában folyamodtak leszállási engedélyért. Ez idősebbnek és kevésbé bosszúsnak hatott.

– Elnézést, Alvajáró, kijelöljük a helyüket, amint lehetséges. De az elmúlt tíz órában folyamatosan indítottuk a hajókat, és még mindig maradt egy tucatnyi, akinek fel kell szállnia, mielőtt bárkinek engedélyt adhatunk a leszállásra.

Holden bekapcsolta a mikrofonját, és megszólalt:

– Most az irányításvezetővel beszélünk?

– Igen. Sam Snelling fő-irányításvezetővel, ha panaszt akarnak benyújtani. A Snellinget két l-lel írják.

– Nem, dehogy – felelte Holden. – Nem akarunk panaszt tenni. Egy ideje figyeljük az útnak induló hajókat. Menekülteket szállítanak?

A raksúlyokból ítélve, amit felszállni láttunk, úgy tűnik, mintha a hold fél lakossága távozna.

– Nem. Valóban szállít néhány bérelt és kereskedelmi űrhajó embereket is, de a többségük élelmiszerszállító.

– Élelmiszerszállító?

– Közel százezer kiló élelmiszert szállítunk innen naponta, és a harcok miatt rengeteg szállítmány a felszínen rekedt. Most, hogy átengedik az embereket a blokádon, sorra indulnak, hogy célba juttassák a rakományukat.

– Várjunk csak – mondta erre Holden. – Mi itt arra várunk, hogy segélyszállítmányt juttassunk el a Ganymedes éhező lakosságának, maguk meg több százezer kiló élelmet visznek el a holdról?

– A torlódás miatt inkább közel félmilliót – felelte Sam. – De ez az étel nem a mi tulajdonunk. A ganymedesi élelmiszer-termelés java része felett nem helyben bejegyzett nagyvállalatok rendelkeznek. Rengeteg pénz állt lekötve ezekben a szállítmányokban. Amíg a felszínen vesztegeltek, naponta vagyonokat vesztettek rajtuk.

– De… – kezdett bele Holden, aztán némi gondolkodás után csak annyit mondott: – Alvajáró, vége.

Holden elfordította az ülését, hogy szembekerüljön Naomival. Naomi maga elé meredt, ami azt jelentette, hogy éppannyira felbosszantotta magát ezen, mint ő.

Amos, aki a műszaki konzol mellett henyélt, és egy segélyszállítmányból elcsent almát rágcsált, csak annyit kérdezett:

– És ez miért is lepi meg magát, kapitány?

Egy órával később engedélyt kaptak a leszállásra.

Alacsony keringési pályáról és ereszkedés közben nézve a Ganymedes felszíne nem igazán tűnt másnak, mint eddig. A Jupiter holdja még legszebb napjaiban sem volt több szürke szilikátkőzetből és némileg kevésbé szürke vízjégből álló pusztaságnál, és az egészet becsapódási kráterek és hirtelen megfagyott tavak pettyezték. Külsőre már jóval azelőtt csatatérre emlékeztetett, hogy az emberiség ősei kimásztak a szárazföldre.

Ám az emberek a pusztítás terén mutatott rendkívüli kreativitásuknak és szorgalmuknak köszönhetően módot találtak rá, hogy rajta hagyják a kézjegyüket. Holden a tájat felszaggató hosszú fekete sebhely végén fedezte fel egy torpedóromboló csaknem vázszerkezetig szétroncsolódott maradványait. A becsapódás keltette lökéshullám még tíz kilométerrel távolabb is letarolt kisebb kupolákat. A roncs körül parányi mentőhajók repkedtek, nem annyira túlélőket kerestek, mint a zuhanást átvészelt információ vagy technológia darabjait, amelyek nem kerülhettek az ellenség kezébe.

A legsúlyosabb szemmel látható kárt az egyik óriás üvegházkupola teljes elvesztése jelentette. A mezőgazdasági kupolák gigantikus acél-és üvegépítmények voltak, bennük több hektárnyi gondosan művelt termőtalajjal, valamint aprólékos munkával kitenyésztett és ápolt haszonnövényekkel. A rázuhant tükörrendszer elgörbült fémszerkezete alatt összerogyott kupola látványa sokkolóan és demoralizálóan hatott. Ezek az üvegházak látták el kifejezetten itt nemesített élelmiszerekkel a külső bolygókat. Bennük a történelem legfejlettebb agrártudományi kísérleteivel foglalkoztak. A keringő tükrök pedig a műszaki tudomány csodájának számítottak, ami mindezt lehetővé tette. Egyiket a másiknak csapni, aztán mindkettőt romokban hagyni olyan rövidlátó ostobaságnak tűnt Holden szemében, mintha a saját vízkészletükbe szartak volna bele, hogy az ellenség ne ihasson belőle.

Mire az Alvajáró recsegő csontjai megpihenhettek a kijelölt leszállóhelyen, Holden minden türelmét elvesztette az emberi hülyeséggel szemben.

Így az természetesen elébe jött, hogy köszöntse.

A vámtiszt már várt rájuk, amikor kiléptek a légzsilipből. Csontsovány, de jóképű férfi volt, kopasz tojásforma fejjel. Két jellegtelen egyenruhát viselő biztonsági őr kísérte, az övükre csatolt fegyvertáskában sokkoló pisztolyt viseltek.

– Üdv, a nevem Mr. Vedas. Én végzem a vámellenőrzést a tizenegyes számú kikötőben az A14-es és az A22-es leszállóhelyek közti szakaszon. Kérem a menetlevelüket.

Naomi, aki újfent átvette a kapitány szerepét, előrelépett, és azt felelte:

– A menetlevelet már a leszállás előtt átküldtük az irodájába. Nem…

Holden látta, hogy Vedasnál nincs hivatalos rakomány-ellenőrző terminál, és a biztonsági őrök sem a Ganymedesi Kikötői Hatóságok egyenruháját viselték. Az a bosszantó előérzete támadt, hogy ügyetlen csalási kísérlethez kell statisztálniuk. Közelebb lépett, és leintette Naomit.

– Kapitány, majd én elintézem.

Vedas vámtiszt tetőtől talpig végigmérte, aztán megkérdezte:

– És maga kicsoda?

– Szólítson nyugodtan Nem veszem be a süketelését úrnak!

Vedas a homlokát ráncolta, a két biztonsági őr pedig közelebb csoszogott. Holden rájuk mosolygott, aztán a háta mögé nyúlt, és előhúzott egy jókora pisztolyt. Leeresztette a combjához, irányzékkal a föld felé, az ál-hatóságiak ennek ellenére hátraléptek. Vedas elsápadt.

– Ismerem ezt a módszert – folytatta Holden. – Elkéri a menetlevelünket, aztán közli velünk, milyen tételeket soroltunk fel rajta tévedésből. És miközben mi átküldjük az irodájába a kiigazított menetlevelet, addig maga meg a gorillái kimazsolázzák a legkelendőbb cikkeket, és eladják őket a sejtésem szerint virágzó élelmiszer-és gyógyszer-feketepiacon.

– A Ganymedes Állomás hivatalos ügyintézője vagyok – visította Vedas. – Azt hiszi, megfélemlíthet a fegyverével? A kikötői biztonsági szolgálattal letartóztathatom, és elkoboztathatom az egész hajót, ha azt hiszi…

– Eszemben sincs megfélemlíteni – szakította félbe Holden. – De torkig vagyok az olyan idiótákkal, akik mások szenvedéséből húznak hasznot, és sokkal jobban fogom érezni magam, ha a nagydarab barátom, Amos a szart is kiveri magukból, amiért ételt és gyógyszereket akarnak ellopni a háborús menekültektől.

– Nem annyira megfélemlítés ez, mint feszültségoldás – tette hozzá Amos nyájasan.

Holden Amos felé biccentett.

– Mennyire dühít fel, hogy ez a fickó menekülteket akar meglopni, Amos?

– Kurvára rohadtul zabos vagyok tőle, kapitány.

Holden a combjához ütögette a pisztolyát.

– A pisztoly csak azért kell, nehogy a „kikötő biztonsági szolgálata” közbeavatkozzon, mielőtt Amos teljesen kiadta a dühét.

Mr. Vedas, a tizenegyes számú kikötő A14-es és A22-es szakaszának vámtisztje sarkon fordult, és lélekszakadva rohanni kezdett, szorosan a nyomában pedig a két bérzsaru loholt.

– Te élvezted ezt – állapította meg Naomi. Arcára furcsa, latolgató kifejezés ült ki, hanghordozása a vád és az elfogadás közötti senki földjén tétovázott.

Holden visszacsúsztatta a pisztolytáskába a fegyverét.

– Gyerünk, derítsük ki, mi a franc történt itt!

Hetedik fejezet: Prax

A biztonsági központ a felszíntől lefelé számított harmadik szinten helyezkedett el. A kidolgozott falak és az önálló energiaellátás fényűzésnek tűntek az állomáson lévő többi hely nyers jégfelületeihez képest, valójában azonban fontos jelzéseknek számítottak. Mint ahogy némelyik növény élénk leveleivel hirdette mérgező mivoltát, a biztonsági központ a bevehetetlenségével kérkedett. Nem volt elég, hogy képtelenség alagutat fúrni a jégben, amelyen át a zárkákból kicsempészhetnének barátot vagy szeretőt. Mindenkinek tudnia kellett, hogy ez lehetetlen – a puszta látványból kellett tudniuk –, máskülönben valaki biztosan megpróbálkozott volna vele.

A Ganymedesen eltöltött hosszú évek során Prax mindössze egyszer járt ott, és akkor is tanúként. A törvényt segítő emberként, nem pedig azért, hogy ő kérjen segítséget tőlük. Az elmúlt héten tizenkétszer jött vissza, ácsorgott a hosszú, kétségbeejtő sorban, izgett-mozgott idegesen, és küzdött a szinte ellenállhatatlan érzéssel, hogy valahol máshol kellene lennie, ahol tesz valamit, még ha nem is tudja pontosan, hogy micsodát.

– Sajnálom, dr. Meng – mondta a nő a nyilvános információs pult ujjnyi vastag, dróttal csipkézett ablaka mögül. Fáradtnak tűnt. Nem csupán fáradtnak, nem csupán kimerültnek. Lesokkoltnak. Halottnak. – Ma sincs semmi.

– Beszélhetnék valakivel? Biztosan van mód rá…

– Sajnálom – válaszolta a nő, tekintetével pedig már a következő reménytelen, rémült, fürdetlen személyt kereste, akinek nem fog tudni segíteni. Prax ellépett az ablaktól, tehetetlen dühében a fogát csikorgatta. A leghátsó ember két óra múlva ér majd a sor elejére; végig férfiak, nők és gyerekek álldogáltak, támaszkodtak a falnak, vagy ültek a földön. Némelyikük sírt. Egy kivörösödött szemű fiatal nő marihuánás cigarettát szívott, a parázsló fű bűze az összezsúfolódott testek szagával keveredett, a füst a TILOS A DOHÁNYZÁS tábla előtt gomolygott. Senki sem szólt, hogy ne csinálja. Mindnyájuk tekintetében a háborús menekültek elkínzottsága tükröződött, még azokéban is, akik itt születtek.

Mióta véget értek a hivatalos összecsapások, a marsi és földi seregek visszahúzódtak a saját vonalaik mögé. A külső bolygók éléskamrája kietlen pusztasággá változott a kettő között, és az állomás minden elméje egyetlen feladatra összpontosított: a menekülésre.

A kikötőket eleinte lezárva tartotta az egymással harcoló két haderő, ők azonban a hajóik biztonsága érdekében csakhamar távoztak a felszínről, és az állomáson eluralkodott fejetlenséget és félelmet immár nem lehetett kordában tartani. Azt a néhány személyszállító hajót, amelyik engedélyt kapott a felszállásra, olyanok töltötték meg, akiknek mindegy volt, hová mennek, csak el innen. A viteldíjak még azokat is csődbe vitték, akik évekig a legjobban fizetett mérnöki állásokban dolgoztak, legalábbis a Föld területén kívül. A szegényebbek teherszállító drónokon és apró jachtokon kényszerültek elszökni, de akadtak olyanok is, akik módosított vázakhoz erősített űrruhákban lőtték ki magukat az Europa felé abban a reményben, hogy megmentik őket. A pánik egyre újabb kockázatok vállalásába hajtotta bele őket, míg ki nem kötöttek valahol máshol, vagy az örök nyughelyükön. Az őrállomások közelében, a kikötők közelében, de még a Mars és az EN azóta sorsukra hagyott katonai kordonjainak közelében is a biztonság illúzióját keresők zsúfolódtak össze a folyosókon.

Prax legszívesebben velük lett volna.

Ehelyett élete egyfajta könyörtelen ritmust vett fel. A lakásában ébredt, mivel este mindig hazament, hogy otthon legyen, ha Mei netán visszatérne. Azt ette, amit talált. Az elmúlt két nap már semmi sem maradt a személyes készleteiből, de a parkok dísznövényei közül némelyik ehető volt. Egyébként sem volt különösebben éhes.

Aztán végignézte a tetemlistákat.

Az első héten a kórházak folyamatosan feltöltötték a hírfolyamra a begyűjtött holttestekről készült képeket, hogy könnyebben azonosíthassák a személyeket. Azóta Praxnak személyesen kellett elmennie, hogy megszemlélje a tényleges tetemeket. Egy gyermeket keresett, így szükségtelen volt végignéznie a halottak zömét, ám akiket mégis látott, még sokáig kísértették. Két alkalommal olyannyira összeroncsolódott tetemre lelt, hogy akár Mei is lehetett volna, de az elsőnek anyajegy volt a tarkóján, a másiknak pedig a lábujjkörmei alakja különbözött. Ezeket a halott lányokat valaki más siratta.

Amint meggyőződött róla, hogy Mei nincs a halottak listáin, vadászni indult. A kislány eltűnését követő első este elővette a kézi terminálját, és lajstromot készített. Kiket keressen meg a hivatalos személyek közül: a biztonságiakat, Mei orvosait, az egymással harcoló haderőket. Kiket keressen meg, akik esetleg információval szolgálhatnak: a többi szülőt az iskolából, a többi szülőt a terápiás csoportból, Mei édesanyját. Melyik kedvenc helyein érdemes Meit keresnie: a legjobb barátjánál, a közparkokban, ahová a leggyakrabban eljárt, az édességboltban, ahol azt a zöldcitrom-sörbetet árulják, amiből Mei mindig kér. Milyen helyeken kereshetnek megvételre elrabolt gyerekeket szexuális szolgáltatásokhoz: az állomás eltárolt címtárában szereplő bárokban és bordélyokban.

A frissített címtár biztosan benne van a rendszerben, de még mindig nem hozzáférhető. Mindennap minél több tételt igyekezett kihúzni a listáról, és amikor minddel végzett, elölről kezdte az egészet.

A lajstrom munkarenddé alakult. Minden másnap a biztonságiak, a köztes napokon pedig felváltva bárki, akit a marsi haderőktől vagy az EN-től elért. Délelőttönként a holttestellenőrzés után a parkok. Mei legjobb barátjának és a családjának sikerült elhagyniuk a holdat, így náluk felesleges lett volna kérdezősködnie. Az édességbolt leégett az utcai zavargások során. Az orvosait tudta a legnehezebben felkutatni. Dr. Astrigan, Mei gyerekorvosa kellően aggodalmaskodva hallgatta végig, és megígérte, hogy felhívja, ha megtud valamit, aztán, amikor három nappal később Prax megint benézett hozzá, arra sem emlékezett, hogy egyáltalán beszéltek. Megkereste a sebészt, aki a Mei gerince mentén keletkezett tályogokat segített lecsapolni, amikor először diagnosztizálták lányánál a betegséget. Dr. Stricklandnek a terápiás és segítő csoportból nyoma veszett. Abuakár ápoló meghalt.

A csoportban megismert többi családnak a saját tragédiáikat kellett feldolgozniuk. Nem egyedül Mei tűnt el. Ugyanez történt Katoa Mertonnal is. Gabby Solyuzzal. Sandro Ventisietével. Prax ugyanazt a félelmet és reményvesztettséget látta tükröződni a többi szülő tekintetében is, mint ami az agya egy rejtett zugában sikítozott. Ez még a holttestszemléknél is nehezebbé tette ezeket a látogatásokat. Így nehéz volt elfelednie a félelmeit.

Mégis sikerült neki.

Basia Merton – Mei Katoa apunak hívta őt –, ez a vastagnyakú férfi folyton mentolillatot árasztott. Ceruzavékony feleségének mosolya ideges szájrándulásra emlékeztetett. Otthonuk hat helyiségből állt, nem messze a felszíntől öt szinttel lejjebb található vízgazdálkodási komplexumtól, a szobákat kócselyemből és bambuszból készült tárgyakkal rendezték be. Amikor Basia ajtót nyitott, nem mosolyodott el, és nem köszönt, csak megfordult és visszacammogott a lakásba, az ajtót pedig nyitva hagyta maga mögött. Prax bement utána.

Amikor asztalhoz ültek, Basia varázslatosan friss tejet öntött neki. Prax immár ötödik alkalommal járt náluk Mei eltűnése óta.

– Szóval semmi újdonság? – érdeklődött Basia.

– Semmi hír – felelte Prax. – Legalább ennyit tudunk.

A lakás végében egy lány csattant fel felháborodottan, amire egy még kisebb fiú hangja felelt. Basia hátra sem nézett.

– Nálunk sincs semmi. Sajnálom.

A tej íze csodálatos volt, simogató, telt és lágy. Prax szinte érezte, ahogyan a kalóriák és tápanyagok felszívódnak szája sejtmembránjain át. Felötlött benne, hogy róla gyakorlatilag már elmondható, hogy éhezik.

– Még van remény – motyogta Prax.

Basia úgy fújta ki a levegőt, mint akit gyomorszájon vágtak. Száját összeszorítva bámult az asztalra. A hátsó szobából beszűrődő kiabálás halk kisfiús sírássá csendesült.

– Elutazunk – jelentette be Basia. – Az unokatestvérem a Lunán dolgozik a Magellan Biotechnél. Segélyszállítmányokat küldenek ide, és miután a gyógyszereket kirakodták a hajókról, nekünk is lesz elég hely visszafelé. Már mindent megszerveztünk.

Prax letette a pohár tejet. A kamrák mintha elnémultak volna körülöttük, habár tudta, hogy ez csupán illúzió. Furcsa nyomás támadt a torkában, lent a mellkasában. Úgy érezte, arcát hideg veríték borítja el. Hirtelen megint pontosan úgy érezte magát, mint amikor a felesége közölte vele, hogy beadta a válópert. Elárulták. Úgy érezte, elárulták.

– …aztán még pár nap – magyarázta Basia. Beszélt, de Prax füléig nem jutottak el a szavai.

– De mi lesz Katoával? – sikerült Praxnak kinyögnie elszorult torokkal.

Basia tekintete egy pillanatra fel-, aztán oldalra rebbent, akár egy madár szárnyai.

– Ő nincs már. Örökre távozott, testvér. Csak posvány volt a fiú immunrendszere helyén. Te is tudod. Ha nem kapta meg a gyógyszerét, három, legfeljebb négy nap múlva igazán rosszul érezte már magát. Arról a két gyerekemről kell gondoskodnom, aki még megmaradt.

Prax bólintott, teste nélküle is reagált. Úgy érezte, mintha valahol a tarkójánál lendkerék jött volna mozgásba. A bambuszasztal erezete természetellenesen élesen rajzolódott ki a szeme előtt. Orrában az olvadó jég szagát érezte. A nyelvén a megsavanyodó tej ízét.

– Ezt nem tudhatod – mondta, és igyekezett visszafogni a hangját. Nem igazán sikerült.

– Pedig igenis tudhatom.

– Bárki… bárki rabolta is el Meit és Katoát, holtan nem sok hasznukat vehetik. Tudták. Tudniuk kellett, hogy gyógyszert szednek. Épp ezért az a logikus, hogy szereztek valahonnan a számukra.

– Senki sem rabolta el őket, testvér. Eltűntek. Valami történt.

– Mei tanára azt mondta…

– Mei tanára halálra rémült. Az élete kizárólag abból állt, hogy ügyeljen rá, hogy az óvodások ne köpjenek bele túl gyakran egymás szájába, most pedig tűzharc folyik a terme előtt. Ki a fene tudja, mit látott?

– Azt mondta, Mei édesanyja és egy orvos. Azt mondta, az orvost…

– Hagyd már, haver! Nem sokat ér, ha meghaltak. Ezen az állomáson holttestekben gázolunk, és nem úgy látom, hogy bárki is hasznossá igyekezne tenni magát. Háború van. A gennyládák háborút indítottak. – Nagy, sötét szemét elöntötte a könny, hangjából fájdalom érződött ki. De nem küzdött. – A háborúban emberek halnak meg. Gyerekek halnak meg. Tovább kell… a picsába is! Tovább kell lépni.

– Nem tudod – mondta Prax. – Nem tudod biztosan, hogy meghaltak, és amíg nem tudod, felelőtlenül a sorsukra hagyod őket.

Basia leszegte a tekintetét, a padlóra meredt. Arca egyszerre felhevült. Megrázta a fejét, szája sarka legörbült.

– Nem mehetsz el – erősködött Prax. – Maradnod kell, hogy megkeresd.

– Ezt ne. Komolyan mondom, ne merj ordítani velem a saját lakásomban!

– A gyerekeinkről van szó, és az ember nem hagyhatja magukra őket! Miféle apa vagy? Jesszusom…

Basia mostanra előredőlt, az asztalra görnyedt. A háta mögött a nővé érés határáig jutott lány bámult be a folyosóról, elkerekedett szemekkel. Prax lelkében mélységes bizonyosság sejlett fel.

– Maradni fogsz – állapította meg.

A csend három szívverésnyi ideig elhúzódott. Négyig. Ötig.

– Már mindent elintéztünk – mondta végül Basia.

Prax megütötte. Nem készült rá, nem akarta megütni. A karja vállból meglendült, ökölbe szorított keze önhatalmúlag csapott előre. Ék alakba görbített ujjai belemélyedtek Basia arcának húsába, oldalra taszították a fejét, testét hátralökték. A nagydarab férfi a szoba túlsó végéből vetette rá magát. Az első ütés közvetlenül Prax kulcscsontja alatt talált be, a következő a bordái közt, aztán a harmadik is. Prax érezte, hogy kicsúszik alóla a szék, aztán lassan leesik róla az alacsony g-ben, de sehogy sem sikerült megkapaszkodnia. Prax vaktában ütött, előrerúgott. Érezte, hogy lába eltalál valamit, de nem tudta megmondani, vajon az asztalt-e vagy Basiát.

A földre esett, Basia pedig a gyomorszájába taposott. A világ elhomályosult és vibrálni kezdett a szeme előtt, mindene fájt. Valahol a messzeségben egy nő kiabált. Nem tudta kivenni a szavakat. Aztán lassanként letisztultak.

Nincs magánál. Ő is elvesztette a kicsikéjét. Nincs magánál.

Prax hasra hemperedett, nagy nehezen térdre kászálódott. Az álláról vér csöppent a padlóra. Basia az asztal mellett állt ökölbe szorított kézzel, kitágult orrlyukakkal, zihálva. A lány szemben vele, felbőszült apja és Prax között. Prax csak a fenekét, a copfját és a kezét látta belőle, ahogy a „megállj!” egyetemes jeleként az apja elé tartja nyitott tenyerét. Az életét mentette meg.

– Jobb, ha most elmész, testvér – szólalt meg Basia.

– Oké – felelte Prax.

Lassan feltápászkodott, és elbotorkált az ajtóhoz, még mindig furcsán vette a levegőt. Nem nézett vissza, ahogy kilépett a folyosóra.

A zárt botanikai rendszer összeomlásának titka ennyiben áll: nem arra kell figyelni, ami tönkremegy. A lépcsőzetes leépülés folyamata a lényeg. Amikor első alkalommal veszített el egy egész állományra való

G. kenont, az ok egy olyan gomba volt, amely egyáltalán nem károsította a szójababot. A spórák valószínűleg egy katicabogár-szállítmánnyal kerültek be. A gomba megtelepedett a hidroponikus rendszerben, vidáman felszívta a nem neki szánt tápanyagokat, és megváltoztatta a víz pH-ját. Ez olyan mértékben legyengítette a baktériumot, amit Prax a nitrogén megkötésére használt, hogy azt meg tudta támadni egy olyan bakteriofág, amely máskülönben nem lett volna képes végezni vele.

A rendszer nitrogénegyensúlya teljesen megbomlott. Mire a baktériumpopuláció nagysága ismét elérte az eredeti szintet, a szójasarjak megsárgultak, elfonnyadtak, és helyrehozhatatlan károsodást szenvedtek.

Ugyanezt a metaforát használta, amikor Meire és a lánya immunrendszerére gondolt. A probléma valójában egészen elhanyagolható volt. Pár bázispárnyi eltérés. De az a fehérje a T-sejtek jelátvitelében egy kritikus fázis katalizátora. Hiába állt készen az immunrendszerének minden része, hogy leküzdje a patogént, a mesterséges katalizátorként működő ágens napi kétszeri adagja nélkül elmarad a riasztás. Myers-Skelton Korai Immunöregedés szindrómának nevezték a betegséget, és az előzetes kutatások egyelőre nem tudták megállapítani, vajon valamiféle ismeretlen alacsony nehézkedési hatás miatt bukkant fel gyakrabban a Föld gravitációs kútján kívül, vagy általában csak a magasabb sugárzási szint növelte a mutációk számát. Nem számított. Bárhogy jutott is el idáig, Mei négy hónapos korára súlyos gerincfertőzésben szenvedett. Ha a külső bolygók térségének bármely más részén lettek volna, belehal. De minden állapotos nő a Ganymedesre jött kihordani a magzatot, így itt végeztek minden gyermekorvosi kutatást. Amikor dr. Strickland meglátta a kisbabát, rögtön tudta, mivel áll szemben, és megállította a láncolatot.

Prax az otthonába vezető folyosókon ballagott. Állkapcsa egyre jobban bedagadt. Nem emlékezett rá, hogy ott is megütötték volna, mégis megduzzadt és fájt. Bal oldali bordái sajogtak, és ha mélyen lélegzett, éles fájdalom nyilallt beléjük. Megállt az egyik parkban, pár levelet szedett össze vacsorára. Elidőzött egy méretes Epipremnum aureum állvány előtt. A széles, csúcsos levelek gyanúsnak tűntek. Még mindig zöldek voltak, de vastagabbak, és aranysárgább árnyalatúak. Valaki desztillált vizet öntött a hidroponikus rendszerbe a huzamosan stabil tápfolyadékos növénytermesztéshez szükséges, ásványokkal feldúsított oldat helyet. Még egy hétig megúszhatják ezzel. Talán kettőig. Aztán sorra elpusztulnak majd a légtisztító növények, és mire idáig jutnak, a leépülés már túl előrehaladott lesz ahhoz, hogy megállítsák. És ha még arra sem képesek, hogy a megfelelő vizet juttassák a rendszerbe, akkor azt is elképzelhetetlennek tartotta, hogy minden mechanikus levegő-visszaforgatót üzembe tudnának állítani. Valakinek tennie kell ez ügyben valamit.

De ez valaki más lesz.

A szobájában az apró G. kenon a fény felé fordította szőrös leveleit. Prax különösebb megfontolás nélkül a talajba mélyesztette az ujját, ellenőrizte az állagát. A jól kiegyensúlyozott termőföld zsíros illata tömjénként hatott rá. Összességében a növény egészen jól bírta. Rápillantott kézi termináljának időbélyegére. Három óra telt el azóta, hogy hazajött. Az állkapcsában a fájdalom a tompa sajgás után újabb és újabb magasságokba emelkedett.

A gyógyszere nélkül Mei emésztőrendszerének normális flórája lassan túlburjánzik majd. A szájában és torkában élő, rendes körülmények között jóindulatú baktériumok ellene fordulnak. Két hét elteltével talán nem hal meg. De még a legjobb esetben is olyannyira beteg lesz, hogy problémát okoz majd a felépülése.

Háború folyt. A háborúban gyerekek halnak meg. Újabb lépcsőzetes leépülés. Köhögött, és a fájdalmat szinte elviselhetetlennek érezte, de még mindig jobb volt, mint gondolkodni. Mennie kell. Elmenekülnie.

A Ganymedes haldoklott körülötte. Meinek nem segíthetett. Elveszítette őt. Elveszítette a kislányát.

A sírás még jobban fájt, mint a köhögés.

Nem elaludt, inkább elveszítette az eszméletét. Amikor felébredt, az állkapcsa már oly mértékben feldagadt, hogy kattant, amikor túl nagyra nyitotta a száját. A bordái állapota némileg javult. Leült az ágy szélére, fejét a kezére támasztotta.

El fog menni a kikötőbe. Bocsánatot fog kérni Basiától, és megkéri, hadd menjen velük. Elhagyja az egész Jupiter-rendszert. Elmegy valahová, és új életet kezd, és elfelejti a múltat. A kisiklott házasságot és tönkrezúzott munkáját. Meit.

Ingét átcserélte egy valamelyest kevésbé koszosra. Egy nedves ronggyal megtörölgette a hónalját. Megfésülte a haját. Kudarcot vallott. Feleslegesen küszködött. Bele kellett törődnie a veszteségbe, és tovább kellett lépnie. És talán egyszer majd sikerül is.

Ellenőrizte a kézi terminálját. Aznap a marsi holttestlistát kellett volna végignéznie, a parkokat kellett volna járnia, dr. Astriganhoz kellett volna elmennie, aztán egy sor bordélyba, ahol még nem járt, és ahol illegális pedofil gyönyörök után érdeklődhetett, remélhetőleg anélkül, hogy valami tisztességes, polgári lelkületű hústorony kibelezné ezért. A hústornyoknak is voltak gyerekeik. Némelyik valószínűleg szerette is őket. Sóhajtott egyet, és begépelte, hogy: ÁSVÁNYOKKAL DÚSÍTANI A PARKOK VIZÉT. Keresnie kell valakit, aki rendelkezik tényleges kertgazdálkodási hozzáférési kódokkal. Ebben talán segíthetnek a biztonságiak.

És talán valahol menet közben Meire is ráakad.

Még mindig volt remény.

Nyolcadik fejezet: Bobbie

A Harman Dae-Jung fél kilométer hosszú, negyedmillió tonnás önsúlyú Donnager-osztályú csatahajó volt. Belső hangárjában akár négy fregatt-osztályú kísérőhajó és jó néhány különböző könnyű komp és javítójármű is elfért. Jelenleg mindössze két hajó állt benne: a jókora és már-már fényűző komp, amely a marsi követeket és állami tisztségviselőket hozta ide, hogy továbbinduljanak a Földre, és a kisebb, funkcionálisabb haditengerészeti korvett, amivel Bobbie érkezett ide a Ganymedesről.

Bobbie kocogásra használta az üres területet.

A diplomaták arra sürgették a Dae-Jung kapitányát, hogy mielőbb juttassa el őket a Földre, a hajó ezért szinte folyamatos egy g-s gyorsulással haladt. Míg ezt a legtöbb marsi civil kényelmetlennek találta, Bobbie-nak éppen megfelelt. Az alakulat folyamatosan magas nehézkedés mellett gyakorlatozott, és legalább havonta egyszer hosszas állóképességi edzést tartottak egy g-s környezetben. Soha senki nem mondta ki, hogy ezzel a Földön folyó felszíni harcokra készítették volna elő őket. Soha senkinek nem kellett kimondania.

A Ganymedesen eltöltött idő nem tette lehetővé számára, hogy magas gravitációban végezhessen gyakorlatokat, a hosszú Föld-utazás azonban kiváló lehetőséget biztosított ahhoz, hogy megint formába hozza magát. Semmiképp sem szeretett volna gyengének mutatkozni a helyiek előtt.

– Bármit csinálsz, jobban csinálom – dudorászott magában ziháló fejhangon, miközben futott. – Mindenben jobb vagyok nálad.

Rápillantott a karórájára. Két óra. A jelenlegi kényelmes tempóban ez húsz kilométert jelentett. Hajtsa ki magából a harmincat? Vajon a Földön hányan futottak rendszeresen harminc kilométert? A marsi propaganda azt igyekezett elhitetni vele, hogy a földiek több mint felének még munkája sem volt. Kormányzati alamizsnából éltek, csekélyke segélyüket pedig kábítószerekre és stimuszalonokban verték el. Néhányan viszont valószínűleg tényleg lefutottak harminc kilométert. Fogadni mert volna, hogy Szimat meg a földi tengerészgyalogos haverjai bármikor lefutottak volna ennyit, legalábbis abból ítélve, ahogy a…

– Bármit csinálsz, jobban csinálom – énekelte, aztán már semmi másra nem figyelt, csak a fémfedélzeten csattogó cipő hangjára.

Észre sem vette, hogy a hangárba belépett a felügyelő, így amikor az odaköszönt neki, meglepetten oldalra fordult, majd elbotlott a saját lábában, és épp hogy csak sikerült kitámasztania a bal kezével, mielőtt a fedélzeten szétloccsant volna az agya. Érezte, hogy valami megroppan a csuklójában, a bal térde pedig fájdalmasan pattant vissza a földről, miközben bukfencezve igyekezett tompítani az ütést.

Pár pillanatig a hátán feküdt, a csuklóját és a térdét hajlítgatta, hogy megállapítsa, megsérülte komolyabban. Mindkettő fájt, de egyikben sem érzett akadást. Tehát semmi sem tört el. Alig került ki a kórházból, és már azon igyekezett, hogy totálkárossá tegye magát. A felügyelő odarohant hozzá, és letérdelt mellé.

– Jézusom, tüzér, maga aztán rohadt nagyot bukott! – mondta neki a fiatal tisztes. – Rohadt nagyot.

Megérintette Bobbie jobb térdét, ahol a zúzódástól már most csúnyán belilult a rövid kocogónadrág szegélyétől lefelé csupaszon hagyott bőr, aztán láthatólag rájött, mit csinál, és hirtelen elkapta a kezét.

– Draper őrmester, tizennégy óra tizenöt perckor várják a G tárgyalóteremben tartandó megbeszélésen – hadarta el kissé sipítva az üzenetet. – Hogyhogy nem tartja magánál a terminálját? Alig tudtak a nyomára akadni.

Bobbie feltápászkodott, óvatosan kipróbálta, térde elbírja-e a súlyát.

– Már feleltél is a kérdésedre, kölyök.

Bobbie öt perccel korábban ért a tárgyalóterembe, vörös-khaki szolgálati egyenruháját élére vasalva viselte, az összképet csak a fehér csuklópánt rontotta, amit a századorvos adott neki a – mint kiderült – kisebb ficamra. Teljes harci öltözetet viselő, gépfegyveres őr engedte be az ajtón, és mosolygott rá, ahogy elhaladt mellette. Szép mosoly volt, az ajkak mögül egyenletes, hófehér fogsor villant elő a fekete, mandulavágású szem alatt.

Bobbie visszamosolygott, és rápillantott az egyenruhára varrt névre. Matsuke tizedes. Nem lehet tudni, az ember kivel fut össze a súlyzóteremben. Egy-két barátot szerezni sosem árt.

Aztán valaki beráncigálta a szobába, és a nevén szólította.

– Draper őrmester – szólította meg Thorsson százados, és türelmetlenül a hosszú tárgyalóasztal mellett álló egyik székre mutatott.

– Uram – felelte Bobbie, és kurtán tisztelgett, mielőtt helyet foglalt. Meglepte, milyen kevesen vannak a szobában. Csak a hírszerzést képviselő Thorsson és két civil, akikkel még nem találkozott.

– A jelentésének némelyik részletét nézzük át, tüzér, és nagyra értékelnénk, ha kiegészítené a meglátásaival.

Bobbie kivárt pár pillanatig, hogy bemutassák a helyiségben ülő két civilnek, ám amikor egyértelművé vált, hogy Thorsson nem fogja megtenni ezt, csak annyit mondott:

– Igenis, uram. Tőlem telhetően segítek.

– Próbáljuk pontosítani az incidenshez vezető események időrendjét – szólalt meg az egyik civil, egy komoly küllemű, vörös hajú nő, méregdrága kosztümben. – Meg tudná mutatni nekünk ezen a térképen, hogy hol helyezkedett el a járőrrajával, amikor megkapta a rádióüzenetet, hogy térjenek vissza a támaszpontra?

Bobbie megmutatta nekik, aztán lépésről lépésre végigment az aznap történteken. Az általuk hozott térképet tanulmányozva először szembesült vele, mennyire messze sodródott el a keringő tükör becsapódásának lökéshullámától. Úgy tűnt, centimétereken múlott, hogy a szakasza többi tagjával együtt nem zúzta porrá őt is…

– Őrmester – szólalt meg Thorsson, és hanghordozásával jelezte neki, hogy már jó párszor kimondta ezt.

– Uram, elnézést, ahogy néztem ezeket a fotókat, elmerengtem. Többé nem fog előfordulni.

Thorsson bólintott, de furcsa arckifejezését Bobbie nem tudta értelmezni.

– Voltaképp azt igyekszünk meghatározni, pontosan hol helyezték el az Anomáliát közvetlenül a támadás előtt – magyarázta a másik civil, egy gyérülő hajú, testes férfi.

Most már Anomáliaként emlegették. Hallani lehetett, ahogy nagybetűvel mondják ki a szót. Anomália, mintha csak úgy magától történne az ilyesmi. Különös véletlenszerű esemény lenne. És csak azért, mert mindenki félt kimondani azt, ami valójában volt. A Fegyver.

– Tehát – folytatta a pufók fickó –, az alapján, hogy mennyi ideig volt, és mikor szakadt meg a rádiókapcsolata a környék más létesítményeivel, sikerült kiderítenünk, hogy a zavaró jel forrása maga az Anomália lehetett.

– Várjunk csak! – mondta a fejét csóválva Bobbie. – Hogy micsoda? Kizárt, hogy a szörnyeteg zavarta a rádióinkat. Semmiféle technikai eszköz nem volt nála. Még egy átkozott űrruhát sem viselt, hogy lélegezhessen! Hogyan lehetett volna nála bármiféle felszerelés?

Thorsson atyáskodón megpaskolta a kezét, ami inkább feldühítette, mint megnyugtatta Bobbie-t.

– Az adatok nem hazudnak, őrmester. A rádióblokkolási zóna mozgott. A középpontjában pedig mindvégig az a… dolog volt. Az Anomália – világosította fel Thorsson, aztán a pufók fickó és a vörös hajú nő felé fordította róla a tekintetét.

Bobbie hátradőlt a székben, érezte, ahogy az energia eltávolodik tőle a helyiségben, mintha egyedül ő maradt volna partner nélkül egy táncmulatságban. Ám mivel Thorsson nem adott engedélyt rá, hogy lelépjen, csak úgy nem állhatott fel és távozhatott.

– A megszakadt rádió-összeköttetést illető adatok alapján itt helyezhették el – mondta Vörös Hajú, és rábökött valamire a térképen –, az EN-támaszponthoz vezető út pedig e mellett a hegygerinc mellett vezet.

– Mi található arrafelé? – kérdezte a homlokát ráncolva Thorsson.

Pufók előhívott egy másik térképet, és pár pillanatig elgondolkozva böngészte.

– Úgy tűnik, hogy a kupola hidroponikus üzemébe vezető valamiféle régi szervizalagút. E szerint évtizedek óta nem használták.

– Értem – mondta Thorsson. – Pontosan az a fajta alagút, amit olyankor használna az ember, ha valami veszélyeset kellene titokban célba juttatnia.

– Igen – helyeselt Vörös Hajú –, lehetséges, hogy a tengerészgyalogság támaszpontjára akarták leszállítani, és elszabadult. A tengerészgyalogosok pedig fejvesztve menekülni kezdtek, amikor látták, hogy nem tudják megfékezni.

Bobbie gúnyosan felnevetett, mielőtt észbe kaphatott volna.

– Van hozzáfűzni valója, Draper őrmester? – érdeklődött Thorsson.

A férfi rejtélyes mosolyával nézett rá, de Bobbie már elég ideje együttműködött vele ahhoz, hogy tudja, mindenekelőtt a süketelést utálta. Ha már megszólaltál, elvárta, hogy ténylegesen valami hasznosat mondjál. A két civil meglepetten meredt Bobbie-ra, mintha csótány lett volna, aki hirtelen két lábra állt és beszélni kezdett.

Bobbie megrázta a fejét.

– Újonckoromban tudják, mit hajtogatott a kiképzőtisztem azzal kapcsolatban, hogy a marsi tengerészgyalogos után mi a legveszélyesebb dolog az egész naprendszerben?

A civilek továbbra is csak bámultak rá, de Thorsson bólintott, és vele együtt formálta meg szájával a szavakat.

– Az EN-tengerészgyalogos.

Pufók és Vörös Hajú összenéztek, Vörös Hajú pedig az égre emelte a tekintetét. Thorsson viszont azt felelte:

– Tehát úgy gondolja, hogy az EN-tengerészgyalogosok nem olyasmi elől menekültek, ami egyszerűen irányíthatatlanná vált.

– Ez rohadtul kizárt, uram.

– Akkor fejtse ki nekünk, hogyan látja ezt!

– Azon az EN-támaszponton egy teljes tengerészgyalogos-szakasz állomásozott. Ugyanakkora erőt képviseltek, mint a mi támaszpontunk. Amikor végül menekülni kezdtek, mindössze hatan maradtak. Szinte az utolsó emberig küzdöttek. Amikor megindultak felénk, nem visszavonulni próbáltak. Azért jöttek, hogy segítsünk nekik folytatni a harcot.

Pufók felvett egy vállszíjas bőrtáskát a földről, és keresgélni kezdett benne. Vörös Hajú úgy figyelte, mintha a kutakodása sokkal érdekesebb lenne annál, amit Bobbie mondhatott.

– Ha ez valami titkos EN-dolog lett volna, amit azoknak a tengerészgyalogosoknak célba juttatniuk vagy védelmezniük kellett volna, nem fordultak volna hozzánk. Inkább meghaltak volna a feladat teljesítése közben, mintsem feladják a küldetésüket. Mi is ugyanezt tettük volna.

– Köszönöm – válaszolta Thorsson.

– Úgy értem, még csak nem is mi kerültünk összetűzésbe, mégis az utolsó emberig harcoltunk, hogy megállítsuk azt a valamit. Tán azt hiszik, hogy az EN tengerészgyalogosai ennél kevesebbel beérték volna?

– Köszönöm, őrmester – ismételte el Thorsson, ezúttal hangosabban. – Hajlok arra, hogy egyetértsek, de minden eshetőséget meg kell vizsgálnunk. Tudomásul vettük a meglátásait.

Pufók végre meglelte azt, amit keresett. Egy kis műanyagdoboznyi mentolos cukorkát. Kivett egyet, aztán megkínálta Vörös Hajút. A fodormenta émelyítően édes illata terjedt szét a levegőben. Pufók a cukorkát szopogatva megszólalt:

– Igen, köszönjük, Draper őrmester. Úgy vélem, anélkül is folytathatjuk, hogy még több idejét elrabolnánk.

Bobbie felállt, kurtán tisztelgett Thorssonnak, aztán kivonult a szobából. Pulzusa felgyorsult. Állkapcsa sajgott a fogcsikorgatástól.

A civilek képtelenek voltak felfogni. Senki sem értette meg.

Amikor Martens százados belépett a raktérbe, Bobbie épp végzett a szkafandere jobb karján lévő fegyverház szétszerelésével. Kiemelte foglalatából a háromcsövű Gatling-puskát, majd a már kiszerelt tucatnyi más alkatrész mellé lerakta a földre. Kéznyújtásnyira egy doboz fegyvertisztító és egy üveg fegyverolaj állt a különféle pálcák és kefék társaságában, amelyeket az alkatrészek megtisztításához használt.

Martens megvárta, amíg Bobbie a tisztítókendőre helyezi a puskát, aztán leült mellé a földre. Bobbie finom szálú drótkefét illesztett az egyik tisztítópálca végére, aztán egyenként sorra átdugta a csöveken. Martens némán figyelte.

Pár perc elteltével Bobbie lecsavarta a kefét, és kisebb rongyot rakott a pálca végére, és kitörölte a bennmaradt tisztítópasztát a csövekből. Ezután fegyverolajba mártott egy újabb rongyot, hogy megkenje a csöveket. Amikor olajozni kezdte a Gatling-mechanizmust és a töltényadagoló rendszert alkotó bonyolult szerkezeteket, Martens végül megszólalt.

– Tudja, Thorsson kezdettől fogva a haditengerészet hírszerzésének dolgozik. Egyenesen a tisztképzőbe jelentkezett, az akadémián osztályelsőként végzett, és rögtön a flottaparancsnokságra nevezték ki. Soha semmi mást nem csinált, csak hírszerzéssel foglalkozó kocka volt. Utoljára a hathetes alapkiképzésen sütött el fegyvert, húsz évvel ezelőtt. Sosem vezetett járőrrajt. És tényleges bevetésen sem vett részt soha.

– Ez felettébb… – felelte Bobbie, aztán letette a kenőolajat, és felállt, hogy összeszerelje a fegyvert – …magával ragadó történet. Igazán hálás vagyok érte, hogy megosztotta velem.

– Szóval – folytatta Martens, mintha mi sem történt volna. – Mennyire kell szétesnie, mielőtt Thorsson afelől kezd érdeklődni tőlem, hogy maga esetleg nem kapott-e harctéri sokkot?

Bobbie leejtette a csavarkulcsot, amit szorongatott, de a másik kezével elkapta, mielőtt megcsörrenhetett volna a fedélzeten.

– Ez most hivatalos látogatás? Mert ha nem az, elhú…

– Hogy én most miért vagyok itt? Én nem vagyok kocka – válaszolta Martens. – Tengerészgyalogos vagyok. Tíz évet szolgáltam sorkatonaként, mielőtt felajánlották, hogy járjak tiszti iskolába. Pszichológiából és teológiából diplomáztam.

Bobbie orra hegye viszketni kezdett, ő pedig gondolkodás nélkül megvakarta. Hirtelen megérezte a fegyverolaj szagát, és rájött, hogy az egész arcát telekente vele. Martens rápillantott, de tovább magyarázott. Bobbie azzal igyekezett elnyomni a hangját, hogy a lehető legzajosabban rakta össze a fegyverét.

– Részt vettem harci kiképzésen, közelharcoktatáson, és hadgyakorlatokon – sorolta kissé hangosabban. – Tudta, hogy ugyanabban a táborban voltam újonc, ahol az édesapja szolgált főtörzsőrmesterként? Draper főtörzs kiváló ember. Mi, újoncok istenként tiszteltük.

Bobbie felkapta a fejét, szeme összeszűkült. Valami bűzlött akörül, hogy ez az agyturkász ismerte az apját.

– Igazat beszélek. És ha most itt lenne, azt tanácsolná magának, hogy hallgasson meg.

– Menjen a picsába! – válaszolta Bobbie. Elképzelte, ahogy apja arca megrándul a félelmét leplező trágárság hallatán. – Szart se tud.

– Tudom, hogy ha egy magához hasonló kiképzéssel és harcra készséggel bíró tüzért kis híján hazavág egy alig pelyhedző állú ifjú tisztes, akkor ott valami átkozottul nem stimmel.

Bobbie a fedélzetre dobta a csavarkulcsot, és felborította vele a fegyverolajat, ami lassan, vértócsaszerűen szétfolyt a kendőn.

– Elestem, bassza meg! Teljes egy g-vel repesztettünk, és egyszerűen… elestem.

– És a mai megbeszélésen? Amikor ordítva kioktatott két civil hírszerzési elemzőt arról, hogy a tengerészgyalogosok inkább meghalnak, mint hogy kudarcot valljanak?

– Nem ordítottam – felelte Bobbie, noha fogalma sem volt, tényleg így történte. Az értekezletről őrzött emlékei zavarossá váltak, amint kilépett a tárgyalóból.

– Hány lövést adott le azzal a fegyverrel, mióta tegnap megtisztította?

– Mi van? – kérdezte Bobbie, és elkapta az émelygés, bár maga sem tudta, miért.

– Ha már itt tartunk, hány lövést adott le vele, mióta tegnapelőtt megpucolta? Vagy azelőtt?

– Hagyja abba! – mondta Bobbie, majd ernyedten intett Martensnek, miközben valami helyet keresett, ahová leülhetne.

– Elsütötte akár egyszer is azt a fegyvert, mióta a Dae-Jung fedélzetére lépett? Mert elárulhatom, hogy mindennap rendre megtisztította az utazás alatt, és előfordult, hogy naponta többször is.

– Nem, én csak… – kezdett bele Bobbie, ahogy végre lehuppant egy lőszeres ládára. Nem emlékezett rá, hogy előző nap megtisztította a fegyverét. – Nem tudtam.

– Ezt poszttraumás stressz szindrómának hívják, Bobbie. Ez nem a gyengeség vagy valamilyen erkölcsi kudarc jele. Ez történik az emberrel, ha valami szörnyűséget él át. Ebben a pillanatban nem képes feldolgozni azt, ami magával meg az embereivel történt a Ganymedesen, és ezért viselkedik irracionálisan – magyarázta Martens, aztán odament és leguggolt elé. Bobbie egy pillanatra megrémült, hogy esetleg megfogja a kezét, mert akkor megütötte volna.

Nem fogta meg.

– Szégyenkezik – mondta Martens –, de nincs miért szégyellnie magát. Arra képezték ki, hogy keményen és hozzáértéssel küzdjön, bármire készen álljon. Azt tanították magának, hogy elég pusztán a dolgát tennie és emlékeznie a kiképzésen tanultakra, és akkor bármilyen fenyegetéssel elbánhat. És mindenekelőtt azt tanították magának, hogy a világon a legfontosabbak azok, akik maga mellett állnak a tűzvonalban.

Valami megrándult Bobbie arcán, közvetlenül a szeme alatt, és Bobbie olyan erősen megdörgölte a helyét, hogy csillagokat látott tőle.

– Aztán belefutott valamibe, amire a kiképzés nem készíthette fel, és ami ellen nem tudott védekezni. És elveszítette a bajtársait és barátait.

Bobbie felelni akart, de rájött, hogy már egy ideje visszafojtotta a lélegzetét, így beszéd helyett robbanásszerűen kifújta a levegőt. Martens nem hagyta abba.

– Szükségünk van magára, Roberta. Vissza kell térnie hozzánk. Én nem éltem át olyasmit, amit maga, de sok embert ismerek, akik igen, és tudom, hogyan segíthetek magán. Ha hagyja. Ha beszélget velem. Nem tudom kitörölni. Nem tudom meggyógyítani. De segíthetek, hogy elviselhetőbb legyen.

– Ne hívjon Robertának! – felelte Bobbie annyira halkan, hogy maga is alig hallotta a saját hangját.

Párszor gyorsan levegőt vett, próbálta kitisztítani a fejét, próbált nem levegőért kapkodni. A raktér szagai szinte fojtogatták. Szkafanderének fém-és gumiszaga. A fegyverolaj és a hidraulikus folyadék egymással vetélkedő fanyar bűze, ami mostanra beitta magát a fémbe, nem érdekes, hányszor súrolták fel a haditengerészet matrózai a fedélzetet. A gondolat, hogy nap mint nap tengerészek és tengerészgyalogosok ezrei haladnak át ugyanezen a területen, használják a felszerelésüket, és tisztítják ugyanezeket az elválasztófalakat, végül magához térítette.

Visszament összerakott fegyveréhez, és felvette a rongyról, mielőtt a szétterjedő fegyverolajfolt elérhette volna.

– Nem, százados, nem attól lesz elviselhetőbb, ha magával beszélgetek.

– Akkor mitől, őrmester?

– Ott az a valami, ami megölte a barátaimat és kirobbantotta ezt a háborút. Valaki odavitte a Ganymedesre – mondta, és éles, fémes kattanással beillesztette a puskát a foglalatába. Kezével megpörgette a hármas csövet, és azok a csúcsminőségű csapágyak gyors, olajozott surrogásával fordultak. – Ki fogom deríteni, kik tették. És végezni fogok velük.

Kilencedik fejezet: Avasarala

A jelentés hosszabb lett háromoldalasnál, de Sorensennek sikerült találnia valakit, aki nem félt beismerni, ha nem tudott mindent. Furcsa dolgok mentek végbe a Vénuszon, furcsábbak, mint amilyenekről Avasaralának tudomása vagy sejtelme volt. Valamiféle rosthálózat mostanra szinte teljesen beburkolta a bolygót, ötven kilométer széles hexaéderekből álló mintázatban, és azon kívül, hogy minden jel szerint túlhevített víz és elektromos áram folyt bennük, senki sem tudta, mik azok. A bolygó gravitációja három százalékkal megnövekedett. Benzolból és összetett szénhidrátokból álló kettős szélörvények söpörtek végig szinkronúszókra emlékeztető módon a krátereken, ahol az Eros Állomás darabjai a bolygófelszínbe csapódtak. A rendszer legkiválóbb tudós elméi eltátott szájjal bámulták az adatokat, és kizárólag azért nem estek még pánikba, mert abban sem tudtak megállapodni, mi miatt kellene pánikba esniük.

A Vénusz átváltozása egyfelől minden idők leghatalmasabb tudományos lehetőségét jelentette. Bármi történt is, mindenki szeme láttára ment végbe. Nem kellett törődni titoktartási megállapodásokkal, sem versenyellenes egyezményekkel. Kellően érzékeny detektorral bárki a kénsavfelhők rétegei mögé nézhetett, és megtudhatta, mi játszódik le épp. Az elemzéseket titkosították, az ezekre épülő tanulmányokat levédték, a nyers adatok azonban bárki számára hozzáférhetően keringtek a Nap körül.

Épp csak mintha egy csapat gyík követte volna figyelemmel a labdarúgó világbajnokság eseményeit. Finoman szólva, senki sem tudta, mit lát.

Az adatok azonban egyértelműen mutatták a tényeket. A ganymedesi támadás és a vénuszi energiakibocsátás hirtelen megugrásának időpontja pontosan egybeesett. És senki sem tudta, miért.

– Hát ez szart sem ér – állapította meg Avasarala.

Lezárta a kézi terminálját, és kinézett az ablakon. A hivatali büfé halkan zsongott köröttük, akár egy előkelő étterem, csupán azzal a kellemetlen kötelességgel nem kellett foglalkozniuk, hogy bármiért fizessenek. Az asztalok valódi fából készültek, és úgy rendezték el őket, hogy mindenki kiláthasson a városra, ugyanakkor ne hallhassák a beszélgetéseiket. Aznap esett. Még ha nem is verték volna esőcseppek az ablakokat és mosták volna el a házak és az ég körvonalait, akkor is tudná az illatából. Az ebédje – hideg saag aloo, vagyis spenótos burgonya és az étlapon tandoori csirkeként szereplő valami – érintetlenül állt az asztalon. Soren még mindig szemben ült vele, udvarias arckifejezéssel és éberen, akár egy Labrador retriever.

– Semmilyen adat nem utal űrkilövésre – mondta Soren. – Bármi legyen is a Vénuszon, el kellett volna jutnia a Ganymedesre, és ilyesminek semmi jele.

– Bármi legyen is a Vénuszon, úgy tartja, hogy a tehetetlenségi erő opcionális, a gravitáció pedig nem állandó. Fogalmunk sincs, hogyan nézne ki egy űrkilövés. Abból kiindulva, amit tudunk róla, akár a Jupiterig is elsétálhatna.

Soren bólintással ismerte el, hogy a nőnek igaza van.

– Hogy állunk a Marssal?

– Beleegyeztek, hogy itt találkozzanak velünk. Már útnak indították a hajókat a diplomáciai delegációval, köztük a szemtanújukkal.

– A tengerészgyalogossal? Draperrel?

– Igen, asszonyom. Nguyen admirális intézi a kíséretet.

– Korrektül játszik?

– Eddig igen.

– Rendben, most mi következik? – kérdezte Avasarala.

– Jules-Pierre Mao várakozik az irodájában, asszonyom.

– Gyors jellemzést kérek! Bármit, amit fontosnak talál.

Soren pislantott. Belülről villám világította meg a felhőket.

– Elküldtem az összefoglalót…

Avasarala pillanatnyi bosszúságot érzett, ami részben saját hanyagságából adódott. Elfeledkezett róla, hogy a férfiról szóló beszámoló az elolvasandó akták között várakozott. Harminc másik dokumentum között, és az előző este rosszul aludt, nyomasztó álmában Arjun váratlanul meghalt. Azóta gyötörték a megözvegyülés rémét elé vetítő lidérces álmok, mióta egy síbalesetben elveszítette a fiát, és az elméje egybemosta a két szeretett férfi alakját.

Reggeli előtt akarta átolvasni az információt. Elfelejtette. Ám ezt nem fogja elismerni egy szaros kis európai kölyök előtt, csak mert az okos és rátermett, és mindent elintézett, amire kérte.

– Tudom, mi van az összefoglalóban. Mindent tudok – mondta, és felállt az asztaltól. – Ez egy kibaszott teszt. Azt kérdeztem, maga mit tart fontosnak vele kapcsolatban.

Szándékosan olyan tempóban indult meg kifelé, a faragott tölgyfaajtó irányába, hogy Sorennek egy kicsit szednie kelljen a lábát, hogy lépést tartson vele.

– Ellenőrző részesedéssel bír a Mao-Kwikowski Kereskedelmi Vállalatban – felelte Soren olyan halkan, hogy hangja még épp eljutott Avasarala füléig, aztán elhalt. – Az incidens előtt a Protogen fő támogatói közé tartoztak. Az orvosi felszerelés, a sugárbiztos helyiségek, a biztonsági és titkosítási infrastruktúra. Szinte minden, amit a Protogen az árnyékállomás megépítéséhez felhasznált az Eroson, vagy egy Mao-Kwik raktárból, vagy egy Mao-Kwik teherszállítóról került hozzájuk.

– És még mindig szabad levegőt szív, mert… – mondta Avasarala, miközben átnyomakodott az ajtón a folyosóra.

– Nem bizonyítható, hogy a Mao-Kwik tudta volna, mire kellenek az eszközök. Miután leleplezték a Protogent, a Mao-Kwik elsőként szolgáltatott információt a nyomozóbizottságnak. Ha ők (és „ők” alatt „őt” értem) nem adták volna át a terabájtnyi szigorúan titkos levelezést, Gutmansdottir és Kolp bűnrészességére talán sosem derül fény.

Az ellenkező irányból érkező, ezüstfehér hajú, Andok-beli indiánokra jellemzően széles orrú férfi felpillantott a kézi termináljából, és odabiccentett nekik, amikor közelebb értek hozzá.

– Victor! – üdvözölte Avasarala. – Sajnálom, ami Annette-tel történt.

– Az orvosok szerint rendbe jön – válaszolta az Andok-beli. – Majd elmondom neki, hogy érdeklődött felőle.

– Akkor mondja meg neki, hogy keljen ki az ágyból, mielőtt a férjének mocskos gondolatai támadnának! – viccelődött Avasarala, a férfi pedig nevetve továbbment. Aztán a helyettes államtitkár Sorenhez fordult: – Alkut kötött vele? Együttműködést ajánlott cserébe a kegyelemért?

– Így is értelmezhető, de a legtöbben úgy gondolják, hogy személyes bosszúból tette azért, ami a lányával történt.

– A lány is az Eroson volt.

– A lány volt az Eros – pontosította Soren, miközben beléptek a liftbe. – Ő fertőzött meg mindenkit. A tudósok úgy vélik, hogy a protomolekula az ő agyát és testét használta sablonként.

Becsukódott a liftajtó, a kabin már tudatában volt, hogy kit szállít és hova. Szinte észrevétlenül megindult lefelé, ahogy Avasarala szemöldöke felszaladt.

– Szóval, amikor egyezkedni kezdtek azzal az izével…

– Azzal beszéltek, ami Jules-Pierre Mao lányából megmaradt – fejezte be a mondatot Soren. – Legalábbis úgy hiszik.

Avasarala elismerően füttyentett.

– Átmentem a vizsgán, asszonyom? – érdeklődött Soren, amennyire tőle telt, semmitmondó és szenvtelen arckifejezéssel, mindössze néhány apró hunyorítás árulta el, hogy tudja, szórakoznak vele. Avasarala önkéntelenül is elmosolyodott.

– Senki sem szereti a strébereket – felelte. A lift megállt, az ajtó oldalra siklott.

Jules-Pierre Mao ült Avasarala asztalánál, egész lényéből végtelen nyugalom és némi könnyed derű sugárzott. Avasarala tekintete végigsiklott rajta, felmérte a férfit: elegánsan testre szabott selyemöltönyének színe valahol a bézs és a szürke között ingadozott, elöl ritkuló haját nem kezeltette, és valószínűleg ilyen döbbenetesen kék szemmel született. Úgy viselte korát, mintha az idő és a halandóság pusztítása mit sem érdekelné. Húsz évvel korábban egészen biztosan ellenállhatatlanul jóképű lehetett. Most is az volt, emellett méltóságteljes is, és Avasarala első, zsigeri késztetésből szerette volna megkedvelni.

– Mr. Mao – mondta, és odabiccentett neki. – Elnézést, hogy megvárattam.

– Dolgoztam már kormányzatiakkal – felelte Mao. Európai akcentusa a vajat is megolvasztotta volna. – Megértem, mennyire szűkre szabott az ideje. Mit tehetek önért, helyettes államtitkár asszony?

Avasarala lassan leereszkedett a székbe. A Buddha üdvözülten mosolygott rá a fal mellől. Az eső egybefüggő lepelként mosta az ablakot, az árnyékok azt a már-már tudatküszöb alatti benyomást keltették, hogy Maónak peregnek a könnyei. Avasarala egymáshoz érintette kinyújtott ujjai hegyét.

– Kér még teát?

– Köszönöm, nem – felelte Mao.

– Soren! Hozzon nekem teát!

– Igenis, asszonyom – felelte az asszisztens.

– Soren!

– Asszonyom?

– Ne kapkodja el!

– Természetesen nem fogom, asszonyom.

Becsukódott mögötte az ajtó. Mao mosolya fáradtnak tűnt.

– Az ügyvédeimet is magammal kellett volna hoznom?

– Azokat a szarházi patkányokat? Dehogy – felelte Avasarala –, a bírósági pereket mind lezárták már. Eszemben sincs újrakezdeni a jogi civakodást. Nekem valódi munkát kell végeznem.

– Ezt méltányolni tudom – válaszolta Mao.

– Van egy problémám – tért a tárgyra Avasarala. – Nem tudom, mi az.

– És úgy véli, én igen?

– Lehetséges. Rengeteg tárgyaláson részt vettem már mindenféle átkozott ügyekkel kapcsolatban. Többségében felelősségáttologató gyakorlatok. Ha bármelyiken napvilágra kerülne a kendőzetlen igazság, az azt jelentené, hogy valaki alaposan elkúrta a dolgot.

Az élénk kék szem összeszűkült. A mosoly már nem tűnt annyira barátságosnak.

– Úgy véli, hogy az igazgatótanácsom meg én nem voltunk kellően készségesek? Befolyásos embereket juttattunk börtönbe az önök kedvéért, helyettes államtitkár asszony. Felégettem a hidakat.

Távoli égzengés morgott panaszosan. Az eső megkétszerezte dühös kopogását az ablakon. Avasarala karba fonta a kezét.

– Való igaz. Ám ez még nem jelenti azt, hogy elment az esze. Még mindig akad olyasmi, amit eskü alatt bevall, és olyasmi, amit csak csűr-csavar. Ezt a szobát nem hallgatják le. Ami itt elhangzik, nem hivatalos. Szeretném, ha mindent elmondana a protomolekuláról, ami nem került nyilvánosságra a tárgyalások során.

A csend kínosan elhúzódott. Avasarala a férfi arcát, testét figyelte, hátha árulkodó jeleket sikerül felfedeznie, de Mao kifürkészhetetlennek bizonyult. A férfi túl régóta csinálta ezt, és túl jól. Akár egy vérbeli profi.

– Előfordul, hogy elvesznek dolgok – folytatta Avasarala. – A pénzügyi válság idején találtunk egy egész könyvvizsgáló részleget, amelyről mindenki elfeledkezett. Mert így működik a dolog. Az ember fogja a probléma egy részét, és kiadja valakinek, hogy próbálják megoldani, aztán egy másikat másvalakinek, hogy azon ők dolgozzanak. És csakhamar hét, nyolc, száz különböző elszigetelt skatulyában folyik a munka, és senki sem beszél a többiekkel, mert azzal megszegnék a biztonsági előírásokat.

– És úgy gondolja…?

– Kivégeztük a Protogent, maga pedig segédkezett ebben. Mindössze azt kérdezem, tud-e valamilyen elfekvő skatulyáról? És felettébb remélem, hogy igennel válaszol.

– Erre a főtitkár vagy Errinwright utasította?

– Egyikük sem. Magam szeretnék utánajárni.

– Már mindent elmondtam, amit tudok – szögezte le Mao.

– Ezt nem hiszem.

Mao személyiségének maszkja félrecsúszott. Egy másodpercig sem tartott, csupán a háta rándult meg és az állkapcsát szorította össze egy pillanatra, és minden visszaállt a régibe. Feldühödött. Ez érdekes volt.

– Megölték a lányomat – felelte halkan. – Még ha lett is volna mit eltitkolnom, nem tettem volna meg.

– Miért pont a maga lánya került a képbe? – kérdezte Avasarala. – Kipécézték? Valaki maga ellen igyekezett felhasználni őt?

– A balszerencse hozta így. Messze kint járt a nagybolygók pályáinak övezetében, hogy bizonyítani próbáljon valamit. Ifjú volt, engedetlen és bolond. Igyekeztünk rávenni, hogy jöjjön haza, de… épp rosszkor volt rossz helyen.

Valami motoszkált Avasarala fejében. Egy halvány sejtés. Sugallat. Tett egy próbát.

– Hallott felőle azóta?

– Nem értem.

– Azóta, hogy az Eros Állomás a Vénuszra zuhant, hallott a lánya felől?

Furcsa volt nézni, ahogy dühösnek igyekszik mutatni magát. Szinte teljesen hitelesnek tűnt az alakítása. Avasarala nem tudta volna megmondani, mi hatott falsnak benne. Talán a tekintetéből sugárzó intelligencia. Annak az érzete, mintha a korábbinál határozottabbá vált volna a jelenléte. A valódi harag elragadta az embert. Ez a harag egyszerű húzásnak tűnt egy sakkjátszmában.

– Az én Julie-m halott – felelte teátrálisan reszkető hangon. – Meghalt, amikor az a rohadék idegen valami a Vénuszba csapódott. Meghalt, hogy megmentse a Földet.

Avasarala finoman vágott vissza. Hangját lehalkította, hagyta, hogy arcára aggodalmas, nagyanyai kifejezés üljön ki. Ha Mao a megsebzett férfit óhajtotta játszani, ő játszhatja az anyukát.

– Valami életben maradt – mondta. – Valami túlélte a becsapódást, és ezt mindenki tudja. Okom van azt feltételezni, hogy nem maradt egy helyben. Ha a lányából valaminek sikerült átvészelnie azt a változást, lehetséges, hogy megkísérelte elérni magát. Megpróbált kapcsolatba lépni magával. Vagy az édesanyjával.

– Semmi sem okozhatna nagyobb örömet, mint ha visszakapnám a lányomat – válaszolta Mao. – De Julie halott.

Avasarala bólintott.

– Rendben.

– Még valami?

Megint a tettetett harag. Avasarala elgondolkodva végignyalta a fogai hátulját. Volt valami itt, a felszín mögött. Mao esetében nem tudta eldönteni, mit lát.

– Hallott a Ganymedesről? – kérdezte.

– Tűzharc tört ki – felelte.

– Talán több ennél. Az a valami, ami megölte a lányát, még mindig szabadon garázdálkodik. Ott volt a Ganymedesen. Ki fogom deríteni, hogyan és miért került oda.

Mao hirtelen hátradőlt. Vajon őszinte lehetett a döbbenet?

– Segítek, amiben csak tudok – mondta alig hallhatóan.

– Kezdjük ezzel! Van bármi, amit nem mondott el a tárgyalásokon? Egy üzletfél, akit jobbnak tartott nem említeni. Valamilyen háttérprogram vagy kiegészítő személyzet, akiket felszerelt. Nem érdekel, ha nem legálisan történt. Gyakorlatilag bármire amnesztiát tudok biztosítani magának, de most kell hallanom. Ebben a pillanatban.

– Amnesztiát? – kérdezte Mao, mintha Avasarala viccelt volna vele.

– Ha most elmondja, igen.

– Ha tudnék valamit, elárulnám. Mindent elmondtam, amit tudok.

– Akkor jól van. Sajnálom, hogy raboltam az idejét. És… elnézést, hogy felnyitottam a régi sebeket. Én is elveszítettem egy fiamat. Cha ranpal tizenöt éves volt. Síbaleset.

– Részvétem.

– Ha tudomására jutna valami, keressen meg vele!

– Így lesz – felelte Mao, és felállt. Avasarala hagyta, hogy már majdnem az ajtóhoz érjen, amikor utánaszólt.

– Jules?

Ahogy Mao hátrafordult, hogy átnézzen a válla felett, filmből kimerevített képre emlékeztetett.

– Ha tudomásomra jut, hogy tudott valamit és eltitkolta előlem, nem fogom jó néven venni. Velem nem érdemes szórakozni.

– Ha nem lettem volna biztos ebben, amikor bejöttem ide, most már az vagyok – válaszolta Mao. Jobb búcsúmondatot nehezen választhatott volna. Becsukódott mögötte az ajtó. Avasarala felsóhajtott, és hátradőlt a székében. Úgy fordult, hogy láthassa a Buddhát.

– Te aztán rohadt sokat segítettél, önelégült hájpacni! – mondta.

A szobor természetesen nem válaszolt. Avasarala kinyomta a fényeket és hagyta, hogy a vihar szürkére fesse a szobát. Valami nem tetszett neki Maóban.

Lehetséges, hogy csupán a magas beosztású nagyvállalati tárgyaló rutinos fegyelme zavarta, mégis úgy érezte, mintha nem engedték volna a körön belülre. Mintha kizárták volna. Ezt is érdekesnek találta. Elmerengett, vajon Mao megpróbál-e visszavágni neki, esetleg a feletteseinél panaszt tenni ellene. Érdemes lenne szólni Errinwrightnak, hogy számítson egy dühös hívásra.

Eltűnődött. Túlzás lett volna abba a hitbe ringatni magát, hogy bármi emberi lenne a Vénuszon. A protomolekulát, amennyire emberi ésszel fel lehetett fogni, arra tervezték, hogy eltérítse a primitív élet evolúcióját, és valami mást fejlesszen ki belőle. Ám ha… Ha az emberi elme túlságosan komplexnek bizonyult neki ahhoz, hogy teljesen átvegye felette az irányítást, és ha a lány bármilyen értelemben túlélte a zuhanást, ha megpróbált kapcsolatba lépni az édesapjával…

Avasarala a kézi termináljáért nyúlt, összeköttetést létesített Sorennel.

– Asszonyom?

– Amikor azt mondtam, hogy ne kapkodja el, nem úgy értettem, hogy vegye ki az egész kibaszott napot. A teám?

– Már viszem is, asszonyom. Eltérítettek. Itt egy jelentés, ami érdekelheti.

– Sokkal kevésbé érdekelhet, ha hideg a teám – felelte Avasarala, és bontotta a kapcsolatot.

Ténylegesen megfigyeltetni Maót valószínűleg lehetetlen vállalkozásnak bizonyult volna. A Mao-Kwikowski Vállalatnak nyilván megvannak a saját kommunikációs rendszerei, a saját titkosítási módszerei, ezenkívül bizonyára számos, az Egyesült Nemzetekéhez hasonlóan bőséges anyagi erőforrásokkal rendelkező rivális cég igyekezett minden erejével kiszimatolni a vállalati titkokat. Ám más módokon is nyomon lehetett követni a Vénuszról a Mao-Kwikowski létesítmények felé irányuló üzeneteket. Vagy éppenséggel azokat, amelyek abba a gravitációs kútba tartottak.

Soren lépett be kezében tálcával, rajta öntöttvas teáskanna és fületlen fajansz csésze. Nem tett megjegyzést az elsötétítésre, de óvatosan lépdelt oda Avasarala íróasztalához, majd lerakta a tálcát, töltött egy csészényit a még mindig gőzölgő sötét teából, és a kézi terminálját mellé helyezte.

– Küldhetne egyszerűen egy kibaszott példányt belőle – szólalt meg Avasarala.

– Így sokkal hatásosabb, asszonyom – válaszolta Soren. – Minden a bemutatás mikéntjén múlik.

Avasarala horkantott egyet, tüntetően kezébe vette a csészét, és ráfújt a folyadék sötét felszínére, mielőtt a terminálra pillantott volna. A jobb alsó sarokban lévő időbélyeg azt mutatta, hogy hét órával korábban a Ganymedes közvetlen közeléből érkezett, mellette pedig a kapcsolódó jelentés azonosító kódja állt. A kép bozontos hajú, fiúsan jóképű és a földiekre jellemzően vaskos csontozatú férfit mutatott. Avasarala a homlokát ráncolva kortyolgatta a teáját.

– Mi történt az arcával? – kérdezte.

– A jelentést készítő tiszt szerint a szakállat álcának szánták.

Avasarala felhorkantott.

– Pff, még szerencse, hogy napszemüveget nem tett fel, mert akkor talán soha nem jöttünk volna rá. Mi a faszt keres James Holden a Ganymedesen?

– Egy segélyszállítmánnyal érkezett. Nem a Rocinantéval.

– Megerősítették már ezt? Tudja, azok a szemétláda KBSz-esek könnyedén hamisítanak bejegyzési kódokat.

– A jelentést készítő tiszt alaposan szemügyre vette a hajó belső szerkezetét, és amikor visszatért a helyére, ellenőrizte a nyilvántartásban. Ezenkívül a legénységnek nem volt tagja Holden állandó pilótája, így feltételezhető, hogy valahol irányított sugárnyalábbal elérhető távolságban leparkolták a hajót – jegyezte meg Soren. Aztán rövid szünetet tartott. – Továbbra is érvényben van az elfogatási parancs Holden ellen.

Avasarala felkapcsolta a lámpákat. Az ablakok ismét sötét tükrökké váltak, a vihar újra kiszorult a szobából.

– Mondja, hogy nem tartóztattuk le!

– Nem tartóztattuk le – nyugtatta meg Soren. – Ráállítottunk egy megfigyelő egységet Holdenre és a csapatára, de az állomáson uralkodó állapotok nem teszik lehetővé, hogy folyamatosan szemmel tartsák őket. Ráadásul úgy tűnik, a Mars még nem szerzett tudomást róla, hogy odament, ezért megtartjuk magunknak az információt.

– Még szerencse, hogy odakint valaki tisztában van vele, hogyan kell végrehajtani egy megfigyelési műveletet. Van valami ötlete, mit kereshet ott?

– Eddig egészen úgy néz ki, mint egy segélyakció – vonta meg a vállát Soren. – Nem láttuk, hogy bárkivel is találkozott volna, aki felkeltette a figyelmünket. Kérdezősködik. Kis híján összeverekedett pár opportunista szélhámossal, akik a segélyszállító hajókat húzzák le, de azok inkább visszavonulót fújtak. Egyelőre azonban túl korai lenne messzemenő következtetéseket levonni.

Avasarala megint belekortyolt a teájába. El kellett ismernie: a fiú finom teát készített. Vagy ismert valakit, aki képes volt erre, ami éppúgy megteszi. Ha Holden odament, az mindössze azt jelenti, hogy a KBSz-t érdekli a ganymedesi helyzet. És hogy éppen egy emberük sem tartózkodott ott, aki beszámolhatott volna nekik.

Az, hogy információt akartak, önmagában nem sokat jelentett. Még ha csak valami felszíni egység néhány katonája akart is revolverhőst játszani, a Ganymedes elsődleges fontosságú állomásnak számított a Jupiter-rendszer és az Öv szemében. A KBSz nyilván maga akarta felmérni a helyzetet. De hogy épp Holdent, az erosi incidens egyetlen túlélőjét küldjék, többnek tűnt puszta véletlennél.

– Fogalmuk sincsen róla, mi a helyzet – mondta ki fennhangon.

– Asszonyom?

– Okkal csempésztek be olyasvalakit, aki személyes tapasztalatokkal bír a protomolekulát illetően. Azt próbálják kideríteni, mi a rosseb folyik ott. Ami annyit tesz, hogy fogalmuk sincs róla. Ami azt jelenti… – Felsóhajtott. – Ami azt jelenti, hogy nem ők voltak. Ami kurvára kár, mivel náluk van az egyetlen élő minta, amiről tudunk.

– Mit óhajt, mit tegyen a megfigyelő egység?

– Megfigyelők – csattant fel Avasarala. – Tartsák szemmel, figyeljék meg, kivel beszél, és mit csinál! Napi jelentések, ha unalmas, folyamatos hírek, ha felpörögnek az események.

– Igenis, asszonyom. Akarja, hogy bevigyék?

– Akkor kapcsolják le, ha megpróbálják elhagyni a Ganymedest! Máskülönben ne álljanak az útjába, és igyekezzenek észrevétlenek maradni! Holden idióta, de nem hülye. Ha rájön, hogy figyelik, azonnal az egész naprendszerbe szétküldi a ganymedesi forrásaink képeit, vagy ilyesmi. Ne becsülje alá a dolgok elkúrásához való képességeit.

– Még valami?

Újabb villámlás. Újabb mennydörgés. Újabb vihar a viharok billiárdjaiból, amelyek azóta ostromolták a Földet, hogy valami először megpróbált elpusztítani minden életet a bolygón. Valami, ami jelenleg a Vénuszon tartózkodott. És egyre terjedt.

– Derítse ki, hogyan tudnék anélkül üzenetet eljuttatni Fred Johnsonhoz, hogy Nguyen vagy a marsiak megneszelhetnék! – felelte Avasarala. – Lehet, hogy háttértárgyalásokra kényszerülünk.

Tizedik fejezet: Prax

Pas kirrup es vagyok ehhez – mondta a priccsen ülő fiú. – Gefickt saláta, sa-sa? Anno tízezerbe került.

Nem lehetett több húszévesnél. Akár a fia is lehetett volna, ahogy Mei lehetett volna a fiú lánya is. A kamaszkori hirtelen megnyúlásnak és az alacsony gravitációban töltött életnek köszönhető soványsága eleve valószerűtlennek hatott. Emellett éhezett is.

– Írhatok egy kötelezvényt, ha akarod – mondta Prax.

A fiú elvigyorodott, és beintett.

Szakmája gyakorlása során Prax megtanulta, hogy a belső bolygók a származás kinyilvánításaként tekintettek az övbéli szlengre. Ganymedesi haszonnövény-kutatóként azt is megtudta, hogy rengeteget elárul a társadalmi osztályhoz való tartozásról is. Ő a kínait és az angolt egyaránt idegen akcentus nélkül beszélő tanároktól tanulta. A rendszer különböző pontjairól származó emberekkel beszélt. Abból, ahogy valaki kiejtette az „allopoliploid” szót, meg tudta állapítani, hogy Peking környéki vagy brazil egyetemen végeztek-e, hogy a Sziklás-hegység vagy a Mons Olympus lábainál, esetleg a Ceres alagútjaiban nevelkedtek-e. Maga is mikrogravitációban nőtt fel, azonban a sajátos övbéli dialektus éppoly idegen volt a számára, mint bárkinek, aki épp most utazott ide valamelyik kútból. Ha a fiú nem akarta volna, hogy Prax megértse, könnyűszerrel elérhette volna ezt. Viszont Prax fizető ügyfélként tudta, hogy a fiú minden tőle telhetőt megtesz, hogy érhetőbben fejezze ki magát.

A programozó billentyűzet kétszer akkora volt, mint egy szokványos kézi terminál, a műanyagot elkoptatta a rengeteg használat és az idő. Oldalt lassan töltődött egy állapotjelző sáv, minden előremozdulásnál egyszerűsített kínai üzenetek jelentek meg.

Az üreg az olcsó helyek közé tartozott, közel a hold felszínéhez. Három méter széles sem volt, négy hevenyészett helyiséget vájtak ki a jégből egy ennél alig tágasabb és csak hajszállal jobban megvilágított nyilvános folyosó mellett. A vén műanyag falak párakicsapódástól csillogtak és izzadtak. A folyosótól legtávolabb lévő helyiségbe húzódtak be, a fiú a priccsen ült, Prax pedig meggörnyedve állt az ajtóban.

– Nem ígérhetem meg a teljes felvételt – jelentette ki a fiú. – Ami lesz, lesz, sabé?

– Akármennyihez hozzá tudsz férni, nagyszerű.

A fiú bólintott. Prax nem tudta a nevét. Az ilyesmit nem illik megkérdezni. Néhány napba telt, amíg sikerült felkutatnia valakit, aki hajlandó betörni a Ganymedes biztonsági rendszerébe. A Ganymedes Állomás szürke gazdaságát illető tudatlansága ugyan nagyban hátráltatta, de az egyre növekvő elkeseredettség és éhezés a segítségére volt. A fiú egy hónappal korábban még talán kereskedelmi adatokat fölözött le, hogy pénzért továbbadja, vagy megtartsa magának könnyűszerrel tisztára mosható hitelkeretként. Ma egy sovány ebédhez elegendő pár leveles zöldségért cserébe kutatott Mei után. Az élelmiszer-cserekereskedelem, a legősibb gazdasági rendszer az emberiség történetében, megjelent a Ganymedesen.

– Az eredeti kópia már nincs fent – jelentette be a fiú. – Elnyelték a szerverek, elsüllyedt a sok szarban.

– Tehát ha nem sikerül betörnöd a biztonsági szerverekbe…

– Nem is kell. A kamerában memória van, a memóriában gyorsítótár. Azóta, hogy lezárták az állomást, csak telik és telik. Senki sem figyeli.

– Most viccelsz velem – mondta Prax. – A rendszer két legnagyobb hadereje épp farkasszemet néz egymással, és nem figyelik a biztonsági kamerákat?

– Egymást figyelik. Minket le se szarnak.

Az állapotjelző sáv teljesen betöltött, és csengve jelzett. A fiú megnyitotta az azonosító kódok listáját, és magában motyogva elkezdett lapozni benne. Az elülső szobában egy kisbaba nyafogott. A hangjából ítélve éhes lehetett. Nyilván az volt.

– A tied?

A fiú megrázta a fejét.

– Utánfutó – felelte, és kétszer rákattintott egy kódra. Új ablak nyílt meg. Széles folyosó. Egy félig megolvadt, felfeszített kapu. A falakon égésnyomok és, ami ennél sokkal rosszabb, víztócsa. Sehol sem szabadna előfordulnia szabad víznek. A környezetszabályozó rendszerek egyre kevésbé tudták fenntartani a biztonságos szinteket. A fiú felpillantott Praxra.

– C’est la?

– Igen – felelte Prax. – Ez az.

A fiú bólintott, és újra a konzolja fölé görnyedt.

– A támadás előtt készült felvételek kellenek. Még mielőtt lezuhant a tükör – mondta Prax.

– Okki, főnők. Visszatekerem. Tod á képkocka con null delta. Csak akkor nézzük, ha történik valami, que si?

– Igen. Rendben.

Prax közelebb lépett, áthajolt a fiú válla felett. A kép idegesen ugrált, de a folyamatosan kisebbé váló víztócsán kívül semmi sem változott rajta. Visszafelé haladtak az időben, vissza napokkal és hetekkel korábbra. Ama pillanat felé, amikor minden szétesett.

Egészségügyiek jelentek meg a képen, mintha hátrafelé lépkedtek volna a kifordított világban, ahogy egy holttestet cipeltek, hogy lefektessék az ajtó mellé. Aztán egy másikat, amit ráterítettek. A két tetem előbb mozdulatlanul feküdt, majd az egyik megmoccant, finoman kaparta a falat, aztán valamivel erőteljesebben, míg egy szemvillanás alatt bizonytalanul két lábra emelkedett, aztán eltűnt.

– Kell lennie valahol egy kislánynak. Azt keresem, aki kivitt magával egy négyéves kislányt.

– Óvoda, n’est-ce pa? Több ezer lesz belőlük ott.

– Engem csak az az egy érdekel.

A második holttest felült, majd a hasához szorított kézzel felállt. Egy férfi lépett a képbe pisztollyal a kezében, és meggyógyította őt azzal, hogy kiszippantotta vele a golyót a gyomrából. Vitatkoztak, lenyugodtak, békésen elváltak. Prax tudta, hogy mindent időben visszafelé lát, de kialvatlan és kalóriahiányos szervezete egyre csak logikusan összefűzött történetként próbálta értelmezni az eseményeket. Egy csapat katona kúszott ki hátrafelé a szétrombolt ajtó alól, mint egy farfekvéses szülésnél, aztán sietve összegyűltek, és futólépésben elhátráltak. Egy villanás és az ajtó ismét összeállt darabjaiból, a termit gyújtóbombák úgy csüngtek rajta, akár az érett gyümölcsök, míg egy marsi egyenruhát viselő katona oda nem szaladt, és le nem szedte őket. A technikai szüret végeztével a katonák gyors tempóban kihátráltak a képből, és csak egy falnak támasztott mopedet hagytak ott.

És ekkor felnyílt az ajtó, és Prax önmagát látta kihátrálni. Fiatalabbnak tűnt. Dörömbölni kezdett az ajtón, kezei pingponglabdaként csapódtak vissza a felületről, aztán ügyetlenül felpattant a kismotorra, és hátrafelé eltűnt a képből.

Az ajtóra nyugalom telepedett. Mozdulatlanul állt. Prax visszafojtotta a lélegzetét. A csípőjéhez szorítva egy ötéves kisfiút cipelő nő sétált oda hátramenetben az ajtóhoz, tűnt el odabent, aztán jelent meg újra. Praxnak emlékeztetnie kellett magát, hogy a nő nem a kisfiát hozta be, hanem érte jött. Két alak hátrált ki a folyosón.

Nem. Három.

– Állj! Ez az – mondta Prax kalapáló szívvel. – Ez ott ő.

A fiú megvárta, amíg a folyosóra kilépő mindhárom alakot elkapta a lencse. Mei sértődöttnek tűnt még a biztonsági kamera alacsony felbontása mellett is, Prax pedig jól ismerte ezt az arckifejezést. A Meit karjában tartó férfi pedig…

Megkönnyebbülés és felháborodás viaskodott Praxban, és az előbbi győzedelmeskedett. Dr. Strickland volt az. Meit dr. Strickland vitte el, aki mindent tudott a betegségéről, a gyógyszerekről, arról, mit kellett tennie, hogy Mei életben maradjon. Prax térdre rogyott, lehunyta a szemét, és halkan sírni kezdett. Ha az orvos vitte el, akkor Mei nem halott. A lánya nem halott.

Hacsak nem – súgta a fejében egy vékony démoni hang – dr. Strickland is az.

A nőt nem ismerte. A sötét hajú kísérő vonásai arra az orosz botanikusra emlékeztették Praxot, akivel egykor együtt dolgozott. Egy papírtekercset tartott a kezében. Mosolya derültségről és türelmetlenségről éppúgy árulkodhatott. Prax nem tudta eldönteni.

– Tudod követni őket? – kérdezte. – Kideríteni, hogy hová mentek?

A fiú fitymálva ráemelte a tekintetét.

– Salátáért? Nem. Egy doboz csirkét és acseszószt kérek érte.

– Nincs csirkém.

– Akkor megkapta, ami járt – felelte a fiú vállat vonva. Szeme élettelenné vált, akár az üveggolyók. Prax legszívesebben megütötte és addig fojtogatta volna, amíg ki nem bányássza a képeket a haldokló számítógépekből. De a fiúnak jó eséllyel volt pisztolya, vagy valami még ennél is rosszabb, és Praxszal ellentétben ő valószínűleg használta is volna.

– Kérlek – könyörgött Prax.

– A szívességet megkapta, maga. No epressa mé, si?

A megaláztatás keserű íze tolult fel a torkán, de visszanyelte.

– Csirke – mondta.

– Si.

Prax kinyitotta az oldaltáskáját, és kétmaroknyi levelet, narancssárga paprikát és hóhagymát tett ki a priccsre. A fiú felkapta, és rögtön a szájába tömte a felét, szemhéját állati gyönyörrel csukta le.

– Megteszem, amit tudok – mondta Prax.

Semmit sem tudott tenni.

Az állomáson fellelhető ehető fehérje vagy lassan csordogálva érkezett a segélyszállítmányokkal, vagy két lábon járt. Egyre többen próbálkoztak Prax módszerével, és legelték le a parkok és hidroponikus létesítmények növényeit. A leckével azonban nem foglalkoztak. Ugyanúgy megették a nem ehető növényeket is, amivel csökkentették a légtisztítás hatásfokát, és még inkább kibillentették egyensúlyából az állomás ökoszisztémáját. Beindult a láncreakció, és nem lehetett szerezni sem csirkét, sem mást, ami helyette esetleg elfogadható. És még ha akadt volna is ilyesmi, nem maradt ideje rá, hogy megoldja a problémát.

A saját lakásában tompán világítottak a lámpák, és sehogy sem sikerült világosabbra állítania őket. A szójasarj már nem növekedett, de el sem hervadt, ami érdekes tényként szolgált, vagyis szolgálhatott volna.

Valamikor a nap folyamán egy automata rendszer takarékos üzemmódra váltott, és korlátozta az energiafelhasználást. A jövőre nézve ez jó jelnek számíthatott. Vagy az is lehetséges, hogy ez csak az összeomlás előtti átmeneti javulás. Mindez nem változtatott azon, amit meg kellett tennie.

Kisfiúként egészen fiatalon kezdett iskolába járni, munkáról és jólétről álmodozó szüleivel a világűr napfényt nem ismerő távoli vidékére költözött. Nem viselte jól a változást. Az első néhány évben fejfájás, pánikrohamok és állandó, csontig hatoló fáradtság gyötörték, épp amikor le kellett volna nyűgöznie a tanárait, hogy tehetséges és ígéretes diákként könyveljék el. Édesapja nem hagyta a babérjain ülni. Az ablak addig van nyitva, amíg be nem zárják, szokta mondogatni, aztán noszogatni kezdte Praxot, hogy hajtson rá még egy kicsivel jobban, hogy tanulja meg összeszedni a gondolatait olyankor is, amikor túl fáradt, túl beteg volt, vagy túlságosan fájt valamije ahhoz, hogy gondolkodjon. Megtanulta, hogyan készítsen listákat, jegyzeteket, vázlatokat.

Azzal, hogy összeterelte elröppenő gondolatait, képes volt felhúzni magát a tisztánlátás magaslataira, akár egy csúcshoz közelítő hegymászó. Most, a mesterséges világításban listákat állított össze. Felírta az összes gyerek nevét, akire emlékezett Mei terápiás csoportjából. Tudta, hogy húszan vannak, de csak tizenhatot volt képes felidézni. Elméje elkalandozott. Előhívta Strickland és a titokzatos nő képét a kézi terminálján, és őket bámulta. A remény és düh zűrzavara kavargott benne, amíg minden le nem csillapodott. Úgy érezte, mintha elnyomni készülne őt az álom, szíve azonban szaporán vert. Próbálta tudatosítani magában, hogy a felgyorsult pulzus az éhezés egyik tünete.

Egy pillanatra magához tért, hirtelen oly tisztán és világosan gondolkodott, ahogyan – és ezt csak most ismerte fel – napok óta nem tudott. Az összeomláshoz közeledett. Saját személyes leépülése lassan felülkerekedik rajta, és pihenés nélkül már nem sokáig lesz képes folytatni a nyomozást. Sem fehérje nélkül. Már most félzombi állapotba került.

Segítséget kell szereznie. Tekintete a gyerekek listájára siklott. Segítséget kell szereznie, de előbb ellenőrizni fog, csak utánanéz dolgoknak. El fog menni… el fog menni…

Lehunyta a szemét, a homlokát ráncolta. Tudta a választ. Tudta, amit tudott. A biztonsági állomásra. El fog menni oda, és kikérdezi mindegyiküket. Kinyitotta a szemét, a lista aljára felírta, hogy „biztonsági állomás”, és rögzítette magában a gondolatot. Aztán „EN képviselet”, „Mars képviselet”. Csupa olyan hely, ahová eddig is napi rendszerességgel eljárt, ám most más céllal fog ellátogatni. Könnyű lesz. Majd, miután ezt megállapította magában, tudta, hogy még valamit meg kellett tennie. Egy percbe telt, amíg rájött, mi lehet az, aztán ezt is lejegyezte.

Kérj segítséget!

– Mindegyiknek nyoma veszett – magyarázta Prax, lehelete fehér szellemként lebegett előtte a hidegben. – Mind az ő páciense volt, és mindegyiknek nyoma veszett. Tizenhatból tizenhatan. Tudja, mennyi ennek a valószínűsége? Ez nem lehet véletlen.

A biztonsági ember napok óta nem borotválkozott. Hosszú, gyulladt fagymarás vöröslött az arcán és a nyakán, a seb frissnek és ellátatlannak tűnt. Valószínűleg hozzáérhetett a Ganymedes egyik szigeteletlen pontjához. Szerencsésnek mondhatta magát, amiért megmaradt a bőre. Vastag kabátot és kesztyűt viselt. Az íróasztalát dér borította.

– Köszönöm, hogy megosztotta velünk az információt, uram, és utánanézek a segélyállomásokon…

– Nem, nem érti, magával vitte őket. Betegek, és magával vitte őket.

– Talán biztonságos helyre akarta juttatni őket – válaszolta a férfi. Hangja, akár egy szürke rongy, erőtlennek és kimerültnek hatott. Valami gond volt vele. Prax tudta, hogy valami gond van vele, de sehogy sem jutott eszébe, hogy micsoda. A biztonsági alkalmazott feléje nyújtotta a kezét, finoman odébb tessékelte, aztán odabiccentett a Prax mögött álló nőnek. Prax azon kapta magát, hogy bárgyún bámulja a nőt, mintha berúgott volna.

– Egy gyilkosságot szeretnék bejelenteni – szólalt meg remegő hangon a nő.

A biztonsági ember bólintott, tekintete sem meglepetésről, sem hitetlenkedésről nem árulkodott. Praxnak eszébe jutott, amit mondani akart.

– Még előtte elvitte őket – szólalt meg. – Még azelőtt, hogy megindult volna a támadás.

– Három férfi tört be a lakásomba – folytatta a nő. – Aztán… a bátyám épp nálam volt, és próbálta megfékezni őket.

– Mikor történt mindez, hölgyem?

– Még a támadás előtt – mondta Prax.

– Pár órája – felelte a nő. – Negyedik szint. Kék szektor. 1453-as lakás.

– Jól van, hölgyem. Most átviszem önt az egyik ügyintézőhöz. Ki kell töltenie egy jegyzőkönyvet.

– A bátyám halott. Lelőtték.

– Én pedig sajnálattal hallom ezt, hölgyem. Ki kell töltenie egy jegyzőkönyvet, hogy elkaphassuk a tetteseket.

Prax figyelte, ahogy távoznak. Visszafordult a traumát elszenvedett és kétségbeesett emberek felé, akik a sorukat várták, hogy segítségért, igazságszolgáltatásért, jogorvoslatért könyöröghessenek. Hirtelen düh lobbant fel benne, de szinte azonnal kihunyt. Segítség kellett neki, itt azonban nem várhatott ilyet. Ő és Mei csupán apró kavicsok voltak a végtelen világűrben. Jelentéktelenek.

A biztonsági ember már a helyén ült, és egy csinos fiatal nővel beszélgetett valami szörnyűségről. Prax észre sem vette, hogy visszajött, nem hallotta a nő történetének elejét. Kezdett kihagyni a figyelme. Ez rossz jelnek számított.

Agyának parányi józan darabkája azt súgta neki, hogy ha meghal, senki sem fog Mei után kutatni. A lánya elveszne. Azt súgta neki, hogy ételre van szüksége – hogy napok óta nem jutott élelemhez. Hogy már nem maradt sok ideje.

– El kell mennem a segélyközpontba – jelentette be fennhangon. A nő és a biztonsági ember mintha meg sem hallották volna. – De köszönöm.

Most, hogy kezdett felfigyelni saját állapotára, Prax megdöbbent és megrémült. Járása csoszogássá lassult, karja legyengült és szörnyen sajgott, habár nem emlékezett rá, hogy olyasmit tett volna, ami indokolná a fájdalmát. Nem emelt nehezet, és nem mászott fel sehová. Ameddig vissza tudott emlékezni, a napi tornagyakorlatait sem végezte. Már azt sem tudta felidézni, mikor evett utoljára. A lezuhanó tükör okozta rengés, a kupolája pusztulása mintha egy korábbi életében történtek volna. Nem csoda, hogy Prax lassan szétesett.

A segélyközpont környéki folyosók zsúfolásig megteltek, mint egy vágóhíd. Férfiak és nők préselődtek egymáshoz, köztük sok olyan is, aki jóval erősebbnek és egészségesebbnek mutatkozott nála, és még a legszélesebb helyek is szűknek hatottak. Minél közelebb került a kikötőhöz, annál inkább úgy érezte, hogy az ájulás kerülgeti. A hőmérséklet már-már kellemesnek hatott, az összezsúfolódott testek akolmelegét érezte rajta. Ketonos-kesernyés leheletektől bűzlött. Édesanyja a szentek leheletének hívta ezt. A fehérjelebomlás bűze volt, a túlélés érdekében saját izmaikat felélő testeké. Eltűnődött, vajon a tömegben hányan tudják beazonosítani a szagot.

Az emberek ordítoztak. Lökdösődtek. Körötte a tömeg úgy lódult előre és hátra, mint amilyennek a tengerpartot nyaldosó hullámok táncát képzelte.

– Akkor nyissák ki a kapukat, és hadd lássuk a saját szemünkkel! – üvöltötte egy nő messze előtte.

Ó. Szóval ez itt egy éhséglázadás.

Megpróbált a szélre nyomakodni, kijutni a tömegből. Megpróbált elmenekülni innen. Előtte hangosan szitkozódtak. Mögötte tülekedtek.

A mennyezet LED-reflektorai aranysárgán és fehéren ragyogtak. A falak ipari szürkék voltak. Prax előrenyúlt. Eljutott az egyik falig. Valahol beszakadt egy gát, és a tömeg hirtelen meglódult előre, félőnek tűnt, hogy az együtt mozgó sokaság magával sodorja őt is. Kezét a falhoz szorította. A tömeg lassan ritkult, Prax pedig előbbre tántorgott. A rakodóhelyiség ajtaja tárva-nyitva állt. A kapu mellett Prax ismerős arcot látott, de nem tudta hová tenni a férfit. Talán egy régi munkatárs a laborból? Erős csontozatú és izmos. Földi. Talán a haldokló állomáson tett útjai során találkozott vele. Lehetséges, hogy étel után turkálva látta őt? De nem, ehhez túlságosan jól táplált volt. Arca nem hatott lesoványodottnak, beesettnek. Egyszerre tűnt barátnak és idegennek. Akit Prax ismert is és nem is. Mint a főtitkár vagy egy híres színész.

Prax tudta, hogy bámulja a férfit, de nem sikerült levennie róla a szemét. Ismerte azt az arcot. Ismerte. A háborúhoz lehetett köze.

Hirtelen egy emlékkép villant az agyába. A lakásában volt, Meit tartotta a karjában, és próbálta lecsitítani. Alig egyéves volt, járni sem tudott, az orvosok még mindig a megfelelő gyógyszerkoktélt igyekeztek összekotyvasztani, hogy életben tarthassák a kislányt. Miközben Mei hasfájósan nyafogott, a hírfolyamokból megállás nélkül riadt karattyolás áradt. A képernyőn ugyanaz a férfiarc jelent meg újra meg újra.

A nevem James Holden, és a hajómat, a Canterburyt nem sokkal ezelőtt elpusztította egy rejtőzködő technológiával felszerelt hadihajó. Birtokomba került a hajó egy alkatrésze, amelyre a marsi hadiflottára utaló sorozatszámot nyomtak.

Ő volt az. Ezért tűnt ismerősnek az arca, miközben úgy érezte, hogy sohasem látta még. Prax rángatást érzett valahol a mellkasa közepén, aztán önkéntelenül megindult előre. Egy pillanatra megtorpant. A rakodókapu mögött valaki ujjongva felkiáltott. Prax elővette a kézi terminálját, rápillantott a listára. Tizenhat név, tizenhat eltűnt kisgyerek. És a lap alján, csupa nagybetűkkel: KÉRJ SEGÍTSÉGET!

Prax hirtelen elbizonytalanodva és félénken a férfi felé fordult, aki háborúkat robbantott ki és bolygókat mentett meg.

– Kérj segítséget! – motyogta maga elé, és megindult előre.

Tizenegyedik fejezet: Holden

Santichai és Melissa Supitayaporn a Felemelkedő Emberiség Egyházának két nyolcvanéves, földi születésű misszionáriusaként dolgozott, amely vallás a természetfölöttiben való hit minden formáját elvetette, teológiájának lényege pedig abban állt, hogy: Az emberek jobbak is lehetnének, mint amilyenek, szóval próbáljuk meg elérni ezt! Ezenkívül a született diktátorok könyörtelen hatékonyságával igazgatták a segélyelosztó központot. Percekkel azután, hogy megérkezett, Holdent alaposan kiosztotta Santichai, ez a gyérülő ősz hajú, madárcsontú férfi, amiért a kikötőben összetűzésbe keveredett a vámtisztekkel. Miután perceken át magyarázkodott, ám minden kifogását leordította az apró termetű misszionárius, Holden végül egyszerűen feladta a harcot, és elnézést kért.

– Ne tegye még bizonytalanabbá az itteni helyzetünket! – ismételte el Santichai, aki bár minden jel szerint megengesztelődött a bocsánatkérés hallatán, de addig nem nyugodhatott, amíg mondanivalója lényegét a végsőkig ki nem hangsúlyozza. Botszerű barna ujjával hadonászott Holden orra előtt.

– Felfogtam – válaszolta Holden, és megadóan feltartotta a kezét. A legénység másik két tagja tüstént felszívódott Santichai első kitörésekor, Holdennek így egyedül kellett megbirkóznia a férfival. Naomit a segélyelosztó terjedelmes nyitott raktárhelyiségének túlsó végében fedezte fel, amint Melissával, Santichai remélhetőleg kevésbé lobbanékony feleségével társalog. Holden nem hallott kiabálást, habár a több tucatnyi ember hangja, a csikorgó gépezetek, a bőgő motorok és három targonca tolatójelzése mellett Melissa akár kézigránátokkal is megszórhatta volna Naomit, Holden füléig mégsem jutott volna el a robbanások zaja.

Mivel mielőbb szabadulni szeretett volna, a férfi Naomi felé bökött, és kijelentette:

– Elnézést, de nekem most…

Santichai kurta kézmozdulattal félbeszakította, amitől összevissza lobogott narancsszínű bő köntösének ujja. Holden képtelen volt nem engedelmeskedni az aprócska férfinak.

– Ez itt – mondta Santichai, és az Alvajáróról lepakolt ládákra mutatott – nem elég.

– De…

– A KBSz a múlt hét végéig ígért huszonkétezer kiló fehérjét és étrend-kiegészítőt. Ez itt kevesebb mint tizenkétezer kiló – magyarázta Santichai, kijelentését pedig azzal hangsúlyozta, hogy az ujjával böködte Holden bicepszét.

– Nem én felelek a…

– Miért kell olyan ígéreteket tenniük, amiket nincs szándékukban betartani? Ígérjenek tizenkétezret, ha csak annyit tudnak küldeni! De ne ígérjenek huszonkétezret, ha utána csak tizenkétezret szállítanak le!

– Egyetértek – felelte Holden, és feltartott kézzel hátralépett a böködés elől. – Teljes mértékben egyetértek. Mindjárt fel is hívom a kapcsolatomat a Tycho Állomáson, hogy kiderítsem, hová lett a beígért szállítmány hiányzó része. Biztosra veszem, hogy már úton van ide.

Santichai újabb narancssárga örvényben vállat vont.

– Ajánlom is! – felelte, aztán elrobogott az egyik targonca felé. – Maga! Hé, maga ott! Látja a „gyógyszerek” feliratot? Miért rak oda olyasmit, ami nem gyógyszer?

Holden kihasználta az alkalmat, hogy gyorsan lelépjen, és odakocogott Naomihoz és Melissához. Naomi épp a terminálján megnyitott adatlapot töltötte ki, miközben Melissa figyelte őt.

Holden körbepillantott a raktárhelyiségben, amíg Naomi az adminisztrációval foglalkozott. Az Alvajáró csak az egyike volt annak a közel húsz segélyszállító hajónak, amelyek az elmúlt huszonnégy órában szálltak le a felszínre, a tágas csarnokot pedig gyors ütemben töltötték meg a készleteket tartalmazó ládákkal. A hűvös levegőt a por, ózon és a targoncák felforrósodott olajának szaga hatotta át, ám a háttérben a bomlás, valószínűleg a rothadó növényzet kellemetlen bűze sejlett fel. Miközben Holden figyelte, Santichai keresztülrobogott a raktáron, utasításokat kiáltott oda egy súlyos ládát cipelő két munkásnak.

– A férjura nem mindennapi ember, hölgyem – jegyezte meg Holden Melissának.

Melissa magasabb és testesebb is volt apró termetű férjénél, ám fejét ugyanolyan alaktalan, gyérülő ősz hajfelhő övezte, mint Santichaiét. Elmosolyodott, aminek hatására élénk kék szeme szinte teljesen elveszett az arcában.

– Soha életemben nem találkoztam még olyan emberrel, aki nála többet törődött volna mások boldogulásával és kevesebbet az érzéseikkel – mondta. – De legalább gondoskodik róla, hogy jóllakjanak, mielőtt elsorolja nekik, miben hibáztak.

– Azt hiszem, ezzel végeztem is – szólalt meg Naomi, és egy ikonra bökött, hogy átküldje a kitöltött űrlapot Melissa termináljára, arra a bájosan avítt modellre, amit a köntöse egyik zsebéből húzott elő, amikor csipogás jelezte, hogy a fájl megérkezett.

– Mrs. Supitayaporn – mondta Holden.

– Melissa.

– Melissa, mennyi ideje dolgoztok a férjeddel a Ganymedesen?

– Már vagy… – ujját az arcához érintette, és a távolba meredt – …tíz éve? Lehetséges, hogy ennyi ideje? Annyinak kell lennie, mert Dru épp akkor szülte meg a kisbabáját, aki pedig…

– Csak azért kérdezem, mert azok, akik nem a Ganymedesen élnek, egyedül azt nem tudják, hogy ez az egész… – széles mozdulattal körbemutatott – …hogyan kezdődött.

– Az állomás?

– A válság.

– Nos, az EN-és a marsi katonák lőni kezdték egymást, aztán sorra jöttek a rendszer-meghibásodások…

– Igen – szakította félbe megint Holden. – Ezt értem. De miért? Egyetlen lövés sem dördült el egész évben, amíg a Föld és a Mars közösen birtokolták ezt a holdat. Már az egész erosi dolog előtt is folyt háború, ide mégsem terjedtek át a harcok. Aztán egyszerre mindenütt mindenki egymást lövi? Mi indította el ezt?

Melissa tanácstalannak tűnt, amitől szeme ismét eltűnt arcának ráncai között.

– Fogalmam sincs – felelte. – Feltételeztem, hogy az egész rendszerben egymást lövik. Mostanában nem igazán érnek ide a hírek.

– Nem – rázta a fejét Holden. – Csak itt került sor összecsapásokra, és alig néhány napig tartottak. Aztán véget értek, minden magyarázat nélkül.

– Ez furcsa – állapította meg Melissa –, de nem hinném, hogy számítana. Bármi történt is, nem változtat azon, amit most tennünk kell.

– Azon valóban nem – értett egyet Holden.

Melissa elmosolyodott, barátian magához ölelte Holdent, aztán továbbment, hogy valaki más adminisztrációját ellenőrizze.

Naomi belekarolt Holdenbe, majd a ládákat és rakodómunkásokat kerülgetve megindultak a raktár kijárata felé, hogy megnézzék az állomás többi részét.

– Hogy lehetséges, hogy egy egész ütközetre került sor a fejük felett – szólalt meg Naomi –, és egyikük sem tudja, miért?

– Tudják – felelte Holden. – Valaki biztosan tudja.

Az állomás sokkal rosszabb képet mutatott a felszínen, mint az űrből. A folyosók falait borító létfontosságú, oxigéntermelő növények fokozatosan egészségtelen sárga színt öltöttek magukra. Sok folyosón nem működtek a lámpák, az automata hidraulikus kapukat kézi forgattyúval nyitották, majd kiékelték. Amennyiben az állomás valamelyik szegmenséből hirtelen kiszökne a levegő, több szomszédos szakaszon szintén ugyanez történne. Az a néhány ember, akikkel szembetalálkoztak, vagy kerülték a tekintetüket, vagy leplezetlenül ellenségesen bámultak rájuk. Holden sajnálta, hogy nem viselheti nyíltan a fegyverét, hanem a hátul a derekához csatolt tokban kell rejtegetnie.

– Ki az itteni kapcsolatunk? – kérdezte halkan Naomi.

– Hmmm?

– Feltételezem, hogy Frednek vannak itt emberei – válaszolta a lány alig hallhatóan, miközben mosolyogva odabiccentett a mellettük elhaladó férfiak csoportjának. Mindegyikük jól látható helyen fegyvert viselt, habár többségében a szúró vagy taglózó fajtából. Töprengő arckifejezéssel bámultak vissza rá. Holden a kabátja alá csúsztatta a kezét a fegyveréhez, de a férfiak továbbálltak, csupán néhány pillantást vetettek hátra feléjük, mielőtt befordultak egy sarkon és eltűntek szem elől.

– Nem szervezett meg számunkra semmiféle találkozót? – fejezte be Naomi immár a rendes hangján.

– Megadott néhány nevet. De oly mértékben akadozott a kommunikáció a holddal, hogy nem tudott…

A kikötő egy másik része felől hallható hangos dörej szakította félbe. A robbanást harsogó zaj követte, amely fokozatosan kiáltozássá tisztult. Az a néhány ember, aki még a folyosón tartózkodott, rohanni kezdett, egyesek a zaj felé, mások az ellenkező irányba.

– Nem kellene… – kezdte Naomi, miközben a lármás felfordulás felé iszkolókat figyelte.

– Azért jöttünk, hogy kiderítsük, mi folyik itt. Szóval menjünk, és nézzük meg.

Kisvártatva eltévedtek a Ganymedes kikötőjének kacskaringós folyosóin, de nem számított, amíg a zaj irányába haladtak az egyre növekvő tömeggel együtt, akik ugyanarra igyekeztek. Egy ideig egy tüskés vörös hajú, magas és vaskos férfi futott mellettük. Mindkét kezében egy-egy darab fekete fémcsövet tartott. Naomira villantotta a fogsorát, és oda akarta adni neki az egyiket. Naomi intett neki, hogy nem kéri.

– Ippeg ideje vót mán – kiáltotta olyan tájszólással, amit Holden képtelen volt hová tenni. Mivel Naomi nem fogadta el, Holden kezébe nyomta a ráadásként hozott primitív fegyvert.

– Minek? – kérdezte Holden, és átvette tőle a csövet.

– Rohadt buzeránsok föllövik a kaját, mink prolik meg húzhatjuk az igát, mi? Hát rohadjanak meg a geciszopó repedtfaszú pöcsök!

Tüskéshajú üvöltve rázta meg a levegőben a fémcsövet, aztán még jobban nekiiramodott, és beleveszett a tömegbe. Naomi felnevetett és utánaüvöltött. Amikor Holden kérdő pillantást vetett rá, csak elmosolyodott:

– Ragályos.

Egy utolsó kanyar után egy másik széles raktárterülethez érkeztek, amely szinte egy az egyben úgy nézett ki, mint a Supitayapornék fennhatósága alá tartozó csarnok, annyi kivétellel, hogy ide feldühödött tömeg zsúfolódott be, majd nyomult tolongva a rakodódokk felé. A dokk kapuját lezárták, és kisebb kikötővédelmi egység igyekezett feltartóztatni a csőcseléket. Amikor Holden odaért, a tömeget még kordában tartották sokkolópisztolyaikkal meg -botjaikkal, azonban a levegőben szinte vibráló feszültségből és dühből ítélve ez már nem tarthatott soká.

Közvetlenül a bérzsaruk vonala mögött, akiket csupán nem halálos megfélemlítő eszközökkel szereltek fel, sötét öltönyükhöz illő cipőt viselő férfiak kis csoportja állt. Vadászpuskával a kezükben láthatólag csak arra vártak, hogy valaki kiadja a tűzparancsot.

Szóval ők lesznek a céges biztonságiak.

Ahogy Holden felmérte a helyzetet, a fejében lassan összeállt a kép.

A bezárt raktárkapu mögött az egyik utolsó nagyvállalati teherszállító állt, a Ganymedesről elszállítandó élelmiszerrel megrakva.

A tömeg pedig éhezett.

Holdennek eszébe jutott, hogyan próbált kimenekülni az egyik kaszinóból, amikor biztonsági okokból lezárták az Erost. Emlékezett a fegyveresekkel szembeszálló feldühödött tömegre. Emlékezett a sikolyokra, a vér meg a kordit szagára. Mielőtt tudatosan meghozta volna a döntést, elkezdett előrefurakodni a tömeg elejére. Naomi bocsánatkéréseket mormolva követte. Aztán megragadta Holden karját, hogy egy pillanatra megállítsa.

– Most valami elképesztő ostobaságra készülsz?

– Azt készülöm megakadályozni, hogy lelőjék ezeket az embereket, akiknek mindössze annyi a bűnük, hogy éhesek – felelte Holden, és maga is elfintorodott kijelentése álszent hangnemétől.

– Nekem nehogy pisztolyt ránts! – parancsolt rá Naomi, aztán eleresztette.

– Fegyver van náluk.

– Több fegyver. Nálad csak egy van, és épp ezért fogod a tokjában hagyni, vagy egyedül kell végigcsinálnod.

Ha bármit véghez akarsz vinni, akkor csak magadra számíthatsz. Miller nyomozó tett volna efféle megjegyzést. Rá igaz is volt az állítás. Ez pedig komoly érvnek számított az ellen, hogy Holden is ugyanígy tegyen.

– Jól van. – Holden bólintott, aztán tovább nyomakodott előre. Mire az első sorokhoz ért, két személy került az összetűzés gyújtópontjába. Egy ősz hajú kikötővédelmis – az egyenruhája zsebe fölött FELÜGYELŐ címkével – és egy Naomi édesanyjának is beillő, magas, vékony, sötét bőrű nő ordítozott egymással, míg az őket figyelő két csoport biztatásokat és sértéseket kiabált.

– Csak nyissa ki azt az átkozott kaput, és hadd nézzünk be! – ordította a nő olyan hangnemben, amiből Holden rögtön tudta, hogy nem először ismétli el.

– Semmire sem megy azzal, ha üvöltözik velem – üvöltötte vissza az ősz hajú felügyelő. Mellette biztonsági őr társai elfehéredő öklökkel szorították a sokkolóbotokat, a vállalati fickók pedig lazán kitámasztva tartották karjukban puskáikat, amit Holden sokkal fenyegetőbbnek érzett.

A nő rögtön abbahagyta a kiabálást, amikor Holden fellépett a felügyelőhöz a rakodódokkra, és értetlenül bámult rá. A többi biztonsági őr meglengette sokkolóbotját, de senki sem döfött Holden felé a fegyverével. A vállalati fickók összehúzták a szemüket, és alig észrevehetően áthelyezték a súlypontjukat. Tudta, hogy zavarodottságuk, amiért fogalmuk sincs, hogy ő kicsoda, csupán ideig-óráig tart, aztán valószínűleg felettébb hamar kényelmetlenül közeli kapcsolatba kerül azokkal az elektromos ösztökékkel, ha épp nem lövik arcon valamelyik vadászpuskával. Mielőtt ez megtörténhetett volna, kezet nyújtott a felügyelőnek, és a tömeg számára is jól hallhatóan bemutatkozott:

– Üdvözlöm. Walter Philips vagyok a KBSz képviseletében, a Tycho Állomásról. Frederick Johnson személyes küldötte.

A felügyelő a döbbenettől kábán fogott kezet vele. A nagyvállalat gorillái ismét áthelyezték a súlypontjukat, és határozottabban megmarkolták a fegyvereiket.

– Mr. Philips – szólalt meg a felügyelő. – A KBSz-nek nincs felhatalmazása…

Holden ügyet sem vetett rá, és a nőhöz fordult, akivel nemrég még a felügyelő ordítozott.

– Hölgyem, mi az oka ennek a felfordulásnak?

– Azzal a hajóval – válaszolta amaz, és a kapura mutatott – közel tízezer kiló babot és rizst készülnek elszállítani, ami egy hétre elegendő élelem lenne az egész állomásnak.

A tömeg egyetértőn felmorajlott mögötte, és egy-két lépést előbbre csoszogott.

– Ez igaz? – kérdezte a felügyelőt Holden.

– Amint már mondtam – felelte a férfi, majd felemelte a kezét és hárító mozdulatokat tett a tömeg felé, mintha puszta akaraterejével hátrébb tudná tolni őket –, nincs felhatalmazásunk arra, hogy magánszállítmányok menetlevelének tartalmát…

– Akkor nyissa ki a kaput, és hadd nézzük meg! – ordította megint a nő. Míg ő üvöltözött, és a csőcselék kántálni kezdett vele – hadd nézzük meg! hadd nézzük meg! –, Holden megragadta a felügyelő könyökét, és közelebb húzta magához.

– Nagyjából harminc másodperc múlva az a tömeg darabokra fogja tépni magát és az embereit. Szerintem engednie kellene nekik, mielőtt erőszakba torkollik az ügy.

– Erőszakba! – A férfi idegesen felnevetett. – Már most tombol az erőszak. A hajó kizárólag azért nem indult el már régen, mert az egyikük bombát helyezett el, és felrobbantotta a dokk rögzítéskioldó mechanizmusát. Ha megpróbálják elfoglalni a hajót, akkor kénytelenek leszünk…

– Nem fogják elfoglalni a hajót – szólalt meg egy csikorgó hang, és súlyos kéz nehezedett Holden vállára. Amikor hátrafordult, a szállító cég egyik nehézfiújával találta szembe magát. – Ez a hajó a Mao-Kwikowski Vállalat tulajdona.

Holden lerázta magáról a férfi kezét.

– Egy tucatnyi sokkolóval és vadászpuskával felszerelt fickó nem lesz képes megállítani őket – mondta Holden, és a kántáló tömegre mutatott.

– Mr.… – a nehézfiú tetőtől talpig végigmérte – Philips. Magasról leszarom, hogy mit gondol maga meg a KBSz bármiről is, különösen pedig arról, hogy el tudom-e látni a feladatomat. Szóval mi lenne, ha eltakarodna a picsába, mielőtt elkezdődik a lövöldözés?

Nos, ő megpróbálta. Holden rámosolygott a férfira, és hátranyúlt a derekához. Örült volna, ha Amos is vele van, de őt azóta nem látta, hogy kiszálltak a hajóból. Mielőtt megmarkolhatta volna a pisztolyt, vékony ujjak zárultak a csuklója köré és szorították meg határozottan.

– És ehhez mit szól? – kérdezte Naomi, aki hirtelen Holden mellett termett. – Mi lenne, ha mindenki visszavenne az arcából, és elmondanám, hogyan fog ténylegesen megoldódni a dolog?

Holden és a nehézfiú egyformán meglepetten fordult Naomi felé.

A lány feltartott ujjával jelzett, hogy várjanak egy pillanatot, aztán elővette kézi terminálját. Felhívott valakit, és kihangosította a beszélgetést.

– Amos! – szólt még mindig feltartott ujjal.

– Igen – hangzott a felelet.

– Egy hajó akar felszállni a 11-es kikötőből a B9-es állásról. Tele van élelemmel, aminek itt is hasznát vennék. Ha elhagyná a felszínt, akad a környéken a KBSz-nek olyan nehézfegyverzetű hajója, ami elég közel van ahhoz, hogy elfogja?

Hosszú kivárás, aztán Amos nevetve azt felelte:

– Tudja, hogy van, főnök. Valójában kivel közlöm ezt?

– Üzenj nekik, hogy tegyék mozgásképtelenné a szállítóhajót! Aztán egy KBSz-es csapat foglalja el, szedjen ki belőle minden használhatót, és lyuggassa szét.

Amos csupán annyit felelt:

– Meglesz.

Naomi lezárta a terminált, és visszacsúsztatta a zsebébe.

– Ne akarj próbára tenni minket, kölyök – mondta a nehézfiúnak udvarias, de ellentmondást nem tűrő hangon. – Egyetlen szó sem volt üres fenyegetés. Vagy átadjátok ezeknek az embereknek a rakományt, vagy elvesszük az egész átkozott hajót. Te döntesz.

A nehézfiú egy pillanatig csak bámult rá, aztán intett a csapatának, és elvonultak. A kikötő biztonsági őrsége követte őket, Holdennek és Naominak pedig ki kellett térniük a dokkot és a kaput megrohanó tömeg áradata elől.

Amikor már nem fenyegetett a veszély, hogy agyontapossák őket, Naomi szólalt meg, még mindig kissé acélos hangon:

– Biztosan roppant hősiesnek érezted, hogy lelőnek, miközben kiállsz az igazságért. De szeretnélek megtartani magamnak, szóval fejezd be az idiótáskodást!

– Okos húzás volt megfenyegetned a hajót – mondta Holden.

– Úgy viselkedtél, mint az a segg Miller nyomozó, szóval azt tettem, amit régebben te is. Csak azt mondtam, amit te szoktál olyankor, amikor nem akarsz mindenáron a fegyvereddel hadonászni.

– Egyáltalán nem úgy viselkedtem, mint Miller – jelentette ki Holden. A vád épp azért fájt neki, mert igaz volt.

– Nem önmagadként viselkedtél.

Holden megvonta a vállát, és csak utána tudatosodott benne, hogy ezzel is Millert utánozta. Naomi lepillantott az Alvajáró kezeslábasának kapitányi stráfjaira.

– Talán meg kellene tartanom ezeket…

Mákosan őszülő, vonásairól ítélve kínai származású apró termetű férfi lépett oda hozzájuk, és üdvözölte őket félénk fejbólintással. Külseje zilált volt, arcán egyhetes borosta. A szó szoros értelmében a kezét tördelte idegességében. Holden eddig csak ősrégi filmekben szereplő öreg nénikéktől látta ezt a mozdulatot.

Újra biccentett nekik, aztán azt mondta:

– Maga ugye James Holden? James Holden kapitány? A KBSz-től?

Holden és Naomi összenéztek. Holden megráncigálta foltos szakállát.

– Ez ér egyáltalán valamit? Most komolyan.

– Holden kapitány, a nevem Prax, Praxidike Meng. Botanikus vagyok.

Holden kezet fogott a férfival.

– Örülök, hogy megismerhetem, Prax. Sajnos nekünk most…

– Segítenie kell nekem – jelentette ki Prax. Holden számára egyértelmű volt, hogy a férfi mögött nehéz időszak áll. A ruhája úgy lógott rajta, akár egy régóta éhezőn, arcát sárgás zúzódások borították egy viszonylag friss verés nyomaként.

– Persze, ha felkeresi Supitayapornékat a segélyállomáson, mondja csak, hogy én…

– Nem! – kiáltotta Prax. – Nem erre van szükségem. Arra van szükségem, hogy segítsen nekem!

Holden gyors pillantást vetett Naomi felé. A lány vállat vont. A te dolgod.

– Jól van – felelte Holden. – Mi a probléma?

Tizenkettedik fejezet: Avasarala

Egy kis ház a fényűzés egészen más szintje – mondta a férje. – Olyan helyen élni, ami teljesen a miénk, emlékezni a kenyérsütés és a mosogatás egyszerű örömeire. Erről feledkeznek meg a te előkelő és befolyásos barátaid. És ettől kevésbé emberiek.

A konyhaasztalnál ült, hátradőlt a rétegelt bambuszból készült székében, amelynek anyagát addig fárasztották, amíg erezett diófára nem emlékeztetett. A rákműtét helye két halvány vonalként világított sötét nyakán, habár alig tűnt fel a fehér borosta rizspora alól. Homloka magasabb volt, mint amikor Avasarala hozzáment, haja gyérebb. A vasárnap reggeli napfény ragyogón ömlött szét az asztalon.

– Baromság – válaszolta Avasarala. – Csak mert te úgy teszel, mintha földtúróként élnél, Errinwright vagy Lus vagy bárki a többiek közül még nem kevésbé emberi. Akadnak ennél kisebb házak, ahol hat család lakik, és az azokban élők százszor közelebb állnak az állatokhoz, mint bárki, akivel együtt dolgozom.

– Tényleg így gondolod?

– Hát persze. Máskülönben miért dolgoznék már kora reggel? Ha valaki nem juttatja ki azokat a félbarmokat a nyomortelepekről, kit fognak tanítani a hozzád hasonló egyetemi fazonok?

– Találó érv – állapította meg Arjun.

– Attól kevésbé emberiek, hogy basznak meditálni. Egy kis ház nem fényűzés – mondta a nő, aztán kivárt. – Egy kis ház és rengeteg pénz, talán.

Arjun rámosolygott. Mindig is csodálatos volt a mosolya. Avasarala azon kapta magát, hogy visszamosolyog, habár az esze azt súgta, hogy haragudnia kellene rá. Odakint Kiki és Suri visongtak, apró félmeztelen testük átcikázott a pázsiton. A dadájuk fél lépéssel lemaradva követte őket, kezét az oldalához szorította, mintha nyilalló fájdalmon igyekezne enyhíteni.

– A nagy kert fényűzés – mondta Avasarala.

– Az.

Suri rontott be a hátsó ajtón, kezét fekete földdarabok borították, arcán széles mosoly. Léptei sötét piszokfoltokat hagytak a szőnyegen.

– Mami! Mami! Nézd, mit találtam!

Avasarala elfordult a székében. Kisunokája tenyerén egy földigiliszta tekergette testének rózsaszín és barna gyűrűit nedvesen, miközben földdarabok peregtek Suri ujjai közt. Avasarala az ámulat és öröm álarcát öltötte magára.

– Ez csodálatos, Suri. Gyere, menjünk vissza, és mutasd meg a maminak, hol találtad!

A kert lenyírt fű és friss virágföld illatát árasztotta. A kertész – vékonydongájú férfi, aki alig lehetett idősebb, mint amennyi Avasarala fia lett volna – hátul térdepelt, és kézzel húzogatta ki a gyomokat. Suri megiramodott felé, Avasarala pedig komótosan utánasétált. Amikor közelebb ért, a kertész odabiccentett neki, de meg sem tudott szólalni. Suri mutogatva és hadonászva úgy mesélte el a nagy kalandot, amikor közönséges földigilisztára lelt a sárban, mintha eposzokba illő történet lett volna. Kiki bukkant fel nagyanyja oldalán, és szótlanul megfogta a kezét. Avasarala szerette a kis Surit, de kizárólag magának – vagy talán még Arjunnak – bevallotta, hogy Kikit tartja eszesebbnek a két unoka közül. Ugyan csendes gyerek volt, de fekete szeme okosan csillogott, és bárkit tudott utánozni. Kiki figyelme nem sok mindenen siklott át.

– Drága egyetlen hitvesem – kiáltott ki a hátsó ajtón Arjun. – Valaki beszélni óhajt veled.

– Hol?

– A házi rendszeren. Azt mondja, a terminálod nem fogadja a hívását.

– Ennek nyilván oka van – jegyezte meg Avasarala.

– Gloria Tannenbaum az.

Avasarala kelletlenül a dadának nyújtotta oda Kiki kezét, csókot nyomott Suri feje búbjára, aztán visszament a házba. Arjun tartotta az ajtót neki. Arcáról bocsánatkérést lehetett leolvasni.

– Azok a pöcsök már nagymamáskodás közben sem hagynak békén – háborgott Avasarala.

– A hatalom ára – válaszolta Arjun egyszerre derűs és komoly ünnepélyességgel.

Avasarala a dolgozószobájában nyitotta meg a kapcsolatot. Kattanás hallatszott, amit egy pillanatnyi kizökkenés követett, amíg bekapcsoltak a titkosító szűrők, aztán Gloria Tannenbaum vékony, szemöldök nélküli arca jelent meg a képernyőn.

– Gloria! Elnézést, de kikapcsoltam a terminálomat, amíg itt vannak a gyerekek.

– Semmi gond – válaszolt a nő steril, rideg mosollyal, aminél őszintébb érzelmet sosem mutatott. – Valószínűleg jobb is így. Mindig abból érdemes kiindulni, hogy azokat jobban figyelik, mint a civil vonalakat.

Avasarala leereszkedett a székbe. A bőr finoman fújtatott egyet a súlya alatt.

– Remélem, hogy minden rendben közted és Estepan között.

– Jól megvagyunk – felelte Gloria.

– Remek, remek. Szóval mi a faszért akartál beszélni velem?

– Egy barátommal beszélgettem, akinek a férje a Mihajlovon állomásozik. A szavaiból azt vettem ki, hogy a hajót kiveszik az őrszolgálatból. Mélyebbre indul.

Avasarala a homlokát ráncolta. A Mihajlov annak a konvojnak a tagja volt, amely az Öv külső peremén keringő mély állomások közti forgalmat ellenőrizte.

– Mélyebbre indul hová?

– Kérdezősködtem – felelte Gloria. – A Ganymedesre.

– Nguyen?

– Igen.

– A barátod szeret fecsegni – állapította meg Avasarala.

– Sosem mondok neki semmit, ami igaz. Úgy gondoltam, erről tudnod kellene.

– Leköteleztél – zárta le a beszélgetést Avasarala. Gloria biccentett, hirtelen mozdulata akár egy hollóé, aztán bontotta a kapcsolatot. Avasarala egy hosszú pillanatig némán ült, ujjait a szájához szorította, elméje úgy követte végig a következtetések láncolatát, mint egy köveket kerülgető hegyi patak.

A „miért sutyiban?” részt egyszerűnek tűnt megválaszolni. Ha nyíltan tette volna, Avasarala nyilván megakadályozza. Nguyen fiatal volt és ambiciózus, de nem hülye. Saját konklúziókat vont le, és valamiért az az ötlete támadt, hogy ha még több haderőt küld a Ganymedes Állomás nevű nyílt sebbe, javít a helyzeten.

– Mami, mami! – hívta Kiki. Avasarala a kislány hangjának élénkségéből tudta, hogy valami csintalanságra készülnek. Nehézkesen felállt az íróasztala mellől, aztán megindult az ajtó felé.

– Idebent vagyok, Kiki – válaszolta, és belépett a konyhába.

A vízzel töltött lufi egyenesen vállon találta, de nem robbant szét, hanem a földre toccsant, és a lába előtt szakadt ki, sötétre festve körötte a kő padlólapokat. Avasarala felbőszült tekintettel felnézett. Kiki az udvarra nyíló ajtóban állt, a félelemmel és a kitörő örömmel viaskodva.

– Felfordulást csináltál a házamban?

A kislány falfehér arccal bólintott.

– Tudod, mi történik a rossz kisgyerekekkel, akik felfordulást csinálnak a mamijuk házában?

– Megcsiklandozzák őket?

– Megcsiklandozzák őket! – felelte Avasarala, és meglódult a kislány felé. Kiki persze eliszkolt előle. Nyolcéves volt. Az ízületei egyedül attól fájtak, hogy túl gyorsan nőtt. És természetesen végül hagyta, hogy a mamija utolérje, és addig csiklandozza, amíg visítani nem kezd. Mire Ashanti és a férje eljöttek a gyerekekért, hogy hazavigyék őket a novgorodi géppel, Avasarala száriján fűfoltok éktelenkedtek, haja pedig összevissza állt, mintha önmaga villámsújtotta karikatúrája lett volna.

Mindkét unokáját kétszer megölelte, mielőtt elindultak, és mindkétszer csokoládét csempészett a markukba, aztán megcsókolta a lányát, odabiccentett a vejének, és az ajtóból integetett nekik. A biztonsági csapat követte a kocsijukat. A hozzá ennyire közel állók közül senki sem érezhette magát biztonságban az emberrablók elől. Ez is az élet megmásíthatatlan tényei közé tartozott.

Avasarala hosszasan zuhanyozott, bőségesen használta a szinte már kellemetlenül meleg vizet. Kislány kora óta azt szerette, ha fürdéskor majdhogynem leforrázza magát. Ha törölközéskor nem bizsergett és lüktetett a bőre, akkor valamit rosszul csinált.

Arjun az ágyon várta, komoly arccal olvasott valamit a kézi terminálján. Avasarala a szekrényhez ment, bedobta a vizes törölközőt a fonott ruhakosárba, és belebújt egy pamutszövet háziköntösbe.

– Azt hiszi, ők tették – szólalt meg.

– Ki tett micsodát? – kérdezte Arjun.

– Nguyen. Azt hiszi, a marsiak állnak a dolog mögött. Hogy újabb támadást fognak indítani a Ganymedesen. Tudja, hogy a marsiak nem vezénylik oda a flottájukat, mégis erősítést küld a holdra. Nem érdekli, hogy ezzel tönkrebassza a béketárgyalásokat, mivel eleve úgy gondolja, szarrágás az egész. Nincs mit veszíteni. Egyáltalán figyelsz te rám?

– Igen, figyelek. Nguyen úgy véli, hogy a Mars tette. Flottát állít fel a válaszlépéshez. Látod?

– Van fogalmad róla, miről beszélek?

– Alapvetően? Nem. De Maxwell Asinnian-Koh épp felrakott egy írást a poszt-líraiságról, ami után rengeteg gyűlölködő levélre számíthat.

Avasarala felnevetett.

– A saját világod burkában élsz, drága.

– Így van – helyeselt Arjun, és végigfuttatta az ujját a kézi terminál képernyőjén. Aztán felnézett. – Nem zavar, ugye?

– Imádlak érte. Maradj csak itt! Olvasgass a poszt-líraiságról!

– És te mit fogsz csinálni?

– Csak a szokásosat. Megpróbálom megakadályozni, hogy szétrobbanjon a civilizáció, amíg a gyerekek is benne élnek.

Fiatalkorában édesanyja megpróbálta megtanítani kötni. A készséget nem sikerült elsajátítania, más leckéket azonban megtanult belőle. Egyszer csúnyán összegubancolódott a fonal, és ahogy Avasarala idegesen rángatta, fokozatosan rontott a helyzeten. Édesanyja elvette tőle a szorosan összecsomózódott halmot, ám ahelyett, hogy maga bontotta volna ki, hogy visszaadja, törökülésben letelepedett Avasarala mellé, és elmondta, hogyan lehet kibogozni a csomót. Kíméletes, határozott és türelmes volt vele, olyan helyeket keresett, ahol fellazíthatta a gubancok rendszerét, míg látszólag egy csapásra ki nem húzódott a fonal.

A listán tíz hajó szerepelt, kezdve egy roncstelepre való ócska szállítóval, egészen két fregattig, amelyeknek a kapitányáról Avasarala hallott már. Nem lehetett hatalmas haderőnek mondani, ahhoz azonban kellően nagy volt, hogy provokációként hasson. Avasarala kíméletesen, határozottan és türelmesen elkezdte széthúzogatni.

A szállítóval kezdte, mivel azt lehetett a legkönnyebben eltávolítani. Évek óta jó kapcsolatot ápolt a karbantartási és biztonságtechnikai fickókkal. Valaki négy órát töltött a tervekkel és hajónaplókkal, amíg talált egy csavart, amit nem cseréltek ki az előirányzott időben, aztán már fél óra sem kellett hozzá, hogy kötelező érvénnyel elrendelje a visszahívást. A Wu Tsao – a két fregatt közül a jobban felfegyverzett – parancsnokát Golla Ishigawa-Marxnak hívták. A személyi ívét olvasva egy megbízható, jó munkásember képe rajzolódott ki. Hozzáértő volt, fantáziát nélkülöző és lojális. Három elbeszélgetés után kinevezték az építkezésfelügyeleti bizottság elnökének, ahol valószínűleg nem sok vizet zavarhat. A Wu Tsao teljes hivatásos legénységét visszarendelték a Földre, hogy jelen lehessenek a szalag feltűzésekor. A második fregatt keményebb diónak tűnt, de Avasarala végül talált megoldást. Ezek után pedig a konvoj túlságosan kis létszámúvá fogyatkozott ahhoz, hogy az egészségügyi és hadtáp hajó magasabb besorolásúvá váljon, mint amilyet a megmaradt járműkaraván indokolt.

A csomó kibomlott az ujjai közt. Az a három hajó, amit nem sikerült szétválasztania, túlságosan ósdi és alulfegyverzett volt. Ha harcra kerülne sor, nem képviselhetnének jelentős ütőerőt. És emiatt a marsiak legfeljebb akkor háborodhatnának fel a jelenlétükön, ha ürügyet keresnének az összetűzésre.

Avasarala úgy gondolta, nem fognak. Ha tévedne, az is érdekes lenne.

– Nguyen admirális nem fog átlátni a mesterkedésein? – kérdezte Errinwright. A férfi egy hotelszobában ült, valahol a bolygó túloldalán. Mögötte éjszaka volt, frakkingének kigombolt nyaka kényelmesen szétnyílt.

– Hadd lásson! – felelte Avasarala. – Mégis mit tehet? Sírva odamegy az anyukájához, hogy elvették a játékait? Ha nem tud játszani a nagy gyerekekkel, akkor kurvára nem való admirálisnak.

Errinwright elmosolyodott, majd megropogtatta az ujjait. Elég fáradtnak tűnt.

– És azok a hajók, amelyek eljutnak oda?

– A Bernadette Koe, az Aristophanész és a Fjodorovna, uram.

– Azok, igen. Azokról mit szándékozik mondani a marsiaknak?

– Semmit, ha nem hozzák fel a témát – felelte Avasarala. – Ha mégis rákérdeznének, majd jelentéktelennek tüntetem fel őket. Egy kisebb egészségügyi ellátóhajó, egy szállító, meg egy aprócska naszád, hogy elijessze a kalózokat. Végtére is nem nehézcirkálókat küldünk. Szóval kinyalhatják.

– Remélem, ezt finomabban megfogalmazva fogja közölni velük!

– Természetesen, uram. Nem estem a fejemre.

– És a Vénusz?

Avasarala mély lélegzetet vett, aztán sziszegve szűrte ki a levegőt a fogai között.

– Az ott az átkozott mumus. Naponta kapok jelentéseket, de fogalmunk sincs, mit látunk. A bolygó felszíne köré épített hálózat elkészült, és most széttöredezik, de újabb szerkezetek jelennek meg, bonyolult sugárszimmetriát mutatva. Épp csak nem a keringési tengely mentén, hanem az ekliptika síkjában. Szóval bármi van is odalent, az egész naprendszert veszi figyelembe. A spektrográfiai vizsgálat pedig a lantán-oxid és az arany értékeiben mutatott ki némi növekedést.

– Nem tudom, ez mit jelent.

– Ahogy mások sem, de az okosok úgy vélik, hogy rendkívül magas hőmérsékletű szupravezetők rendszere lehet. A laborban megkísérlik előállítani ugyanazt a kristályszerkezetet, de ráakadtak pár dologra, amit nem értenek. Kiderült, hogy az a lenti izé jóval mélyrehatóbban ismeri nálunk a fizikai kémiát. Ami persze kurvára nem meglepő.

– Bármiféle kapcsolódás a Ganymedesszel?

– Csak az az egy – felelte Avasarala. – Máskülönben semmi. Legalábbis nem közvetlenül.

– Hogy érti, hogy nem közvetlenül?

Avasarala a homlokát ráncolta, és elfordította a tekintetét. A Buddha visszanézett rá.

– Tudta, hogy az öngyilkos vallási szekták száma megkétszereződött az Eros óta? – kérdezte. – Én nem tudtam, amíg a kezembe nem nyomták a jelentést. A kötvénykibocsátási kezdeményezés kis híján zátonyra futott, mert egy millennarista csoport kijelentette, hogy már nem lesz szükség rá.

Errinwright előbbre húzódott a székén, szeme résnyire szűkült.

– Úgy gondolja, hogy összefüggés lehet a kettő között?

– Nem hiszem, hogy egy csapat gubó-ember settenkedik fel hozzánk a Vénuszról – mondta –, de… sokat gondolkoztam azon, mit tesz velünk. Az egész naprendszerrel. Velük és velünk és az övbéliekkel. Nem egészséges, ha Isten ott alszik valahol, és mindannyian figyelhetjük, hogyan álmodik. A frászt hozza ránk. A frászt hozza rám. Így aztán mind elfordítjuk a tekintetünket, és tesszük tovább a dolgunkat, mintha az univerzum ugyanolyan lenne, mint fiatalkorunkban volt, pedig nagyon is tudjuk, hogy nem olyan. Mindannyian úgy teszünk, mintha épelméjűek lennénk, pedig…

A fejét ingatta.

– Az emberiség mindig is együtt élt a megmagyarázhatatlannal – szögezte le Errinwright. Hangja megkeményedett. Avasarala kellemetlen helyzetbe hozta. És ami azt illeti, a nő is egyre kínosabban érezte magát.

– A megmagyarázhatatlan régebben nem falt fel egész bolygókat. Még ha az a ganymedesi valami nem is magától került oda a Vénuszról, rohadtul egyértelmű, hogy köze van hozzá. És ha mi tettük…

– Ha mi építettük meg, csupán azért tettük, mert rátaláltunk egy új technológiára, és használjuk – vágott közbe Errinwright. – A pattintott kőből készült dárdahegytől a puskaporon át a nukleáris robbanófejekig ezt csináltuk, Chrisjen. Emiatt hadd fájjon az én fejem! Maga tartsa csak szemmel a Vénuszt, és ne hagyja, hogy a marsi helyzet irányíthatatlanná váljon!

– Igenis, uram.

– Minden rendben lesz.

És miközben a halott képernyőt bámulta, ahol egy pillanattal korábban még felettese beszélt, Avasarala arra a következtetésre jutott, hogy a férfi talán komolyan is gondolta. Ő maga már egyáltalán nem volt biztos ebben. Valami zavarta, de nem tudott rátapintani, hogy mi lehet az. Ott ólálkodott valahol, közvetlenül a tudata alatt, akár egy ujjbegye bőre alá fúródott apró szálka. Megnyitotta a ganymedesi EN-támaszponton felvett videót, átesett a kötelező biztonsági ellenőrzésen, és újra végignézte, ahogy sorra meghalnak a tengerészgyalogosok.

Kiki és Suri egy olyan világban fognak felnőni, ahol ez megtörtént, ahol a Vénusz mindig is valami teljesen idegen, hallgatag és engesztelhetetlen létforma gyarmata lesz. Számukra megszokott lesz az ebből fakadó félelem, olyasmi, amire éppúgy nem fognak odafigyelni, mint a lélegzésre. A képernyőn egy Sorennél nem idősebb férfi ürített bele egy egész tárat a támadóba. A felnagyított képeken több tucatnyi lövedéket látott áthatolni a valamin, amelynek hátából rostcsíkok bomlottak ki, akár megannyi üstökös csóvája. A katona ismét meghalt. Neki legalább megadatott, hogy gyorsan túl legyen rajta. Avasarala megállította a képet. Az ujjával végigkövette a támadó körvonalait.

– Ki vagy te? – kérdezte a képernyőtől. – És mit akarsz?

Valami elkerülte a figyelmét. Ez túl gyakran megtörtént már vele, hogy ismerje az érzést, ám ez nem segített. Majd rájön, amikor rájön. Amíg erre sor nem kerül, addig semmi mást nem tud tenni, mint hogy megvakarja, ahol viszket. Bezárta a fájlt, kivárta, amíg a biztonsági protokollok ellenőrizték, hogy semmit sem másolt le belőle, aztán kijelentkezett, és az ablak felé fordította tekintetét.

Azon kapta magát, hogy a következő alkalmon jár az esze. Hogy milyen információt sikerül majd begyűjteniük legközelebb. Miféle sémát lesz képes felfedezni a következő támadás alapján. A következő támadás, a következő mészárlás után. A fejében már most teljesen egyértelműen letisztázódott, hogy ami megtörtént a Ganymedesen, újból meg fog történni – előbb vagy utóbb. A kiszabadult szellemek nem kerülnek vissza a palackba, és abban a pillanatban, amikor a protomolekulát rászabadították az Eros civil lakosságára, csak hogy kiderítsék, mit művel velük, a civilizáció megváltozott. A változás pedig olyan gyorsnak és erőteljesnek bizonyult, hogy még mindig csak loholtak utána, mintha fogócskát játszanának.

Mintha fogócskát játszanának.

Ebben volt valami. Valami a szavakban, mint egy csupán derengő dalszövegben. Avasarala a fogát csikorgatva felállt, az ablaka előtt járkált fel-alá. Gyűlölte ezt a részt. Gyűlölte.

Kinyílt az iroda ajtaja. Amikor odafordult Sorenhez, a férfi hirtelen hátrahőkölt. Avasarala pár fokkal enyhébbre vette szúrós tekintetét. Nem volt szép tőle ennyire megijeszteni a szegény nyuszit. Valószínűleg ő húzta a rövidebbet a gyakornoki állások elosztásakor, és így jutott neki a házsártos vénasszony. És Avasarala bizonyos fokig megkedvelte.

– Tessék? – szólalt meg.

– Gondoltam, érdekli, hogy Nguyen admirális tiltakozó üzenetet küldött Mr. Errinwrightnak. Egy hatáskörébe tartozó ügybe való beavatkozás miatt. A főtitkárnak nem küldött másolatot.

Avasarala elmosolyodott. Ha már a világmindenség titkait nem fejtheti meg, legalább a fiúkat kordában tudja tartani. És ha nem egyenesen a lufifejnek panaszkodott, akkor csak egyszerűen duzzogott. Semmiféle következménye nem lesz a dolognak.

– Jó tudni. És a marsiak?

– Megérkeztek, asszonyom.

Avasarala felsóhajtott, megigazított a száriját, aztán felszegte az állát.

– Akkor menjünk, és vessünk véget a háborúnak!

Tizenharmadik fejezet: Holden

Amos, aki órákkal az éhséglázadás után végül kezében egy láda sörrel és azzal a bejelentéssel került elő, hogy kicsit körbekémlelt, most épp egy kisebb rekesz konzervet cipelt. A címkén „csirkehústermékek” állt. Holden remélte, hogy a hacker, akihez Prax elvinni készült őket, úgy tekinti majd az ajándékot, mint ami legalább némileg hajaz arra, amit fizetség gyanánt kért.

Prax megszállott sietséggel vezette őket, mint akinek még egy utolsó feladatot kell teljesítenie a halála előtt, de már a nyakában érzi a végzet leheletét. Holden úgy sejtette, hogy ez nem áll túlzottan távol az igazságtól. Határozottan úgy hatott, mintha az apró termetű botanikus az utolsó tartalékait égette volna el.

Amíg összeszedték a szükséges készleteket, felvitték az Alvajáróra, Holden pedig rákényszerítette a férfit, hogy egyen valamit, és zuhanyozzon le. Prax tüstént el is kezdett vetkőzni, miközben Holden elmagyarázta neki, hogyan működik a hajó zuhanyfeje, mintha felesleges luxusnak tartotta volna, hogy kivárja, míg egyedül marad. A megviselt test látványa megdöbbentette a kapitányt. A botanikus mindvégig csak Meiről mesélt, arról, hogy feltétlenül meg kell találnia a lányt. Holden rájött, hogy soha életében nem vágyott semmire úgy, mint ahogy ez az ember vágyott arra, hogy viszontlássa a lányát.

Legnagyobb meglepetésére ez elszomorította.

Praxot mindenétől megfosztották, leolvasztottak róla minden felesleget, az emberség legelemibb szintjére redukálták. Mindössze az eltökélt szándék maradt meg számára, hogy mindenáron megtalálja a kislányt, és Holden irigyelte ezért.

Amikor az Eros Állomás poklában rekedve haldokolt, rájött, hogy még egyszer látnia kell Naomit. Vagy ha ez nem adatik meg neki, legalább arról meg kell bizonyosodnia, hogy a lánynak nem esik baja. Emiatt nem hagyta ott a fogát. Emiatt, meg azért, mert maga mellett tudhatta Millert egy másik fegyverrel. És ez a kapcsolat, jóllehet ő és Naomi immár szeretők voltak, halvány árnyéka sem lehetett annak, ami Praxot hajtotta. Holdenben ez olyan érzést keltett, mintha anélkül veszített volna el valami fontosat, hogy észrevette volna.

Miközben Prax zuhanyozott, Holden felmászott a hágcsón a vezérlőterembe, ahol Naomi igyekezett betörni a Ganymedes lerobbant biztonsági rendszerébe. Kihúzta a lányt a székből, és pár pillanatig magához szorította. Naomi egy pillanatra megdermedt a meglepetéstől, aztán elengedte magát Holden karjai közt.

– Szia! – súgta oda neki a lány. Lehet, hogy nem több halvány árnyéknál, de pillanatnyilag ennyi adatott meg Holdennek, és mocskosul jó érzés volt.

Prax megtorpant egy kereszteződésnél, kezével a combját ütögette, mintha siettetni igyekezne önmagát. Naomi a hajón maradt, és a mindnyájuknál ott lévő helymeghatározókkal, meg az állomás még működő biztonsági kameráival követte nyomon a haladásukat.

Holden háta mögött Amos köszörülte meg a torkát, és jegyezte meg elég hangosan ahhoz, hogy Prax is hallja:

– Ha elveszítjük ezt a fickót, nem hinném, hogy túl hamar visszatalálnánk.

Holden bólintott. Amosnak igaza volt.

A Ganymedes még a legjobb formájában is egyforma szürke folyosók és hébe-hóba felbukkanó parkszerű barlangüregek útvesztőjének hatott. Az állomás pedig jelenleg messze nem a legjobb formáját mutatta. A nyilvános információs pultok többsége sötéten állt, nem működött megfelelően, vagy egyszerűen szétverték azokat. A közhálózat megbízhatatlanul működött, ha egyáltalán rá lehetett kapcsolódni. A helyiek pedig dögevők módjára ődöngtek valaha nagyszerű holdjuk tetemén, és felváltva hol rémültnek, hol fenyegetőnek tűntek. Holden és Amos is nyíltan viselte fegyverét, Amosnak pedig sikerült folyamatosan úgy merednie maga elé, amitől az emberek automatikusan felvették őt az „ezzel a fickóval nem érdemes összeakasztani a bajszunkat” listájukra. Holden nem először tűnődött el azon, hogy vajon Amos miféle életet élhetett, mielőtt jelentkezett a Canterburyre, az ósdi vízszállítóra, ahol együtt szolgáltak.

Prax hirtelen megállt az egyik ajtó előtt, amely külsőre ugyanolyannak hatott, mint az a több száz másik, ami mellett addig elhaladtak, és a folyosót, amelynek a falából nyílott, úgyszintén semmi sem különböztette meg a többi szürke folyosótól.

– Ez az. Itt van.

Mielőtt Holden válaszolhatott volna, Prax dörömbölni kezdett az ajtón. Holden egy lépést tett hátra és oldalra, hogy Prax mellett jól ráláthasson az ajtóra. Amos a másik oldalra lépett el, a bal hóna alá vágta a csirkét, a jobb hüvelykujját pedig közvetlenül a pisztolytáska előtt beakasztotta az övébe. Az egy év, amíg az Övben járőröztek, hogy eltakarítsák a kormányzati vákuum nyomában felbukkant leggusztustalanabb sakálokat, bizonyos automatizmusokat nevelt a legénységbe. Holden nagyra értékelte e szokásokat, ugyanakkor nem feltétlenül voltak az ínyére. Attól, hogy a biztonságiaknál dolgozott, egyértelműen nem vált jobbá Miller élete sem.

Az ajtót egy vézna, meztelen felsőtestű kamasz fiú nyitotta résnyire, egyik kezében egy hatalmas késsel.

– A faszt… – kezdte, de tüstént elhallgatott, amint Prax két oldalán meglátta Holdent és Amost. A pisztolyaikra pillantott, aztán csak annyit mondott, hogy: – Ó!

– Csirkét hoztam neked – mondta Prax, és hátramutatott a rekeszre, amit Amos cipelt. – Látnom kell a többi felvételt is, amit a kamera készített.

– Ezt én is megszerezhettem volna – szólalt meg Holden fülében Naomi –, ha hagytok rá elég időt.

– Pontosan az „elég idő” jelenti a problémát – válaszolta Holden a többiek számára nem hallhatóan. – De egyértelműen ez a B terv.

A cingár kölyök vállat vont, és kitárta az ajtót, aztán intett Praxnak, hogy kerüljön beljebb. A tudóst Holden követte, utolsóként pedig Amos lépett be.

– Szóval – mondta a kölyök. – Mutassák csak meg, sabé?

Amos letette a rekeszt egy mocskos asztalra, és kivett belőle egy doboz konzervet. Úgy tartotta, hogy a srác el tudja olvasni.

– Szósz? – kérdezte a kölyök.

– Mit szólnál inkább még egy dobozhoz? – felelte Holden, és az arcán nyájas mosollyal közelebb lépett a fiúhoz. – Szóval menj, és töltsd le a felvétel többi részét, aztán el is felejthetsz minket. Jól hangzik?

A kölyök felszegte a fejét, majd kartávolságra eltaszította magától Holdent.

– Ne mássz a pofámba, macho!

– Ezer bocsánat! – válaszolta Holden, arcán ugyanazzal a mosollyal. – Most eredj, és töltsd le a rohadt videofelvételt, amit a barátomnak megígértél!

– Talán mégsem – mondta erre a fiú. Egyik kezével Holden felé legyintett. – Adinerado, si no? Quizas több csirke is akad, amivel fizethetnél. Talán egészen sok.

– Tisztázzunk valamit! – felelte Holden. – Most megpróbálsz megvágni minket? Mert ezzel…

Vaskos kéz ragadta meg a vállát, és félbeszakította.

– Majd én elintézem, kapitány – szólalt meg Amos, aztán Holden és a kölyök közé lépett. Az egyik csirkés konzervet tartotta a kezében, könnyedén feldobta és elkapta.

– Annak a fickónak – mondta Amos, és a bal kezével Praxra mutatott, míg a jobbal tovább dobálta a konzervet – elrabolták a kislányát. Csak azt szeretné tudni, merre van. Ezért az információért hajlandó kifizetni a kialkudott árat.

A kölyök vállat vont, és szóra nyitotta a száját, de Amos a szájához nyomta az ujját, és csendre intette.

– És most, hogy kifizetné – folytatta barátságos, közvetlen hangon –, te meg akarod vágni, mert tudod, hogy kétségbeejtő a helyzete. Bármit megadna azért, hogy visszakapja a kislányát. Busás árat kaphatsz az áruért, ugye?

A kölyök megint vállat vont.

– Que no…

Amos olyan gyorsan vágta a fiú arcába a csirkekészítményes konzervet, hogy Holden egy pillanatig nem értette, miért terült el a hacker a földön, és az orrából miért ömlik a vér. Amos fél térdével a fiú mellkasára ereszkedve leszorította őt. A csirkés konzerv hirtelen ismét a magasba emelkedett, aztán éles reccsenéssel újra a fiú arcába csapódott. A kölyök ordítani kezdett, de Amos bal kezével azonmód befogta a száját.

– Te szarfaszú szemétláda – üvöltötte Amos, akinek a hangjából teljesen eltűnt minden nyájasság, és a helyében csupán állati düh maradt, amihez hasonlót Holden még sosem hallott tőle. – Képes lennél egy kislány életével játszani csak azért, hogy még több kibaszott csirkét szerezz?

Amos nekicsapta a konzervdobozt a hacker fülének, ami azonnal vörösen lángolt fel. Elvette a kezét a kölyök szájáról, a fiú pedig segítségért kiáltott. Amos még egyszer felemelte a konzervdobozt, de Holden megragadta a karját, és elhúzta a makogó áldozatától.

– Elég! – mondta, miközben szilárdan fogta Amost, és abban reménykedett, hogy a fiú helyett nem rá sújt le a konzervdobozzal. Amos mindig is előszeretettel keveredett bele kocsmai verekedésekbe, mert élvezte az ökölharcot.

Ez most valami más volt.

– Elég – ismételte el Holden, és addig nem engedett, amíg Amos be nem fejezte a viaskodást. – Ha kiloccsantod az agyát, nem segíthet nekünk.

A kölyök a földön ülve hátrált, és a falhoz szorította a vállát. Bólogatva hallgatta Holdent, aztán a mutató és a hüvelykujja közé szorította vérző orrát.

– Így lesz? – kérdezte Amos. – Segíteni fogsz?

A kölyök ismét bólintott, aztán még mindig a falhoz szorulva feltápászkodott.

– Vele megyek – mondta Holden, és megpaskolta Amos vállát. – Mi lenne, ha te itt maradnál, és kifújnád kicsit magad?

Mielőtt Amos válaszolhatott volna, Holden a megrettent hacker felé bökött.

– Jobb, ha nekilátsz.

– Ott – szólalt meg Prax, amikor a Mei elrablásáról készült felvételek ismét feltűntek a képernyőn. – Az ott Mei. Az a férfi az orvosa, dr. Strickland. Azt a nőt viszont nem ismerem. De Mei tanítónője szerint a nyilvántartásban Mei édesanyjaként szerepelt. Képpel és engedéllyel, hogy hazavihesse. Nagyon jól működik az iskola biztonsági rendszere. Enélkül soha nem engednének el egy gyereket.

– Derítsd ki, hova mentek! – utasította Holden a hackert. Aztán Praxhoz fordult. – Miért kell neki orvos?

– Mert Meinek… – kezdett bele Prax, aztán elhallgatott és újrakezdte. – Mei immunrendszerét rendszeres kezelés nélkül kikapcsolja egy öröklött genetikai rendellenesség. Dr. Strickland tudja ezt. Még tizenhat gyerek tűnt el, akik ugyanebben a betegségben szenvednek. Ő képes lenne… életben tudná tartani Meit.

– Veszel mindent, Naomi?

– Aha, a hacker nyomát követem a biztonsági rendszerben. Ezután nem lesz többé szükségünk rá.

– Remek – nyugtázta Holden. – Mert abban teljesen biztos vagyok, hogy ezt a hidat felégetjük, amint kisétáltunk az ajtón.

– Csirkét bármikor fel tudunk ajánlani még – felelte Naomi.

– Amos gondoskodott róla, hogy a kölyök legközelebb plasztikai műtétet kérjen cserébe a szolgálataiért.

– Uhh. Azért jól van?

Holden tudta, hogy Naomi Amosra gondolt.

– Aha. De… Van esetleg valami, amit nem tudok vele kapcsolatban, és ami miatt ez problémát jelenthet? Mert Amos eléggé…

– Aqui – szólalt meg a hacker, és a képernyőre bökött.

Holden végignézte, ahogy dr. Strickland egy régebbinek tűnő folyosón viszi a karjában Meit, mögöttük pedig a sötét hajú nő halad. Egy bejárathoz értek, ami ősrégi nyomáskiegyenlítő zsilipajtóra emlékeztetett. Strickland valamit beütött a mellette lévő panelen, aztán mindhárman beléptek.

– Innentől fogva nincsenek kamerák – jelentette be a hacker szinte összerezzenve, hátha neki kell megbűnhődnie a ganymedesi biztonsági rendszer hiányosságaiért.

– Naomi, ez hová vezet? – kérdezte Holden, és legyintett, hogy tudassa a hackerrel, hogy nem őt hibáztatja.

– Úgy néz ki, hogy az eredeti aknarendszer része lehet – felelte a lány, szavait rövid szünetekkel választva el egymástól, ahogy a konzolján dolgozott. – A zónabeosztás szerint közműraktár. A bejárat mögött poron és jégen kívül semminek sem szabadna lennie.

– El tudunk jutni oda? – kérdezte Holden.

Naomi és Prax egyszerre felelt igennel.

– Akkor most oda fogunk menni.

Intett Praxnak és a hackernek, hogy menjenek vissza az elülső szobába, aztán maga is követte őket. Amos az asztalnál ült, és az egyik csirkekonzerves dobozt pörgette az oldalán, akár egy vastag pénzérmét.

A hold gyenge gravitációja mellett úgy tűnt, örökké forogni fog. Amos távolba révedő és kifürkészhetetlen tekintettel meredt maga elé.

– Elvégezted a munkát – fordult Holden a hackerhez, aki Amost bámulta, miközben tekintetében félelem és düh vibrált. – Szóval kifizetünk. Nem fogunk átverni.

Mielőtt a kölyök válaszolhatott volna, Amos felállt és felkapta a csirkekonzerves rekeszt. Aztán felfordította és a földre borította a megmaradt dobozokat, amelyek közül néhány a szűkös helyiség különböző sarkaiba gurult.

– Tartsd meg az aprót, seggfej! – mondta, aztán a parányi konyhafülkébe hajította az üres ládát.

– És ezzel – szólalt meg Holden – el is köszönünk.

Miután Amos és Prax kilépett az ajtón, Holden szintén kihátrált, mindvégig a hackeren tartotta a szemét, nehogy botor módon bosszút próbáljon állni az őt ért sérelmekért. Felesleges volt aggódnia. Abban a pillanatban, hogy Amos kiment, a fiú elkezdte az asztalra halmozni a konzerves dobozokat.

Ahogy Holden kihátrált, majd becsukta az ajtót maga mögött, Naomi megkérdezte tőle:

– Ugye tudod, hogy ez mit jelent?

– Melyik dolog? – kérdezte Holden, aztán Amoshoz fordult. – Vissza a hajóra!

– Prax azt mondta, hogy eltűnt mindegyik gyerek, akit Mei betegségével kezelnek – folytatta Naomi. – És épp az orvosa vitte el a kislányt az iskolából.

– Így feltételezhetjük, hogy ő, vagy a vele dolgozók vitték el a többieket – értett egyet vele Holden.

Amos és Prax egymás mellett lépdeltek a folyosón, a nagydarab férfi tekintete még mindig a távolba révedt. Prax a karjára tette a kezét, és Holden hallotta, ahogy odasúgja neki:

– Köszönöm.

Amos csak egy vállrándítással felelt.

– Mire kellhetnek neki azok a gyerekek? – tűnődött el Naomi.

– Engem sokkal inkább az érdekelne, honnan tudta alig pár órával a lövöldözés kezdete előtt, hogy el kell mennie értük.

– Ja – válaszolta Naomi alig hallhatóan. – Ja, honnan tudta ezt?

– Mert éppen miatta borult fel minden – felelte Holden, és ezzel csak azt mondta ki, amit mindketten gondoltak.

– Ha mindegyik gyerek nála van, és ő, vagy azok, akiknek dolgozik, el tudták érni, hogy fegyveres összecsapás törjön ki a Mars és a Föld között, hogy ők elleplezhessék az emberrablást…

– Mintha találkoztunk volna már ehhez hasonló stratégiával, nem? Meg kell tudnunk, mi van annak az ajtónak a túloldalán.

– Két dolog lehetséges – válaszolta Naomi. – Semmi, mert miután elrabolták a gyerekeket, azonnal elhúztak a holdról…

– Vagy – folytatta Holden – egy halom fegyveres fickó.

– Aha.

Az Alvajáró hajókonyhájára csend telepedett, miközben Prax és Holden legénysége még egyszer megnézték a videót. Naomi egyetlen hosszú fájllá rakta össze a különböző biztonsági kamerák Mei elrablásáról készült felvételeit. Figyelték, ahogy a kislány orvosa a karján viszi őt különféle folyosókon, fel egy lifttel, végül pedig az állomás elhagyott részén található ajtóhoz. Miután harmadszor is végignézték, Holden intett Naominak, hogy kapcsolja ki.

– Mit tudunk? – kérdezte, és az ujjával dobolt az asztalon.

– A gyerek nem ijedt. Nem küzd azért, hogy kiszabadítsa magát – állapította meg Amos.

– Egész életében ismerte dr. Stricklandet – jegyezte meg Prax. – Jóformán családtagnak tekinti.

– Ami annyit tesz, hogy megvásárolták a fickót – mondta erre Naomi. – Vagy ez az egész már régóta…

– Négy éve – vetette közbe Prax.

– Négy éve – ismételte el Naomi. – Ami pokolian sokáig fenntartott átverés, hacsak nem szokatlanul magasak a tétek.

– Emberrablás lehet? Ha váltságdíjat akarnak…

– Nem áll össze. Alig pár óra telt el Mei eltűnése óta – morfondírozott fennhangon Holden, és a Naomi képernyőjén kimerevített képre mutatott –, és a Föld meg a Mars már egymást lövi. Valaki rengeteget vesződött azért, hogy elraboljanak tizenhat gyereket, aztán eltüntessék a nyomokat.

– Ha a Protogent nem nyírták volna ki – szólalt meg Amos –, azt mondanám, hogy egy ilyen gennyes húzás rájuk vallana.

– És bárki tette is, komoly technikai háttérrel rendelkezik – jegyezte meg Naomi. – Már az előtt sikerült meghekkelniük az iskola rendszerét, hogy a Ganymedes hálózati biztonsága szétesett volna a csatározások miatt, és anélkül tudták elhelyezni annak a nőnek az adatait Mei fájljában, hogy bárki észrevette volna, hogy babráltak vele.

– Az iskolába néhány felettébb gazdag és befolyásos szülő gyereke is járt – tette hozzá Prax. – A biztonsági rendszerük egészen biztosan elsőrangú lehetett.

Holden két kézzel még egy utolsó ütemet kidobolt az asztalon, aztán azt mondta:

– Szóval megint visszajutottunk a nagy kérdéshez. Mi vár minket az ajtó túloldalán.

– Vállalati smasszerek – felelte Amos.

– Semmi – találgatott Naomi.

– Mei – mormolta maga elé halkan Prax. – Lehet, hogy Mei.

– Minden eshetőségre fel kell készülnünk: harcra, nyomkeresésre, vagy akár gyerekmentésre is. Akkor hát állítsunk össze egy tervet! Naomi, össze tudnál rakni nekem egy olyan rádiókapcsolattal ellátott terminált, amivel rácsatlakozhatok a túloldalon talált bármiféle hálózatra, és beenged oda?

– Aha – felelte Naomi, és már fel is pattant az asztaltól, hogy meginduljon a hajógerincen végigfutó hágcsó felé.

– Prax, magának át kell gondolnia, hogyan vegye rá Meit, hogy megbízzon bennünk, ha rátalálnánk, és mondjon el mindent a betegsége miatti komplikációkról, amikkel mentés közben esetleg számolnunk kell. Mennyi időnk van arra, hogy visszahozzuk ide, és megkapja a gyógyszereit? Ilyeneket.

– Oké – válaszolta Prax, és bekapcsolta a terminálját, hogy jegyzeteket készítsen.

– Amos?

– Igen, kapitány?

– A harc kettőnkre marad. Jobb, ha felszerelkezünk.

A mosoly lassan terjedt szét Amos arcán, és a szeme sarkáig ért.

– Bizony, a picsába is!

Tizennegyedik fejezet: Prax

Prax fel sem fogta, mennyire közel került ahhoz, hogy összeessen, amíg nem evett. Csirkekonzervet valamiféle fűszeres csatnival, puha, nem morzsálódó kétszersültet abból a fajtából, amit súlytalanságban szokás fogyasztani, és egy nagy pohár sört. Egyszerre behabzsolta az egészet, teste hirtelen mohón és megállíthatatlanul reagált az ételre.

Miután mindent kihányt, a nő, aki minden jel szerint a kisebb gyakorlati feladatok elvégzéséről gondoskodott a hajón – tudta, hogy Naominak hívják, de folyton Cassandrának akarta szólítani, mert az egyik gyakornokára emlékeztetett, akivel három évvel korábban dolgozott együtt –, ezután könnyű fehérjelevest rakott elé, amivel elsorvadt emésztőrendszere ténylegesen elboldogulhatott. Olyan érzés volt, mintha újra meg újra felriadna, miközben el sem szenderedik, ahogy Holden hajójának rakterében üldögélt, lassanként észrevette a kognitív funkcióiban bekövetkezett változást: hogy sokkal tisztábban gondolkodik, és mennyire jó érzés volt visszavedleni régi önmagává. Aztán, pár perccel később valamelyik cukorhiánytól leállt idegdúccsoport erejét megfeszítve újra működőképessé vált, és az egész ismét elölről kezdődött.

És minden lépéssel, amely közelebb vitte a valódi tudatossághoz, érezte a növekvő, nógató késztetést, hogy mielőbb beléphessen az ajtón, amelyen előtte Strickland és Mei bement.

– Szóval doktor? – szólította meg a nagydarab… Amos.

– Itt szereztem a címemet. Igazán jó az egyetem. Rengeteg a kutatási támogatás. Vagyis… ha jól sejtem, erről már csak múlt időben beszélhetünk.

– Engem sosem érdekelt igazán az iskolában szerzett tudás.

A segélyszállító hajó konyhájában alig lehetett elférni, és meglátszott rajta az idő nyoma. A szénszálas falak zománcfestéke megrepedezett, az asztallapot mindenfelé karcolásnyomok borították a több éves, talán évtizedes használattól. A szűk spektrumú világítás a rózsaszín felé tolódott el, és legfeljebb három nap alatt elfonnyadt volna benne bármilyen növény. Amos egy vászonzsákot hozott magával, tele különféle alakú műanyagdobozokkal, amelyek mindegyikében mintha valamiféle tűzfegyver lett volna. Mostanra kiterített egy vörös filcet, és darabjaira szedett rajta egy hatalmas, matt fekete pisztolyt. A finoman kidolgozott fém alkatrészek szoborra emlékeztettek. Amos vattapamacsot mártott valamiféle élénk kék színű tisztítóoldatba, aztán rákente azt egy fekete fémcsőhöz erősített ezüst szerkezetre, hogy megtisztítsa az eleve tükörfényes fémlapokat.

Prax azon kapta magát, hogy keze önkéntelenül a szétszedett darabok felé mozdul, szerette volna mielőbb egyben látni a fegyvereket. Megtisztítva, polírozva, újra összerakva. Amos igyekezett úgy tenni, mintha észre sem venné, miközben lerítt róla, hogy nagyon is tisztában van vele.

– Fogalmam sincs, miért kellett magukkal vinniük – szólalt meg Prax. – Dr. Strickland mindig nagyszerűen bánt vele. Még véletlenül sem ártana neki… úgy értem, soha nem tett volna ilyet. Nem hinném, hogy ártani akarna neki.

– Ja, valószínűleg nem – felelte Amos. Újra a tisztítófolyadékba mártotta a vattát, és hozzálátott egy rúgóval körbefont fémrúd megtisztításához.

– Mindenképp oda kell jutnom – folytatta Prax. Nem mondta ki, hogy: minden itt eltöltött perc azt jelenti, hogy árthatnak neki. Hogy haldokolhat, vagy elvihetik valahová a holdról. Igyekezett úgy megszólalni, hogy a szavai ne nyafogásnak vagy követelőzésnek hassanak, ám úgy tűnt, egyszerre sikerült mindkét téren kudarcot vallania.

– A felkészülés a szar része a dolognak – mondta Amos, mintha csak egyetértene valamivel. – Az ember szeretné rögtön belevetni magát a közepébe. Elintézni, amit kell.

– Hát, igen – helyeselt Prax.

– Értem én ezt. Cseppet sem izgalmas, de túl kell esni rajta. Előkészítetlen cuccal bele sem érdemes vágni az egészbe. Ráadásul a kislány mennyi ideje is tűnt el?

– A harcok óta keresem. Azóta, hogy lezuhant a tükör.

– Eléggé kicsi annak az esélye, hogy még egy óra túl sokat számítana, nem?

– De…

– Oké – sóhajtott fel Amos. – Értem én. Ez a legnehezebb. De nem annyira nehéz, mint kivárni, amíg visszaérünk. Az sokkal nagyobb szívás lesz.

Amos lerakta a vattát, és hozzáfogott, hogy visszahelyezze a hosszú fekete rugót a fényes fémtengelyre. A tisztítóoldat alkoholos gőzei csípték Prax szemét.

– Kivárni? – értetlenkedett Prax.

– Oké, értem én – válaszolta Amos. – És tenni fogok róla, hogy tényleg gyorsan lezavarjuk a dolgot. A kapitány igazán jólelkű fickó, de időnként előfordul, hogy elterelik a figyelmét. Majd teszek róla, hogy összpontosítson. Semmi gond.

– Nem – tiltakozott Prax. – Nem arra gondoltam, hogy akkor várok majd, amikor bemennek azon az ajtón. Ebben a pillanatban próbálom kivárni, hogy elkészüljenek. Hogy magukkal mehessek.

Amos visszacsúsztatta a tengelyt és a rugót a fegyver vázába, és óvatosan elfordította az ujjbegyével. Prax nem tudta volna megmondani, Amos mikor állt fel.

– Hány fegyveres összecsapásban vett már részt? – kérdezte Amos. Halk, laza és barátságos hangon beszélt. – Mert én már… a picsába is. Nekem ez lesz a tizenegyedik. Vagy a tizenkettedik, ha kettőnek számolom, amikor az egyik fickó valahogy felkelt megint, és újrakezdte. A lényeg, hogy ha biztonságban szeretné tudni a kislányát, nem szerencsés, ha olyasvalaki kezd el lődözni ugyanabban az alagútban, ahol ő is van, aki nem tudja, mit csinál.

Mintegy pontot téve a mondat végére, Amos egybecsúsztatta az alkatrészeket. A fém kattant egyet.

– Nem lesz baj velem – jelentette ki Prax, de a lába már attól remegett, hogy felállt. Amos maga elé tartotta a fegyvert.

– Ez tüzelésre kész? – kérdezte Amos.

– Tessék?

– Ha felvenné ezt a fegyvert, megcélozná vele az egyik rossz fiút, és meghúzná a ravaszt, elsülne? Az előbb végignézte, ahogy összerakom. Veszélyes vagy biztonságos?

Prax szóra nyitotta a száját, aztán becsukta. A szegycsontja mögött lappangó fájdalom egy fokozattal erősebbé vált. Amos lehajolt, hogy letegye a fegyvert.

– Biztonságos – mondta Prax.

– Biztos ebben, doki?

– Nem tett bele lövedéket. Biztonságos.

– Biztos benne?

– Igen.

Amos a homlokát ráncolva meredt a fegyverre.

– Hát, ja, igaza van. Ettől függetlenül még nem jöhet.

Beszélgetés zaja szűrődött be a légzsilip szűk folyosója felől. Jim Holden hangja egyáltalán nem olyannak tűnt, mint ahogy Prax elképzelte. Arra számított, hogy komoly lesz és ünnepélyes. Ehelyett még ilyenkor is, amikor a szorongás rövidítette meg a magánhangzóit és tette feszültté a hangját, egyfajta könnyedség érződött ki belőle. A nő hangja – Naomié, nem Cassandráé –, ha mélyebb nem is volt, sötétebb tónusúnak hatott.

– Ezek a számok – jelentette ki a nő.

– Hibásak – vágta rá Holden, és lehúzott fejjel belépett a kantinba.

– Hibásnak kell lenniük. Így nem logikus a dolog.

– Mi a helyzet, kapitány? – érdeklődött Amos.

– A biztonságiaknak nem vehetjük hasznát – felelte Holden. – A helyieket túlságosan felőrli, hogy megakadályozzák a teljes katasztrófát.

– Talán épp ezért nem kellene kivont fegyverrel berontanunk – vitatkozott Naomi.

– Fontos elölről kezdenünk ezt a vitát?

Naomi szája megfeszült, Amos pedig sokatmondóan a fegyverre pillantott, miközben tisztogatni kezdte a már ragyogó alkatrészeket. Prax úgy érezte, mintha egy sokkal régebb óta folyó szóváltásba csöppent volna bele.

– Ez a fickó, aki előbb fegyvert ragad, és csak utána beszél… – mondta Naomi. – Régebben nem ilyen voltál. Te nem vagy ilyen.

– Nos, ma ilyennek kell lennem – válaszolta Holden olyan hanghordozással, ami egyértelművé tette, hogy lezárta a vitát. Kényelmetlen csend telepedett közéjük.

– Mégis mi a gond a számokkal? – érdeklődött Prax. Holden értetlenül ráemelte a tekintetét. – Azt mondta, hogy valami nem stimmel a számokkal.

– Állítólag egyre több a haláleset. De ez egészen biztosan tévedés.

A harc… mennyi ideig tartott? Egy napig? Másfélig? Most miért romlana a helyzet?

– Nem, nem – mondta Prax. – Igaz lehet. A lépcsőzetes leépülés az oka. Csak egyre rosszabb lesz.

– Mi az a lépcsőzetes leépülés? – kérdezte Naomi. Amos visszacsúsztatta a fegyvert a dobozába, és előhúzott egy jóval hosszabb ládát. Talán egy vadászpuskát. Tekintetét Praxra szegezte, és várt.

– Ez a mesterséges ökoszisztémák kialakításának alapvető akadálya. Normál evolúciós környezetben elég nagy a diverzitás ahhoz, hogy tompítsa a rendszerre gyakorolt hatást, ha katasztrofális esemény történik. Ilyen a természet. Folyvást katasztrofális események történnek. Ám semmi, amit mi hozunk létre, nem lehet kellően mély. Ha egyvalami elromlik, mindössze néhány ellensúlyozó folyamat léphet működésbe. Túlterhelődnek. Kibillen az egyensúly. Amikor valami megint csődöt mond, még kevesebb lehetőség adódik, és azok még jobban túlterhelődnek. Ez egy egyszerű összetett rendszer. Ez a szakkifejezés rá. Mivel egyszerű, könnyen megindulhat bennük a lépcsőzetes leépülés, és mivel összetett, nem megjósolható, hogy mi fog csődöt mondani. Vagy hogy hogyan. Számítástechnikailag lehetetlen.

Holden karba font kézzel nekidőlt a falnak. Még mindig furcsa érzés volt hús-vér alakban látni őt. Ugyanúgy nézett ki, mint a képernyőn, ugyanakkor mégsem.

– A Ganymedes Állomás a Föld és a Mars után a legfontosabb élelmiszer-termelő és mezőgazdasági központ – mondta Holden. – Nem omolhat össze így egyszerűen. Az Isten szerelmére is, szülni járnak ide az emberek.

Prax félrebillentette a fejét. Egy nappal ezelőtt még nem lett volna képes megmagyarázni ezt. Először is, nem lett volna kellően magas a vércukorszintje a gondolkodáshoz. Másrészt nem volt senki, akinek elmondhatta volna. Jó érzés volt ismét használni az agyát, még ha csak azt magyarázhatta is el, mennyire rettenetessé vált a helyzet.

– A Ganymedes halott – jelentette ki Prax. – Az alagutak valószínűleg megmaradnak, de a környezeti és társadalmi struktúrák már most összeroppantak. Még ha sikerülne is visszaállítanunk az állomásszintű létfenntartó rendszereket, ami rengeteg munka nélkül tényleg nem lehetséges, vajon hányan fognak itt maradni ezek után? Hányan kerülnének börtönbe? Valami újra ki fogja tölteni a helyet, de egészen biztosan nem az, ami korábban itt volt.

– A lépcsőzetes leépülés miatt – jegyezte meg Holden.

– Igen – bólogatott Prax. – Korábban is ezt próbáltam elmagyarázni. Amosnak. Az egész szét fog esni. A segélyakciónak köszönhetően valamivel méltóságteljesebb lesz, talán. De már túl késő. Túl késő, és mivel Mei is odakint van, és fogalmunk sincs, mi megy tönkre legközelebb, magukkal kell mennem.

– Prax – szólalt meg Cassandra. Nem. Naomi. Lehet, hogy az agya még mindig nem működött teljes kapacitással.

– Strickland meg az a nő, még ha úgy hiszik is, hogy Meinek náluk nem eshet baja, tévednek. Érti? Még ha nem is akarnak ártani neki, és nem is ártanak neki, körülöttük minden össze fog omlani. Mi lesz, ha elfogy a levegőjük? Mi lesz, ha nem értik meg, mi megy végbe körülöttük?

– Tudom, hogy nehéz – nyugtatta Holden. – De semmit sem segít, ha ordibál.

– Nem ordibálok! Nem ordibálok. Csak annyit próbálok elmondani, hogy magukkal vitték a kislányomat, és el kell mennem érte, hogy visszakapjam. Ott kell lennem, amikor kinyitják azt az ajtót. Még ha Mei nincs is ott. Még ha halott is, ott kell lennem, amikor rátalálnak.

A hang éles volt, szakszerű és furcsán kellemes: egy pisztolyba csusszanó tár kattanása. Prax nem látta, hogy Amos megint kivette a dobozából, de a sötét fémre a férfi hatalmas marka szorult. Egészen aprónak tűnt a vaskos ujjak között. Miközben Prax figyelte őt, Amos egy lövedéket ugratott a töltényűrbe. Aztán a csövénél fogva megfogta a fegyvert, óvatosan, hogy mindvégig a fal felé célozzon, és odanyújtotta neki.

– De azt hittem – hebegte Prax. – Azt mondta, hogy nem…

Amos még félujjnyit előbbre nyújtotta a kezét. A gesztus félreérthetetlen volt. Vedd el! Prax elvette. Nehezebbnek bizonyult, mint amilyennek kinézett.

– Ööö… Amos? – szólalt meg Holden. – Egy megtöltött fegyvert adtál a kezébe.

– A doki úgy érzi, jönnie kell, kapitány – felelte vállat vonva Amos.

– Szóval úgy gondolom, valószínűleg tényleg jönnie kellene.

Prax észrevette, ahogy Holden és Naomi összenéznek.

– Lehet, hogy el kellene beszélgetnünk a döntéshozási folyamat mikéntjéről, Amos – mondta Naomi, gondosan formálva a szavait.

– Hát persze – felelte Amos. – Amint visszajöttünk.

Prax korábban heteken át itteniként, helyiként kószált az állomáson. Menekültként, akinek nem volt hová menekülnie. Mostanra hozzászokott ahhoz, ahogy a folyosók kinéztek, ahogy az emberek tekintete elsiklott mellette, nehogy megossza velük a terhét. Most, hogy megetették és felfegyverezték, hogy egy csapat tagjának tekinthette magát, az állomás egészen más hellyé alakult át. Az emberek tekintete még mindig elsiklott mellettük, a félelmük viszont egészen másból fakadt, és az éhség küzdött vele. Holdenen és Amoson nem lehetett felfedezni az alultápláltak szürkeségét, sem az űzött tekintetet, amiért másra sem tudnak gondolni, mint a változtathatatlan összeomlásra. Naomi a hajón maradt, behatolt a helyi biztonsági rendszerbe, és felkészült, hogy hármukat koordinálja, ha netán valamiért elszakadnának egymástól.

Prax talán életében először érezte kívülállónak magát. Nézte a várost, ahol lakott, és azt látta, amit Holden látott: egy hatalmas folyosót, a falak tetejéig a jégbe itatott festéssel, a vastag szigeteléssel bevont alsó felét, ahol az emberek véletlenül hozzáérhettek. A Ganymedes csupasz jege a legkisebb érintésre is lemarná a húst a csontokról. A folyosó most túlságosan sötétnek tűnt, a közvilágítás lassanként felmondta a szolgálatot. Az egyik széles folyosó, amelyen Prax iskolásként naponta végigment, homályos csarnokká sötétedett, és a csepegő víz hangja töltötte meg, ahogy fokozatosan csődöt mondott a klímaszabályozás. A még nem teljesen elhalt növények haldokoltak, a levegő torokkaparóan áporodott íze azt jelezte, hogy hamarosan bekapcsolnak a vészvisszaforgatók. Hamarosan be kellene kapcsolniuk. Ajánlatos lenne.

Holdennek viszont igaza volt. A lesoványodott arcú, kétségbeesett emberek, akik mellett elhaladtak, egykor mind élelmiszer-kutatók és talajtechnikusok, gázcsere-szakértők és mezőgazdasági kisegítők voltak. Ha a Ganymedes elpusztul, a leépülés nem áll meg itt. Amint felszállt az utolsó élelmiszer-szállítmány is, az Övnek, a Jupiter-rendszernek és a Nap körül saját pályáján keringő miriádnyi tartós bázisnak más forrást kell találnia, ahonnan a gyerekeik számára beszerezhetik a vitaminokat és a mikrotápanyagokat. Prax eltűnődött, vajon a távoli bolygók bázisai képesek lesznek-e fenntartani önmagukat. Ha rendelkeznek komplett hidroponikus berendezésekkel és élesztőgomba-farmokkal, és ha semmi probléma nem adódik…

Csak a gondolatait próbálta elterelni. Hogy valami más kösse le, mint az attól való félelem, hogy mi várja majd az ajtó mögött. Örömmel merült el benne.

– Hé, maguk ott! Megállni!

A hang mélynek, durvának és lucskosnak hatott, mintha a férfi hangszálait kitépték és sárban húzták volna végig. A férfi az előttük egymást keresztező jégalagutak metszéspontjában állt, a méreténél két számmal kisebb katonai rendészeti testpáncélt viselt, amibe láthatólag alig sikerült bepréselődnie. Az akcentusa elárulta róla, hogy marsi.

Amos és Holden megtorpantak, a fejüket forgatták, és mindenfelé nézegettek, épp csak a férfira nem. Prax követte a tekintetüket. Még több férfi ólálkodott körülöttük. A hirtelen rátörő pániktól rezes ízt érzett a torkában.

– Én hatot számoltam – szólalt meg Holden.

– Na és a szürke nadrágos fazon? – kérdezte Amos.

– Oké, talán heten vannak. Azóta követett minket, hogy eljöttünk a hajóról. Elképzelhető, hogy nem közéjük tartozik.

– A hat mégis több, mint a három – hallatszott Naomi hangja a fülükben. – Küldjek erősítést?

– Húazannyát! Tudsz küldeni erősítést? – kérdezte Amos. – Iderendeled Supitayapornt, hogy halálra utasítgassa őket?

– Végezhetünk velük – vetette közbe Prax, és a zsebébe nyúlt a pisztolyért. – Nem hagyhatjuk, hogy bárki…

Amos hatalmas tenyerével fogta le a kezét, nehogy előkerüljön a pisztoly, vagy észrevehessék.

– Nem ezeket kell kinyírni – szólt Amos. – Ezekkel inkább beszélünk.

Holden egy lépést tett a marsi felé, fesztelen tartása szinte észrevehetetlenné tette gépfegyverét. Holden arcára olyan könnyed mosoly ült ki, amit még az sem hazudtolt meg, hogy drága testpáncélzatot viselt.

– Hello – szólalt meg. – Valami gond van, uram?

– Talán – felelte elnyújtott hangzókkal a marsi. – Talán nincs. Ez maguktól függ.

– Én úgy gondolom, hogy nincs – válaszolta Holden. – És ha most megbocsát, már megyünk is…

– Lassan a testtel! – horkant fel a marsi, és előrébb csosszant. Praxnak úgy rémlett, mintha az arcát utólag már látta volna a csővasúton, de nem tett rá mély benyomást. – Maguk nem idevalósiak.

– Én igen – szólalt meg Prax. – Praxidike Mengnek hívnak. Az RMD-Southern főbotanikusaként irányítom a szójafarmprojektet. Maga kicsoda?

– Hagyja csak ezt a kapitányra! – szólt rá Amos.

– De…

– Egészen jól ért hozzá.

– Szerintem meg a segélyszállítmányokkal érkeztek – jelentette ki a marsi. – Messzire elkóboroltak a dokkoktól. Nekem úgy tűnik, eltévedtek. Talán vissza kellene kísérni magukat egy biztonságos helyre.

Holden áthelyezte a súlypontját. A gépfegyver épp csak pár ujjnyival csúszott előbbre, egyáltalán nem kihívóan.

– Nem is tudom – válaszolta Holden. – Védtelennek nem igazán mondanám magunkat. Szerintem elboldogulunk. Mekkora díjat számítanának fel a… hmm, kíséretért?

– Lássuk csak. Úgy számolom, hárman vannak. Legyen száz, marsi valutában. Öt helyiben.

– Mi lenne, ha velünk jönnének, és elintézném, hogy kijussanak erről a jéggolyóbisról?

A marsinak leesett az álla.

– Ez nem vicces – felelte, azonban az erő és magabiztosság álarca egy pillanatra lecsúszott róla. Prax meglátta mögötte az éhséget és kétségbeesést.

– Egy régi alagútrendszerbe igyekszem – magyarázta Holden. – Valaki elrabolt egy csapat kisgyereket közvetlen azelőtt, hogy elszabadult volna a pokol. Oda vitték őket. A doki kislánya az egyik, akit elhurcoltak. Odamegyünk, és udvariasan megérdeklődjük, honnan tudták előre, hogy mi következik. Elképzelhető, hogy ellenállnak. Elkelnének néhányan, akik tisztában vannak vele, hogy a fegyver melyik vége mutat előre.

– Csak át akar baszni – vádolta meg a marsi. Prax a szeme sarkából látta, hogy az egyik társa előrébb lép. Egy vékony asszony, olcsó védőszövetben.

– A KBSz emberei vagyunk – szólalt meg Amos, és Holden felé biccentett. – Ő James Holden, a Rocinantéról.

– Aztakurva! – döbbent meg a marsi. – Tényleg. Maga Holden.

– A szakáll teszi – felelte Holden.

– Wendellnek hívnak. Régebben a Pinkwater Biztonsági Szolgálatnál dolgoztam, mielőtt azok a gennyládák elhúztak innen, és itt hagytak minket a szarban. Én amondó vagyok, hogy ezzel egyoldalúan felbontották a szerződést. Ha hivatásos fegyveresekre van szüksége, nálunk jobbat nem talál.

– Hányan vannak?

– Velem együtt hatan.

Holden oldalra pillantott Amosra. Prax inkább érezte, mint látta, hogy Amos vállat von. A másik férfi, akiről beszéltek, végül mégsem ezekhez tartozott.

– Rendben – mondta Holden. – Próbáltunk beszélni a helyi biztonságiakkal, de nem fogadtak tárt karokkal minket. Kövessenek és fedezzenek minket, én pedig a szavamat adom, hogy kijuttatom magukat innen.

Wendell elvigyorodott. Az egyik metszőfoga vörösre volt festve, és apró fekete-fehér minta díszítette.

– Ahogy akarja, főnök – mondta. Aztán felemelte a fegyverét: – Sorakozó! Új feladatra szerződtünk le, emberek. Essünk túl rajta!

Köröttük mindenki hujjogatott. Prax egyszerre csak észrevette, hogy a vékony nő szorongatja a kezét szélesen mosolyogva, mintha Prax az elnöki posztra jelöltette volna magát. Pislantott egyet, és visszamosolygott a nőre. Amos Prax vállára tette a kezét.

– Látja? Ugye megmondtam. Most induljunk!

A folyosó sötétebb volt, mint amilyennek a videón tűnt. A jégen sápadt erekre emlékeztető, vékony csatornákat vájt a megolvadt víz, de a dér, ami belepte azokat, frissnek látszott. Az ajtó semmiben sem különbözött attól a száztól, ami előtt elhaladtak errefelé. Prax nyelt egyet. Fájt a gyomra. Mei nevét akarta kiáltani, és hallani, ahogy az visszakiált.

– Oké – szólalt meg Naomi a fülében. – Kiiktattam a zárat. Szóljatok, amint készen álltok!

– Most vagy soha – felelte Holden. – Nyisd ki!

Az ajtó körüli szigetelés sziszegni kezdett.

Az ajtó kinyílt.

Tizenötödik fejezet: Bobbie

Három órával azután, hogy kezdetét vette a marsi és EN-diplomaták első komoly találkozója, még csupán addig jutottak el, hogy bemutatkoztak egymásnak, és ismertették a napirendi pontokat. Egy zömök földi, akinek fényes sötétszürke öltönye valószínűleg többe kerülhetett, mint Bobbie felderítő páncélzata, a 14. cikkely D alcikkelyének 1–11. tételéről zsolozsmázott monoton hangon, amelyekben a lezajlott háborús cselekményeknek a fennálló kereskedelmi egyezmények alapján az alapanyagárakra gyakorolt hatását tervezték megvitatni. Bobbie körbejártatta a tekintetét, észrevette, hogy rajta kívül mindenki feszült figyelemmel mered a napirend felolvasójára, és visszafojtotta az épp előtörni igyekvő, valóban hatalmas ásítást.

Azzal foglalta le magát, hogy próbálta kitalálni, ki kicsoda. Egyszer már mindnyájukat bemutatták név és beosztás szerint, ám ez nem sokat jelentett. Itt mindenki valamilyen helyettes államtitkár, vagy államtitkár, vagy igazgató, vagy hasonló volt. Még néhány tábornok is eljött, de Bobbie épp eleget tudott a politika működéséről ahhoz, hogy ebben a helyiségben a katonai vezetők számítanak a legkevésbé. Az igazán befolyásos embereket a szótlan, szerényebb beosztásúak között találja meg. Ilyenekből jó pár akadt, mint például az a holdvilágképű, keskeny nyakkendős férfi, akit valakinek a titkáraként mutattak be. Mellette valakinek a nagymamája ült élénk színű száriban, parányi sárga folt a sötétbarna, sötétkék és sötétszürke öltönyök között. Csak ült, és arcán titokzatos mosollyal pisztáciát eszegetett. Bobbie néhány percig azzal szórakoztatta magát, hogy megpróbálta kitalálni, vajon Nagyanyó vagy a Holdvilágképű-e a főnök.

Azt fontolgatta, hogy tölt magának egy pohár vizet az asztalon egyenlő távolságokban kirakott valamelyik kristálykancsóból. Nem volt szomjas, de azzal, ha talpra állítja a poharát, vizet önt bele és megissza, egy, talán két percet agyonüthet. Végigpillantott az asztalon, és megállapította, hogy senki sem iszik a vízből. Lehetséges, hogy mindenki arra várt, valaki más nyúljon érte elsőként.

– Most tartsunk rövid szünetet – javasolta a fényes sötétszürke öltönyös férfi. – Tíz perc, aztán rátérhetünk a napirend tizenötödik cikkelyére.

Az emberek sorra felálltak, aztán szétszéledtek a mosdók és dohányzóhelyiségek irányába. Nagyanyó egy hulladékledobóhoz ment a kézitáskájával, és beleszórta a pisztáciahéjakat. Holdvilágképű elővette a kézi terminálját, és felhívott valakit.

– Jesszusom – szólalt meg Bobbie, és addig dörgölte a szemét a tenyerével, amíg csillagokat nem látott.

– Valami gond van, őrmester? – kérdezte Thorsson, és arcán széles mosollyal hátradőlt a székében. – Megviseli a gravitáció?

– Nem – felelte Bobbie. – Vagyis igen, de legszívesebben torkon szúrnám magam egy érintőceruzával, csak azért, hogy felgyorsítsuk kicsit a tempót.

Thorsson bólintott, és megpaskolta Bobbie kezét, amit mostanában egyre gyakrabban tett. A gesztust semmivel sem érezte kevésbé irritálónak vagy atyáskodónak, de Bobbie most sokkal inkább amiatt aggódott, nehogy azt jelentse, hogy a férfi rá akar hajtani. Ez roppant kellemetlen lenne.

Elhúzta a kezét, és odahajolt Thorssonhoz, míg az feléje nem fordult, és egyenesen a szemébe nem nézett.

– Miért nem beszél senki az istenverte szörnyetegről? – suttogta Bobbie. – Nem ezért jöttem… nem ezért jöttünk el ide?

– Meg kell értenie, hogyan működnek ezek a dolgok – válaszolta Thorsson, aztán elfordította tőle a tekintetét, és a termináljával vacakolt. – A politika lassan halad, mert nagyon magasak a tétek, és senki sem szeretné, ha ő kúrna el valamit.

Letette a terminálját, és rákacsintott Bobbie-ra.

– Itt karrierek forognak kockán.

– Karrierek…

Thorsson bólintott, aztán még egy keveset kopogott a terminálján.

Karrierek?

Bobbie egy pillanatra megint átélte, ahogy háton fekve bámulja a Ganymedes fölé boruló, csillaggal teleszórt űrt. Az emberei meghaltak vagy haldokoltak. A szkafandere rádiója néma, űrruhája dermedt koporsó. Látta a valami arcát. Űrruha nélkül a sugárzásban és a teljes vákuumban, karmai körül a hirtelen megfagyott vér vörös hópelyheivel. És ennél az asztalnál senki sem óhajtott beszélni róla, mert hatással lehet a karrierjére?

A pokolba ezzel!

Amikor a találkozó résztvevői visszacsoszogtak a terembe, és elfoglalták a helyüket az asztalnál, Bobbie felemelte a kezét. Némileg nevetségesnek érezte magát, akár egy ötödikes kisdiák egy felnőttekkel teli szobában, de fogalma sem volt róla, hogy a protokoll szerint hogyan kellene jeleznie, ha kérdést akar feltenni. A napirend felolvasója bosszús pillantást vetett rá, aztán, mintha mi sem történt volna, folytatta. Thorsson az asztal alá nyúlt, és keményen megszorította Bobbie lábát.

Bobbie nem eresztette le a kezét.

– Elnézést! – szólalt meg.

Az asztalnál ülők egymás után kapták oda a fejüket barátságtalan arccal, majd nyomatékosan elfordultak. Thorsson még erősebben szorította a lábát, míg Bobbie meg nem elégelte ezt, aztán a másik kezével megragadta a férfi csuklóját. Addig szorította, míg meg nem roppantak a csontok, és Thorsson meglepetten el nem rántotta a kezét. Odafordította Bobbie felé a székét, szeme kikerekedett, szája vékony, ajaktalan vonallá préselődött össze.

Sárga Szári a napirend-felolvasó karjára tette a kezét, mire az tüstént elhallgatott. Oké, ő itt a főnök – állapította meg magában Bobbie.

– Ami engem illet – szólalt meg Nagyanyó, és bocsánatkérőn rámosolygott a teremre –, szívesen meghallgatnám, amit Draper őrmester mondani kíván.

Emlékszik a nevemre. Ez meglepő.

– Őrmester? – szólította meg Nagyanyó.

Mivel nem tudta biztosan, mit kellene tennie, Bobbie felállt.

– Csak azon tanakodtam, miért nem beszél senki sem a szörnyetegről.

Nagyanyó arcán ismét megjelent a titokzatos mosoly. Senki sem szólt. A csend adrenalint csalt Bobbie véráramába. Érezte, hogy a lába remegni kezd. Másra sem vágyott jobban az egész világon, mint hogy leülhessen, hogy elfelejtsék őt, és elforduljanak.

Összevonta a szemöldökét, majd összezárta a térdeit.

– Tudják… – hangja hangosabbá vált, de nem tudott uralkodni magán. – A szörnyetegről, amelyik ötven katonát megölt a Ganymedesen. Ami miatt most itt vagyunk.

A teremben néma csend honolt. Thorsson úgy bámult rá, mintha Bobbie-nak elment volna az esze. Talán tényleg megtébolyodott. Nagyanyó egyet rántott sárga száriján, és bátorítóan rámosolygott.

– Úgy értem – folytatta Bobbie, és feltartotta a napirendet –, a kereskedelmi egyezmények, meg a vízhasználati jogok, meg az, hogy ki cseszik ki kivel a téli napforduló utáni második kedden, mind roppant fontosak!

Megállt, hogy mély levegőt vegyen, mivel a nehézkedés és a hosszas kirohanás miatt mintha kifogyott volna belőle a szusz. Látta a szemükön. Látta, hogy ha most egyszerűen abbahagyná, furcsa közjátékként elkönyvelhetnék, aztán mindenki visszatérhetne a munkájához, és egykettőre elfelejtené. Látta, hogy a karrierje hogyan nem zuhanna alá lángolva egy hegyoromról.

Rájött, hogy nem érdekli.

– No de – folytatta, és az asztalra hajította a napirendet, és egy barna öltönyös férfi úgy kapta el a kezét az útjából, mintha a puszta érintésétől megfertőződhetne azzal a nyavalyával, amit Bobbie elkapott – mi lesz a kibaszott szörnyeteggel?

Mielőtt folytathatta volna, Thorsson felpattant a székéről.

– Ha megbocsátanak egy pillanatra, hölgyeim és uraim. Draper őrmester harctéri poszttraumás stressztől szenved, ezért sürgősen el kell látni őt.

Megragadta Bobbie karját, és az ajtó felé terelte, a hátuk mögött morajlani kezdett a szoba. Thorsson megállt a konferenciaterem előcsarnokában, és megvárta, amíg bezárul mögöttük az ajtó.

– Maga – csattant fel, és egy szék felé taszította Bobbie-t. A vékonydongájú tiszt normál esetben hiába lökdösné, de mintha minden erő kiszállt volna Bobbie lábából, így aztán a székre rogyott.

– Maga – ismételte el Thorsson. Aztán a termináljába szólt bele valakinek: – Jöjjön le ide, most rögtön!

– Maga – mondta harmadszorra is, és ujjával Bobbie-ra bökött, aztán járkálni kezdett a széke előtt.

Pár perccel később Martens százados sietett be az előcsarnokba. Hirtelen megtorpant, amikor megpillantotta a székén előregörnyedő Bobbie-t és Thorsson dühös tekintetét.

– Mi… – kezdte, de Thorsson félbeszakította.

– Ez a maga hibája – mondta Martensnek, aztán hátraperdült Bobbie felé. – Maga pedig, őrmester, épp azt bizonyította be, hogy óriási hiba volt magunkkal hozni ide. Ha bármi hasznunk származhatott volna abból, hogy velünk van az egyetlen szemtanú, azt most eljátszotta az… az idióta kirohanásával.

– De hát… – próbálkozott újra Martens, ám Thorsson a szegycsontját böködte az ujjával, és vádlón nekitámadt:

– Azt állította, kordában tudja tartani.

Martens savanyú mosolyt villantott Thorssonra.

– Sosem állítottam ilyet. Azt mondtam, segíthetek neki, ha lesz rá elég idő.

– Nem számít – jelentette ki Thorsson, és rájuk legyintett. – A következő hajóval mindketten visszamennek a Marsra, ahol fegyelmi bizottság előtt adhatnak magyarázatot a tetteikre. Most tűnjenek a szemem elől!

Ezzel sarkon fordult, és visszaosont a konferenciaterembe. Épp csak annyira nyitotta ki az ajtót, hogy bepréselődhessen.

Martens leült a Bobbie melletti székre, és lassan kifújta a levegőt.

– Szóval – szólalt meg. – Mi a helyzet?

– Most tönkrevágtam a karrieremet? – kérdezte Bobbie.

– Talán. Hogy érzi magát?

– Úgy érzem… – felelte Bobbie, és rájött, valóban mennyire fontos volt számára, hogy beszélhessen Martensszel, és feldühítette a belső késztetés. – Úgy érzem, egy kis szabad levegőre van szükségem.

Mielőtt Martens tiltakozhatott volna, Bobbie felállt és megindult a liftek felé.

Az EN épületegyüttese önálló városnak is beillett. Pusztán az, hogy kitaláljon belőle, csaknem egy órájába telt. Útközben szellemként hatolt át a kormányzás zűrzavarán és energiáin. Emberek siettek mindenfelé a hosszú folyosókon, energikusan beszélgettek kisebb csoportokban vagy a kézi termináljukon. Bobbie sosem járt Olympiában, ahol a marsi kongresszus épülete állt. A kormányzati adásokban pár percet megnézett a kongresszus üléseiből, ha épp olyasmit tárgyaltak, ami érintette, ám az EN itteni aktivitásához képest mindaz meglehetősen visszafogottnak érződött. Az itteni épületkomplexumban dolgozók harmincmilliárd polgárt és több százmillió gyarmatlakót kormányoztak. Ehhez képest a Mars négymilliárdja egyszerre provinciálisnak hatott.

A Marson általánosan elfogadott ténynek számított, hogy a Föld egy széthulló civilizáció. Lusta, elkényeztetett polgárok éltek a kormányzattól kapott alamizsnán. Hájas, korrupt politikusok gazdagodtak a gyarmatok kárára. A folyamatosan romló infrastruktúra a teljes termelésnek közel 30 százalékát visszaforgató rendszerekre fordította, hogy a lakosságnak ne kelljen belefulladnia a saját mocskába. A Marson gyakorlatilag nem létezett munkanélküliség. Közvetlenül vagy közvetett módon az egész lakosság részt vállalt a történelem leghatalmasabb műszaki vállalakozásában: egy bolygó lakhatóvá tételében. Ez mindenkinek célt adott, közös jövőképet. Egyáltalán nem úgy, mint a földiek esetében, akik csak a következő kormányzati kifizetést várták, hogy megint elmehessenek a boltba vagy a szórakoztató központokba.

Legalábbis ezt a mesét adták be nekik. Bobbie hirtelen nem volt annyira biztos ebben.

Az épületegyüttesben elszórt különböző információs pultokhoz tett ismétlődő látogatásoknak köszönhetően végül sikerült eljutnia az egyik kijárathoz. Unott őr biccentett oda neki az ajtónál, és Bobbie már kint is találta magát.

Odakint. Űrruha nélkül.

Öt másodperccel később már az ajtót kaparta, amiről kiderült, hogy kizárólag kijáratként használható, így hiába igyekezett visszajutni rajta. Az őr megsajnálta, és kinyitotta neki, hogy beengedje. Bobbie visszarohant, és zihálva, levegőért kapkodva lerogyott egy közelben álló bőrborítású padra.

– Először jár kint? – kérdezte mosolyogva az őr.

Bobbie képtelen volt megszólalni, de bólintott.

– Mars vagy Luna?

– Mars – felelte Bobbie, amint lelassult a légzése.

– Aha, sejtettem. Tudja, a kupolák. A kupolalakókra először pánikroham tör rá. Az övbéliek begolyóznak. De totálisan. A végén mindig leszedálva kell hazaküldenünk őket, hogy ne üvöltözzenek.

– Ja – mondta Bobbie, és örömmel hagyta fecsegni az őrt, amíg ő összeszedte magát. – Nem semmi.

– Olyankor hozták be, amikor sötét volt odakint?

– Aha.

– A külvilágiakat olyankor szokták.

– Ja.

– Egy kicsit nyitva tartom magának az ajtót. Ha netán vissza kellene sietnie.

A feltételezéssel, hogy újra megpróbálja, az őr azonnal elnyerte Bobbie szimpátiáját, aki most végre megnézte magának a férfit. Földiesen alacsony, de bőre oly csodálatosan sötét volt, hogy szinte kéknek tűnt. Izmos, sportos alakját szürke szemek tették még vonzóbbá. A gúnyolódás legkisebb jele nélkül mosolygott rá.

– Köszönöm. Bobbie. Bobbie Draper.

– Chuck. A földet nézze, aztán lassan emelje fel a tekintetét! Bárhova megy, ne nézzen fel egyenesen az égre!

– Azt hiszem, most sikerülni fog, Chuck, de köszönöm.

Chuck egy gyors pillantást vetett Bobbie egyenruhájára, aztán azt mondta:

– Semper fi, tüzér!

– Hujhajrá! – felelte széles mosollyal Bobbie.

Amikor másodjára kimerészkedett, azt tette, amit Chuck tanácsolt neki, és pár pillanatig a földre szegezte a tekintetét. Ez segített csökkenteni a túlzott érzékszervi terhelés érzetét. De csak egy kicsit. Ezernyi illat csapta meg az orrát, versengett a dominanciáért. A növények és a termőtalaj gazdag aromáját érezte, mint amilyenre egy kertkupolában számítana. A forró fém és olaj szagát egy gyárlaboratóriumból. Az elektromos motorokból kiáramló ózont. Mindegyik egyszerre rohanta meg, egymásra rétegeződve és más, megnevezhetetlenül egzotikus illatokkal elkeveredve. A hangok pedig szüntelen kakofóniában olvadtak össze. Beszélgetés, építkezés gépeinek zaja, elektromos autók, egy épp felszálló transzorbitális komp, mind egyszerre és folyamatosan. Nem csoda, hogy pánikba esett tőle. Mindössze két érzékszervre való adathalmaz azzal fenyegetett, hogy legyűri őt. Ha ehhez hozzáteszi a hihetetlenül kék égboltot, amely végtelenül nyúlt el felette…

Bobbie odakint állt lecsukott szemmel, ki-be lélegezve, amíg nem hallotta, hogy Chuck hagyja becsukódni mögötte az ajtót. Innentől nem volt visszaút. Ha megfordul, és megkéri Chuckot, hogy engedje be, azzal a vereségét ismerte volna el. A férfi nyilvánvalóan szolgált valamennyit az ENTGy-ben, Bobbie pedig nem mutatkozhatott gyengének riválisok előtt. Kizárt.

Amikor a füle és az orra kissé jobban hozzászokott az ingerek zárótüzéhez, megint kinyitotta a szemét, és tekintetét a járda betonjára szegezte. Lassan felszegte a fejét, amíg ki nem rajzolódott előtte a horizont. Előtte hosszú járdák szabdaltak fel egy figyelmesen gondozott zöldterületet. Mögötte szürke fal emelkedett, amely legalább tíz méter magas lehetett, és rajta egyenlő távolságokban őrtornyok helyezkedtek el. Az EN épületegyüttesének meglepően komoly védelmet biztosítottak. Bobbie eltűnődött, vajon ki tudna-e jutni onnan.

Felesleges volt aggódnia. Miközben a külvilágba vezető őrzött kapu felé közeledett, a biztonsági rendszer ellenőrizte Bobbie VIP státusát. Az őrbódé fölé erősített kamera letapogatta az arcát, összevetette a tárolt képpel, és igazolta a személyazonosságát, miközben még csak húszlépésnyire járt a kaputól. Amikor a kijárathoz ért, az őr határozott mozdulattal tisztelgett neki, és megérdeklődte, kíván-e kocsit rendelni magának.

– Nem, csak sétálni megyek – felelte Bobbie.

Az őr rámosolygott, és szép napot kívánt neki. Bobbie elindult az utcán, amelyik az EN épületegyüttesétől kifelé vezetett, aztán hátrafordult, és nyugtázta, hogy nem tolakodó távolságból két fegyveres biztonsági alkalmazott követi. Vállat vont, és továbbment. Valakinek nyilván az állásába kerülne, ha egy hozzá hasonló kiemelten fontos személy eltűnne vagy megsérülne.

Amint Bobbie kiért az EN-komplexumból, agorafóbiája alábbhagyott. Az épületek acélból és üvegből készült falakként vették körül, és kellően magasra tolták fel az égbolt szédítő vonalát ahhoz, hogy Bobbie már ne lássa. Kisméretű elektromos kocsik zúgtak el mellette az utcán szűkölve és ózonszagot húzva maguk mögött.

És mindent elleptek az emberek.

A Marson Bobbie járt már néhány meccsen az Armstrong Stadionban, hogy megnézze a Vörös Ördögöket. A stadionban húszezren fértek el. Mivel az Ördögök többnyire a tabella alján tanyáztak, általában feleennyien ültek a lelátókon. Ez a viszonylag csekély számú ember számított a legnagyobb tömegnek, amit Bobbie valaha egy helyen és egy időben látott. Több milliárdan éltek a Marson, de nem akadt túl sok nyílt tér, ahol összegyűlhetnének. Ahogy a kereszteződésben állt, és végignézett a két, látszólag végtelenbe nyúló utcán, Bobbie biztosra vette, hogy több embert lát pusztán a járdákon sétálni, mint amennyi rendszerint megjelent a Vörös Ördögök meccsein. Megpróbálta elképzelni, hányan lehetnek az őt minden irányban körülvevő, tériszonykeltően magas épületekben, és képtelennek bizonyult rá. Valószínűleg több millióan, csupán azokban az épületekben, amiket itt lát.

És ha a marsi propaganda nem hazudott, a többségnek ezek közül nem volt állása. Megpróbálta elképzelni, milyen lehet, amikor nincs egy bizonyos hely, ahová bármely adott napon el kellene mennie.

A földiek arra jöttek rá, hogy ha az embereknek nincs mivel foglalkozniuk, babákat szülnek. A huszadik és huszonegyedik században egy rövid ideig úgy tűnt, hogy a népesség nem növekedni, sokkal inkább csökkenni fog. Mivel egyre több nő került be a felsőoktatásba, onnan pedig állásba, az átlagos család mérete összezsugorodott.

A munkahelyek számának pár évtizednyi masszív csökkenése véget vetett ennek.

Legalábbis ezt tanították neki az iskolában. Kizárólag a Földön – ahol az étel magától megtermett, ahol a levegő csak mindenféle gondozatlan növények mellékterméke volt, ahol bőségesen rendelkezésre álltak a nyersanyagforrások –, csak itt volt elképzelhető, hogy valaki úgy döntsön, semmit sem csinál. Elegendő felesleget termeltek azok, akik szükségét érezték a munkának, hogy jusson belőle a többieknek is. Immár nem a gazdagok és nincstelenek világa volt ez, hanem az elkötelezetteké és a közönyöseké.

Bobbie azon kapta magát, hogy egy utcáról nyíló kávézó előtt áll, és leült az egyik asztalhoz.

– Hozhatok valamit? – kérdezte egy élénkkék színűre festett hajú, mosolygós fiatal lány.

– Mit ajánl?

– Mi készítjük a legízletesebb szójatejes teát, ha megkóstolná.

– Persze – felelte Bobbie, habár fogalma sem volt, milyen lehet a szójatejes tea, de külön-külön mindkét italt eléggé szerette ahhoz, hogy próbát tegyen vele.

A kék hajú lány elsietett, aztán elbeszélgetett a hasonlóan fiatal pultos fiúval, míg az elkészítette a teát. Bobbie körülnézett, és látta, hogy aki dolgozik, nagyjából mind ilyen korú lehet.

Amikor megérkezett a teája, a lányhoz fordult:

– Hé, nem bánja, ha kérdezek valamit?

A lány vállat vont, beleegyezőn elmosolyodott.

– Itt mindenki ugyanolyan idős, aki dolgozik?

– Hát, nagyjából igen. Össze kell gyűjteni az egyetemi felvételihez szükséges krediteket.

– Nem vagyok idevalósi – mondta erre Bobbie. – Elmagyarázná ezt?

Kék hajú mintha ténylegesen csak most vette volna észre őt, ahogy végigmérte az egyenruháját és a különböző rangjelzéseket.

– Hú, a Marsról jött, ugye? Egyszer szeretnék eljutni oda.

– Igen, nagyszerű hely. Szóval, meséljen azokról a kreditekről!

– A Marson nem kellenek? – kérdezte értetlenül a lány. – Jól van, szóval, mielőtt egyetemre jelentkezik, legalább egyévnyi munkakreditet kell összegyűjtenie. Hogy lássák, szeret dolgozni. Tudja, hogy ne olyanokra pazarolják az egyetemi helyeket, akik később végül csak az alapot választják.

– Alapot?

– Tudja, alapjövedelmet.

– Azt hiszem, értem – válaszolta Bobbie. – Az alapjövedelem az a pénz, amit akkor kap, ha nem dolgozik.

– Nem pénz, tudja, csak alap. A pénzért dolgozni kell.

– Köszönöm – mondta Bobbie, majd belekortyolt a teájába, miközben Kék hajú egy másik asztalhoz sietett. A tea rendkívül ízletes volt. Be kellett vallania magának, hogy szomorúan logikusnak tűnt előrostálni, mielőtt pénzt fektetnek az emberek oktatásába. Bobbie utasította a terminálját, hogy rendezze a számlát, majd miután átkonvertálta az árfolyamot, a képernyőn felvillant az összeg. Jókora borravalót hagyott ott a kék hajú lánynak, aki a puszta alapjövedelemnél többre vágyott az életben.

Bobbie eltűnődött, vajon a terraformálás befejeztével a Mars is ilyenné válik-e. Ha a marsiaknak nem kell nap mint nap megküzdeniük azért, hogy előteremtsék a túléléshez szükséges forrásokat, vajon ugyanilyenné válnak? Egy olyan kultúrává, ahol az ember ténylegesen eldöntheti, hozzá akar-e járulni a közöshöz? Ahol tizenöt milliárd ember munkaidejét és kollektív tudását elfogadható rendszerveszteségként egyszerűen a szemétbe lehet hajítani? A puszta gondolat elkeserítette Bobbie-t. Azért erőlködjenek, hogy eljuthassanak odáig, ahol már ők is így élhetnek. Hogy azért küldjék el a gyerekeiket dolgozni, hogy kiderüljön, hajlandóak és képesek-e hozzátenni a közöshöz. És ha mégsem, hagyni őket, hogy az életük hátralévő részét alapon éljék le.

Egy dolog azonban egyértelművé vált előtte: Az a rengeteg futás és gyakorlatozás, amit a marsi tengerészgyalogosokkal egy g nehézkedés mellett végeztettek, szart sem ért. Kizárt, hogy a Mars valaha is legyőzhetné a Földet a felszínen. Akár az összes teljesen felfegyverzett marsi katonát ledobhatnák egyetlen városban, és a helyiek kövekkel és botokkal lesöpörnék őket.

A pátosz mély szorításában hirtelen úgy érezte, hatalmas tehertől szabadult meg hirtelen, pedig egészen addig nem is érezte, hogy nyomná a vállát. Thorsson meg a baromságai semmit sem számítottak. A Földdel folytatott, véget nem érő, kicsinyes vita nem számított. Nem számított, hogy a Marsot újabb Földdé alakítsák át, ha ez a végeredmény.

Egyedül az számított, hogy kiderítsék, ki juttatta azt a valamit a Ganymedesre.

Felhajtotta a maradék teáját, aztán eldöntötte magában: kocsira lesz szükségem.

Tizenhatodik fejezet: Holden

Az ajtó mögött hosszú folyosó húzódott, amely Holden szemében ugyanolyannak tűnt, mint az összes többi folyosó a Ganymedesen: jégfalak nedvességálló és szigetelt szerkezeti lapokkal és beágyazott vezetékekkel, gumírozott járófelület, teljes spektrumú LED lámpák, amelyek a Föld kék egéről ferdeszögben érkező napsugarakat imitálják. Akárhol is lehettek volna.

– Biztos, hogy jó helyen járunk, Naomi?

– Ez az, amin a hacker videóján láttuk végigmenni Meit – válaszolta a lány.

– Oké – felelte Holden, aztán fél térdre ereszkedett, és intett alkalmi seregének, hogy ők is tegyék ugyanezt. Amikor mindenki nagyjából köralakban odagyűlt köré, azt mondta nekik: – A figyelőnk, Naomi letöltötte a folyosók tervrajzát, de más információval nem nagyon rendelkezik. Fogalmunk sincs, hol találjuk a rosszfiúkat, sőt, még azt sem tudjuk, hogy egyáltalán itt vannak-e még.

Prax ellenkezni akart, de Amos a hátára tette súlyos kezét, és elhallgattatta.

– Vagyis feltehetően több kereszteződést is a hátunk mögött hagyunk. Nem tetszik a dolog.

– Aha – szólalt meg Wendell, a Pinkwater-csapat parancsnoka. – Nekem sem tetszik.

– Ezért őrszemet hagyunk minden kereszteződésnél, amíg meg nem tudjuk, merre kell mennünk – felelte Holden, aztán a rádióba szólt bele: – Naomi, kapcsold rá mindegyikük kézi terminálját a csatornánkra. Fiúk, tegyétek be a fülhallgatókat. Mindenki ahhoz tartsa magát, hogy nem szólhat, hacsak közvetlen kérdést nem teszek fel, vagy valaki épp halni készül.

– Értettem – válaszolta Wendell, miközben a csapat többi tagja visszhangozta a feleletet.

– Amint kiderül, mivel állunk szemben, odahívom hozzánk az őrszemeket, ha szükség van rájuk. Ha nem, ők fognak segíteni kijutnunk innen, ha esetleg nem bírnánk el az ellenállással.

Mindenfelé bólogatás.

– Nagyszerű. Amos megy elöl. Wendell, maga fedezi a seggünket. Mindenki más húzódjon szét egyméteres távolságra egymástól! – szólt Holden, aztán megkopogtatta Wendell mellvértjét. – Ha simán elintézzük az ügyet, megbeszélem a KBSz-es feletteseimmel, hogy azon felül, hogy elvisszük magukat innen, tegyenek rá pár kreditet a számláikra.

– Rendes magától – szólalt meg a vékony nő az olcsó páncélban, aztán becsúsztatott egy tárat a géppisztolyába.

– Oké, induljunk! Amos, Naomi térképe szerint ötven méterre innen újabb légzsilip következik, aztán valamiféle raktárhelyiség.

Amos bólintott, majd a vállára vette a fegyverét, egy nehéz automata puskát vaskos tölténytárral. Még jó pár tölténytár és néhány gránát lógott marsi páncéljának hevederéről. A fém kicsit csattogott, ahogy lépdelt. Amos élénk tempóban indult meg a folyosón. Holden gyors pillantást vetett a háta mögé, és örömmel nyugtázta, hogy a pinkwateresek tartják az iramot és a követési távolságot is. Habár alultápláltnak tűntek, értették a dolgukat.

– Kapitány, egy alagút nyílik jobbra, nem sokkal a zsilipkamra ajtaja előtt – jelentette be Amos, miközben megállt és fél térdre ereszkedett, hogy fedezze a nem várt folyosót.

A térkép nem mutatta. Ez azt jelentette, hogy új alagutakat fúrtak az állomás specifikációinak legutóbbi frissítése óta. Az efféle átalakítások azt jelentették, hogy még kevesebb információ áll a rendelkezésére, mint gondolta. Ez semmi jóval nem kecsegtetett.

– Oké – szólalt meg Holden, és a vékony, géppisztolyos nőre mutatott. – A neve?

– Paula.

– Paula, ez lesz a maga elágazása. Ne lőjön, amíg mások tüzet nem nyitnak magára, de senkit ne engedjen át semmilyen indokkal!

– Értettem – válaszolta Paula, és tüzelésre kész fegyverrel elhelyezkedett, hogy rálásson az oldalfolyosóra.

Amos leakasztott egy gránátot a hevederéről, és odanyújtotta Paulának.

– Ha netán beütne a krach – mondta. Paula bólintott, és hátát a falnak vetette. Amos megint az élre állt, és megindult a zsilipajtó felé.

– Naomi – szólalt meg Holden, miközben átvizsgálta az ajtót és a zármechanizmust. – Ez itt, öhm, a 223-B6-os légzsilip. Nyisd ki!

– Megvan – felelte a lány. Pár másodperc múlva Holden már hallotta is, ahogy a zárnyelvek visszahúzódnak.

– Tíz méter a térképen szereplő következő elágazásig – mondta, aztán a pinkwateresekre pillantott, és véletlenszerűen kiválasztotta az egyik mogorva küllemű idősebb fickót. – A maga kereszteződése lesz, ha odaérünk.

A férfi bólintott, Holden pedig intett Amosnak. A gépész jobb kezével megragadta a zsilipajtót, a ballal pedig elkezdett számolni öttől visszafelé. Holden az ajtóval szemben helyezkedett el, tüzelésre kész gépfegyverrel.

Amikor Amos az egyhez ért, Holden mély lélegzetet vett, aztán nekilendült, hogy átvágjon az ajtón, miután Amos a másodperc töredékével később felrántotta azt.

Semmi.

Csupán újabb tízméternyi folyosó, homályosan megvilágítva a néhány LED-től, amelyek működőképesek maradtak az évtizedek során, mióta utoljára használatban voltak. A több év alatt felgyülemlett mikrozúzmara megereszkedett pókhálóra emlékeztető textúrát alakított ki a falak felületén. Törékenynek tűnt, de megkristályosodott, és kemény volt, akár a kő. Holdent temetőre emlékeztette.

Amos megindult a következő elágazás és a következő zsilipajtó felé, fegyverét a földre szegezte. Holden követte, jobb oldalra tartott puskával, amivel az oldalfolyosóra célzott, a reflex, hogy fedezzen minden behatolási pontot, automatizmussá vált az elmúlt egy esztendő alatt.

A zsaruként eltöltött egy év alatt.

Naomi azt mondta neki, hogy ez nem ő. A haditengerészettől úgy szerelt le, hogy nem vett részt tényleges ütközetben, legfeljebb kalózokat üldözött egy hadihajó vezérlőfedélzetének kényelméből. Éveken át dolgozott a Canterburyn, jeget vontatott a Szaturnusztól az Övig, és soha nem kellett annál komolyabb összetűzésre számítania, mint hogy néhány részeg jégszállító egy kis verekedéssel űzi el az unalmát. Ő volt a békítő, aki mindig megtalálta a módját, hogyan simítsa el a nézeteltéréseket. Amikor fölhorgadtak az indulatok, ő nyugtatott, viccelt, vagy ült végig egy műszakot, és hallgatta, amíg valaki dühöngve és dagályosan kiadta magából, bármi nyomta is a begyét.

Ez az új személyiség, akivé lett, előbb a fegyverért nyúlt, és csak utána kérdezett. Naominak talán igaza lehetett. Hány hajót is égetett salakká az Eros óta eltelt esztendőben? Egy tucatnyit? Még többet? Azzal nyugtatta magát, hogy mindegyik rendkívül rossz ember volt. A legocsmányabb dögevők fajtája, akik fosztogatásra használták ki a háború zűrzavarát és a Koalíciós Hadiflotta visszavonulását. Az a fajta, akik kiszerelik a hajtóműved minden értékesebb alkatrészét, ellopják a tartalék levegődet, aztán hagyják, hogy az űrben sodródva megfulladj. Minden hajóval, amit lelőtt, valószínűleg több tucat ártatlan életet mentett meg, akár több százat is. Ám ez megfosztotta őt valamitől, aminek időnként rettenetesen érezte a hiányát.

Az olyan alkalmakkor, mint amikor Naomi kijelentette, hogy: „Ez nem te vagy.”

Ha sikerül rátalálniuk a titkos bázisra, ahová Meit vitték, jó eséllyel harcolniuk kell majd, hogy magukkal vihessék a lányt. Holden öntudatlanul abban reménykedett, hogy zavarni fogja a dolog, ha másért nem, azért, hogy bebizonyítsa, még mindig képes efféle érzésekre.

– Kapitány! Minden rendben?

Amos őt bámulta.

– Igen – felelte Holden. – Csak más munka után kell néznem.

– Nem biztos, hogy ez a legalkalmasabb pillanat arra, hogy pályát változtasson, kapitány.

– Van benne valami – válaszolta Holden, aztán a pinkwateres fickóra mutatott, akit korábban kijelölt. – Ez itt a maga elágazása. Az utasítások ugyanazok. Tartsa, hacsak nem hívom!

Az idősebb férfi vállat vont és bólintott, aztán Amoshoz fordult.

– Én nem kapok gránátot?

– Neem – felelte Amos. – Paula sokkal csinibb nálad.

Megint visszaszámolt öttől, és Holden behatolt az ajtón, mint az előző alkalommal.

Újabb jellegtelen szürke folyosóra készült, a túloldalon azonban tágas tér várta, a helyiségben néhány asztal meg poros berendezés állt összevissza elhelyezve. Méretes 3-D másoló, kiürült gyantapatronnal valamint félig szétszerelve, néhány ipari waldo-szerelőgépezet, az a fajta komplex automatizált tárolószekrény, amelyik rendszerint a tudományos laborokban vagy orvosi vizsgálókban rejtőzött az íróasztal alatt. A megkristályosodott hálót ott találta a falon, a ládákat meg a felszereléseket viszont nem. Kétméteres oldalú, üvegfalú kocka állt félrehúzva az egyik sarokban. Az egyik asztalon kisebb halom lepedő vagy ponyva hevert. Holden a helyiség túloldalán újabb lezárt zsilipajtót fedezett fel.

A hátrahagyott felszerelésre mutatott, és Wendellhez fordult:

– Ellenőrizze, akad-e valahol hálózati csatlakozási pont! Ha igen, csatlakozzon fel rá! – A kezébe nyomta Naomi hevenyészve összerakott hálózati hídmodulját.

Amos a megmaradt pinkwateresek közül kettőt előreküldött a zsilipajtóhoz, hogy fedezzék, aztán visszament Holdenhez, és a fegyverével az üvegládára bökött.

– Jó pár gyerek elférne benne – mondta. – Ebben tarthatták őket?

– Meglehet – felelte Holden, és odament, hogy jobban szemügyre vegye. – Prax, megtenné… – Holden félbehagyta a mondatot, amikor észrevette, hogy a botanikus időközben az asztalokhoz lépett, és most a rongyhalom mellett áll. Most, hogy Prax odaállt, Holden nézőpontja megváltozott, és a rongyhalom egyszerre egyáltalán nem rongyhalomnak tűnt. Sokkal inkább egy lepellel lefedett kisfiúnak nézett ki.

Prax csak bámulta, akaratlanul feléje nyúlt, aztán visszarántotta a kezét. Egész testében remegett.

– Ez… ez itt… – motyogta maga elé, miközben kezét előre-hátra kapkodta.

Holden Amosra pillantott, aztán tekintetével intett Prax felé. A nagy termetű gépész odament hozzá, és a karjára tett a kezét.

– A legjobb az lenne, ha hagyná, hogy egy pillantást vessünk rá, oké?

Holden kivárta, amíg Amos pár lépéssel odébb vezeti Praxot, és csak azután lépett oda az asztalhoz. Amikor felemelte a leplet, hogy alá nézzen, Prax a sikoly előtti lélegzetvételre emlékeztető, éles hang adott ki. Holden erre úgy helyezkedett, hogy Prax ne láthasson rá.

Egy kisfiú feküdt az asztalon. Sovány volt, fején kócos fekete bozont, bőre sötét. Élénk színű ruhát viselt: sárga nadrágot, rajzolt krokodil-és százszorszépmintás zöld pólót. Első pillantásra nem tűnt egyértelműnek, mi végezhetett vele.

Holden zajt hallott maga mögött, és amikor hátrafordult, Praxot látta, ahogy kivörösödve igyekszik lerázni Amost, hogy az asztalhoz mehessen. A gépész az egyik karjával tartotta vissza félig birkózó fogásnak, félig ölelésnek ható szorítással.

– Nem ő az – jelentette ki Holden. – Egy kisgyerek, de nem Mei. Egy kisfiú. Négy-, talán ötéves lehet.

Amikor Amos meghallotta ezt, eleresztette a küszködő Praxot. A botanikus az asztalhoz rohant, lerántotta a leplet, és feljajdult.

– Ő Katoa. Ismerem. Az édesapja…

– Nem Mei az – ismételte el Holden, és átölelte Prax vállát. – Folytatnunk kell a keresést.

Prax lerázta magáról a kezét.

– Nem Mei az – mondta megint Holden.

– De Strickland itt járt – nyöszörgött Prax. – Ő volt az orvosuk. Azt hittem, hogy ha vele vannak, akkor…

Holden semmit sem szólt. Ugyanez járt a fejében. Ha az egyik kisgyerek halott, lehetséges, hogy az összes az.

– Azt hittem, ez azt jelenti, hogy életben akarják tartani őket – folytatta Prax. – De hagyták, hogy Katoa meghaljon. Egyszerűen hagyták meghalni, aztán leterítették ezzel a lepellel. Basia, annyira sajnálom…

Holden megragadta, és maga felé fordította Praxot. Ahogy szerinte egy zsaru is tette volna.

– Az ott – nyomatékosította, és az asztalon kiterített kisfiúra mutatott – nem Mei. Meg akarja találni a kislányát? Akkor tovább kell mennünk.

Prax szemébe könnyek gyűltek, válla néma zokogástól rázkódott, de beleegyezőn bólintott, és ellépett az asztaltól. Amos rajta tartotta a szemét. A gépész arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Önkéntelenül is felmerült a gondolat: remélem, nem követtünk el súlyos hibát azzal, hogy magunkkal hoztuk Praxot.

A helyiség túlsó végében Wendell füttyentett és intett feléjük. Naomi hálózati egységére mutatott, amit sikerült rákapcsolnia egy fali csatlakozóra, és feltartott hüvelykujjával jelzett, hogy minden rendben.

– Naomi, bent vagy? – kérdezte Holden, miközben visszahúzta a leplet a halott kisfiúra.

– Igen, bent vagyok – felelte a lány szórakozottan, miközben a bejövő adatokkal foglalatoskodott. – Az ezen a csomóponton átmenő adatforgalom titkosított. Már ráállítottam az Alvajárót, de közel sem annyira okos, mint a Roci. Időbe telhet a dolog.

– Próbálkozz – kérte Holden, és jelzett Amosnak. – Viszont ha van adatforgalom, akkor valaki még mindig használja a hálózatot.

– Ha vártok egy percet – mondta Naomi –, talán be tudom adni nektek a biztonsági kamerák képét meg egy naprakészebb alaprajzot.

– Mutasd meg, amit csak tudsz, és amikor tudod, de nem várhatunk.

Amos odaballagott Holdenhez, és megkoppintotta a sisakja arclemezét. Prax az üvegláda mellett állt egymagában, és úgy bámulta, mintha bármit láthatna benne. Holden arra számított, hogy Amos a botanikussal kapcsolatban akar mondani neki valamit, de a gépész meglepte.

– Figyeli a hőmérsékletet, kapitány?

– Igen – felelte Holden. – Valahányszor ellenőrzöm, azt a választ kapom, hogy „pokolian hideg”.

– Az előbb az ajtó közelében jártam – folytatta Amos. – Fél fokkal feljebb kúszott.

Holden ezen elgondolkozott egy pillanatig, kétszer ellenőrizte a sisakkijelzőjén, és a combján dobolt az ujjaival.

– A következő helyiség klimatizált. Fűtik.

– Valószínűnek tűnik – válaszolta Amos, aztán két kézzel megragadta és kibiztosította méretes automata puskáját.

Holden magukhoz intette a megmaradt pinkwatereseket.

– Úgy tűnik, a bázis használatban lévő részéhez értünk. Amos meg én hatolunk be elsőként. Maguk hárman pedig – a Pinkwater embereire mutatott, Wendell kivételével – kövessenek és oldalról fedezzenek minket. Wendell, maga hátulról fedez bennünket, és gondoskodik róla, hogy pillanatok alatt visszavonulhassunk, ha valami rosszul sülne el. Prax…

Holden elhallgatott, körbekémlelve kereste a botanikust. Prax közben észrevétlenül odasurrant a következő helyiségbe vezető ajtóhoz. Előhúzta a zsebéből a pisztolyt, amit Amostól kapott. Miközben Holden figyelte őt, a fogantyú felé nyúlt és kinyitotta az ajtót, aztán határozottan besétált rajta.

– Ó, bassza meg! – vetette oda lezseren Amos.

– A picsába – méltatlankodott Holden. Aztán: – Gyerünk, gyerünk, gyerünk! – És már rohant is át a nyitott ajtón.

Épp mielőtt a zsilipkamrához ért, meghallotta, ahogy Prax hangos, de reszkető hangon megszólal:

– Senki se mozduljon!

Holden berontott a másik oldalon lévő helyiségbe, jobbra tartott, míg Amos közvetlenül mögötte rögtön balra fordult. Prax pár lépéssel az ajtó mögött állt, a jókora fekete kézifegyver valószerűtlennek hatott sápadt, remegő kezében. Maga a terület meglehetősen hasonlított ahhoz, amit épp maguk mögött hagytak, azzal az eltéréssel, hogy itt emberek kisebb csoportja álldogált. Fegyveresek. Holden igyekezett felmérni mindent, ami fedezékként használható. A helyiségben mindenfelé tömzsi szállítóládák álltak, amelyek a szétszerelés különböző fázisaiban lévő tudományos felszereléseket tartalmaztak. Valaki kézi terminálja az asztalon kitámasztva bömbölő tánczenét játszott. Az egyik ládán több felnyitott pizzás doboz hevert, a szeletek nagy része már hiányzott belőlük, és többet közülük a bent lévők tartottak a kezükben. Holden megpróbálta összeszámolni őket. Négy. Nyolc. Kerek egy tucat, és mindegyik elkerekedett szemmel bámult, és nem tudta, mitévő legyen.

Holdennek leginkább az volt a benyomása, hogy a helyiség költözni készülő emberekkel van tele, akik épp rövid ebédszünetet tartottak pakolás közben. Épp csak az ott lévők mindegyike fegyvert viselt, és a szomszédos helyiségben hagytak egy kisfiút, hogy megrohadjon.

– Senki! Se! Mozduljon! – ismételte el Prax, ezúttal erőteljesebben.

– Hallgatniuk kellene rá – tette hozzá Holden, és gépfegyvere csövével lassan körbepásztázta a helyiséget. Hogy még inkább egyértelművé tegye a helyzetet, Amos odacsusszant az egyik munkás mellé, és egy laza mozdulattal a bordái közé csapott az automata puska tusával, amitől a férfi egy zsák nedves homok módjára rogyott a földre. Holden hallotta, ahogy pinkwateres emberei betrappolnak a helyiségbe, és elhelyezkednek, hogy fedezzenek.

– Wendell! – szólalt meg Holden, de a puskáját nem eresztette le.

– Kérem, fegyverezze le ezeket az embereket!

– Nem – válaszolta egy szigorú képű nő pizzaszelettel a kezében.

– Ez nem fog menni.

– Tessék? – fordult feléje Holden.

– Nem – ismételte el a nő, és beleharapott a pizzájába. Aztán teli szájjal hozzátette: – Maguk csak heten vannak. Mi tizenketten ebben az egyetlen helyiségben. És rengetegen rohannának be segíteni nekünk, amint eldördült az első lövés. Szóval nem, nem fognak lefegyverezni minket.

Zsíros fogait Holdenre villantotta, aztán még egyet harapott a szeletből. Holden érezte a finom pizza ínycsiklandó sajtos-pepperonis illatát, ami a Ganymedesen mindenütt jelenlévő jég szagával és saját izzadságának savanyú bűzével keveredett. Gyomra ettől a lehető legrosszabbkor kordult meg. Prax a nőre emelte a pisztolyát, habár a keze most már oly mértékben remegett, hogy a nő valószínűleg egyáltalán nem érezte fenyegetve magát.

Amos oldalra sandított, mintha azt kérdezné: Most mi legyen, főnök?

Holden fejében a helyiség szinte hallható kattanással harcászati problémává alakult át. A tizenegy lehetséges ellenfél, akik még mindig álltak, három kisebb csoportba tömörült. Egyikük sem viselt látható páncélzatot. Amos valószínűleg automata puskája egyetlen sorozatával le tudná teríteni a bal hátsó sarokban lévő négyest. Holden egészen biztosra vette, hogy könnyen elintézné az előtte álló hármat. Így a Pinkwater embereinek már csupán néggyel kellett volna elbánnia. A legjobb, ha Praxszal egyáltalán nem számolnak.

Miután a másodperc töredéke alatt felmérte a helyzetet, hüvelykujjával jóformán akaratlanul teljesen automatára állította át a fegyverét.

Ez nem te vagy.

A picsába!

– Nem feltétlenül kell ezt tennünk – mondta ahelyett, hogy tüzet nyitott volna. – Ma senkinek sem kell meghalnia itt. Egy kislányt keresünk. Segítsenek megtalálni, és mindenki sértetlenül mehet a dolgára.

Holden látta, hogy a nő arroganciája és hősködése pusztán álarc.

A maszk mögül aggodalom sejlett fel, ahogy azt mérlegelte, vajon a csapatából hányan sérülnek meg, és milyen kockázattal járhat, ha tárgyalni kezd, és meglátja, mire jutnak. Holden rámosolygott és bólintott neki, hogy segítsen a döntés meghozatalában. Beszélgess velem. Mindannyian józan gondolkodású emberek vagyunk.

Csupán az volt a gond, hogy mégsem mindannyian.

– Hol van Mei? – ordította Prax, és úgy döfködte a nő felé a pisztolyt, mintha a fenyegető gesztus valamiképp elérhetne hozzá a levegőben.

– Árulja el, hol van Mei!

– Én… – válaszolt volna a nő, de Prax megint üvölteni kezdett:

– Hol van a kislányom?

Aztán kibiztosította a pisztolyát.

Holden mintha lassított felvételen látta volna, ahogy tizenegy kéz kap az övekre csatolt pisztolytáskákhoz.

A picsába!

Tizenhetedik fejezet: Prax

A moziban és a játékokban, ahonnan Prax a fegyveres összetűzéseket illető tudását merítette, a pisztoly kibiztosítása nem annyira fenyegető mozdulatnak, mint egyfajta nyomatékosító jelnek számított. A vallatást végző biztonsági alkalmazott rendszerint fenyegetésekkel és pofonokkal kezdett, de amikor kibiztosította a pisztolyát, azt jelezte vele, hogy ideje komolyan venni őt. Prax nem gondolta át sokkal alaposabban a dolgot, mint azt, hogy melyik piszoárt használja, ha nincs egyedül a férfi mosdóban, vagy hogyan lépjen fel a csővasút szerelvényre, vagy le róla. Az általános bölcsesség íratlan etikettje diktálta ezt. Az ember ordibál, fenyegetőzik, kibiztosítja a pisztolyát, aztán a másiknak megered a nyelve.

– Hol van a kislányom? – üvöltötte.

Kibiztosította a pisztolyát.

A reakció jóformán azonnalinak hatott: éles, akadozó kattogás, mint amikor egy nagynyomású szelep felmondani készül a szolgálatot, ám jóval hangosabb. Visszatáncolt, kis híján kiejtette kezéből a pisztolyt. Vajon tévedésből elsütötte volna? De nem, az ujja hozzá sem ért a ravaszhoz. A levegő marónak, savanyúnak hatott. A pizzaszeletet tartó nő eltűnt. Nem, nem eltűnt. A földön hevert. Valami rettenetes történt az állkapcsával. Miközben figyelte őt, szétroncsolt szája megmozdult, mintha mondani próbált volna valamit. Prax csak sipító nyafogást hallott. Eltűnődött, vajon beszakadt-e a dobhártyája. A szétlőtt állkapcsú nő mélyen, reszketve beszívta a levegőt, aztán már nem fújta ki. Prax mintha távolról figyelte volna az eseményeket, megállapította, hogy a nő időközben előrántotta a pisztolyát. Még mindig a markában szorongatta. Prax nem tudta, mikor lehetett ideje erre. A zenét játszó kézi terminál másik számra váltott, amelynek hangjai alig jutottak el Prax csengő fülébe.

– Nem én lőttem le – jelentette ki. Szavai úgy hangzottak, mintha részleges vákuumban beszélt volna, ahol túl ritka a levegő ahhoz, hogy képes legyen továbbítani a hanghullámokat. De tudott lélegezni. Megint eszébe jutott, hogy a fegyverropogás talán beszakította a dobhártyáját. Körbepillantott. Mindenki eltűnt. Egyedül maradt a helyiségben. Vagyis nem, fedezékbe bújtak. Felötlött benne, hogy esetleg neki is fedezéket kellene keresnie. Épp csak senki sem tüzelt, és fogalma sem volt, hova bújjon el.

Holden hangja mintha a távolból szólalt volna meg.

– Amos?

– Tessék, kapitány?

– Most már elvennéd tőle azt a pisztolyt?

– Rajta vagyok.

Amos bukkant elő a falhoz legközelebb álló egyik láda mögül. Marsi páncéljának mellrészén hosszú csík futott végig, közvetlenül a bordái alatt pedig két folt fehérlett. Amos bicegve indult meg felé.

– Sajnálom, doki – mondta. – Én hibáztam, amikor odaadtam ezt magának. Talán legközelebb, oké?

Prax a hatalmas férfi nyitott tenyerét bámulta, aztán óvatosan beletette a pisztolyát.

– Wendell? – szólalt meg újra Holden. Prax nem tudta pontosan, merre lehet, de mintha közelebbről beszélt volna. Valószínűleg csupán Prax hallása tért vissza. A levegőben terjengő fanyar szagot valami rezesebb váltotta fel. A megsavanyodott komposzthalmokra emlékeztette: meleg volt, szerves és felkavaró.

– Egy elesett – jelentette Wendell.

– Mindjárt kerítünk orvost – válaszolta Holden.

– Szép gondolat, de semmi értelme – válaszolta Wendell. – Fejezzük be a küldetést! A zömével elbántunk, de kettőnek vagy háromnak sikerült kijutnia az ajtón. Riasztani fogják a többieket.

Az egyik Pinkwater-katona felállt. Bal karján vér csorgott végig. Egy másik a földön hevert, a fél arca egész egyszerűen hiányzott. Holden bukkant elő. A bal könyökét dörgölte, és a halántékánál friss sérülés mutatkozott a páncélon.

– Mi történt? – kérdezte Prax.

– Tűzharcot robbantott ki – felelte Holden. – Rendben, gyerünk tovább, mielőtt védőállásokat alakíthatnának ki!

Prax sorra felfedezte a többi testet. Férfiak és nők tetemeit, akik nem sokkal korábban még pizzát falatoztak, és zenét hallgattak. Volt pisztolyuk, de Holden emberei automata puskákkal és gépfegyverekkel érkeztek, némelyikük pedig katonainak tűnő páncélzatot viselt. A végeredményben megmutatkozó különbséget nem lehetett hajszálnyinak nevezni.

– Amos, te menj elöl! – adta ki az utasítást Holden, a termetes férfi pedig átment a zsilipajtón, és megindult az ismeretlen felé. Prax utánaeredt, de a Pinkwater-csapat főnöke megragadta a könyökét.

– Szerintem szerencsésebb, ha velem marad, professzor – mondta.

– Igen. Majd… rendben.

Az ajtó túloldalán megváltozott a helyiségek jellege. Még mindig egyértelműen a Ganymedes régi alagútjaiban jártak. A falakat itt szintén ugyanaz a hálószerű kristályos zúzmara borította, a világítást itt szintén régimódi LED armatúrák biztosították, a szürke falakon pedig jól látszott, hogy hol olvadt meg és fagyott meg újra a jég valamelyik klímaberendezés meghibásodásakor pár évvel vagy talán évtizeddel ezelőtt. Viszont amikor átmentek azon a bejáraton, mintha a holtak birodalmából valami elevenbe léptek volna be. A levegő melegebbnek hatott, és a testek, a friss termőföld és a fenolos fertőtlenítő alig kivehető, csípős szaga töltötte meg. A tágas csarnok, ahova beléptek, bármelyik laboratórium társalgója lehetett volna, ahol Prax korábban dolgozott. A hátsó falon három bezárt fém irodaajtó sorakozott, előttük egy legördülő fémredőnyös rakodóátjáró állt nyitva. Amos meg Holden a három csukott ajtóhoz ment, aztán Amos sorra mindegyikbe belerúgott. Amikor a harmadik hirtelen kitárult, Holden kiáltott valamit, azonban szavait elnyelte egy pisztoly és Amos viszonzó puskatüzének ugatása.

A Wendellen kívül még ottmaradt két másik Pinkwater-katona előbotorkált, és a rakodóátjáró két oldalán háttal a falhoz szorultak. Prax megindult feléjük, de Wendell tartóztatón a vállára tette a kezét. A bal oldalon álló férfi benézett az átjáróba, de rögtön vissza is húzta a fejét. Egy lövedék mart csíkot a falba, ahol kis híján eltalálta őt.

– Milyen segítségre számíthatok? – kérdezte Holden, és Prax egy pillanatig azt hitte, hozzájuk beszél. Holden tekintete megkeményedett, a két szemöldöke közötti ráncok mintha bevésődtek volna a bőrébe. Aztán Naomi mondott valamit, hogy jobb kedvre derítse, de Holden továbbra is fáradtnak és lehangoltnak tűnt. – Rendben, van egy részleges alaprajzunk. A túloldalon egy nyitott helyiséget találunk. A talajszint kábé két méterrel alacsonyabb, a végén két kijáratot látunk majd tíz és egy óra irányában. Aknának készült, szóval, ha ide ásták be magukat, mi vagyunk helyzeti előnyben.

– Akkor átkozott ostobaság lenne tőlük, ha itt ásnák be magukat – jelentette ki Wendell.

Puskatűz ropogott, és három kisebb lyuk tűnt fel a rakodóátjáró fémredőnyében. A túloldalon lévők idegesnek mutatkoztak.

– Mégis, minden jel erre utal… – mondta Holden.

– Beszélni akar velük, kapitány? – kérdezte Amos. – Vagy rögtön meglépjük, amit előbb-utóbb nyilvánvalóan meg kell?

A kérdésben több rejlett, mint amit Prax felfoghatott, ennyi egyértelműnek tűnt a számára. Holden szóra nyitotta a száját, tétovázott, aztán az átjáró felé biccentett.

– Essünk túl rajta! – mondta.

Holden és Amos kocogva megindult az átjáró felé, Prax és Wendell felzárkózott mögéjük. Valaki ordítva parancsokat osztogatott a túloldalon. Praxnak a „rakomány” és „evakuálni” szavakat sikerült kivennie, amitől összeszorult a szíve. Evakuálni. Nem hagyhatják, hogy bárki távozzon innen, amíg meg nem találták Meit.

– Én hetet számoltam – szólalt meg az egyik Pinkwater-katona. – Lehetnek többen is.

– Gyerekek? – kérdezte Amos.

– Egyet se láttam.

– Akkor valószínűleg még egyszer meg kéne néznünk – szólalt meg Amos, és behajolt az ajtóba. Prax levegőért kapott, arra számított, hogy a férfi feje semmivé foszlik szét a golyózáporban, de Amos már kihátrált, mire az első lövések eldördültek.

– Mivel van dolgunk? – kérdezte Holden.

– Több mint héttel – felelte Amos. – Itt akarnak beszorítani minket, de a havernak igaza van. Vagy nem tudják, mit csinálnak, vagy van valami odaát, amit nem hagyhatnak hátra.

– Vagyis vagy pánikba esett amatőrök, vagy valami különösen fontosat kell védeniük – állapította meg Holden.

Öklömnyi fémhenger gurult át csörömpölve az átjárón. Amos lezserül felkapta a gránátot, és visszahajította a kapun át. A detonáció fénybe borította a helyiséget, a dörrenés hangosabbnak hatott, mint bármi, amit Prax valaha hallott. Immár kétszeres erővel csengett a füle.

– Mindkettő elképzelhető – ordította közömbös hanghordozással Amos valahonnan a messzeségből.

A szomszédos helyiségben valami széttört. Emberek sikoltoztak. Prax az előző helyiségben lévőkhöz hasonló technikusokat képzelt maga elé, akiket épp a saját gránátjuk repeszei szaggattak szét. Az egyik Pinkwater-katona kihajolt, megpróbált kivenni valamit a gomolygó füstben. Gépfegyver kotyogott, ő pedig a hasához kapva hátrahúzódott. Vér szivárgott elő az ujjai között. Wendell odanyomakodott hozzá Prax mellett, és letérdelt az eltalált katonához.

– Sajnálom, uram – mondta a pinkwateres férfi. – Óvatlan voltam. Hagyjanak itt, és amíg tudok, hátulról fedezek.

– Holden kapitány – szólalt meg Wendell. – Ha tenni akarunk valamit, minél hamarabb kellene.

A másik helyiségben egyre hangosabbá vált a jajveszékelés. Valaki nem emberi hangon bömbölt. Prax eltűnődött, vajon valamiféle állat lehetett odabent. Az üvöltés már-már egy sérült bikáéra emlékeztetett. Le kellett gyűrnie a késztetést, hogy a füléhez kapja a kezét. Valami hangos történt. Holden bólintott.

– Amos, puhítsd fel őket, aztán gyerünk befelé!

– Igenis, kapitány – felelte Amos, és lerakta az automata puskáját. Fogott kettőt a saját kézigránátjaiból, kihúzta a rózsaszínű műanyagszalagos tüskéket, aztán átgördítette az éles gránátokat az átjárón, és megint felmarkolta a puskáját. A kettős robbanás mélyebbnek hangzott, mint az előző, ám közel sem volt annyira hangos. Még mielőtt elenyészett volna a visszhang, Amos, Holden, Wendell és a még harcképes katona lehúzott fejjel és tüzet okádó fegyverekkel behatolt az átjárón.

Prax tétovázott. Fegyvertelen volt. Az ellenség közvetlenül a küszöbön túl tanyázott. Itt maradhatna, és elláthatná a meglőtt katonát. Ám szüntelenül Katoa élettelen testének képe járt a fejében. A kisfiú teteme alig száz méterre lehetett tőle. És Mei…

Prax legörnyedve keresztülsietett az átjárón. Holden és Wendell tőle jobbra vették fel a pozícióikat, Amos és a másik katona a balján. Mind a négyen guggoltak, fegyverüket tüzelésre készen tartották maguk előtt. Füst csípte Prax szemét és orrát, a légvisszaforgatók panaszosan nyögtek, erejüket megfeszítve igyekeztek kitisztítani a levegőt.

– Hát ez kibaszott fura – szólalt meg Amos.

A helyiséget kétszintesre építették: fent másfél méter széles kezelőhíd futott körbe, a lenti padlózat két méterrel alatta helyezkedett el. Tíz óránál széles folyosó vezetett kifelé az alsó szintről, a felsőn egy óránál állt nyitva egy ajtó. A lenti aknában káosz uralkodott. Vér áztatta a falakat, de fel is fröccsent belőle, hogy összepettyezze a mennyezetet. Alattuk holttestek hevertek a földön. A kiömlött vér felett áttetsző pára gomolygott.

Láthatólag a felszerelés mögött igyekeztek elbújni. Prax felismerte a tokjából szinte teljesen kirázott mikrocentrifugát. A lemészárolt testeken ujjnyi vastag jég-vagy üvegszilánkok csillogtak. Egy felborított nitrogénfürdő az oldalán hevert, a riasztólámpa jelezte, hogy lezárta magát. Jókora – bőven kétszáz kilós – mintatároló hevert valószerűtlen szögben, akár egy játék hevében félrehajított építőkocka.

– Miféle robbanószert használnak maguk? – kérdezte elképedve Wendell. A tíz óránál lévő széles átjáró felől jajveszékelés és fegyverropogás hangját lehetett hallani.

– Nem hinném, hogy ez mi lettünk volna – felelte Holden. – Gyerünk! Futólépés!

Lesiettek a mészárszékbe. A korábban látotthoz hasonló üvegkocka állt odalent darabokra tört fenségességében. A lábuk alatt vértől csúszott a padló. A sarokban egy még mindig pisztolyt szorongató kézfej hevert. Prax félrekapta a tekintetét. Mei itt volt. Nem tévesztheti szem elől a célt. Nem szabad kidobnia a taccsot.

Kitartóan haladt tovább.

Holden és Amos vezette őket a csatazaj irányába. Prax mögöttük loholt. Amikor próbált lemaradni, hogy előreengedje Wendellt és a társát, a pinkwateresek finoman előbbre tolták. Ők fedeztek hátul, jött rá Prax. Ha valaki esetleg hátulról támadna rájuk. Gondolnia kellett volna erre.

A folyosó kiszélesedett, oldalirányban tágabb lett, de alacsony maradt. Ipari rakodólépegetők – készenléti állapotot jelző borostyánsárga fényekkel – álltak a habszivacs borítású szállítóládák mellett. Amos és Holden olyan rutinos hatékonysággal siettek végig a csarnokon, hogy Prax egészen kifulladt tőle. Ám minden kanyarnál, amihez értek, minden ajtónál, amit kinyitottak, azt kívánta, bárcsak még jobban sietnének. Mei itt volt, és meg kellett találniuk. Még mielőtt valami baja esne. Mielőtt történne valami. És minden holttestnél, amire rátaláltak, egyre erősebben szorította görcsbe a gyomrát az émelyítő érzés, hogy az a valami már ténylegesen megtörtént.

Gyorsan haladtak előre. Túl gyorsan. Amikor a csarnok végéhez értek – egy négy méter magas és legalább hét méter széles légzsiliphez –, Prax elképzelni sem tudta, hogy bárki legyen mögötte. Amos leengedte maga mellé automata puskáját, és beütött valamit a zsilip kezelőfelületén. Holden a mennyezetet fürkészte, mintha valamiféle írást látna ott. A föld megremegett, és a titkos bázis recsegni kezdett.

– Egy hajó szállt fel? – kérdezte Holden. – Egy hajó szállt fel.

– Aha – válaszolta Amos. – Úgy tűnik, leszállópályájuk van odakint. Viszont a monitorok semmi mást nem mutatnak. Bármi volt is az, az utolsó szerelvény indult el innen.

Prax kiáltozásra lett figyelmes. Egyetlen másodpercbe telt rájönnie, hogy a saját hangját hallja. Mintha kívülről figyelte volna a testét, meglódult a légmentesen lezárt fémajtók felé, és ökölbe szorított kezével dörömbölni kezdett rajtuk. Mei ott volt. Odakint, azon a hajón, amelyik épp felszállt a Ganymedesről. Érezte a kislányát, mintha a szívéhez erősített volna egy kötelet, és minden pillanattal egyre erősebben igyekezett volna kitépni belőle.

Egy másodpercre elsötétült előtte a világ. Talán tovább is. Amikor magához tért, Amos széles vállán átvetve lógott, a páncél belevágott a hasába. Felemelte a fejét, és látta, hogy a légzsilip lassan távolodik mögöttük.

– Tegyen le! – szólalt meg Prax.

– Nem tehetem – felelte Amos. – A kapitány azt mondta…

Szaggatott gépfegyverropogás hangzott fel, mire Amos a földre dobta Praxot, aztán leguggolt mellette, és lövésre emelte a puskáját.

– Mi a picsa ez, kapitány? – kérdezte.

Prax még épp időben pillantott fel, hogy lássa, amint lemészárolják a Pinkwater-katonát, és a hátából vér fröccsen elő. Wendell addigra a földre vetette magát, és egy éles sarok mögül viszonozta a tüzet.

– Valakit nem vettünk észre – szólalt meg Holden. – Vagy idehívták a haverjaikat.

– Ne lőjenek rájuk! – kiáltotta Prax. – Na és, ha Mei az? Ha náluk van a kislányom?

– Nincs náluk – jelentette ki Amos. – Húzza le a fejét!

Holden üvöltött, a szavak túl gyorsan hagyták el a száját, hogy követni lehessen őket. Prax nem tudta, vajon Amoshoz vagy Wendellhez beszéle, vagy Naomihoz a hajón, esetleg hozzá. Bármelyikük lehetett. Mindegyikük. Négy férfi fordult be a sarkon, fegyverrel a kézben. Ugyanolyan munkásruhát viseltek, mint a többiek. Az egyiknek hosszú fekete haja volt és kecskeszakálla. Egy másik nő volt, a bőre színe akár a vajkrémé. A középső kettő két testvér is lehetett – egyforma rövidre nyírt haj, egyforma hosszú orr.

Valahonnan Prax jobb oldaláról kétszer felköhögött az automata puska. Mind a négyen hanyatt estek. Mintha egy burleszkjelenetet nézett volna. Nyolc láb, mindegyik alól egyszerre csúszott ki a talaj. Négy ember, akiket Prax nem is ismert, akikkel még sosem találkozott, egyszerűen a földre zuhantak. Egyszerűen elestek. Prax tudta, hogy többé sosem fognak felkelni.

– Wendell! – szólalt meg Holden. – Jelentést kérek!

– Caudel halott – válaszolta Wendell. Nem tűnt szomorúnak miatta. Semmiféle érzelmet nem lehetett kihallani a hangjából. – Azt hiszem, eltört a csuklóm. Tudja valaki, honnan bukkanhattak elő?

– Fogalmam sincs – felelte Holden. – Viszont ne abból induljunk ki, hogy egyedül jöttek.

Visszamentek, ahonnan indultak, végig a hosszú, széles folyosókon. El azok mellett, akikkel ugyan nem ők végeztek, most mégis holtan hevertek. Prax nem is próbálta visszatartani a könnyeit. Értelmetlen lett volna. Ha sikerül mozgatnia a lábait, egyiket a másik elé tennie, az épp elég.

A vérmocskos aknába pár perc vagy egy óra vagy egy hét múltán jutottak vissza. Prax képtelen lett volna megállapítani, és mindegyik lehetőség egyformán hihetőnek tűnt. A szétszaggatott testek bűzlöttek, a kiömlött vér időközben feketeribiszke-lekvárrá sűrűsödött, a felhasadt zsigerekből baktériumkolóniák szabadultak ki, amelyeket általában a belek tartanak kordában. A futóhídon egy nő állt. Hogy is hívták? Paulának. Igen.

– Miért hagyta el a helyét? – csattant fel Wendell, amikor meglátta.

– Guthrie erősítést kért. Azt mondta, gyomron lőtték, és mindjárt elájul. Hoztam neki adrenalint és speedet.

– Okos gondolat – válaszolta Wendell.

– Uchi és Caudel?

– Nem élték túl – felelte Wendell.

A nő bólintott, de Prax észrevette, hogy elkomorodik az arca. Itt mindenki elveszített valakit. Az ő tragédiája csak egy volt a több tucatnyiból. A több százból. Több ezerből. Mire a leépülés kifutja magát, talán több millióból. Amikor a pusztulás ilyen hatalmas mérteket ölt, többé nem jelent semmit. Nekitámaszkodott a nitrogénfürdőnek, fejét a kezébe fogta. Annyira közel járt hozzá. Annyira közel…

– Meg kell találnunk azt a hajót – jelentette ki.

– Vissza kell vonulnunk, és rendeznünk kell a sorainkat – felelte Holden. – Egy kislányt keresni jöttünk ide, akinek nyoma veszett. Helyette rátaláltunk egy illegális kutatóállomásra, amit félig összepakoltak és kihajóztak már. És egy titkos leszállóállásra. És arra a harmadik játékosra, aki ezekkel az emberekkel harcolt, miközben itt jártunk.

– Harmadik játékos? – értetlenkedett Paula.

Wendell körbemutatott a vérfürdőn.

– Nem mi tettük – mondta.

– Fogalmunk sincs, mivel állunk szemben – tette hozzá Holden. – És amíg nem sikerül kiderítenünk, jobb, ha meghúzzuk magunkat.

– Nem hagyhatjuk abba – ellenkezett Prax. – Nem hagyhatjuk abba. Mei…

– Valószínűleg halott – mondta Wendell. – A kislány valószínűleg halott. És ha mégsem, akkor szinte biztosan valahol a Ganymedesen kívül tartják fogva.

– Sajnálom – mondta Holden.

– A halott kisfiú – erősködött Prax. – Katoa. Az édesapja amint lehetősége nyílt, elvitte a családot a Ganymedesről. Hogy biztonságban tudja őket. Valahol másutt.

– Bölcs húzás – állapította meg Holden.

Prax esdeklőn Amosra emelte a tekintetét, de a nagydarab férfi épp a romok között matatott, és tüntetően nem foglalt állást.

– A kisfiú életben volt – folytatta Prax. – Basia azt mondta, tudja, hogy a fia halott, aztán összepakolt és elment, és mi történt, amikor felszállt arra hajóra? A fia itt volt. Ebben a laborban. És még élt. Szóval ne jöjjenek nekem azzal, hogy Mei valószínűleg halott!

Egy pillanatra mindenki elnémult.

– Ne mondjanak ilyet! – erősködött Prax.

– Kapitány? – szólalt meg Amos.

– Csak egy percet még – válaszolta Holden. – Prax, nem fogom azt mondani, hogy tudom, min megy át, de nekem is vannak szeretteim. Nem tudom megmondani, mit tegyünk, de hadd kérjem meg, kérjem, hogy gondolja át, mi lenne a legcélravezetőbb stratégia a maga számára. És Mei számára.

– Kapitány – szólt Amos. – Komolyan érdemes lenne megnéznie ezt.

Amos a széttört üvegkocka mellett állt. Puskáját szórakozottan tartotta a kezében. Holden odalépett mellé, és követte a tekintetét. Prax ellökte magát a nitrogénfürdőtől, és ő is odament hozzájuk. A tartályban, az üvegfal épen maradt részeihez tapadva, finom szálú fekete rostokat látott. Nem tudta megállapítani, vajon mesterséges polimer vagy természetes anyag lehet-e. Valamiféle hálónak tűnt. A szerkezete azonban lenyűgözőnek hatott. Oda akart nyúlni, hogy megérintse, de Holden elkapta a csuklóját, és olyan erősen rántotta vissza, hogy belesajdult a keze.

Amikor Holden megszólalt, szavai kimértnek és nyugodtnak hatottak, ami csupán még rettenetesebbnek mutatta a mögöttük megbúvó pánikot.

– Naomi, készítsd elő a hajót! El kell húznunk erről a holdról. Most azonnal indulnunk kell.

Tizennyolcadik fejezet: Avasarala

Mit gondol? – kérdezte a főtitkár a kijelző bal felső mezőjében. A jobb felsőben Errinwright hajolt előrébb egy centimétert, készen arra, hogy közbeavatkozzon, ha Avasarala netán kijönne a sodrából.

– Olvasta a beszámolót, uram – felelte mézesmázosan Avasarala.

A főtitkár lomha kört írt le a kezével. A hatvanas éveiben járt, és az évtizedek terhét egy súlyos gondolatoktól magát nem zavartató férfi pajkos bájával viselte. Azokat az éveket, amíg Avasarala a Munkások Takarékszövetkezetének pénztárosából a Mahársta-Karnakata-Goa Közösségi Érdekzóna körzeti kormányzójává építette fel magát, a férfi politikai fogolyként töltötte az Andok felhőerdeiben újjáépített legenyhébb szintű büntetés-végrehajtási intézetben. A hatalom lassú, csikorgó fogaskerekei végül a hírességek közé emelték, abbéli képessége pedig, hogy kiváló hallgatóságnak mutatta magát, a komolyság aurájával vette körül, miközben nem kellett azzal bajlódnia, hogy véleményt mondjon. Még ha valakit születésétől fogva készítettek volna is arra, hogy ideális kormányzati látszatvezető legyen, akkor sem juthatott volna el a tökéletesség olyan magas fokára, mint Esteban Sorrento-Gillis főtitkár.

– A politikai beszámolók nem képesek megragadni a valóban fontos dolgokat – mondta a lufifej. – Mesélje el, maga mit gondol!

Szerintem meg el sem olvastad a kurva beszámolót. Nem mintha zokon kéne vennem, gondolta Avasarala. Megköszörülte a torkát.

– Puszta kardcsörgetés és semmi harc, uram. A játékosok a legfelsőbb szintet képviselik. Michel Undawe, Carson Santiseverin, Ko Shu. Kellően nagyszámú katonát hoztak magukkal ahhoz, hogy egyértelművé tegyék, nem csak a megválasztott majmok jöttek el. De eddig az egyetlen, aki bármi érdekessel tudott előállni, egy tengerészgyalogos, akit egyszerű díszletként hoztak magukkal. Máskülönben mindannyian csak arra várunk, hagy valaki más kottyantson ki valamit.

– És mi a helyzet… – a főtitkár szünetet tartott és lehalkította a hangját – …az alternatív hipotézissel?

– A Vénuszon némi aktivitás észlelhető – felelte Avasarala. – Még mindig nem tudjuk, mit jelent bármi is belőle. Jelentős vasfeláramlásra került sor az északi féltekén, ami tizennégy órán át tartott. Ezenkívül sorozatos vulkánkitöréseket figyeltünk meg. Mivel a bolygón nincsenek tektonikus mozgások, azt feltételezzük, hogy a protomolekula művel valamit a bolygóköpenyben, de nem tudjuk megállapítani, mi lehet az. Az okosok felállítottak egy statisztikai modellt, amely megmutatja az észlelt változások alapján várható energia-kibocsátást. Eszerint az aktivitás átfogó szintje évi háromszáz százalékkal növekedett az elmúlt tizennyolc hónap során.

A főtitkár bólintott, arckifejezése komolynak hatott. Már-már azt lehetett volna hinni, hogy valamit megértett abból, amit Avasarala elmondott neki. Errinwright köhintett egyet.

– Sikerült bizonyítékot találni rá, hogy a Vénusz aktivitása bármilyen módon kapcsolódhat a Ganymedesen végbement eseményekhez? – kérdezte.

– Igen – válaszolta Avasarala. – Egy rendellenes energiaszint-kicsúcsosodás ugyanabban az időintervallumban, amikor a ganymedesi támadás történt. De ez csupán egyetlen adatpont. Lehetséges, hogy véletlen egybeesés.

Női hang szólalt meg a főtitkár csatornáján, és Sorrento-Gillis bólintott.

– Sajnos hív a kötelesség – mondta. – Kiváló munkát végez, Avasarala. Fenemód kiváló munkát.

– A maga szájából nem tudom, mire véljem ezt, uram – felelte mosolyogva Avasarala. – Máskülönben kirúgna.

A főtitkár fél szívverésnyi kivárással hangosan felkacagott, és az ujjával megfenyegette a képernyőt, mielőtt a „kapcsolat bontva” üzenet jelent meg a helyén. Errinwright hátradőlt a székében, két tenyerét a halántékához szorította. Avasarala kézbe vette a csészéjét, aztán felhúzott szemöldökkel és a kamerára emelt tekintettel kortyolgatni kezdte a teát, azt várva, hogy férfi mondjon valamit. A tea még nem hűlt le egészen langyossá.

– Jól van – szólalt meg Errinwright. – Maga győzött.

– Benyújtjuk a konstruktív bizalmatlansági indítványt?

Errinwright ténylegesen elnevette magát. Bárhonnan hívta is, odakint sötét volt, tehát a bolygónak ugyanazon a felén kellett lennie, mint Avasarala. A tény, hogy mindkét helyen éjszaka volt, a közelség és bensőségesség érzetét keltette, amire sokkal inkább a kimerültsége adhatott magyarázatot, mint bármi más.

– Mi kell ahhoz, hogy megoldja a Vénuszon előállt helyzetet? – kérdezte a férfi.

– Megoldani?

– Rossz szóválasztás – felelte Errinwright. – Kezdettől fogva a Vénuszra gyanakodott. Ahhoz, hogy továbbra is nyugodt maradjon a viszony a marsiakkal. Hogy kordában tarthassa Nguyent.

– Észrevette, ugye?

– A tárgyalások megfeneklettek, és nem fogom arra pazarolni az idejét, hogy egy holtvágányra jutott vita felett őrködjön. Tisztán kell látnunk, és egy hónappal ezelőttre kell elérni ezt. Kérjen bármit, amire szüksége lehet, Chrisjen, és vagy zárja ki a Vénuszt, vagy szerezzen nekünk bizonyítékot! Szabad kezet adok magának.

– Hogy végre nyugdíjba mehessek – felelte nevetve Avasarala. Legnagyobb meglepetésére Errinwright komolyan vette.

– Ha ezt akarja, de előbb a Vénusszal legyen meg. Ez a legfontosabb kérdés, amit kettőnk közül bármelyikünk valaha feltett. Bízom magában.

– Intézkedem – mondta Avasarala. Errinwright bólintott, és bontotta a kapcsolatot.

Avasarala ráhajolt az asztalára, ujjait az ajkához szorította. Valami történt. Valami megváltozott. Vagy Errinwright olvasott utána eléggé a Vénusznak ahhoz, hogy frász törje ki, vagy valaki őt szerette volna eltávolítani a marsiakkal folytatott tárgyalásokról. Valaki, aki kellő befolyással bír ahhoz, hogy rávegye Errinwrightot, buktassa felfelé őt. Vajon Nguyennek lehettek ekkora hatalommal rendelkező pártfogói?

Igen, ezzel megkapta, amit akart. Végtére is kijelentette – és így is gondolta, amikor kimondta –, hogy nem utasíthatja el a feladatot, de a siker keserű mellékízt hagyott maga után. Talán túl sokat olvasott bele a dologba. Isten tudja, mostanában túl keveset aludt, és a kimerültségtől kissé paranoiássá változott. Egy pillantást vetett az időkijelzőre. Éjjel tíz óra. Ma este már nem ér vissza Arjunhoz. Újabb reggel a lehangoló VIP lakosztályban, aztán gyenge kávé, aztán eljátszhatja, mennyire érdeklik a Paswiri Autonóm Zóna legújabb nagykövetének gondolatai a tánczenéről.

Csessze meg. Innom kell egyet!

A Dasihari Hall az Egyesült Nemzeteknek nevezett bonyolult szervezet teljes keresztmetszetét kiszolgálta. A bárban fiatal kifutófiúk és írnokok hajoltak be a fénybe, nevetgéltek hangosan és tettek úgy, mintha sokkal fontosabbak lennének, mint valójában. E násztánc alig valamivel tűnt méltóságteljesebbnek, mintha mandrillként tetszelegtek volna, ám a maga módján bájosnak hatott. Roberta Draper, a marsi tengerészgyalogos, aki aznap délelőtt az asztalra szart, szintén köztük volt. A keze mellett eltörpült a pintes söröspohár, arcán szórakozott kifejezés játszadozott. Valószínűleg Soren is lenéz oda, ha nem aznap este, hát máskor. Avasarala fia is biztosan ott lett volna köztük, ha a dolgok másképp alakulnak.

A terem közepén beépített terminálokkal felszerelt asztalok álltak, és árasztották magukból az ezernyi forrásból érkező titkosított információt. A terelő közfalak még a kiszolgáló személyzet számára is lehetetlenné tették, hogy belessenek a vacsorájukat munka közben kortyolgató középszintű adminisztrátorok válla felett. Hátul pedig sötét faasztalok bújtak meg a bokszokban, amelyek már azelőtt felismerték őt, hogy leült volna. Ha egy bizonyos rang alatt bárki túlságosan közel tévedt volna, egy tökéletesen belőtt frizurájú fiatalember lendülne oda, hogy átkísérje egy másik asztalhoz egy olyan szakaszba, ahol kevésbé fontos emberek ültek.

Avasarala a gin-tonikját kortyolgatta, miközben fejében a lehetséges következmények különféle láncolatai kapcsolódtak egymásba és rendeződtek újra. Nguyen nem volt elég befolyásos ahhoz, hogy ellene fordítsa Errinwrightot. Lehetséges lenne, hogy a marsiak kérték az eltávolítását? Megpróbálta felidézni, kivel bánhatott udvariatlanul és hogyan, de egyetlen megfelelő gyanúsított sem jutott eszébe. És ha valóban ők kérték, mit tehetne ellene?

Nos, ha hivatalos minőségben nem vehet részt a marsi tárgyalásokon, nem hivatalosan még mindig kialakíthat kapcsolatokat. Kacagni kezdett magában, még mielőtt tudatosodott volna benne, miért. Fogta a poharát, megkoppintotta az asztalt, hogy jelezze, odaülhet valaki más, aztán átvágott a bárpulthoz. A háttérben hipermodern tonális skálából felépülő, lágy tört akkordok szóltak, ami valahogy önmagát is meghazudtolóan megnyugtatónak hatott. A levegő az ízléstelenül pazarló használathoz túlságosan drága parfümtől illatozott. Ahogy közeledett a pulthoz, látta, hogy mindenfelé abbahagyják a beszélgetést, a törtetés ifjú kútfői sorra összenéznek. A vénlány – képzelte el, miket mondhatnak róla. Vajon mit kereshet itt?

Leült Draperhez. A nagydarab nő felnézett rá. A tekintetében tükröződő felismerés jót sejtetett. Talán nem tudja, kicsoda Avasarala, arra azonban rájött, hogy micsoda. Szóval okos. Éles szemű. És a kibaszott életbe is, egészen hatalmas. Még csak nem is kövér, hanem… nagy.

– Meghívhatom egy italra, őrmester? – kérdezte Avasarala.

– Már most túl sokat ittam – felelte Bobbie. Aztán egy pillanattal később: – Rendben.

Avasarala felhúzta a szemöldökét, és a csapos töltött még egyet a tengerészgyalogosnak abból, amit előtte is ivott.

– Egészen emlékezetesre sikeredett a felszólalása ma délelőtt – jegyezte meg Avasarala.

– Igen – válaszolta Draper. Úgy tűnt, hogy higgadtan viseli a kudarcot. – Thorsson haza fog küldeni. Itt végeztem. Lehet, hogy általában véve végem.

– Így korrekt. Különben is elérte azt, amiért idehozták.

Draper lepillantott rá. Polinéz származású, tippelte Avasarala. Talán szamoai. Valami olyan helyről származhat, ahol az evolúció hegységekhez hasonlóvá alakította az embereket. A szeme összeszűkült, tekintetéből tűz sugárzott. Harag.

– Szart sem csináltam.

– Itt volt. Csak erre kellett nekik.

– Mi értelme van ennek?

– Arról akarnak meggyőzni, hogy a szörnyeteg nem az övék. Az egyik érv, amit felhoztak erre, az, hogy a saját katonáik (vagyis maga) nem tudtak róla. Azzal, hogy idehozták magát, azt mutatják meg, hogy nem félnek idehozni. Csak ennyi kellett nekik. Akár egész nap henyélhetne, és vitatkozhatna a les-szabályról. Nekik ez éppúgy megfelelne. Csak mutatóba kell.

A tengerészgyalogos átrágta magában ezt, aztán felvonta a szemöldökét.

– Nem igazán tetszik ez nekem.

– Hát persze – felelte Avasarala. – Thorsson egy fasz, de ha maga emiatt nem hajlandó együtt dolgozni a politikusokkal, akkor nem lesznek barátai.

A tengerészgyalogos magában kuncogott. Aztán hangosan felnevetett. Aztán amikor látta, hogy Avasarala tekintete rá szegeződik, kijózanodott.

– Az a valami, ami megölte a bajtársait – mondta Avasarala, miközben a tengerészgyalogos farkasszemet nézett vele. – Nem az enyém volt.

Draper sziszegve levegőért kapott. Mintha Avasarala egy friss sebet tépett volna fel. Ami logikusnak tűnt, mivel éppen ezt tette. Draper állkapcsa egy pillanatig jobbra-balra mozgott.

– És nem is a mienk.

– Nos. Legalább ezt tisztáztuk.

– De ezzel semmire sem megyünk. Semmit sem fognak tenni. Nem fognak beszélni semmiről. Nem érdekli őket. Tudja? Nem érdekli őket, mi történt, feltéve, hogy sikerül megóvniuk a karrierjüket, és a hatalmi egyensúly nem billen ki rossz irányba. Kurvára nem érdekli egyiket sem, mi volt az a valami, vagy honnan került oda.

Körülöttük a bár nem némult el, de csendesebbnek tűnt. A násztánc ebben a pillanatban csak a második legérdekesebb dolognak számított.

– Engem érdekel – biztatta Avasarala. – Ami azt illeti, épp az imént kaptam meglehetősen nagy mozgásteret ahhoz, hogy kiderítsem, mi lehetett az a valami.

Ez nem volt teljesen igaz. Jelentős pénzforrásokat biztosítottak neki ahhoz, hogy gyanúba keverje vagy felmentse a Vénuszt. De ez nagyjából ugyanazt jelentette, és a megfelelő keretet adta ahhoz, amit elérni akart.

– Valóban? – kérdezte Draper. – Szóval, mit akar tenni?

– Először is, alkalmazni fogom magát. Szükségem lesz egy kapcsolattartóra a marsi hadsereggel. Ez lesz maga. Meg tud birkózni a feladattal?

A bárnál most már senki sem beszélgetett senkivel. Mintha senki sem tartózkodott volna a teremben. Kizárólag a halk zenét és Draper kacagását lehetett hallani. Egy szegfűszeg-és fahéjillatú kölnivel befújt idősebb férfi sétált el mellettük – odavonzotta a néma látvány, bár nem tudta, mi a magyarázata.

– Marsi tengerészgyalogos vagyok – felelte Draper. – Marsi. Maga meg EN. Földi. Nem ugyanannak a bolygónak a polgárai vagyunk. Nem alkalmazhat.

– Chrisjen Avasaralának hívnak. Nyugodtan érdeklődjön utánam.

Egy pillanatra mindketten elhallgattak.

– Engem Bobbie-nak – felelte Draper.

– Részemről a szerencse, Bobbie. Jöjjön, dolgozzon nekem!

– Átgondolhatom?

– Természetesen – válaszolta Avasarala, és a kézi termináljával elküldette Bobbie-nak a privát számát. – Feltéve, hogy ha átgondolta, nekem fog dolgozni.

A VIP lakosztályban Avasarala arra a fajta zenére állította be a rendszert, amit valószínűleg Arjun hallgathatott abban a pillanatban. Ha még nem aludt. Avasarala legyűrte a késztetést, hogy felhívja. Már későre járt, és eléggé becsípett ahhoz, hogy érzelgősködni kezdjen. Nem örült volna, ha szokásává válik a kézi terminálba pityeregve megvallani a férjének, mennyire szereti. Levetette a száriját, és kényelmesen lezuhanyozott. Ritkán ivott alkoholt. Általában nem tetszett neki, ahogy eltompítja az agyát. Ezen az estén viszont mintha felélénkítette volna, a szükséges pluszolajozással pörgette fel az agya fogaskerekeit, hogy átláthassa az összefüggéseket.

Draper révén érintkezésben marad a Marssal, még ha nem is a tárgyalások mindennapos strapájával. Ez ígéretes kezdetnek tűnt. Más kapcsolatai is lesznek. Foster az adatszolgáltatásnál szintén bevonható. Eztán több munkát kell rajta keresztül átküldenie. Kiépíteni a kapcsolatot. Az nem működne, hogy bemasíroz hozzá és kijelenti, hogy mostantól ő a legjobb barátja, csak mert éppenséggel Nguyen titkosítási kéréseit intézi. Előbb néhány kötetlen beszélgetés. Aztán kivetheti a horgot. Vajon még kit…

A kézi terminálja elsőbbségi kapcsolatkérelmet jelzett. Avasarala elzárta a vizet, majd felkapott egy fürdőköpenyt, szorosan magára húzta, aztán kétszer megkötötte az övet, mielőtt fogadta a hívást. Évekkel túljutott már azon a koron, hogy bárki előtt villantani merjen a kézi terminálján, bármennyire berúgott is. A híváskezdeményezés a hírszerzés legmagasabb szintjéről érkezett. A képernyőn megjelenő kép egy középkorú férfit mutatott, arcberendezéséhez cseppet sem illő pofaszakállal.

– Ameer! Öreg barátom! Mit tett, hogy éjnek évadján dolgoztatják?

– Atlantába költöztem, kisasszony – felelte az elemző, kivillantva az összes fogát. Egyedül ő szólította Avasaralát kisasszonynak. Három éve nem beszéltek egymással. – Épp az ebédből érkeztem vissza. Nem ütemezett jelentést kaptam az ön számára megjelölve. Hogy azonnal értesítsem. Próbálkoztam az asszisztensénél, de nem vette fel.

– Még fiatal. Időnként alszik. Gyengeség, tudom. Várjon, amíg beállítom a titkosítást.

A barátságos tréfálkozásnak vége szakadt. Avasarala előrehajolt, kétszer megérintette a kézi terminálját, hogy titkosító réteget adjon a csatornához. A vörös ikon zöldre váltott.

– Hallgatom.

– A Ganymedesről van szó, kisasszony. Megfigyelési parancsot adott ki James Holdenre.

– És?

– Aktivizálta magát. Minden jel szerint előre megszervezetten érintkezésbe lépett egy helyi tudóssal. Praxidike Menggel.

– Meng mivel foglalkozik?

Atlantában Ameer egy pillanat alatt egy másik fájlra váltott.

– Botanikus. A családjával telepedett ki a Ganymedesre, még gyerekkorában. Ott végezte a tanulmányait. A részleges nyomás alatt termesztett kis fényigényű szójababra szakosodott. Elvált, egy gyereke született. Tudomásunk szerint nem áll kapcsolatban sem a KBSz-szel, sem más közismert politikai szervezettel.

– Folytassa!

– Holden, Meng és Burton elhagyták a hajót. Felfegyverkezve, és kapcsolatba léptek egy helyi biztonsági szervezet kisebb csoportjával. A Pinkwater tagjaival.

– Hánnyal?

– A helyi elemző ezt nem közölte, kisasszony. Egy kisebb erővel. Kérdezzek rá?

– Mekkora a késés?

Ameer barnásfekete szeme megrebbent.

– Negyvenegy perc, nyolc másodperc, kisasszony.

– Várjon a rákérdezéssel. Ha más kérdés is felmerül, ezzel együtt elküldhetem.

– A helyi elemző jelentése szerint Holden egyezkedett a biztonságiakkal, vagy az utolsó pillanatban újra kellett tárgyalniuk a feltételeket, vagy az egész találkozás véletlenszerűen történt. Úgy tűnik, egyezségre jutottak. Az egész csoport továbbhaladt egy nem használt folyosókomplexumhoz, és erőszakkal behatoltak.

– Hogy hová?

– Egy használaton kívüli átjáróba.

– Ez mi a faszt akar jelenteni? Mekkora? Hol van?

– Kérdezzek rá?

– Menjen a Ganymedesre, és rúgja szét ennek a helyi elemzőnek a tökét! Kérjen pontosítást!

– Igenis, kisasszony – válaszolt Ameer halvány mosollyal. Majd hirtelen összevonta a szemöldökét. – Frissítés. Egy pillanat.

Szóval a KBSz-nek volt valamije a Ganymedesen. Talán olyasvalami, amit ők vittek oda, talán olyasvalami, amit ott találtak. Bárhogy is, ez a titokzatos ajtó egy fokkal érdekesebbé tette a dolgokat. Míg Ameer végigolvasta és feldolgozta magában az új üzenetet, Avasarala megvakarta a kézfejét, és átértékelte a helyzetét. Eddig úgy gondolta, hogy Holden megfigyelőként van jelen a helyszínen. Előreküldött hírszerzőként. Lehet, hogy hibás volt a feltevés. Ha azért ment oda, hogy találkozzon ezzel a Praxidike Menggel, ezzel a teljesen látókörükön kívül eső botanikussal, akkor a KBSz talán eleve sokkal többet tud Bobbie Draper szörnyéről. Ha ehhez hozzátesszük a tényt, hogy Holden főnökénél van a protomolekulából vett egyetlen ismert minta, lassanként összeállt a Ganymedes összeomlásáról szóló narratíva.

Habár maradtak benne hézagok. Ha a KBSz játszadozott a protomolekulával, ennek eddig semmi jele nem mutatkozott. Fred Johnson pszichológiai személyiségrajza nem vágott össze a terroristatámadásokkal. Johnson régi vágású volt, a szörnyeteg pedig határozottan újszerű.

– Tűzharcra került sor, kisasszony. Holden és az emberei fegyveres ellenállásba ütköztek. Védelmi vonalat vontak maguk köré. A helyi elemzőnk nem tudja megközelíteni őket.

– Ellenállásba? Mintha azt mondta volna, hogy az átjáró használaton kívül van. Ki a picsára lőnek ezek?

– Kérdezzek rá?

– Az Isten verje meg!

Negyven fénypercre tőle valami fontos történt éppen, ő pedig itt tétlenkedik, egy hálószobában, ami nem az övé, és úgy próbálja kideríteni, mi a helyzet, hogy fülét a falhoz szorítva hallgatózik. A frusztrációt fizikai fájdalomként érzékelte. Mintha szétmorzsolták volna.

Negyven perc kifelé. Negyven vissza. Bármit mondana, bármilyen utasítást adna, az üzenet csaknem másfél óra késéssel érne oda a gyorsan változó helyzethez képest.

– Hozassa be! – adta ki a parancsot. – Holdent, Burtont. A pinkwateres barátaikat. És azt a titokzatos botanikust. Mindet hozassa be! Most azonnal!

Ameer Atlantából nem felelt azonnal.

– Ha tűzharcba keveredtek, kisasszony…

– Akkor eressze rájuk a kutyákat, vessenek véget a küzdelemnek, és hozzák be őket! A megfigyelési fázison már túl vagyunk. Intézkedjen!

– Igenis, kisasszony!

– Lépjen kapcsolatba velem, amint megtörtént!

– Igenis, kisasszony!

Figyelte Ameer arcát, ahogy a férfi megfogalmazta, megerősítette és elküldte a parancsot. Szinte maga előtt látta a képernyőt, a sebesen mozgó ujjakat. Szuggerálta, hogy gyorsítson bele, hogy az akaratát a fényénél nagyobb sebességgel juttassa ki, és végre essenek túl az egész átkozott dolgon.

– Parancs elküldve. Amint jelentést kapok a helyi elemzőtől, értesítem önt.

– Itt leszek. Ha nem fogadnám a hívást, addig próbálkozzon újra, amíg fel nem ébredek.

Bontotta a kapcsolatot, és hátradőlt a székében. Úgy érezte, mintha a fejében egy egész méhkaptár bolydult volna fel. James Holden ismét alapjaiban változtatta meg a játék képét. A fiúnak tehetsége volt ehhez, ám önmagában ettől ismert tényező maradt. Ez a másik, ez a Meng viszont vakfoltot jelentett. A fickó lehet spicli vagy önkéntes, vagy pusztán csalétek, akit azért küldtek oda, hogy csapdába csalja a KBSz-t. Avasarala fontolóra vette, hogy lekapcsolja a villanyt, és megpróbál aludni, aztán kivihetetlenként elvetette az ötletet.

Ehelyett kapcsolatot létesített az EN hírszerzési adatbázisával. Legalább másfél órába fog telni, hogy bármi értesülést kapjon. Időközben ki akarta deríteni, ki ez a Praxidike Meng, és miért annyira fontos személy.

Tizenkilencedik fejezet: Holden

Naomi, készítsd elő a hajót! El kell húznunk erről a holdról. Most azonnal indulnunk kell.

Holden körül mindenfelé fekete rostok terjedtek szét, akár egy sötét pókháló, amelynek ő állt a közepén. Visszakerült az Erosra. Látta, ahogy több ezer emberi test valami mássá alakul át. Azt hitte, sikerült leráznia, de az Eros egyre csak követte. Neki és Millernek korábban sikerült meglépniük onnan, Millert mégis elkapta.

Most érte jött el.

– Mi a baj, Jim? – kérdezte Naomi az űrruha rádiójának távolából.

– Jim!

– Készítsd elő a hajót!

– Az a gány az – szólalt meg Amos. Naomihoz beszélt. – Mint az Eroson.

– Jézusom, ezek… – sikerült Holdennek kipréselnie magából, mielőtt elhatalmasodott rajta és elnémította őt a félelem. A szíve úgy kalapált a mellkasában, mintha ki akarna törni a bordái közül, és ellenőriznie kellett az oxigénszintet a sisakkijelzőjén. Úgy érezte, mintha a csarnokban nem lenne elég levegő.

A szeme sarkából úgy látta, mintha valami testetlen kéz módjára felszaladt volna a falon, és barna nyákfoltot húzna maga után. Amikor Holden megpördült, és célba vette a fegyverével, kiderült, hogy csak egy vérfolt egy elszíneződött jégfaldarab alatt.

Amos indult meg feléje, széles arcára nyugtalan kifejezés ült ki. Holden elhessegette magától a gépészt, aztán a földre támasztotta fegyvere tusát, és nekidőlt egy közeli ládának, hogy összeszedje magát.

– Azt hiszem, mennünk kellene – szólalt meg Wendell. Paulával segített feltápászkodni a gyomron lőtt férfinak. A sérült katona nehezen szedte a levegőt. Bal orrlyukában kis vérbuborék tágult ki és húzódott össze, valahányszor a férfi zihálva levegőért kapott.

– Jim? – szólalt meg halkan Naomi a fülében. – Jim, láttam Amos szkafanderkamerájának képén, és tudom, mit jelent. Előkészítem a hajót. Ami a titkosított adatforgalmat illeti. Már rég megszakadt. Szerintem mindenki elment innen.

– Mindenki elment – visszhangozta Holden.

A megfogyatkozott Pinkwater-csapat maradéka őt bámulta, a tekintetükből kiolvasható aggodalom félelembe váltott át, a saját rettegése rájuk ragadt, noha fogalmuk sem lehetett róla, mit jelentenek a fekete rostszálak. Azt várták tőle, hogy cselekedjen, ő pedig tudta, hogy tennie kell valamit, épp csak az nem jutott eszébe, pontosan mit. A fekete szövedék villózó képekkel töltötte meg a fejét, melyek túl gyorsan peregtek ahhoz, hogy értelmezni lehessen őket, akár egy felgyorsított videóban: Julie Mao a zuhanyzófülkében fekszik a fekete szálaktól körbefonva, lidérces rémalakká torzult testtel, a sugárzásbiztos kamrában szanaszét heverő tetemek, a zombiszerű fertőzöttek, ahogy kitántorognak az erosi csővasút kocsijaiból, és maguk körül mindenkire barna epét okádnak, a hányadéknak pedig egyetlen cseppje is halálos ítéletet jelent, a kamerával rögzített felvételek a horrorisztikus bemutatóról, amivé az Eros változott, egy mellkasig lecsupaszított emberi törzs, amely fél kézzel vonszolja magát a protomolekula kialakította tájon, ki tudja, miféle céllal.

– Kapitány! – szólalt meg Amos, aztán közelebb lépett, hogy megérintse Holden karját. Holden elkapta a kezét, és közben kis híján orra bukott.

Visszanyelte a sűrű, savanyú nyálat, ami összegyűlt a torkában, és azt felelte:

– Oké. Itt vagyok. Induljunk! Naomi! Üzenj Alexnek! Szükségünk lesz a Rocira.

Naomi egy pillanatig nem felelt, aztán megkérdezte:

– És mi lesz a blok…

– Ebben a rohadt pillanatban, Naomi! – üvöltötte Holden. – Ebben a rohadt pillanatban! Most rögtön üzenj Alexnek!

Naomi nem válaszolt, de a gyomron lőtt férfi akadozva még egyszer utoljára levegőt vett, aztán összeesett, és nem sokon múlott, hogy magával nem rántotta a földre a sebesült Wendellt is.

– Indulnunk kell – mondta Holden Wendellnek, ami alatt azt értette, hogy: nem segíthetünk rajta. Ha itt maradunk, mindannyian meghalunk. Wendell bólintott, de értetlenkedve fél térdre ereszkedett, és elkezdte lehámozni a férfiról a könnyű páncélt. Amos leakasztotta a hevederéről az egészségügyi dobozt, és lekuporodott Wendell mellé, hogy kezelésbe vegye a sérült férfit, miközben Paula falfehér arccal figyelt.

– Mennünk kell – ismételte el Holden, és legszívesebben megragadta és addig rázta volna Amost, amíg fel nem fogja ezt. – Amos, elég, most rögtön indulnunk kell. Az Eros…

– Kapitány – szakította félbe Amos –, már elnézést, de ez itt nem az Eros. – Elővett egy injekciós tűt a dobozból, és beadott valamit a meglőtt férfinak. – Itt nincsenek besugárzótermek, sem trutymót okádó zombik. Csak az a széttört láda, a halom halott fickó és ezek a fekete rostszálak. Fogalmunk sincs, mi a fasz ez, de nem az Eros. És nem fogjuk itt hagyni ezt a fickót.

Holden még megmaradt józan eszével tudta, hogy Amosnak igaza van. Mi több, annak az embernek, akinek Holden hinni szerette volna magát, eszébe sem jutna, hogy akár egy vadidegent otthagyjon, olyasvalakit pedig végképp nem, aki miatta kapott sebet. Rákényszerítette magát, hogy három mély, elnyújtott lélegzetet vegyen. Prax letérdelt Amos mellé, és az elsősegélydobozt tartotta.

– Naomi! – szólalt meg Holden azzal a szándékkal, hogy bocsánatot kérjen tőle, amiért leordította.

– Alex már úton van – felelte a lány feszült, de nem vádló hangon.

– Pár órányira jár innen. Nem lesz könnyű átjutnia a blokádon, de úgy véli, hogy be tud surranni. Hol tegye le a hajót?

Holden önkéntelenül válaszolt, mielőtt tudatosodott volna benne, hogy meghozta a döntést.

– Mondd neki, hogy az Alvajáró állásában szálljon le. A hajót átadjuk másnak. A zsilipajtó előtt várjatok minket!

A hevedere egyik zsebéből előhúzta az Alvajáró mágneskulcsát, és odahajította Wendellnek.

– Ezzel feljuthatnak a hajóra, amivel elmennek innen. Tekintse előlegnek az eddigi szolgálataikért!

Wendell bólintott, és elrakta a kulcsot, aztán visszament meglőtt emberéhez. Úgy tűnt, hogy a sebesült még lélegzik.

– El tudjuk vinni? – kérdezte Amostól Holden, aki büszkén konstatálta, hogy a hangja ismét nyugodt, és próbált nem arra gondolni, hogy egy perccel azelőtt még sorsára hagyta volna a férfit.

– Nincs más választásunk, kapitány.

– Akkor valaki ragadja meg – mondta Holden. – Nem, ne te, Amos. Rád az élen van szükségem.

– Én majd támogatom – szólalt meg Wendell. – Kurvára nem tudok lőni a sérült kezemmel.

– Prax, segítsen neki! – adta ki az utasítást Holden. – Elhúzunk innen a picsába.

Amennyire a sebesüléseik engedték, a lehető leggyorsabban igyekeztek vissza a bázison keresztül. El azok mellett, akiket korábban ők öltek meg, amikor behatoltak, aztán – és ez jóval félelmetesebbnek hatott – azok mellett, akikkel nem ők végeztek. El Katoa kicsiny, merev teteme mellett. Prax tekintete a holttest irányába fordult, de Holden megragadta a kabátját, és a zsilipajtó felé taszította.

– Még mindig nem Mei az. Ha lelassít minket, itt hagyom.

Amint a mondat elhagyta a száját, seggfejnek érezte magát, amiért ilyesmivel fenyegetőzik. Abban a pillanatban, hogy felfedezték a fekete rostokat, a tudós kislányának felkutatása elveszítette elsődleges jelentőségét. És ha őszinte akart lenni magával, ha hátrahagyná a tudóst, nem kellene ott lenniük, amikor rátalál a kislányára, akit a protomolekula időközben szörnyeteggé torzított, és akinek minden, nem feltétlenül csak születésétől fogva meglévő testüregéből barna ragacs folyik, és fekete szálak kúsznak ki a szájából és a szeméből.

A visszavonulásukat fedező idősebb pinkwateres anélkül, hogy megkérték volna rá, odasietett a fedezékéből, hogy segítsen nekik vinni a sérült férfit. Prax némán átadta neki a sebesültet, aztán besorolt Paula mögé, miközben a nő az előttük futó folyosókat pásztázta a gépfegyverével.

A befelé unalmasnak ható alagutak egyszerre baljós érzeteket keltettek bennük visszafelé haladtukban. A zúzmarás felület, amely pókhálóra emlékeztette Holdent, amikor bejött, most sokkal inkább egy eleven lény erezetének hatott. Holden csupán az adrenalin okozta finom szemrángás miatt látta lüktetni a falat.

A Jupiterről nyolcremnyi sugárzás érte a Ganymedes felszínét. A mag-

netoszféra ellenére is naponta nyolc rem. Vajon mennyire gyorsan nőhet itt a protomolekula, miközben a Jupiter folyamatosan szolgáltatja az energiát? Az Eros félelmetes képességekre tett szert, amint a protomolekula átvette felette a hatalmat. Olyasvalamivé vált, ami hihetetlen sebességgel tudott száguldani a tehetetlenségi erő kiiktatásával. Olyasvalamivé, ami – ha hinni lehetett a jelentéseknek – képes volt átalakítani a Vénusz teljes atmoszféráját és vegyi összetételét. És mindezt alig több mint egymillió emberi gazdaszervezet és ezerbillió tonnányi sziklatömeg segítségével érte el.

A Ganymedesen tízszer ennyi ember élt, a hold tömege több nagyságrenddel meghaladta az Erosét. Vajon mit kezdhet az ősi idegen fegyver ekkora zsákmánnyal?

Amos kinyitotta a titkos bázisból végre kivezető zsilipajtót, és a csapat ismét kijutott a Ganymedes nagyobb forgalmú folyosóira. Holden nem látott senkit, aki fertőzöttnek tűnt volna. Az alagutakban nem tántorogtak bárgyú zombik. A falakat és a földet nem borította barna hányadék, benne a gazdaszervezetre váró idegen vírussal. Az embereket nem terelték gyilkos zónákba a Protogen felbérelt gorillái.

A Protogennek vége.

Az addig észrevétlenül a fejében motoszkáló gondolat hirtelen tudatosodott benne. A Protogennek vége. Holden segédkezett megbuktatni a szervezetet. Jelen volt, amikor az erosi kísérlet kiagyalója meghalt.

A marsi flotta gázzá bombázta szét a Phoebét, amit aztán magába szippantott a Szaturnusz roppant gravitációja. Az Eros becsapódott a Vénusz savas és autokláv-forróságú légkörébe, ahová nem juthatnak el emberi űrhajók. Holden maga kobozta el tőlük a Protogen utolsó mintáját a protomolekulából.

Akkor tehát ki hozta a protomolekulát a Ganymedesre?

A mintát Fred Johnsonnak adta át, hogy helyzeti előnyhöz juttassa a béketárgyalásokon. A Külső Bolygók Szövetsége rengeteg engedményt kiharcolt a belső bolygók rövid háborúskodását követő zűrzavarban. De nem mindent, amit akartak. A belső bolygók Ganymedes körül keringő flottái bizonyságul szolgáltak erre.

Fred birtokában volt a protomolekulából származó egyetlen minta, amely a naprendszerben maradt.

– Fred tette – mondta ki fennhangon anélkül, hogy ez tudatosodott volna benne.

– Mit tett Fred? – kérdezte Naomi.

– Ezt. Ami itt történik. Ő tette ezt.

– Nem – jelentette ki Naomi.

– Hogy elűzze innen a belső bolygókat, hogy kipróbáljon valamiféle szuperfegyvert, bármi okból. De ő tette ezt.

– Nem – ismételte el Naomi. – Ebben nem lehetünk biztosak.

A folyosó levegőjében füst terjengett, az égő haj és hús émelyítő bűze fojtotta bele Holdenbe a válaszát. Amos intett a csoportnak, hogy álljanak meg, a pinkwateresek pedig szétszóródtak, és védekező pozíciót vettek fel. Amos előrement az elágazásig, aztán hosszú másodperceken át a tőle balra lévő folyosót bámulta.

– Valami hitványság történt itt – szólalt meg végül. – Fél tucat halott, és kevéssel többen ünnepelnek.

– Felfegyverkezve? – kérdezte Holden.

– Hát persze.

Az a Holden, aki tárgyalással próbálta volna elérni, hogy átengedjék őket, az a Holden, akit Naomi kedvelt és vissza akart kapni, szinte nem is tanúsított ellenállást, amikor kiadta az utasítást:

– Takarítsd el őket az útból!

Amos kihajolt a sarkon, és hosszú sorozatot adott le automata puskájával.

– Gyerünk! – mondta, amikor elült a lövések visszhangja.

A pinkwateresek felemelték sérült társukat, és végigsiettek a folyosón a csata helyszínén túlra, Prax közvetlenül mögöttük kocogott lehajtott fejjel, vékony karjaival dugattyúként döfködve a levegőt. Holden követte, egyetlen pillantást vetett a széles folyosó közepén felgyújtott tetemekre. Az elégetésükkel nyilván üzenni akart valaki. Ahhoz még nem vált kellőképp kilátástalanná a helyzet, hogy egymást egyék. Vagy mégis?

Néhány test hevert a tűz körén kívül, és vérzett el lassan a bordázott fémpadlón. Holden nem tudta megállapítani, vajon Amos végzett-e velük. A régi Holden rákérdezett volna. Az új nem tette meg.

– Naomi – szólalt meg, hogy hallhassa a lány hangját.

– Itt vagyok.

– Idekint gondok akadtak.

– A… – Holden kihallotta Naomi hangjából a rettegést.

– Nem. Nem a protomolekula. De a helyiek is épp elég bajt okozhatnak. Zárd le a zsilipajtókat! – utasította gondolkodás nélkül Holden. – Melegítsd be a reaktort! Ha bármi történne velünk, indulj, és szállj át Alexhez! Ne menjetek a Tychóra!

– Jim – felelte a lány. – Én nem…

– Ne menjetek a Tychóra! Ez Fred műve. Ne menjetek vissza hozzá.

– Nem – ismételte Naomi. Ez lett az új mantrája.

– Ha fél órán belül nem érünk oda, szállj fel. Ez parancs, PH.

Legalább ő megmenekül, gondolta magában Holden. Nem érdekes, mi történik a Ganymedesen, legalább Naomi élve kijut innen. Hirtelen a zuhanyzófülkében holtan kiterült Julie rémálomba illő képe villant fel az agyában, de Naomi arcával. Nem számított a fájdalmas nyikkanásra, amely elhagyta a száját. Amos hátrafordult és kérdőn rámeredt, de Holden szótlanul intett, hogy menjen tovább.

Fred tette ezt.

És ha Fred műve volt, akkor Holdené is.

Holden egy éven át szolgált a politikus Fred akaratának végrehajtójaként. Hajókat üldözött és pusztított el Fred nagyszabású KBSz-es kormányzati kísérletéhez. A férfit, aki egykor volt, mostani önmagává változtatta, mert valahol hitt Fred álmában a felszabadított és szuverén külső bolygókról.

Fred pedig titokban… ezt tervezgette.

Holden végiggondolta, mi mindent tett félre azért, hogy segíthessen Frednek kialakítani a naprendszer új rendjét. Nem vitte el Naomit, hogy bemutassa a családjának a Földön. Nem mintha Naomi valaha is a Föld felszínére tehetné a lábát. De felhozhatta volna a családját a Lunára, hogy ott találkozhassanak. Tom apu ellenkezett volna. Utált utazni. De Holdennek kétsége sem volt afelől, hogy végül mindegyiküket rá tudta volna venni, hogy eljöjjenek, és megismerkedjenek Naomival, miután elmagyarázta nekik, immár mennyire fontos szerepet tölt be az életében.

Azzal pedig, hogy megismerte Praxot, és látta, mennyire fontos neki, hogy megtalálja a kislányát, Holden rájött, milyen rettenetesen szerette volna megismerni ezt az érzést. Megélni egy másik emberi lény jelenléte iránti olthatatlan vágyat. Egy új nemzedéket bemutatni a szüleinek. Bebizonyítani nekik, hogy a rengeteg erőfeszítés és energia, amit beleöltek, végül kifizetődött. Hogy másokra hagyományozza ugyanezt. Szerette volna – szinte minden másnál jobban, mint amire valaha vágyott – látni az arcukat, amikor megmutatja nekik a gyermekét. Az ő gyermekét. És Naomiét.

Fred mindezt elorozta tőle, először azzal, hogy a KBSz verőlegényének szerepébe kényszerítve pazarolta az idejét, most pedig az árulásával. Holden megfogadta magában, hogy ha sikerül elmenekülnie a Ganymedesről, Fred fizetni fog mindezért.

Amos ismét feltartóztatta a csoportot, Holden pedig rájött, hogy visszaértek a kikötőbe. Visszazökkentette magát a merengésből. Nem emlékezett rá, hogyan kerültek oda.

– Úgy tűnik, tiszta – állapította meg Amos.

– Naomi – szólalt meg Holden –, a hajó környékén mi a helyzet?

– Itt, úgy tűnik, minden tiszta – felelte a lány. – De Alex amiatt aggódik…

A hangját elektromos sivítás nyomta el.

– Naomi! Naomi! – üvöltötte Holden, de nem kapott választ. Amoshoz fordult: – Gyerünk, futólépésben a hajóhoz!

Amos és a pinkwateresek, amilyen gyorsan sebesült testük és ájult bajtársuk engedte őket, megiramodtak a dokkok felé. Holden szaladt leghátul, futás közben vállára vette, és egy kattintással kibiztosította gépfegyverét.

A kikötői körzet kanyargós folyosóin szaladtak előre, Amos hangos kiáltásokkal és puskájának néma fenyegetésével ugrasztotta szét előttük a járókelőket. Egy arcát hidzsáb mögé rejtő idősebb hölgy úgy iszkolt el előlük, akár egy viharos szél hajtotta száraz falevél. Már halott volt. Ha a protomolekula elszabadult, mindenki, aki mellett Holden elrohant, már halott volt. Santichai és Melissa Supitayaporn és mindenki, aki a Ganymedes megmentésére érkezett ide. A lázongók és a gyilkosok, akik korábban átlagos polgárként éltek az állomáson, mielőtt összeomlott az ökoszisztéma. Ha a protomolekula elszabadult, gyakorlatilag mindannyian halottak voltak.

Akkor miért nem következett már be a dolog?

Holden elhessegette magától a gondolatot. Majd később – ha lesz még később – törheti a fejét ezen. Valaki rákiáltott Amosra, Amos pedig egy lövedéket eresztett a mennyezetbe. Ha a kikötői biztonsági szolgálat még működött – azokat a keselyűket leszámítva, akik minden bejövő szállítmányból ki akarták hasítani a részüket –, meg sem próbálták megállítani őket.

Az Alvajáró külső zsilipajtaja zárva volt, amikor odaértek.

– Naomi, odabent vagy? – kérdezte Holden, és a zsebében kotorászott a lehúzókártyáért. A lány nem felelt, Holdennek pedig némi időbe telt, míg eszébe jutott, hogy Wendellnek adta a mágneskulcsot. – Wendell, nyissa ki nekünk az ajtót!

A pinkwateresek parancsnoka nem felelt.

– Wendell… – kezdte Holden, aztán megállt, amikor látta, hogy a férfi elkerekedett szemekkel bámul valamit mögötte. Holden hátrafordult, és öt férfit pillantott meg – kivétel nélkül földieket –, rangjelzés nélküli sima szürke páncélban. Mindegyikük méretes huzagolt fegyverekkel volt felszerelkezve.

Nem – gondolta Holden, aztán rájuk emelte a fegyverét, és teljes automata állásban végigsorozott rajtuk. Az öt közül három férfi összecsuklott, páncéljukon vörös foltok terjedtek szét, akár a nyíló szirmok. Az új Holden örült, a régi hallgatott. Nem számított, kik voltak ezek az emberek. Az állomás biztonsági szolgálata vagy a belső bolygók katonái, vagy csak a mostanra romokban heverő titkos állomásról itt ragadt zsoldosok, mind meg fogja ölni őket, mert megpróbálták megakadályozni, hogy kijuttassa a legénységét erről a fertőzött holdról.

Nem látta, ki lőtte a lövedéket, amelyik kiütötte alóla a lábát. Az egyik pillanatban még állt, és a szürke páncélos osztagba ürítette gépfegyvere tárát, a másikban gigantikus pörölycsapást mértek a jobb combját védelmező páncélra, és ledöntötték a lábáról. Esés közben látta, ahogy a még állva maradt két szürke páncélos katona a földre bukik, miközben Amos egyetlen hosszú dörrenéssel kilőtte rájuk puskája minden lövedékét.

Holden az oldalára hemperedett, próbálta kideríteni, más is megsérülte, és azzal kellett szembesülnie, hogy az ő oldalán támadó öt csupán az ellenséges csapat fele volt. A pinkwateresek eldobták fegyvereiket, és feltartott kézzel várták a hátsó folyosó felől érkező újabb öt szürke páncélos katonát.

Amos észre sem vette őket. Elhajította automata puskája kiürült tárát, és épp újabbat húzott elő a hevederéből, amikor az egyik zsoldos jókora fegyvert nyomott a tarkójához, és meghúzta a ravaszt. Amos sisakja lerepült, ő pedig lucskos csattanással bukott rá a bordázott fémburkolatra. Vér loccsant szét a földön, ahová esett.

Holden megpróbált új tárat bekattintani a gépfegyverébe, de a keze megtagadta tőle az együttműködést, és mielőtt újratölthetett volna, az egyik katona odaért hozzá, és kirúgta kezéből a fegyverét.

Holdennek még volt ideje végignézni, ahogy a Pinkwater-üteg megmaradt tagjai fekete zsákokban tűnnek el, aztán az ő fejére is ráhúztak egyet, és hirtelen teljes sötétség borult rá.

Huszadik fejezet: Bobbie

A marsi delegációnak saját használatra több egymásba nyíló irodát bocsátottak a rendelkezésére az EN épületében. A bútorok mind valódi fából készültek, a festmények a falon eredetik voltak, nem nyomatok. Bobbie megállapította magában, hogy vagy mindenki uralkodó módjára él az EN táborában, vagy minden tőlük telhetőt megtettek azért, hogy lenyűgözzék a marsiakat.

Thorsson pár órával azután hívta, hogy Bobbie a bárban összefutott Avasaralával, és a férfi másnapra magához rendelte. Bobbie most az ideiglenes irodáikhoz tartozó előcsarnokban várakozott egy zöld bársonyhuzatú, bergère-stílusú cseresznyefa karosszékben ülve, ami a Marson legalább kétévi fizetésébe került volna. A szemközti falba süllyesztett képernyő egy hírcsatorna adását adta lenémítva. A program zavaros és időnként hátborzongató állóképsorokra váltott: két műsorvezető ült egy asztalnál egy kék hátterű helyiségben, hatalmas égő épület, egy nő, aki mindkét karjával élénken gesztikulálva sétál végig egy hosszú fehér folyosón, egy bolygó körüli pályára állított, az oldalán súlyosan sérült EN-csatahajó, egy kivörösödött arcú férfi, aki egy Bobbie számára ismeretlen zászló előtt magyaráz egyenesen a kamerába.

Mindez egyszerre jelentett valamit és semmit. Néhány órával ezelőtt az ilyesmi még idegesítette volna Bobbie-t. Úgy érezte volna, meg kell keresnie a távirányítót és hangot kell adnia rá, hogy kontextusba helyezhesse a rázúdított információt.

Most csak hagyta, hogy a képek körbefolyják, akár egy követ a patak vize.

Az előcsarnokon a kézi terminálján vadul gépelve egy fiatalember szaladt át, akit Bobbie többször látott már a Dae-Jungon, ténylegesen azonban sosem találkozott vele. Amikor a szoba közepére ért, odaszólt Bobbie-nak:

– Most már bemehet hozzá.

Bobbie csak pár pillanat elteltével jött rá, hogy a fiú hozzá beszélt. Az ázsiója láthatólag olyannyira lecsökkent, hogy már nem tartották érdemesnek a személyes információátadásra. Még több semmitmondó adat. Még több víz csorgott el mellette. Nagyot nyögve kikelt a székből. Az előző napi több órás sétája egy g mellett többet kivett belőle, mint sejtette volna.

Kissé meglepte, hogy Thorssonnak az egyik legkisebb irodát utalták ki. Ez annyit tett, hogy a férfit vagy nem érdekli az iroda mérete által kimondatlanul sugallt státus, vagy ténylegesen a delegáció legkevésbé fontos tagjának számított, akinek még épp kijárt egy önálló helyiség. Bobbie nem érezte szükségét annak, hogy kiderítse, melyik igaz. Thorsson nem reagált a beléptére, az asztali terminálja fölé hajolt. Bobbie-t nem érdekelte, hogy semmibe veszik, sem a prédikáció, amit hamarosan hallani fog. Az iroda méretéből adódóan Thorsson nem tudta leültetni a látogatóit, a lábában érzett izomláz pedig kellően lekötötte Bobbie figyelmét.

– Lehet, hogy korábban túlreagáltam az ügyet – szólalt meg végül Thorsson.

– Ó – felelte Bobbie, miközben azon tanakodott, vajon hol kaphat még olyan szójatejes teát.

Thorsson ráemelte a tekintetét. Arcára barátságos mosoly mumifikált-tetemszerű változatát igyekezett ráerőltetni.

– Mindenekelőtt hadd tisztázzak valamit. Kétség sem férhet hozzá, hogy a kirohanásával sokat ártott a hitelességünknek. De, amint Martens rámutatott, ez nagyrészt az én hibám, amiért nem fogtam fel a traumájának valódi mélységét.

– Ah – mondta Bobbie. Thorsson mögött egy város bekeretezett fényképe függött a falon, a fotó előterében egy magas fémépítménnyel. Ősrégi rakétakilövő állásra emlékeztetett. Az alján PÁRIZS felirat.

– Így ahelyett, hogy hazaküldeném, itt maradhat a kísérettel. Lehetőséget kap, hogy helyrehozza a károkat, amiket okozott.

– Mit… – kérdezte Bobbie, és mióta belépett, először nézett Thorsson szemébe – …mit keresek itt?

Thorsson arcáról eltűnt a csak sejthető mosoly, és a férfi éppily erélytelenül összevonta a szemöldökét.

– Tessék?

– Mit keresek itt? – ismételte el Bobbie, azon tűnődve, mi lesz a fegyelmi tárgyalás után. Belegondolt, mennyire nehéz lesz visszahelyeztetnie magát a Ganymedesre, ha Thorsson nem küldi vissza őt a Marsra. Ha nem teszi meg, vajon megengedik neki, hogy kilépjen? Hogy leszereljen a seregtől, és maga váltsa meg a jegyét? A gondolat, hogy többé nem lesz tengerészgyalogos, elszomorította. Jó ideje először ragadta el ennyire erős érzelem.

– Hogy mit keres… – kezdett bele Thorsson, de Bobbie belé fojtotta a szót.

– Láthatólag nem azért hoztak ide, hogy a szörnyetegről beszéljek. Őszintén szólva, ha csak díszletnek kellek ide, akkor úgy hiszem, jobb, ha hazaküldenek. Tudnék mit kezdeni az időmmel…

– Maga – felelte határozottan élesebb hangon Thorsson –, maga azért van itt, hogy pontosan azt tegye, amire utasítom. Megértette, katona?

– Aha – felelte Bobbie, és érezte, hogy a víz elsiklik mellette. Kő volt. A másik semmiféle hatást nem gyakorolt rá. – Most mennem kell.

Bobbie megfordult és távozott, Thorssonnak semmit sem sikerült közbevetnie, mielőtt kisétált az ajtón. Miközben a kijárat felé haladt, Martenst látta meg a kis konyharészben, amint tejszínport önt a kávéjába. A férfi ugyanabban a pillanatban vette észre őt.

– Bobbie! – üdvözölte. Az elmúlt pár nap során sokkal közvetlenebbé vált vele. Bobbie normál esetben azt feltételezte volna, hogy szerelmi vallomást vagy szexuális közeledést készít elő. Martensnél viszont egészen biztosra vette, hogy a „hogyan rakjunk össze egy szétesett tengerészgyalogost” készletének újabb eszközét vette elő.

– Kapitány! – felelte Bobbie. Megállt. Úgy érezte, mintha a kijárat egyfajta szuggesztív gravitációval vonzaná magához, de Martens kizárólag jót tett vele. És Bobbie-nak az a különös előérzete támadt, hogy többé sosem fogja már látni ezeket az embereket. Kezet nyújtott neki, és amikor Martens elfogadta, Bobbie közölte vele, hogy:

– Elmegyek. Többé nem kell rám pazarolnia az idejét.

Martens szomorú mosolyát villantotta rá.

– Annak dacára, hogy ténylegesen nem hiszem, hogy elértem volna bármit is, nem érzem úgy, hogy pazaroltam volna az időmet. Barátként válunk el?

– Remélem – kezdett bele Bobbie, de hirtelen összeszorult a torka, és le kellett nyelnie a gombócot. – Remélem, hogy nem tettem tönkre a karrierjét, vagy ilyesmi.

– Emiatt nem aggódnék – felelte a férfi Bobbie hátának. Már kifelé tartott az ajtón. Nem fordult hátra.

A folyosón előhúzta a terminálját és felhívta a számot, amit Avasarala megadott neki. A kapcsolat azonnal hangüzenetre váltott.

– Rendben – mondta Bobbie. – Elfogadom az állást.

Volt valami felszabadító és félelmetes abban, hogy az első napját tölti egy új állásban. Bobbie-n bármely új megbízatás megkezdésekor mindig elhatalmasodott a nyugtalanító érzés, hogy egyszerre túl sok minden zúdul rá, hogy semmit sem tud majd megcsinálni, amire kérik, hogy nem a megfelelő ruhát viseli vagy rosszat szól, vagy hogy mindenki utálni fogja. Ám nem számított, mennyire erős ez az érzés, háttérbe szorította a tudat, hogy az új állással esélye nyílik rá, hogy teljesen olyanná formálja át magát, amilyen képet csak kialakítani akart magáról, és hogy – legalábbis ideiglenesen – korlátlanok a lehetőségei.

Még az sem tompíthatott ezen az érzeten, hogy ki kellett várnia, amíg Avasarala végre tudomást vesz róla.

Avasarala irodájában állva megerősödött benne a meggyőződés, hogy a marsiak lakosztályát ámításnak szánták. A helyettes államtitkárnak elegendő hatalma volt ahhoz, hogy Bobbie-t egyetlen telefonhívással áthelyeztesse Thorsson parancsnoksága alól egy EN-összekötői posztba. Az irodájába mégis csak egy dohánytól bűzlő, silány szőnyegre futotta. Az íróasztala ósdi volt és kopott. Itt egyetlen cseresznyefa fotelt sem lehetett látni. A helyiségben kizárólag a frissen vágott virágokról és a Buddha-szentélyről rítt le, hogy szeretettel gondozzák őket.

Avasaralából kimerültség áradt. Szeme alatt hatalmas karikák sötétlettek, amelyek a hivatalos tárgyalások idején még nem voltak ott, és nem tűntek fel a bár félhomályában, ahol előállt az ajánlatával. Ahogy az íróasztalánál ült élénkkék szárijában, egészen aprónak tűnt, mint egy magát felnőttnek kiadni igyekvő kisgyerek. Csupán az ősz haj és a szarkalábak tették tönkre az illúziót. Bobbie lelki szemei előtt hirtelen nyűgös hajas babaként jelent meg, aki egyre csak panaszkodik, miközben a gyerekek a karját és a lábát tekergetik, és zsúrokra kényszerítik a plüssállatokkal. Az arcizmai is belefájdultak az erőlködésbe, hogy el ne mosolyodjon a gondolatra.

Avasarala egy asztali terminálba ütött be valamit, aztán ingerülten felhorkantott. Nem kérsz több teát, nagyibaba, már eleged van belőle – gondolta Bobbie, és visszafojtotta a feltörni készülő nevetést.

– Soren, már megint átrendezte a kibaszott fájljaimat. Már semmit sem tudok megtalálni.

A kimért fiatalember, aki betessékelte Bobbie-t az irodába, aztán szinte beleolvadt a háttérbe, megköszörülte a torkát. A frászt hozta ezzel Bobbie-ra. Sokkal közelebb állt hozzá a háta mögött, mint gondolta.

– Asszonyom, ön kért meg, hogy helyezzek át néhány…

– Igen, igen – szakította félbe Avasarala, és erőteljesebben csapott rá a képernyőre, mintha ettől a szerkezet megérthetné, mit akar tőle. Ez valamiért azokra az emberekre emlékeztette Bobbie-t, akik hangosabban kezdtek beszélni, amikor más anyanyelvűekkel próbáltak kommunikálni.

– Jól van, megvannak – jelentette be bosszankodva Avasarala. – Miért rakta ezeket…

Még néhányszor megérintette a képernyőt, aztán jelzett Bobbie terminálja.

– Ez itt – szólalt meg – a ganymedesi helyzetről szóló jelentés, plusz a hozzáfűzött jegyzeteim. Olvassa el! Még ma. Később frissíthetem, amint sikerült udvariasan megtudakolnom pár dolgot.

Bobbie előhívta a terminálját, aztán gyorsan végiggörgette a részére elküldött dokumentumokat. Több száz oldalnyi szöveget. Elsőként az ötlött fel benne: Komolyan gondolhatta, hogy ma olvassam el ezt az egészet? Ezután rögtön szöget ütött a fejébe, hogy: Most komolyan simán átadott nekem mindent, amit csak tud? Ettől még méltánytalanabbnak tűnt az a mód, ahogyan a saját kormánya bánt vele.

– Nem fog sokáig tartani – folytatta újdonsült főnöke. – Szinte semmi sincs benne. Egy csomó süketelés túlfizetett szakértőktől, akik azt hiszik, azzal, hogy kétszer olyan hosszan értekeznek valamiről, elleplezhetik a tényt, hogy semmit sem tudnak.

Bobbie bólintott, de ez érzés, hogy egyszerre túl sok minden zúdul rá, fokozatosan felülkerekedett az új lehetőség izgalmán.

– Asszonyom, Draper őrmester engedélyt kapott rá, hogy betekintsen… – szólalt meg Soren.

– Igen. Most adtam neki engedélyt. Bobbie! Engedély megadva – vágott a férfi szavába Avasarala. – Ne szekáljon folyton, Soren! Elfogyott a teám.

Bobbie tudatosan igyekezett nem hátrafordulni, hogy megnézze magának Soren arcát. A helyzet anélkül is épp elég kellemetlennek hatott, hogy tudatosította volna benne: épp egy pontosan tizenhét perce munkába állt idegen előtt alázták meg.

– Igenis, asszonyom – felelte Soren. – Csupán felmerült bennem, hogy nem kellene-e értesíteni a biztonsági szolgálatot a döntéséről, hogy hozzáférési engedélyt adott az őrmesternek. Jó néven veszik, ha tájékoztatják őket az ilyesmikről.

– Miau miau nyaf miau miau – szólt Avasarala. – Csak ezt hallottam.

– Igenis, asszonyom – válaszolta Soren.

Bobbie végre egyikről a másikra pillantott. Sorent leteremtették egy új csapattag előtt, akit elvben ellenségnek lehetett tekinteni. A férfi arckifejezése semmit sem változott. Mintha egy megroggyant elméjű nagyanyó bogarait tűrte volna. Avasarala türelmetlenül cuppogott.

– Nem fogalmaztam volna egyértelműen? Tán elveszítettem a képességemet, hogy értelmes szavakat formáljak?

– Nem, asszonyom – felelte Soren.

– Bobbie! Maga ért engem?

– I-igenis, hölgyem.

– Remek. Akkor tűnjenek az irodámból, és végezzék a munkájukat! Bobbie, maga olvas. Soren, tea.

Bobbie hátrafordult, és a szenvtelen tekintetű Sorennel találta szembe magát. Ami a maga módján nyugtalanítóbbnak hatott, mint amilyen némi jogos düh lett volna.

Amikor Bobbie elsétált a férfi mellett, Avasarala szólt utánuk:

– Soren, várjon! Ezt vigye el Fosternek az adatszolgáltatáshoz! – Kinézetre memóriakártyára emlékeztető valamit nyújtott át a férfinak.

– Feltétlenül juttassa el hozzá, mielőtt ma végezne.

Soren bólintott, elmosolyodott, és átvette tőle a fekete lapot.

– Természetesen.

Amikor Bobbie-val együtt kiléptek Avasarala irodájából, és Soren betette maguk mögött az ajtót, Bobbie hosszan, sipítva kifújta a levegőt, és a férfira mosolygott.

– Tyű, ez kellemetlen volt. Elnézést, amiért… – kért volna bocsánatot, de Soren felemelte a kezét, és egy laza legyintéssel elintézte az ügyet.– Semmiség. Ami azt illeti, inkább kifejezetten jó napja van.

Miközben Bobbie ámulva meredt rá, Soren elfordult tőle, és könnyed mozdulattal az íróasztalára dobta a memóriakártyát, ahol egy félig elfogyasztott csomag keksz zacskója alá csúszott be. Soren leült, felvette a headsetjét, aztán elkezdte legörgetni a telefonszámok listáját az asztali terminálján. Ha tudatában volt is Bobbie jelenlétének, ennek nem adta jelét.

– Tudja – szólalt meg végül Bobbie –, nekem csak olvasgatnom kell, szóval ha sok a dolga, elvihetem a memóriakártyát annak az adatszolgáltatós fickónak. Úgy értem, ha más fontosabb dolga lenne.

Soren végre felnézett rá, arcán értetlenség tükröződött.

– Miért lenne szükség rá, hogy megtegye helyettem?

– Hát – felelte Bobbie, és a terminálján megnézte, mennyi az idő –, nemsokára tizennyolc óra lesz helyi idő szerint, és nem igazán tudom, általában mikor szokták letenni a munkát, így arra gondoltam…

– Ne zavartassa magát emiatt! Az a helyzet, hogy a feladatom lényegében annak biztosítása, hogy ő – a becsukott ajtó felé intett a fejével – nyugodt és elégedett legyen. Nála minden halaszthatatlan. Így aztán semmi sem az, tudja? Megteszem, amikor eljön az ideje. Addig a vén szuka hadd ugasson csak, ha ettől boldogabb.

Bobbie szinte megdermedt a meglepetéstől. Nem, nem is a meglepetéstől. A döbbenettől.

– Az előbb vén szukának nevezte?

– Mégis, minek lehetne nevezni? – válaszolta lefegyverző mosollyal Soren. Vagy csak gúnyolódott? Tréfának vette az egészet, Avasaralát és Bobbie-t meg a ganymedesi szörnyeteget is? Felvillant az agyában egy kép, ahogy kikapja az önelégült kis asszisztenst a székéből, és cikcakkosra tördeli. Bobbie keze önkéntelenül ökölbe szorult.

Ehelyett csak annyit mondott:

– A helyettes államtitkár asszony láthatólag fontosnak tartotta.

Soren megint odafordult felé.

– Ne izgassa magát emiatt, Bobbie! Jól tudom, hogyan végezzem a munkám.

Bobbie egy hosszú pillanatig csak állt.

– Értettem – válaszolta.

Bobbie-t hirtelen harsogó zene rángatta ki mély álmából. Dülöngve felült az ismeretlen ágyban, a majdhogynem koromsötét szobában. Egyedül a kézi terminálja halványan lüktető, gyöngyházfényű izzása világította be valamennyire a szobát. A zene egy pillanattal később már nem atonális kakofóniának hatott, hanem azzá a dallá tisztult le, amit lefekvés előtt a bejövő hívásokhoz beállított. Valaki kereste. Három nyelven átkozta őket, és megpróbált kimászni az ágyból a termináljához.

Az ágy pereme váratlanul bukkant fel, Bobbie pedig arccal a föld felé bukott, félig szendergő teste nem ellensúlyozta a Föld erősebb tömegvonzását. Jobb keze néhány ujjának összezúzása árán sikerült elkerülnie, hogy szétloccsanjon a feje.

Még hangosabban káromkodva folytatta útját a továbbra is fénylő terminál felé. Amikor végül elérte, megnyitotta a kapcsolatot, és azt mondta:

– Ha nem meghalt valaki, akkor most valaki meg fog halni.

– Bobbie – szólt bele a vonal túloldalán lévő személy. Bobbie kába agyának némi időbe telt beazonosítani a hangot. Soren. Rápillantott terminálja időjelzőjére, és látta, hogy 0411-et mutat. Eltűnődött, vajon a férfi részegen hívja-e, hogy szemrehányást tegyen neki, vagy elnézést kérjen tőle. Határozottan nem ez lenne a legfurcsább dolog, ami az elmúlt huszonnégy órában történt.

Bobbie rájött, hogy Soren még mindig beszél, így aztán visszaemelte a füléhez a hangszórót.

– …magát várja a lehető leghamarabb, szóval jöjjön le ide – magyarázta Soren.

– Megismételné?

Soren lassabban folytatta, mintha egy gyerekkel beszélne.

– A főnök hívatja az irodájába, oké?

Bobbie megint ránézett az időjelzőre.

– Ebben a pillanatban?

– Nem – felelte Soren. – Holnap reggel a megszokott időben. Csak azért hívatta fel velem magát hajnali négykor, hogy biztosra vehesse, hogy megjelenik.

A rátörő dühtől rögtön felébredt. Elég ideig abbahagyta a fogcsikorgatást, hogy azt felelhesse:

– Mondja neki, hogy mindjárt ott leszek!

Két kezét maga elé tartva elbotorkált egy falig, aztán végigtapogatózott egy kezelőpanelig, ami az érintésére tüstént kivilágosodott. Újabb érintésre felgyulladtak a lámpák a szobában. Avasarala kisebb bebútorozott lakást szerzett neki, ahonnan gyalog eljuthatott az irodába. Nem volt sokkal nagyobb, mint valamelyik olcsó bérelt üreg a Ceresen. Egy nagyobb helyiségből állt, ami nappaliként és hálószobaként funkcionált, meg egy kisebből, benne zuhanyfülkével és vécével, és egy még kisebből, ami konyhának próbálta kiadni magát. A hátizsákja összeroskadva állt a sarokban. Bobbie pár dolgot már kiszedett belőle, de a holmija nagy része egyelőre benne maradt. Előző este hajnali egyig fennmaradt, és olvasott, aztán már csak arra maradt ereje, hogy fogat mosson, és belezuhant a mennyezetről lehúzható ágyba.

Ahogy állt, és nehezen ébredezve felmérte maga körül a szobát, Bobbie hirtelen teljesen megvilágosodott. Mintha váratlanul lekaptak volna a szeméről egy sötét szemüveget, amiről addig azt sem tudta, hogy viseli, és csak hunyorgott az erős fénytől. Itt volt, három óra alvás után kellett kimásznia az ágyából, hogy jelentkezzen a naprendszer egyik legbefolyásosabb asszonyánál, de őt csak az foglalkoztatta, hogy nem vágta rendbe a szobáját, és hogy legszívesebben egy bronz tollkészlettel halálra verte volna az egyik kollégáját. Ja, és hogy hivatásos tengerészgyalogosként a jelenleg legveszélyesebb ellenség kormányának szolgálatába állt, mert valaki rosszul bánt vele a haditengerészet hírszerző szolgálatától. És nem mellékesen arra vágyott, hogy visszamehessen a Ganymedesre, és végezhessen valakivel, miközben halvány fogalma sem volt róla, ki lehet az a valaki.

A váratlan és kristálytiszta látomás, amely feltárta előtte, látszólag mennyire félresiklott az élete, mindössze néhány másodpercig tartott, aztán visszatért a köd és a megfosztottság érzete, és csupán az a nyugtalanító benyomás maradt meg benne, hogy elfelejtett megtenni valami fontosat.

Felkapta magára előző nap viselt egyenruháját, kiöblítette a száját, aztán kilépett az ajtón.

Avasarala szerény irodája zsúfolásig megtelt. Bobbie legalább három civilt felismert az első földi megbeszéléséről. Az egyikük az a holdvilágképű férfi volt, akiről Bobbie hamarosan megtudta, hogy Sadavir Errinwrightnak hívják, Avasarala felettese, és valószínűleg a második legnagyobb hatalmú ember a Földön. Ők ketten éppen elmélyülten beszélgettek, amikor Bobbie belépett, és Avasarala észre sem vette őt.

Bobbie hirtelen megpillantott egy katonai egyenruhás kisebb csoportot, aztán feléjük óvakodott, mígnem tudatosodott benne, hogy mind tábornok vagy admirális, majd irányt változtatott. Végül Soren, az egyetlen olyan ember mellett kötött ki, aki egymagában ácsorgott a szobában. A férfi még csak rá sem pillantott, azonban volt valami a tartásában, ami azt a rá jellemzően nyugtalanító, erőteljes és őszintétlen sármot árasztotta. Bobbie rájött arra , hogy az a fajta férfi, akit szívesen ágyba vinne, ha elég részeg lenne hozzá, csatában viszont nem merné rábízni, hogy fedezze őt. Jobban belegondolva mégsem, sosem lesz elég részeg ehhez.

– Draper! – szólította meg harsányan Avasarala, miután végre észrevette, hogy megérkezett.

– Igenis, asszonyom – válaszolta Bobbie, és egy lépest tett előre, miközben a szobában mindenki abbahagyta a beszélgetést, és rá szegezte a tekintetét.

– Maga a kapcsolattartóm – mondta Avasarala, és a szeme alatti karikák mostanra oly mértékben kihangsúlyozottá váltak, hogy nem is annyira fáradtságnak, hanem valamiféle diagnosztizálatlan betegség tünetének hatottak. – Szóval tartson kapcsolatot, a kurva életbe is! Hívja fel a sajátjait!

– Mi történt?

– A ganymedesi helyzet átcsapott abba a szarviharba, ami egyszer és mindenkorra véget vet minden szarviharnak – válaszolta. – Ténylegesen kitört a háború.

Huszonegyedik fejezet: Prax

Prax térdelt, karját kábelkötegelővel szorosan összekötötték a háta mögött. Sajgott a válla. Fájt, ha megpróbálta feltartani a fejét, és fájt, ha hagyta előrebukni. Amos arccal a földön feküdt elterülve. Prax azt hitte, hogy halott, amíg észre nem vette a két karját hátul összeszorító kábelkötegelőt. Ahol eltalálta a gumilövedék, amit elrablóik a gépész tarkójába eresztettek, hatalmas belilult duzzanat éktelenkedett. A többiek zöme – Holden, a Pinkwater zsoldosai közül néhányan, és még Naomi is – az övéhez hasonló testhelyzetben gubbasztottak, de nem mindegyikük.

Négy évvel korábban ellepték az állomást a lepkék. Balul ütött ki egy karantén-kísérlet, és hüvelyknyi szürke-barna bagolylepkék repkedtek megfékezhetetlenül mindenfelé a kupolájában. Hőcsapdát építettek: pár cseppnyi szintetikus feromonnal átitatott hőálló szövetdarabot helyeztek el hosszú, teljes spektrumú világítóegységek alatt. A lepkék túl közel repültek hozzájuk, és a hő elpusztította őket. Az elégett apró testek bűze napokon át elviselhetetlenné tette a levegőt, és pontosan olyan szaga volt mindennek, mint annak a sebkiégető fejnek, amivel elrablóik a sebesült pinkwateres férfit kezelték. Vékony fehér füst szállt fel a fröccsöntött műanyag asztalról, amire felfektették.

– Én csak… – szólalt meg a pinkwateres férfi benyugtatózott bódultságában. – Folytassátok, és fejezzétek be nélkülem. Majd a…

– Még egy vérzik – állapította meg egyik elrablójuk. A vaskos alkatú nő bal szeme alatt anyajegy sötétlett, kezén vértől csatakos gumikesztyűt viselt. – Amott az.

– Látom. Máris – válaszolta a férfi a sebkiégetővel, aztán a fémfejet a páciens nyílt hasi sebébe nyomta. Elektromos kisülések ropogtak élesen, aztán újabb vékony fehér füstcsík szállt fel a sebből.

Amos váratlanul áthengeredett, törött orra furcsa szögben állt, arcát alvadó vér borította.

– Lehed, hogy dévedeg, gabidágy – mondta, de szavai nehézkesen törtek elő orra feldagadt roncsai mögül –, de deb hiddéb, hogy ezeg idd iddedi bizdodzságiag.

A helyiség, ahol Prax találta magát, amikor lehúzták a fejéről a fekete csuklyát, nem a rendészeti szerveknél megszokott légkört árasztotta. Inkább régi irodának tűnt. Olyasfélének, amilyet egy biztonsági ellenőr vagy egy szállítmányozási tisztviselő használhatott, mielőtt beindult a leépülés: hosszú íróasztal, az asztallap felületébe beépített terminállal, néhány süllyesztett lámpa a mennyezeten, egy hervadt növény – Sanseviera trifasciata –, amelynek hosszú zöldesbarna levelei lassanként sötét nyákká rothadtak. A szürke páncélos őrök vagy katonák, vagy bármik voltak is, rendkívül szisztematikusan és hatékonyan dolgoztak. Az egyik fal mentén végig foglyok sorakoztak összekötözött bokával és csuklóval, kézi termináljaikat, fegyvereiket és személyes értéktárgyaikat a szemközti fal mellett halmozták fel, és két őr vigyázott rájuk, akiknek ez a körülményeket figyelembe véve nem okozott túl nagy megerőltetést. A páncélok, amelyeket Holdenről és Amosról leszedtek, a fegyvereik mellett hevertek a földön. Aztán ketten – Prax egészségügyieknek vélte őket – hozzáláttak a munkához, és elsőként a legsúlyosabban megsérülteket látták el. Egyelőre nem volt idejük másokkal is foglalkozni.

– Van bármi ötlete, kik lehetnek ezek? – kérdezte súgva Wendell.

– Nem a KBSz – felelte Holden.

– Akkor meglehetősen nagyszámú gyanúsított marad még – állapította meg a pinkwateresek parancsnoka. – Felbosszantott bárkit, akiről tudnom kellene?

Holden arcára fájdalmas kifejezés ült ki, és amennyire a körülmények engedték, vállrándításhoz hasonló mozdulatot tett.

– Meglehetősen hosszú lenne a lista – felelte.

– Itt is vérzik valaki – szólalt meg a nő.

– Látom – felelte a sebkiégetős férfi. Recsegés, füst, az égett hús szaga.

– Ne vegye zokon, Holden kapitány – mondta Wendell –, de egyre inkább úgy érzem, hogy jobban jártam volna, ha egyszerűen lelövöm, amikor alkalmam nyílott rá.

– Megértem – válaszolta egy biccentéssel Holden.

A katonák közül négy tért vissza a helyiségbe. Mind zömök földi alkat volt. Az egyikük – egy őszes, homlokára fésült hajú, tekintélyt parancsoló, sötét bőrű férfi – hadarva parancsokat suttogott egy mikrofonba. Tekintete végigsiklott a foglyokon, nézte, de mintha nem látta volna őket. Mintha csak ládák lennének. Amikor tekintete megállapodott Praxon, bólintott, de nem neki.

– Stabil az állapotuk? – kérdezte az egészségügyiektől a sötét bőrű férfi.

– Ha rajtam állna – felelte a nő –, ezt itt nem mozdítanám.

– És ha nem?

– Valószínűleg kibírja. Amennyire lehetséges, kerülje a több g-s gyorsulást, amíg nem sikerül eljuttatnom egy valódi orvosi szobába.

– Elnézést – szólt Holden. – Valaki elárulná, mi az ördög folyik itt?

Akár a falnak is beszélhetett volna.

– Tíz perce van – mondta a sötét bőrű férfi.

– Szállítóhajó?

– Még nem. A biztosított épület.

– Csodás – válaszolta fanyarul a nő.

– Mert ha érdekelné önöket a véleményünk – folytatta Holden –, azzal kellene kezdenünk, hogy mindenkit kimenekítünk a Ganymedesről. Ha azt szeretnék, hogy az embereik továbbra is emberek maradjanak, el kell mennünk innen. Abban a laborban, ahol jártunk, a protomolekulával találkoztunk.

– Kettesével szállítsák át őket! – utasított a sötét bőrű férfi.

– Igenis, uram – felelte a nő.

– Figyelnek rám? – ordította Holden. – A protomolekula elszabadult az állomáson!

– Ránk se hederítenek, Jim – jegyezte meg Naomi.

– Ferguson! Mott! – mondta a sötét bőrű férfi. – Jelentést kérek!

A szobára csend telepedett, amíg valaki valahonnan bejelentkezett.

– Eltűnt a kislányom – szólalt meg Prax. – Az a hajó elvitte a kislányomat.

Rá sem figyeltek. Nem is számított rá. Holdenen és a legénységén kívül eddig senki sem hallgatta meg. A sötét bőrű férfi előregörnyedt, arcán mélységes összpontosítás tükröződött. Prax érezte, hogy feláll a tarkóján a szőr. Rossz előérzete támadt.

– Ismételje meg – mondta a sötét bőrű férfi. Aztán egy pillanattal később:

– Mi lövünk? Ki az a mi?

Valaki válaszolt. Az egészségügyiek és a fegyverekre vigyázó őrök tekintete is a parancsnokra szegeződött. Kifejezéstelen arccal néztek, akár a pókerjátékosok.

– Értettem. Alfa üteg, parancsmódosítás. Siessenek a kikötőbe, és szerezzenek egy szállítóhajót! Fegyverhasználat engedélyezett. Ismétlem: fegyverhasználat engedélyezett. Chernev őrmester, vágja le a foglyok lábbéklyóit!

A fegyverekre vigyázó egyik őr meglepetten hátrahőkölt.

– Mindegyikét, uram?

– Mindegyikét. Ennek az úriembernek pedig kerítsenek kerekes hordágyat!

– Mi történt, uram? – kérdezte az őrmester zavarodottságtól és félelemtől feszült hangon.

– Az történt, hogy parancsot adtam valamire – válaszolta a sötét bőrű férfi, és kivonult az ajtón. – Fogjon hozzá!

Prax durva rezgésként érzékelte a műanyagot elmetsző kést a bokáján. Észre sem vette, hogy elzsibbadt a lába, míg a tűszúrásokra emlékeztető bizsergés könnyeket nem csalt a szemébe. Fájt talpra állnia. A távolban valami hatalmasat dörrent, mintha egy üres teherkonténert ejtettek volna le a magasból. Az őrmester levágta Amos lábáról a béklyót, aztán odalépett Naomihoz. Egy őr még mindig a holmijuk mellett strázsált. Az egészségügyiek valamilyen édesen illatozó zselével lezárták a gyomron lőtt férfi hasát. Aztán az őrmester lehajolt.

Prax csupán abból tudhatta, hogy készül valami, ahogy Holden és Amos összenézett. Holden hanyagul, mintha csak a mosdóba menne, megindult az ajtó felé.

– Hé! – kiáltott oda neki a fegyverekre vigyázó őr, és felemelte karvastagságnyi puskáját. Holden ártatlan képpel felnézett, és az összes tekintet rászegeződött, miközben Amos a térdével fejbe rúgta az őrmestert. Prax meglepetten felnyikkant, és a fegyver csöve feléje lendült. Próbálta felemelni a kezét, de két karja még mindig összekötözve lógott a háta mögött. Wendell előrelépett, az orvosnő csípőjének támasztotta a lábát, és betaszította őt az őr tűzvonalába.

Naomi az őrmester nyakán térdelt, a férfi arca ellilult. Holden ugyanabban a pillanatban rúgott bele a kezében sebkiégetőt tartó férfi térdhajlatába, mint amikor Amos leteperte a puskás férfit. A sebkiégető fej üvegkocogtatáshoz hasonló hanggal vetett szikrát a földön. Paula közben megkaparintotta az őrmester kését, egyik honfitársa háta mögé lépett, és levágta csuklójáról a kábelkötegelőt. A puskás férfi meglendítette a könyökét, Amos tüdejéből pedig süvítve távozott a levegő. Holden rávetette magát az egészségügyi csapat hímnemű felére, térdével a földhöz szorította a férfi vállát. Amos csinált valamit, amit Prax nem látott, mire a puskás őr felnyögött és összecsuklott.

Paulának épp akkor sikerült keresztülvágnia pinkwateres társának béklyóját, amikor az orvosnő felkapta a puskát. A kiszabadult férfi kirántotta a pisztolyt a harcképtelenné tett őrmester fegyvertokjából, aztán előrehajolt, és a pisztoly csövét az orvosnő halántékának szorította, aki egy negyed pillanattal megkésve lendítette fel a puskát.

Mindenki megdermedt. Az orvosnő elmosolyodott.

– Matt – szólalt meg, majd óvatosan lerakta a puskát a földre.

Az egész tíz másodpercig sem tartott.

Naomi fogta a kést, aztán módszeresen elvágta a csuklóbéklyókat, miközben Holden mögötte haladva sorra kikapcsolta a jeltelen szürke páncélok kommunikációs hálózatát, aztán a hátuk mögött kábelkötegelővel összekötözte a kezüket. Tökéletesen visszájára fordult a korábbi helyzet. Praxnak, aki életet igyekezett dörzsölni bénult ujjaiba, az az abszurd látomása támadt, hogy a sötét bőrű férfi visszajön, majd ordítva parancsokat kezd osztogatni neki. Újabb dörrenést hallott, még egy hatalmas, kongó konténer csapódott a földre és döndült meg, akár egy dob.

– Szeretném, ha tudnák, mennyire nagyra értékelem, ahogy ellátták az embereimet – fordult Wendell az egészségügyi csapat két tagjához.

A nő mosolyogva valami mocskosat és kellemetlent javasolt neki.

– Wendell – szólalt meg Holden, miközben a holmijuk között matatott, aztán odadobta a kártyakulcsot a pinkwateresek parancsnokának.

– Az Alvajáró még mindig a maguké, de most azonnal oda kell menniük, és el kell húzniuk innen a fenébe.

– Felesleges győzködnie – válaszolta Wendell. – Hozzátok azt a hordágyat! Most nem fogjuk a sorsára hagyni, és ki kell jutnunk innen, mielőtt megérkezne az erősítés.

– Igenis, uram – felelte Paula.

Wendell Holdenhez fordult.

– Érdekes élmény volt megismerkednem magával, kapitány. Még egyszer ne menjünk bele ilyesmibe!

Holden bólintott, de nem állt le a páncélja felcsatolásával, hogy kezet fogjon. Amos ugyanígy tett, aztán kiosztotta a korábban elkobzott fegyvereket. Holden ellenőrizte a fegyvere tárát, aztán ugyanazon az ajtón távozott, ahol korábban a sötét bőrű férfi is kiment, Amos és Naomi pedig szorosan a nyomában haladt. Praxnak meg kellett szaporáznia a lépést, hogy beérje őket. Újabb robbanást hallott, ezúttal már nem annyira messziről. Prax úgy érezte, mintha megremegne a lába alatt a jég, de lehetségesnek tartotta, hogy csak képzelődik.

– Mi… mi folyik itt?

– Kezdi kifejteni a hatását a protomolekula – felelte Holden, és odadobott Naominak egy kézi terminált. – Terjed a fertőzés.

– Deb hiddéb, hogy ez ledde a helyzed, gabidágy – szólalt meg Amos. Fintorogva megragadta az orrát a jobb kezével, és rántott egyet rajta. Amikor elengedte, nagyjából egyenesnek tűnt. Mindkét orrlyukából kiszedett egy-egy véres színű takonygombócot, aztán mély lélegzetet vett. – Így már jobb.

– Alex! – szólt bele Naomi a kézi mikrofonba. – Alex, mondd, hogy még működik a kapcsolat! Szólj hozzám!

A hangja remegett.

Újabb dörrenés, ezúttal hangosabb, mint bármi, amit Prax valaha hallott. A rengést most határozottan nem beképzelte magának, leterítette Praxot. A levegőben furcsa szag terjengett, a túlhevült vaséra emlékeztetett. Az állomás lámpái vibrálni kezdtek, aztán kialudtak, a vészkiürítési LED-ek halványkékje izzott fel. Alacsony nyomású sziréna vijjogott fel, három hangból álló bégetését úgy alakították, hogy ritka vagy fogyatkozó levegőben is jól hallható legyen. Amikor Holden megszólalt, mintha csak magában merengett volna.

– Vagy lehet, hogy az állomást bombázzák.

A Ganymedes Állomás az első helyek egyike volt, ahol az emberiség tartósan megvetette a lábát a külső bolygók térségében. Hosszú távra berendezkedve építették meg, nem csupán architektúrája tekintetében, hanem azt figyelembe véve is, hogyan fog illeszkedni a naprendszer sötét pereme felé törekvő emberi terjeszkedés nagyszabású tervébe.

A katasztrófa lehetősége a DNS-ébe volt kódolva már a kezdet kezdetétől fogva. A Jupiter-rendszer legbiztonságosabb holdjának számított. Egykor a név puszta említése újszülött kisbabák és haszonnövényekkel teli kupolák képeit idézte az emberek eszébe. Ám a tükör lezuhanása óta eltelt hónapok szertefoszlatták ezt a képzetet.

A levegő kiszökését megakadályozni hivatott zsilipajtókat felfeszítették, amikor az azokat kiszolgáló hidraulika felmondta a szolgálatot. A vésztartalékokat felélték, és nem töltötték újra fel. Mindenféle olyan értéket, amivel ételt vagy kijutási lehetőséget lehetett vásárolni a feketepiacon, elloptak és eladtak. A Ganymedes társadalmi infrastruktúrája megindult a lassú, elkerülhetetlen összeomlás felé. A pesszimista forgatókönyvek legpesszimistább változatai sem számoltak ehhez hasonlóval.

Prax a boltíves köztéren állt, ahol Nicolával annak idején először randevúztak. Egy kis dulceríában ettek együtt, kávéztak és flörtöltek. Még mindig fel tudta idézni a nő arcának formáját és a lélegzetelállító borzongást, amikor először megfogta a kezét. A jég, ahol egykor a dulcería állt, most töredezett káosszá omlott szét. Tucatnyi folyosó keresztezte itt egymást, és emberek özönlöttek rajtuk, útban a kikötőbe, vagy legalább a hold kellően mély rétegeibe, ahol a jég megóvhatja őket, vagy ahol elhitethetik magukkal, hogy biztonságban vannak.

Egyetlen otthona, amit valóban ismert, fokozatosan széthullott körötte. Több ezer ember fog meghalni az elkövetkező néhány órában. Prax tudta ezt, és a lelke mélyén beleborzongott. De Mei azzal a hajóval távozott, így rá nem ez a sors várt. Még mindig meg kellett mentenie őt, épp csak nem ettől. Ez elviselhetővé tette az iszonyatot.

– Alex azt mondja, forró odakint a helyzet – számolt be Naomi, ahogy négyesben átsiettek a romok között. – Igazán forró. Nem fog lejutni a kikötőbe.

– Ott a másik leszállóhely – jegyezte meg Prax. – Oda is mehetünk.

– Ez a terv – válaszolta Holden. – Add meg Alexnek a kutatóbázis koordinátáit!

– Igenis – mondta Naomi ugyanabban a pillanatban, amikor Amos, akár egy osztályteremben jelentkező kisgyerek, felemelte a kezét:

– Ahol a protomolekulát találtuk?

– Ezt az egyetlen titkos leszállóhelyet ismerem – felelte Holden.

– Ja, igen, értem.

Amikor Holden odafordult Praxhoz, az arca szürkének tűnt a megerőltetéstől és a félelemtől.

– Rendben, Prax. Maga az idevalósi. A páncélunk vákuumban is használható, de magának és Naominak szkafandert kell szereznünk. Nemsokára átvágunk a poklon, és annak nem minden bugyra lesz légnyomás alatt. Nincs időm arra, hogy eltévedjek, vagy hogy kétszer kelljen megkeresnünk valamit. Innentől magának kell vezetnie minket. Képes lesz rá?

– Igen – felelte Prax.

A vészhelyzetekre rendszeresített szkafandereket könnyű volt megtalálni. Kellően mindennaposnak számítottak ahhoz, hogy ne legyen csereértékük, és élénk színű védelmi állomásokon tárolták őket. A főbb csarnokokból mostanra minden készletet elvittek, de nem okozott nehézséget betérni az egyik szűk mellékfolyosóba, amely az egyik kevésbé népszerű épületegyütteshez vezetett, ahová Prax annak idején Meit vitte el rendszeresen korcsolyázni. Az űrruhák biztonsági narancssárga-zöld színezetűek voltak, hogy jól láthatóak legyenek a mentőcsapatok számára. A rejtőszínek jobban megfeleltek volna. A maszkok illékony műanyagtól bűzlöttek, illesztések gyanánt pedig egyszerű gyűrűket varrtak be az anyagba. A melegítőegységek karbantartását láthatólag elhanyagolták, és valószínűnek tűnt, hogy a tartós használattól könnyen lángra kaphatnak. Újabb robbanás hallatszott, amit két másik követett, mindegyik közelebbről, mint a megelőző.

– Nukleáris töltetek – állapította meg Naomi.

– Esetleg gauss lövedékek – válaszolta Holden. Mintha csak az időjárásról csevegtek volna.

Prax vállat vont.

– Bárhogy is, ha egy találat alagútba csapódik be, az túlhevített gőzt jelent – mondta, miközben lezárta a saját oldalán lévő tömítést, és ellenőrizte a silány zöld LED-kijelzőt, ami azzal biztatott, hogy áramlik az oxigén. A fűtőrendszer pár pillanatra sárgára váltott, majd vissza zöldre. – Maga meg Amos még kijuthat innen élve, ha jó a páncéljuk. Nem hinném, hogy nekem és Naominak bármi esélyünk lenne.

– Nagyszerű – válaszolta Holden.

– Elveszítettem a Rocit – jelentette be Naomi. – Nem, az egész kapcsolat elveszett. Az Alvajárón keresztül kapcsolódtam össze vele. Valószínűleg felszállhatott.

Vagy salakká égett. Mindnyájuk tekintetéből ezt lehetett kiolvasni. Senki sem mondta ki.

– Erre! – vezette őket Prax. – Van itt egy szervizalagút, amit főiskolás koromban használtunk. Ezen át kikerülhetjük a Márvány Diadalív épületegyüttest, és feljuthatunk a felszínre.

– Ahogy jónak látod, haver – válaszolta Amos. Újra eleredt az orra vére. A vér feketének hatott sisakja halványkék fényében.

Utoljára sétált erre. Bármi történjék is, Prax többé nem fog visszajönni ide, mert az itt nem fog létezni. A szervizalagút végéig tartó vágta lesz az utolsó alkalom, hogy láthatja a helyet, ahol annak idején Jaimie Loomisszal és Tanna Ibtrahmni-Sookkal betéptek. A széles, alacsony mennyezetű amfiteátrum a víztisztító központ alatt, ahol gyakornokoskodott, megrepedt, a vízkészlet veszélybe került. Nem fogja gyorsan elárasztani a folyosókat, de pár nap múlva víz alá kerül minden alagút. Pár nap múlva ennek már nem lesz jelentősége.

Minden a LED vészvilágítás gyenge fényében parázslott, vagy sötétbe borult. A földet lucskos jég borította, miután a fűtőrendszer megpróbált felülkerekedni az őrületen, ám kudarcot vallott. Kétszer is akadály került az útjukba, előbb egy még mindig működő zsilipajtó, másodszor jégomlás formájában. Útközben jóformán senkivel sem találkoztak. Mindenki más a kikötő felé szaladt. Prax most szinte pontosan az ellenkező irányba vezette őket.

Még egy hosszú, ívelt falú előcsarnok, aztán fel egy kiszolgálórámpán, át egy üres alagúton, és…

A kék acélajtót, amely elállta az útjukat, nem zárták be, de biztonsági módba kapcsolt. A kijelző azt mutatta, hogy a túloldalán vákuum várja őket. A Ganymedest püfölő egyik isten-szerű ököl becsapott ide. Prax megtorpant, agyában szülőállomásának háromdimenziós szerkezeti vázlatát pásztázta. Ha a titkos bázis ott található, ő pedig itt áll, akkor…

– Nem tudunk odajutni – jelentette ki.

A többiek egy pillanatig némák maradtak.

– Nem jó válasz – szólalt meg végül Holden. – Találjon ki másikat!

Prax sóhajtva beszívta a levegőt. Ha visszamennének, lejuthatnának egy szinttel lejjebbre, aztán nyugat felé haladva alulról megpróbálhatnának eljutni a folyosóhoz, csupán az a gond, hogy egy olyan erős robbanás, amelyik itt beszakította a mennyezetet, valószínűleg egy szinttel lejjebb is károkat okozott. Ha továbbmennek a régi csővasútállomáshoz, talán sikerül találniuk egy szervizalagutat – nem mintha tudott volna ilyenről, de hátha –, ami, ha szerencséjük van, a megfelelő irányba visz. Három újabb robbanás rengette meg a jeget. Egy kemény pattanás kíséretében, mint amikor baseballütővel eltalálják a labdát, megrepedt mögötte a fal.

– Prax, haver – szólalt meg Amos –, jobb lenne minél előbb.

Szkafandert viseltek, tehát ha kinyitják az ajtót, nem pusztítja el őket a vákuum. Ám minden tele lesz törmelékkel. Bármilyen becsapódás, amely elég nagy erejű ahhoz, hogy áttörje a felszínt, azt jelenti…

Azt jelenti…

– Nem juthatunk oda… az állomás alagútjain keresztül – mondta végül. – De felmehetünk. Kijuthatunk a felszínre, és arra megközelíthetjük.

– És hogyan csináljuk? – kérdezte Holden.

Húsz percbe telt lezáratlan karbantartójáratot találni, de Praxnak sikerült ráakadnia egyre. A három egymás mellett haladó embernél nem szélesebb automata szervizegység a kupolán kívülre vezetett ki. Magából a szervizegységből már régen kiszerelték a használható alkatrészeket, de ez nem számított. A légzsilip akkumulátorról még mindig működött. Naomi és Prax betáplálták az instrukciókat, bezártak a belső ajtót, és lefuttatták a külső nyitószekvenciáját. A kiszökő nyomás egy pillanatra szelet keltett, aztán semmi. Prax kisétált a Ganymedes felszínére.

Már látott képeket a földi északi fényről. Azt elképzelni sem tudta volna, hogy valaha hasonlót láthat saját holdjának koromfekete egén. Ám ott, nemcsak felette, hanem horizonttól horizontig zöld, kék és aranyszínű csíkok húzódtak: szecska és törmelék, meg a lehűlő plazma sugárzó gázai. Az izzó fellobbanások fáklyahajtóművek helyét jelölték. Jó pár kilométerrel arrébb gauss-lövedék csapódott bele a hold felszínébe, a szeizmikus löket pedig ledöntötte őket a lábukról. Prax egy pillanatig csak feküdt, és figyelte a gejzírként a sötétségbe feltörő, majd hópelyhekként aláhulló vízkilövelléseket. Gyönyörű volt. Elméjének tudós, racionális része megpróbálta kiszámítani az energiaátadás mértékét, amikor egy sínágyúval kivetett volfrámdarab eltalálja a holdat. Egy miniatűr atomtöltetével érne fel, a szennyező sugárzás nélkül. Eltűnődött, vajon a lövedék megáll-e, mielőtt eléri a Ganymedes nikkel-vas magját.

– Jól van – szólalt meg Holden Prax szkafanderének olcsó rádiójában. A hangkép alacsonyabb frekvenciái elmosódtak, Holden hangja ezért egy rajzfilmfiguráéra emlékeztetett. – Merre tovább?

– Nem tudom – felelte Prax, és feltérdelt. A szemhatár felé bökött.

– Valamerre arra.

– Ennél több kellene nekem – mondta Holden.

– Még sosem jártam a felszínen – felelte Prax. – Kupolában persze igen. De idekint? Úgy értem, tudom, hogy közel vagyunk hozzá, de fogalmam sincs, hogyan jussunk el oda.

– Rendben – válaszolta Holden. A feje feletti teljes vákuumban valami hatalmas és távoli robbant szét. Arra emlékeztetett, amikor a régi rajzfilmekben valakinek hirtelen valami ötlete támad. – Meg tudjuk csinálni. Meg tudjuk oldani. Amos, te felmész arra a dombra, és meglátod, mit látsz. Prax, Naomi, induljanak meg arrafelé!

– Nem hinném, hogy szükség lesz erre, uram – szólalt meg Naomi.

– Miért nem?

Naomi felemelte a kezét, aztán Holden és Prax mögé mutatott.

– Mert egészen biztosra veszem, hogy ott épp a Roci száll le – felelte.

Huszonkettedik fejezet: Holden

A titkos leszállóhely egy kisebb kráter mélyedésében terült el. Amikor Holden felért a perem tetejére, és meglátta maga alatt a Rocinantét, a felgyülemlett feszültség hirtelen és tántorító feloldódása árulta el neki, mennyire rettegett az elmúlt néhány órában. De a Roci az otthont jelentette, és nem érdekelte, a racionális énje milyen erővel érvelt amellett, hogy még mindig rettenetes veszélyben vannak, az otthon biztonságot adott. Amikor egy pillanatra megállt, hogy kifújja magát, vakító fehér fény világította meg a helyet, mint amikor vakut villantanak. Holden még időben nézett fel az égre, hogy meglássa a magasan a hold felett gyorsan halványuló izzó gázfelhőt.

Még mindig emberek haltak meg a fejük felett az űrben.

– Tyűha! – szólalt meg Prax. – Nagyobb, mint amire számítottam.

– Korvett – válaszolta Amos leplezetlen büszkeséggel a hangjában.

– Fregatt-osztályú kísérőhajó.

– Fogalmam sincs, ez mit jelent – mondta Prax. – Úgy néz ki, mint egy óriási véső egy felfordított kávéscsészével a hátán.

– Az a hajtómű… – válaszolta Amos.

– Elég – vágott közbe Holden. – Gyerünk a légzsiliphez!

Amos ment elöl, a sarkára helyezve a testsúlyát, meggörnyedve és a karjával egyensúlyozva csúszott le a kráter jeges falán. Prax követte, és ez egyszer nem kellett neki segítség. Naomi indult el harmadikként. Reflexeit és egyensúlyát a változó gravitációban töltött élet csiszolta tökéletesre. Sikerült ténylegesen kecsesnek mutatkoznia.

Holden ment utoljára, teljességgel felkészült rá, hogy megcsúszik és megalázóan lebukfencezik a lejtőn, és önmagát is meglepte, hogy nem így történt.

Miközben szökellő léptekkel haladtak a kráter fenekén a hajó felé, félresiklott a külső légzsilip ajtaja, és Alex bukkant fel marsi testpáncélban, gépfegyverrel a kezében. Amint kellően közel kerültek a hajóhoz, hogy vehessék egymást a hold körüli rádiózajok közepette, Holden köszöntötte:

– Alex! El sem hiszed, mennyire jó látni téged!

– Hello, kapitány! – válaszolta Alex, és még hangsúlyozottan elnyújtott hangzói sem tudták leplezni megkönnyebbülését. – Nem tudtam biztosan, mennyire lesz meleg a helyzet ebben a leszállózónában. Üldözi magukat valaki?

Amos rohant fel a rámpán, aztán mackószerűen átölelte és felkapta a földről Alexet.

– Kurva jó érzés újra itthon! – köszöntötte.

Prax és Naomi követte őt. Naomi vállon veregette Alexet, ahogy belépett mellette.

– Jól csináltad. Köszönöm.

Holden megállt a rámpán, hogy még egyszer utoljára felpillantson. Az eget a hevesen dúló csata villanásai és fénycsíkjai töltötték meg. Hirtelen a felszínre tört benne egy belé ivódott emlék kisfiúkorából, ahogy Montanában figyeli a hatalmas viharfelhők belsejét egy-egy pillanatra megvilágító rejtett villámokat.

Alex vele együtt nézte a mennyboltot, aztán megszólalt:

– Eléggé mozgalmas volt eljutni ide.

Holden átkarolta a vállát.

– Kösz, hogy eljöttél értünk.

Amint a légzsilip megtelt levegővel, a csapat pedig levetette a páncélját és a szkafandereket, Holden szólalt meg:

– Alex, bemutatom Prax Menget. Prax, bemutatom a naprendszer legjobb pilótáját, Alex Kamalt.

Prax kezet rázott Alexszel.

– Köszönöm, hogy segít megkeresnem Meit.

Alex a homlokát ráncolva Holdenre pillantott, aki a fejét ingatva jelezte neki, hogy ne tegye fel a kérdést.

– Örülök, hogy megismerhetem, Prax.

– Alex – mondta Holden –, készülj a felszállásra, de addig ne emelkedj el, amíg be nem szíjaztam magam a másodpilóta ülésébe!

– Értettem – felelte Alex, és megindult a hajó orra felé.

– Minden az oldalán fekszik – állapította meg Prax, ahogy hamarjában körbepillantott a közvetlenül a belső zsilipajtó mellett lévő raktárhelyiségen.

– A Roci nem sok időt tölt el így a hasán fekve – válaszolta Naomi, aztán kézen fogta a botanikust és maga után húzta a legénységi hágcsóhoz, ami most mintha a padlón futott volna végig. – Egy válaszfalon állunk, az a fal pedig ott jobbra rendszerint a fedélzet.

– Alacsony gravitációban nőttél fel, és úgy tűnik, nem sok időt töltöttél még hajókon – mondta Amos. – Ami most következik, az szívás lesz neked, haver.

– Naomi! – szólalt meg Holden. – Menj fel a vezérléshez, és csatold be magad! Amos, vidd el Praxot a legénységi fedélzetre, aztán nyomás a gépterembe, és készítsd elő a Rocit egy kemény menetre!

Mielőtt elindulhattak volna, Holden Prax vállára tette a kezét.

– A felszállás és az út gyors és zötyögős lesz. Ha nem képezték ki több g-s repülésre, valószínűleg roppant kellemetlen is.

– Miattam ne aggódjon! – felelte Prax, és igyekezett bátornak mutatni magát.

– Tudom, hogy sok mindent kibír. Máskülönben nem élte volna túl az elmúlt néhány hetet. Most már semmit sem kell bizonyítania. Amos elkíséri a legénységi fedélzetre. Válasszon magának egy kabint, aminek nem áll név az ajtaján. Az lesz a maga kabinja. Helyezkedjen el a présülésben, és csatolja be magát, aztán nyomja meg az élénkzöld gombot a balján lévő konzolon! Az ülés telenyomja majd gyógyszerekkel, amik lenyugtatják, és megakadályozzák, hogy elpattanjon magában egy ér, ha esetleg keményen kell égetnünk.

– A kabinom? – kérdezte furcsa hangsúllyal Prax.

– Majd kerítünk magának ruhát meg mindenfélét, amint kievickéltünk ebből a szarból, és azokat is oda pakolhatja.

– A kabinom – ismételte el Prax.

– Igen – válaszolta Holden. – A kabinja.

Látta, hogy Prax torka összeszorul, és rájött, valószínűleg mennyit jelenthet a kényelem és biztonság egyszerű felkínálása valakinek, aki olyasmiken ment keresztül, mint az apró termetű botanikus.

Könnyek szöktek a férfi szemébe.

– Gyerünk, keressünk valami helyet neked – szólalt meg Amos, és magával vitte Praxot a tat felé.

Holden a másik irányban indult el, elhaladt a vezérlőfedélzet mellett, ahol Naomi már beszíjazta magát az ülésbe az egyik munkaállásnál, aztán továbbment a pilótafülkébe. Bemászott a másodpilóta ülésébe, és becsatolta magát.

– Öt perc – jelentette be a hajó nyílt belső csatornáján.

– Szóval – mondta Alex, és két szótagnyira elhúzott minden magánhangzót, miközben kapcsolókat kattintgatott, hogy befejezze a felszállás előtti ellenőrzést –, egy Mei nevű valakit keresünk.

– Prax lányát.

– És most kezdünk neki? Nekem úgy tűnik, ezzel parányit kitágítjuk a megbízatásunk kereteit.

Holden bólintott. Az eltűnt lány felkutatására nem kaptak felhatalmazást. Az ilyesmi egykor Miller dolga volt. Azt pedig sosem tudta volna értelmesen elmagyarázni, miért érzi egészen biztosan, hogy ez az elveszett kislány áll mindannak a középpontjában, ami a Ganymedesen történt.

– Szerintem ez az elveszett kislány áll mindannak a középpontjában, ami a Ganymedesen történt – mondta egy vállrándítással.

– Oké – válaszolt Alex, aztán kétszer rákattintott valamire az egyik konzolon, és összeráncolta a szemöldökét. – Hah, itt egy vörös jelzés. A raktér légzsilipjénél azt látom, hogy „nem záródik”. Azt hiszem, lefelé jövet eltalálhatott egy légvédelmi löveg. Meglehetősen forró volt a helyzet odafent.

– Hát, most nem fogunk itt vesztegelni azért, hogy megjavítsuk – mondta Holden. – Többnyire egyébként is vákuumban tartjuk a rakteret. Ha a belső légzsilip jól záródik, írd felül a riasztást, és induljunk!

– Értettem – felelte Alex, és beütötte a parancs-felülbírálást.

– Egy perc – jelentette be Holden a hajó nyílt belső csatornáján, aztán visszafordult Alexhez. – Szóval kíváncsi vagyok.

– Mire?

– Hogyan sikerült lehoznod a hajót a felettünk tomboló szarságon keresztül, és hogyan fogsz megint kivinni minket?

Alex felnevetett.

– Egyszerűen vigyázok rá, hogy ne jelentsek a másodiknál nagyobb fenyegetést senkire. És persze arra is, hogy már ne legyek ott, amikor úgy döntenek, rám is szentelhetnek figyelmet.

– Ezért fizetésemelést érdemelsz – mondta Holden, aztán belekezdett a visszaszámlálásba. Egynél a Rocit négy túlhevített gőzoszlop emelte el a Ganymedes felszínéről.

– Fordítsd el a hajót teljes égetéshez, amint lehet! – adta ki az utasítást Holden, miközben a felszállás moraja mesterséges rezegtetést adott a hangjához.

– Ennyire közel?

– Alattunk semmi sincs, ami érdekes lenne – felelte Holden, és a titkos bázisban látott fekete rostszálak maradványai jutottak az eszébe. – Olvaszd szét!

– Oké – mondta Alex. Aztán amint a hajó irányba állt felfelé, bejelentette: – Most megsarkantyúzom.

Annak ellenére, hogy ereiben végigáramlott a lé, Holden egy pillanatra elveszítette az öntudatát. Amikor magához tért, a Roci vadul billegett. A pilótafülke riasztók berregésétől volt hangos.

– Hő, drágám! – mormolta maga elé Alex. – Hő, nagylány!

– Naomi – szólalt meg Holden, miután rápillantott a taktikai kijelzőn villogó vörös pettyek összevisszaságára, és vértől megfosztott agyával próbálta értelmezni a jeleket. – Ki tüzel ránk?

– Mindenki. – Naomi hangja ugyanolyan kábának tűnt, mint amilyennek Holden érezte magát.

– Jaja – mondta Alex, és a feszültségtől visszavett egy keveset joviális öregfiús akcentusából. – Tényleg így van.

A hemzsegő vészjelek lassanként letisztultak előtte, és Holden látta, hogy igazuk van. Úgy tűnt, hogy a Ganymedes feléjük eső oldalán a belső bolygókról származó hajók fele fejenként legalább egy rakétát kilőtt rájuk. Beütötte a parancskódot, hogy minden fegyver szabadon tüzelhessen, a hátsó PVÁ-k kezelését pedig átirányította Amosnak.

– Amos, fedezd a seggünket!

Alex minden tőle telhetőt megtett, hogy a feléjük közelítő rakéták ne érhessék be őket, végül azonban reménytelennek bizonyult az ügy. Hús-vér utasokkal a fedélzetén semmi sem szökhetett el a fém és szilikon elől.

– Merre járunk… – kezdett bele Holden, de félbehagyta a mondatot, hogy célba vegye a jobb első PVÁ hatókörébe tévedt egyik rakétát.

A pontvédelmi ágyú hosszú sorozatot adott le rá. A rakéta kellően okos volt ahhoz, hogy élesen elkanyarodjon és kikerülje a lövedékeket, de a hirtelen irányváltoztatással újabb pár másodpercet biztosított nekik.

– A Callisto a Jupiter innenső oldalán jár – válaszolta Alex a Ganymedes utáni legnagyobb holdra utalva. – Nemsokára az árnyékába kerülünk.

Holden ellenőrizte az őket rakétákkal megcélzó hajók vektorait. Ha bármelyik üldözőbe vette őket, Alex húzása legfeljebb pár percet nyerhet nekik. Ám úgy tűnt, egyik sem eredt a nyomukba. A nagyjából tucatnyiból, amelyik rájuk támadt, több mint a fele mérsékelten vagy súlyosan megsérült már, az egyelőre épen maradtakat pedig lekötötte, hogy egymásra tüzeljenek.

– Úgy tűnik, egy másodpercig mindenki számára az első számú fenyegetést jelentettük – állapította meg Holden. – De már nem.

– Aha, elnézést kapitány. Nem igazán tudom, hogyan történhetett.

– Nem téged hibáztatlak – válaszolta Holden.

A Roci megrázkódott, Amos pedig kurjantott egyet a hajó nyílt belső csatornáján.

– Nehogy hozzá merjetek nyúlni a csajom seggéhez!

Két közelebbi rakéta eltűnt a taktikai kijelzőről.

– Szép munka volt, Amos! – szólalt meg Holden, miközben ellenőrizte a frissített becsapódási időket, és megállapította, hogy újabb fél percet nyertek.

– Picsába, kapitány, a Roci csinál mindent – felelte Amos. – Én csak bátorítom, hogy ne fogja vissza magát.

– Hamarosan behúzódunk a Callisto fedezékébe. Jól jönne egy kis figyelemelterelés – szólt oda Holdennek Alex.

– Oké, Naomi, még kábé tíz másodperc – mondta Holden. – Aztán zúdíts rájuk mindent, ami a rendelkezésünkre áll! Pár másodpercre meg kell vakítanunk őket.

– Értettem – válaszolta Naomi. Holden látta, hogy a lány összetett zavaró lézeres és rádiófrekvenciás támadást készít elő.

A Rocinante megint megbillent, és hirtelen a Callisto nevű hold töltötte ki Holden elülső érzékelőjének képernyőjét. Alex öngyilkos tempóban rohant feléje, az utolsó másodpercben pedig megperdítette, és kemény égetéssel hosszú tangenciális pályára állította a hajót.

– Három… kettő… egy… most – számolt vissza, miközben a Roci tattal előre zuhant a Callisto irányába, és olyan mélyen suhant el mellette, hogy Holden úgy érezte, ha kinyúlna a légzsilipen, felmarkolhatna a felszínről egy kis havat. Ugyanekkor Naomi zavaró csomagja rázúdult az őket üldöző rakéták érzékelőire, és elvakította őket, míg a processzoraik azon dolgoztak, hogy áttörjenek a zajon.

Mire újra bemérték a Rocinantét, a hajót már új vektoron és nagy sebességgel továbblendítette a gravitáció és a saját hajtóműve. Két rakéta belement a játékba, megpróbált irányt változtatni, hogy üldözőbe vegye őket, a többi viszont véletlenszerű irányokban bicegett tovább, vagy becsapódott a holdba. Mire a két üldöző ismét rájuk állt, a Roci tetemes előnyre tett szert, és különösebb sietség nélkül kilőhette őket.

– Sikerült – jelentette be Alex. Holden kissé nyugtalanítónak találta a pilótája hangjából kiérződő hitetlenkedést. Ennyire kevésen múlott volna?

– Egy pillanatig sem kételkedtem benne. Vigyél minket a Tychóra! Fél g-vel. A kabinomban leszek.

Amikor végeztek, Naomi a saját oldalára gördült át közös priccsükön, göndör fekete haja verejtéktől csatakosan tapadt a fejbőréhez. Még mindig zihált. Ahogy Holden is.

– Ez egészen… féktelen volt – szólalt meg a lány.

Holden bólintott, de még nem kapott elég levegőt ahhoz, hogy ténylegesen megszólaljon. Amikor nem sokkal korábban lemászott a pilótafülkéből a legénységi hágcsón, Naomi már szíjaitól megszabadulva várt rá. Megragadta és olyan hevesen kezdte csókolni Holdent, hogy az ajka is felrepedt. Holden észre sem vette. Alig sikerült magukon tartani a ruhájukat a kabinig. Ami utána történt, mostanra meglehetősen összemosódott Holden emlékezetében, habár sajgott a lába és fájt az ajka.

Naomi áthemperedett rajta, aztán lemászott a priccsről.

– Pisilnem kell – jelentette be, aztán magára húzott egy köntöst, és kiment az ajtón. Holden csak odabólintott neki, még mindig nem tudott megszólalni.

Odébb csusszant az ágy közepére, aztán pillanatra kinyújtóztatta a végtagjait. Az volt az igazság, hogy a Roci kabinjait nem pároknak tervezték, különösen pedig a fekvőhelyként is funkcionáló présüléseket nem. Azonban az elmúlt egy év során egyre több időt töltött Naomi kabinjában, mígnem az, úgymond, a kettejük kabinja lett, és Holden már nem is aludt máshol. A több g-s manőverek alatt nem osztozhattak meg a priccsen, de mindeddig nem fordult elő, hogy aludtak volna, amikor a hajó több g-s manőverekre kényszerült. És ez a trend tartósnak ígérkezett.

Holden épp elszenderedett volna, amikor Naomi visszaért. Hideg, nedves mosakodókendőt dobott Holden hasára.

– Hú, ez aztán a frissítő – mondta hirtelen felülve Holden.

– Még forró volt, amikor letekertem a rúdról.

– Ez – mondta Holden, miközben lemosta magát – igencsak mocskosan hangzott.

Naomi szélesen elmosolyodott, aztán leült a priccs szélére, és megbökdöste Holden oldalát.

– Még mindig képes vagy szexre gondolni? Azt hittem, mindent kiadtál magadból.

– A halál érintése csodásan lerövidíti a két menet közötti pihenőidőt.

Naomi még mindig köntösébe burkolózva bemászott mellé az ágyba.

– Tudod – mondta –, az én ötletem volt. És feltétlenül támogatom, hogy szexszel tegyünk újból hitet az élet mellett.

– Miért van olyan érzésem, hogy a mondat végéről lemaradt a „de”?

– De…

– Á, itt is van.

– Van valami, amit meg kell beszélnünk. És ez alkalmas pillanatnak tűnik.

Holden átgördült a saját oldalára, szembefordult Naomival, és féloldalt felkönyökölt. A lány arcába egy vastag tincs lógott bele, Holden pedig félresimította a másik kezével.

– Mi rosszat tettem? – kérdezte.

– Nem igazán olyasmiről van szó, amit tettél – felelte Naomi. – Sokkal inkább olyasmiről, amit épp most tenni készülsz.

Holden a lány karjára tette a kezét, de kivárta, hogy folytassa. Naomi köntösének puha szövete nedves bőréhez tapadt.

– Aggódom amiatt – mondta végül –, hogy azért megyünk a Tychóra, hogy valami hatalmas ostobaságot csinálj.

– Naomi, nem voltál ott, nem láttad…

– De láttam Jim, Amos szkafanderkamerájának képén. Tudom, mi ez. Tudom, menyire rettegsz tőle. Engem is halálra rémít.

– Nem – felelte Holden, a hangjából áradó düh még magát is meglepte. – Nem tudod. Nem voltál ott az Eroson, amikor elszabadult, egyáltalán…

– Hé, ott voltam. Talán nem a sűrűjében. Nem úgy, mint te – válaszolta Naomi még mindig nyugodt hangon. – De segítettem elvinni az eü-kezelőbe azt, ami megmaradt belőled és Millerből. És végignéztem, ahogy ott megpróbálsz meghalni. Egyszerűen nem vádolhatjuk meg Fredet azzal…

– Ebben a pillanatban, és szó szerint ebben a pillanatban, a Ganymedes talán éppen átalakul.

– Nem…

– De. Igenis, lehetséges. Elképzelhető, hogy pár millió halottat hagytunk a sorsukra, akik még nem tudnak erről. Melissát és Santichait? Emlékszel rájuk? Képzeld el, ahogy a protomolekula azokká a testdarabokká csupaszítja le őket, amiket pillanatnyilag hasznosnak ítél! Képzeld el őket testdarabokként! Mert ha a protomolekula elszabadult a Ganymedesen, azok maradnak csak belőlük.

– Jim – felelte figyelmeztető éllel Naomi. – Pontosan erről beszélek. Az, hogy ennyire átérzed a dolgot, még nem bizonyíték. Arra készülsz, hogy azt az embert, akit az elmúlt egy évben barátodnak és pártfogódnak tekinthettél, talán egy egész hold lakosságának elpusztításával vádold meg. Fredet nem ilyennek ismerjük. És több jóindulattal tartozol neki.

Holden ülő helyzetbe húzta fel magát, lelke egy része – az a része, amelyik berágott rá, amiért nem tudott kellőképp azonosulni vele – fizikailag is távolabb szeretett volna kerülni Naomitól.

– Én adtam át Frednek, ami még megmaradt belőle. Én adtam oda neki, ő pedig megesküdött nekem, hogy sosem fogja bevetni. De odalent nem ezt láttam. A barátomnak nevezed, de Fred mindig is csak azt tette, amivel előbbre mozdíthatta a saját ügyét. Még az is csak a politikai játszmája része volt, hogy segített nekünk.

– Elrabolt gyerekeken végezne kísérleteket? – kérdezte Naomi. – Egy egész holdat, a külső bolygók egyik legfontosabbikát tenné kockára, vagy pusztítaná el egy csapásra? Neked ez logikusnak tűnik? Szerinted Fred Johnson ilyen?

– A KBSz-nek még nagyobb szüksége lenne a Ganymedesre, mint a két belső bolygó bármelyikének – felelte Holden, végül beismerve azt, amitől a legjobban tartott azóta, hogy rátalált a fekete rostszövetre. – Azok pedig nem hajlandók átadni neki.

– Elég! – mondta Naomi.

– Talán csak elűzni igyekszik onnan őket, vagy a holdért cserébe eladta nekik a mintát. Ez legalább megmagyarázná a sűrű belső bolygók közti forgalmat, amit egy ideje tapasztalunk…

– Ne! Elég! – ordított rá Naomi. – Nem vagyok hajlandó itt ülni, és végighallgatni, hogy bebeszéled magadnak ezt.

Holden válaszolni akart, de Naomi felült vele szemben, és a szájára tette a kezét.

– Nem tetszett ez az új Jim Holden, akivé mostanában váltál. A fickó, aki inkább a fegyveréért nyúlt, mint hogy tárgyaljon. Tudom, hogy a KBSz verőlegényének lenni szar munka, és tudom, hogy rengeteg meglehetősen szemét dolgot kellett megtennünk az Öv védelme érdekében. De ez még mindig te voltál. Még mindig téged láttalak a felszín alatt megbújva, ahogy arra vársz, hogy újra előjöhess.

– Naomi – mondta Holden, ahogy elhúzta a szájáról a lány kezét.

– Ez a fickó viszont, aki alig várja, hogy igazságos pisztolyhőst játszhasson a Tychón? Ennek semmi köze Jim Holdenhez. Nem ismerem ezt az embert – mondta a lány, aztán a homlokát ráncolta. – Nem. Ez így nem igaz. Mégiscsak felismerem. Millernek hívják.

Holden azt érezte a legelviselhetetlenebbnek, Naomi mennyire nyugodt maradt. Egyszer sem emelte fel a hangját, nem tűnt dühösnek. Ehelyett – és ez végtelenül rosszabbnak hatott – beletörődő szomorúságot érzett ki a hangjából.

– Ha ez az, akivé lettél, akkor jobb, ha kiteszel valahol. Többé nem tarthatok veled – mondta Naomi. – Kiszálltam.

Huszonharmadik fejezet: Avasarala

Avasarala az ablakánál állt, és a kinti hajnali párát nézte. A távolban egy szállítójármű emelkedett fel a magasba. Ráült a fúvókájából kiáramló gázsugárra, amely fényes fehér felhőoszlopra emlékeztetett, aztán eltűnt. Avasarala keze fájt. Tudta, hogy a retináját ingerlő fotonok némelyike tőle pár fénypercnyire végbemenő robbanásokból eredt.

A Ganymedes Állomásról, ami egykor a legbiztonságosabb légkör nélküli égitestnek számított, aztán háborús zónává változott, mostanra pedig kiégett pusztaság maradt belőle. Ugyanúgy nem tudta kiválasztani a hold haláltusájából származó fényt, ahogy nem tudott volna kiemelni egyetlen sómolekulát az óceánból, ám mégis tudott a jelenlétéről, és ez a tény sziklaként nehezedett a gyomrára.

– Kérhetek megerősítést – szólította meg Soren. – Nguyennek tizennyolc órán belül be kell nyújtania a parancsnoki jelentését. Amint ez a kezünkbe kerül…

– Tudni fogjuk, mit mondott – csattant fel Avasarala. – Ezt ebben a pillanatban elárulhatom magának. A marsi haderők fenyegető hadállásba rendeződtek, ezért kénytelen volt támadólag reagálni. La la szétcseszett la. Honnan szerezte a hajókat?

– Admirális – felelte Soren. – Azt hittem, a poszthoz hajók is járnak.

Avasarala hátrafordult. A fiú fáradtnak tűnt. Kora hajnal óta dolgozott. Mint mindannyian. Szeme véreres volt, bőre sápadt és verejtéktől nyirkos.

– Magam szedtem szét azt a parancsnoki csapatot – mondta Avasarala. – Addig nyesegettem, amíg egy fürdőkádban is el lehetett volna süllyeszteni. Mégis elegendő tűzerővel vonult fel ahhoz, hogy darabokra szedje a marsi flottát?

– Úgy tűnik – válaszolta Soren.

Avasarala elfojtotta a késztetést, hogy a földre köpjön. A szállítójármű hajtóműveinek morajlása végül elért hozzá, a hangot letompította a távolság és az ablaküveg. A fény már kihunyt. Kialvatlan elméje számára ez pontosan olyannak tűnt, mint a Jupiter-rendszerrel és az Övvel folytatott politikai játszmák. Valami történt – látta megtörténni –, ám csak jóval az esemény után hallott róla. Amikor már túl késő volt.

Hibát követett el. Nguyen háborús héja volt. Az a fajta kamasz fiú, aki még mindig úgy gondolta, hogy bármilyen probléma megoldható azzal, ha elég sokszor belelő. Minden cselekedete körülbelül annyira tűnt kifinomultnak, mint egy térdkalácsra rácsapott ólomcső – egészen eddig a pillanatig. Most úgy sikerült újból összeraknia az ütegét, hogy Avasarala nem értesült róla. És közben kiiktatta őt a marsi tárgyalásokból.

Ami azt jelentette, hogy semmit sem ő intézett el ebből. Nguyent vagy egy támogató, vagy egy titkos szövetség segítette. Avasarala mindeddig nem jött rá, hogy Nguyen csupán mellékszereplő, így aztán bárki irányította is, most meglepte őt. Avasarala árnyak ellen harcolt, és gyűlölte ezt.

– Több fényt! – mondta.

– Tessék?

– Derítse ki, honnan szerezte azokat a hajókat! – adta ki az utasítást. – Még mielőtt aludni térne. Részletes beszámolót kérek. Tudja meg, honnan származtak a póthajók, ki rendelte meg őket, milyen indokkal rendelték őket. Mindent.

– Egy pónit is kér, asszonyom?

– Hát hogy a picsába ne kérnék? – felelte Avasarala, és ernyedten az asztalának dőlt. – Jó munkát végez. Egy nap akár igazi állást is kaphat.

– Már alig várom, asszonyom.

– Az őrmester még itt van?

– Az íróasztalánál – felelte Soren. – Beküldjem?

– Hát persze.

Amikor Bobbie olcsó papírfilmmel a kezében belépett a szobába, Avasaralát megint megdöbbentette, hogy a marsi mennyire nem illik ebbe a környezetbe. Nem csupán az akcentusa vagy a termete miatt, ami az alacsonyabb marsi gravitációban töltött neveltetésről árulkodott.

A politika csarnokaiban messziről kirítt a belőle sugárzó testi fölény. Úgy mutatott, mint akit épp most ugrasztottak ki az ágyból, akár a többiek, mindössze annyi különbséggel, hogy neki jól állt a dolog. Ez talán még hasznos lehet, talán nem, mindenesetre érdemes észben tartani.

– Mit sikerült intéznie? – kérdezte Avasarala.

A tengerészgyalogos rosszallás nélkül ráncolta a homlokát.

– Sikerült elérnem néhány embert a parancsnokságtól. Viszont a legtöbbnek fogalma sincs arról, ki vagyok. Valószínűleg legalább annyi időt kellett magyarázkodással töltenem, hogy magának dolgozom, mint amennyit a Ganymedesről beszéltünk.

– Most már ezt is tudjuk. A marsi bürokraták ostoba, haszonleső tuskók. Mit mondtak?

– Hosszan?

– Röviden.

– Maguk kezdtek el lőni ránk.

Avasarala hátradőlt a székében. Fájt a háta, fájt a térde, és a folyton a lelkét környékező szomorúságot és felháborodást most mintha a szokásosnál határozottabban érezte volna.

– Ez természetes. A békedelegáció?

– Már távoztak – felelte Bobbie. – A holnapi nap folyamán közleményt fognak kiadni, miszerint az EN rosszhiszeműen folytatott tárgyalásokat velük. Még mindig azon vitatkoznak, pontosan hogyan fogalmazzanak.

– Min akadtak fenn?

Bobbie a fejét csóválta. Nem értette a kérdést.

– Milyen szavakban nem tudnak megegyezni, és melyik oldal akarja melyik szót használni? – kérdezte nyomatékosan Avasarala.

– Fogalmam sincs. Számít?

Nyilvánvalóan számított. A különbség aközött, hogy Az EN rosszhiszeműen folytat tárgyalásokat velünk és Az EN rosszhiszeműen folytatott tárgyalásokat velünk életek százaiban mérhető. Ezreiben. Avasarala próbálta visszanyelni türelmetlenségét. Nem ment minden erőfeszítés nélkül.

– Rendben. Nézzen utána, mit tud még kideríteni nekem!

Bobbie odanyújtotta neki a papírlapot. Avasarala átvette.

– Mi a fasz ez? – kérdezte.

– A felmondásom – felelte Bobbie. – Úgy véltem, dokumentálnia kell. Háborúban állunk egymással, így visszamegyek. Várom az új kinevezésemet.

– Ki hívta vissza?

– Senki, egyelőre. De…

– Megtenné, hogy leül? Úgy érzem, hogy mikor magával beszélgetek, egy kút fenekén ülök.

A tengerészgyalogos leült. Avasarala mély lélegzetet vett.

– Meg akar ölni? – szegezte Bobbie-nak a kérdést. Bobbie pislantott, és mielőtt válaszolhatott volna, Avasarala csendet parancsolón feltartotta a kezét. – Az EN legbefolyásosabb vezetői közé tartozom. Háborúban állunk egymással. Szóval meg akar ölni?

– Azt… azt hiszem, igen.

– Dehogy. Ki akarja deríteni, ki ölte meg az embereit, és azt szeretné elérni, hogy a politikusok ne a tengerészgyalogosok vérével olajozzák a fogaskerekeket. És a rohadt kurva életbe is! Mit szól hozzá? Én is ugyanezt szeretném.

– De a marsi hadsereg állományában vagyok – ellenkezett Bobbie.

– Ha továbbra is magának dolgozom, azzal a hazámat árulom el.

A hanghordozásából ítélve nem panaszként vagy vádlón mondta ezt.

– Még nem hívták vissza – győzködte tovább Avasarala. – És nem is fogják. A háborús diplomácia szabálykönyve szinte pontosan ugyanazt tartalmazza maguknál, mint minálunk, és tízezer oldal, kilences betűmérettel szedve. Ha ebben a pillanatban parancsot kapna, elegendő tisztázandó kérdést és kérést tudnék benyújtani ahhoz, hogy öregkori végelgyengülésben haljon meg abban a székben. Ha egyszerűen meg akar ölni valakit a Mars nevében, nálam jobb célpontot nem fog találni. Ha véget szeretne vetni ennek a kibaszott ostoba háborúnak, és ki akarja deríteni, valójában ki áll mögötte, üljön vissza az asztalához, és derítse ki, egészen pontosan ki hogyan akar fogalmazni!

Bobbie egy hosszú pillanatig némám ült.

– Képletesen érti ezt – szólalt meg végül –, de lenne némi értelme, ha megölném magát. És megtehetem.

Parányi hideglelős borzongás futott végig Avasarala hátán, de nem hagyta, hogy kiüljön arcára a félelem.

– Ezentúl igyekszem majd nem túlhangsúlyozni ezt. Most menjen vissza dolgozni!

– Igenis, hölgyem – válaszolta Bobbie, aztán felállt, és távozott az irodából. Avasarala arcát kidagasztva fújta ki a levegőt. Marsi tengerészgyalogosokat ösztökélt arra, hogy végezzenek vele a saját irodájában. Egy kis alvásra volt szüksége, bassza meg. Jelzett a kézi terminálja. Kiemelt fontosságú rendkívüli jelentés érkezett, a mélyvörös zászló felülírta a kijelző szokásos beállításait. Avasarala rákattintott, felkészült a Ganymedesről érkező újabb rossz hírekre.

A jelentés a Vénuszról szólt.

Hét órával azelőttig az Arboghast harmadik generációs romboló volt, amit tizenhárom esztendővel korábban a Bush Hajógyárban építettek, később pedig katonai kutatóhajóvá alakítottak. Az elmúlt tizennyolc hónapban a Vénusz körül keringett. Az aktív érzékelővel begyűjtött adatok többsége, amire Avasarala támaszkodott, erről a hajóról származott.

Az eseményt, amit most nézett, két holdi teleszkópállomás széles spektrumú hírszerző adatfolyama rögzítette, amelyek épp a megfelelő szögben álltak, és ezeket nagyjából egy tucat hajókra szerelt optikai érzékelő felvételével vetették össze. Az összegyűjtött adathalmazok tökéletesen egybevágtak.

– Játssza le újra! – mondta Avasarala.

Michael-Jon de Uturbé már akkor rendszertechnikusként dolgozott, amikor Avasarala harminc évvel ezelőtt megismerte őt. Most a különleges tudományos bizottság de facto feje és Avasarala egyetemi szobatársának férje volt. Az eltelt időben a haja vagy kihullott, vagy megőszült, sötétbarna bőre kissé megereszkedett a csontokon, és nem cserélte le az olcsó virágillatú kölnit, amit azóta használt.

Michael-Jon mindig is rendkívül félénk, már-már társaságkerülő ember volt. Ha fenn akarta tartani a kapcsolatot, Avasarala tudta, hogy nem kérhet túl sokat tőle. A férfi kicsi, zsúfolt irodáját kevesebb, mint fél kilométer választotta el az övétől, Avasarala pedig mindössze ötször járt nála az elmúlt tíz évben, és minden alkalommal valami homályos és bonyolult dolgot kellett gyorsan megértenie.

Michael-Jon kétszer megérintette a kézi terminálját, aztán a lejátszás-újraindító panelen lévő képeket. Az Arboghast újra egészben lebegett hamisszínes felvételen egy vénuszi felhő páragomolyai felett. Az időbélyeg másodpercenként egy másodpercet ugrott előre.

– Kalauzoljon végig rajta! – kérte Avasarala.

– Hm. Nos. Kezdjük a kicsúcsosodással. Ugyanolyan, mint amit akkor láttunk, amikor a Ganymedesen elszabadult a pokol.

– Nagyszerű. Két adatpont.

– Ez az összecsapás előttről származik – mondta Michael-Jon. – Talán egy órával korábbról. Valamivel kevesebb mint egy órával.

Abból az időpontból, amikor Holden tűzharcba keveredett. Mielőtt Avasarala behozhatta. No de hogyan reagálhat a Vénusz Holden ganymedesi akciójára? Bobbie szörnyetege részt vett volna az összecsapásban?

– Aztán a rádiójel. Pontosan… – megállította a lejátszást – …itt. Átfogó pásztázás a háromszor hét másodperces hálózatban. Keresgélt, de tudta, hogy merrefelé keresgéljen. Mindegyik aktív letapogatás lehetett, feltételezem. Felhívta magára a figyelmet.

– Értem.

Michael-Jon megint elindította a lejátszást. A felbontás pár fokkal szemcsésebbé vált, amire a férfi elégedetten hümmögött.

– Ez itt érdekes volt – mondta, mintha a többi nem lett volna az.

– Valamiféle sugárzó impulzus. Minden teleszkópos megfigyelést megzavart a Luna szigorúan a látható spektrumban dolgozó egységein kívül. Viszont mindössze egytized másodpercig tartott. Az ezt követő mikrohullámú energialöket egészen megszokott aktív szenzoros letapogatásra utalt.

Csalódottnak tűnik a hangja – tolult volna Avasarala nyelvére, de az ezt követő események miatti iszony és a várakozás belé fojtotta a szavakat. Az Arboghast, fedélzetén 572 lélekkel, szétesett, akár egy felhő. A hajótest lemezei rendezett sorokban hámlottak le róla. A felső fedélzet támasztógerendái és fedélzetei szétcsúsztak. A gépkamrák leváltak, odébb úsztak. Az Avasarala szeme elé táruló képen a legénység minden tagja teljes vákuumba került. Abban a pillanatban, amit most nézett, mind haldokoltak vagy már halottak voltak. A tény, hogy mindez szerkezetiterv-animációra emlékeztetett – itt találjuk a legénység kabinjait, itt a gépészeti részleget, a lemezek így meg így fedik le a hajtóművet –, csak még szörnyűségesebbé tette a dolgot.

– Na most ez itt különösen érdekes – mondta Michael-Jon, és megállította a lejátszást. – Nézze, mi történik, ha növeljük a nagyítást!

Ne mutassa meg nekem őket! – szerette volna kimondani Avasarala. – Nem akarom végignézni, ahogy meghalnak.

Ám a részlet, amire ráközelített, nem emberi lényt mutatott, hanem egy bonyolult vezetékrendszer csomópontját. Lassanként tekert előre, képkockáról képkockára, és a kép egyre homályosabbá vált.

– Szétfoszlik? – kérdezte Avasarala.

– Hogy mi? Nem, nem. Tessék, még jobban ráközelítek.

A kép ismét beljebb ugrott. A ködösség érzetét az apró fémdarabok – csavarok, csavaranyák, forgósaruk, szorítógyűrűk – serege keltette. Avasarala hunyorított. Még csak nem is rendezetlen felhőnek hatott. Akár a vasreszelék a mágnes erővonalai mentén, úgy rendeződött el minden egyes apró darab a többi előtt és mögött.

– Az Arboghastot nem széttépték – mondta Michael-Jon. – Hanem szétszerelték. Úgy tűnik, nagyjából tizenöt különálló hullámban, és mindegyik a szerkezet egy újabb rétegét szedte szét. A teljes hajót lebontotta, egészen a csavarokig.

Avasarala mély lélegzetet vett, aztán még egyet, aztán még egyet, mígnem már nem hatott annyira egyenetlennek, és a döbbenet és a félelem eléggé összezsugorodott ahhoz, hogy visszaszorítsa őket elméje egy hátsó zugába.

– Mi tesz ilyet? – kérdezte végül. Költői kérdésnek szánta. Természetesen nem lehetett felelni rá. Az emberiség előtt ismert semmiféle erő nem képes arra, amit az imént látott. Michael-Jon nem így értelmezte a kérdést.

– Egyetemi hallgatók – válaszolta vidáman. – Az Ipari Tervezés záróvizsgám pontosan így nézett ki. Mindegyikünk kezébe egy parányi gépet adtak, és szét kellett szednünk azokat, és ki kellett derítenünk, hogy mire valók. Pluszpont járt azért, ha javítani tudtunk a szerkezeten. – Egy pillanattal később, búskomor hangon hozzátette: – Nekünk persze természetesen újra össze is kellett állítanunk mindet.

A képernyőn vége szakadt a lebegő fém alkatrészek mozdulatlanságának és rendjének, a csavarok és gerendák, széles kerámialapok és parányi kapcsok sodródni kezdtek, kaotikus mozgásba jöttek, miután bármi tartotta is egy helyben őket, távozott. Hetven másodperc telt el az első energialökettől a végéig. Valamivel több mint egy perc, és válaszként egyetlen lövést se adtak le. Még azt sem lehetett megállapítani, mire kellett volna lőni.

– A legénység?

– Szétszerelte a szkafandereiket. A testek darabokra szedésére nem vette a fáradságot. Lehetséges, hogy logikai egységként értelmezte őket, vagy már mindent tudott az emberi anatómiáról.

– Ki látta ezt?

Michael-Jon pislantott, aztán vállat vont, majd megint pislantott egyet.

– Ezt az ezt, vagy ennek egy változatát? Kizárólag nekünk áll rendelkezésre mindkét nagy felbontású adatfolyam, de a Vénuszról beszélünk. Aki épp arra nézett, bárki láthatta. Nem egy lezárt laborban ment végbe.

Avasarala lehunyta a szemét, ujját az orrnyergéhez nyomta, mintha fejfájással küszködne, miközben a maszkot igyekezett a helyén tartani. Jobb, ha úgy tűnik, mintha fájdalmai lennének. Úgy reszketett a félelemtől, mintha roham tört volna rá, mintha valaki mással történne ez az egész. Sós víz marta a szemét, de addig harapdálta az ajkát, amíg szét nem pislogta a könnyeket. Előhívta kézi terminálján a személyi helymeghatározót. Nguyen szóba sem jöhetett, még akkor sem, ha épp elérhető lenne. Nettleford egy tucatnyi hajóval égetett a Ceres Állomás felé, és Avasarala némileg bizonytalan volt vele kapcsolatban. Souther.

– El tudja küldeni ezt a verziót Souther admirálisnak?

– Ó, nem. Nincs engedélyezve, hogy közzétegyem.

Avasarala kifejezéstelen arccal ránézett.

– Engedélyezi a közzétételét?

– Engedélyezem, hogy elküldje Souther admirálisnak. Kérem, haladéktalanul továbbítsa neki!

Michael-Jon kurtán bólintott, mindkét kisujjának hegyével megérintette a képernyőt. Avasarala felemelte saját kézi terminálját, és egyszerű üzenetet küldött Southernek. NÉZZE MEG ÉS HÍVJON FEL! Mikor felállt, fájdalmat érzett a lábában.

– Örültem a viszontlátásnak – mondta Michael-Jon, de nem nézett rá. – Valamikor családostól össze kellene jönnünk vacsorára.

– Jöjjünk! – felelte Avasarala, és távozott.

A női mosdóban hideg volt. Avasarala a mosdókagylónál állt, tenyerével a gránitra támaszkodott. Nem szokott hozzá a félelemhez és döbbenethez. Egész élete az irányításról szólt, hogy meggyőz, és fenyegetéssel, hecceléssel ráerőlteti az akaratát bárkire, amíg a világ az általa kívánt irányba nem fordul. Máig kísértette az emléke annak a néhány kivételes alkalomnak, amikor a kérlelhetetlen univerzum felülkerekedett rajta: egy bengáli földrengés még kislánykorában, egy egyiptomi vihar, amely miatt négy napig a hotelszobájukban rekedtek Arjunnal együtt, miközben egyre fogytak az élelemkészletek, a fia halála. Mindegyik alkalom önmaga ellen fordította a büszkeségét és a biztonság látszatának állandó fenntartását, utána hetekig összekuporodva, karomszerűen összegörbített ujjakkal, lidérces álmoktól gyötörve feküdt az ágyában éjszakánként.

Ez még rosszabb volt. Korábban azzal nyugtathatta magát, hogy a világmindenségből hiányzik a szándékoltság. Hogy a rengeteg rettenetes dolog csupán előre kiszámíthatatlan események és tudattalan erők véletlenszerű összejátszásának eredménye. Az Arboghast pusztulása egészen más kategóriába tartozott. Szándékolt és embertelen volt. Mintha Isten arcát látta volna meg, és tekintetében nem fedezett volna fel semmiféle együttérzést.

Egész testében remegve előhívta a kézi terminálját. Arjun szinte azonnal válaszolt. Avasarala az állkapcsának állásából és gyengéd tekintetéből meg tudta állapítani, hogy férje látta az esemény valamilyen verzióját. És nem az emberiség sorsa, hanem hitvese érdekelte csak. Avasarala próbált mosolyt erőltetni az arcára, de ez meghaladta az erejét. Könnyek csorogtak végig az arcán. Arjun szeretetteljesen felsóhajtott, és leszegte a tekintetét.

– Nagyon szeretlek – szólalt meg Avasarala. – Az segített elviselni az elviselhetetlent, hogy téged ismerlek.

Arjun elmosolyodott. Jól álltak neki a ráncok. Sokkal jóképűbbnek hatott így idősebben. Mintha a kerek képű, komikusan komoly fiú, aki annak idején az ablakához osont, hogy verseket olvasson fel neki, csupán arra várt volna, hogy ilyenné váljon.

– Szeretlek. Mindig is szerettelek, és ha majd új testben újjászületsz, abban is szeretni foglak.

Avasarala hüppögött egyet, a kézfejével megtörölte a szemét, és biccentett.

– Akkor jó – válaszolta.

– Vár a munka?

– Vár a munka. Lehet, hogy későn érek haza.

– Itt leszek. Ébressz nyugodtan fel!

Egy pillanatig hallgattak, aztán Avasarala megszakította a kapcsolatot. Souther admirális még nem kereste. Errinwright sem hívta. Avasarala gondolatai úgy ugrándoztak, akár egy csapatszállítóra támadó terrier. Felállt, és kényszerítette magát, hogy egyik lábát a másik elé rakosgassa. A járás egyszerű fizikai aktusától mintha kitisztult volna a feje. Kis elektromos együlésesek álltak készenlétben, hogy visszavigyék őt az irodájába, de ügyet sem vetett rájuk, és mire a szobájába ért, majdhogynem lenyugodott.

Bobbie előregörnyedve ült az asztalánál, testének puszta tömege mellett a bútorok általános iskolai berendezésnek hatottak. Soren épp máshol járt, és jobb is volt így. Ő nem kapott katonai kiképzést.

– Beásta magát valahová, és jobbról hatalmas veszély közeleg, oké? – kérdezte Avasarala, és leült Soren íróasztalának szélére. – Mondjuk, egy holdon van, és egy harmadik fél egy üstökössel vette célba. Hatalmas veszélyről beszélek, érti?

Bobbie ráemelte a tekintetét, egy pillanatra megzavarodott, aztán vállat vont, és belement a játékba.

– Rendben – válaszolta a tengerészgyalogos.

– Akkor miért dönt úgy, hogy épp ebben a pillanatban támad rá a szomszédjára? Csak megrémült és annak ront neki, akit ér? Azt hiszi, hogy a másik gennyláda hajította maga felé a sziklát? Vagy egyszerűen segghülye?

– A Vénuszról és a Jupiter-rendszerben folyó harcokról beszélünk – állapította meg Bobbie.

– Kibaszott könnyen megfejthető metafora, igen – válaszolta Avasarala. – Szóval mi viszi rá erre?

Bobbie hátradőlt a székében, a műanyag megreccsent alatta. A termetes nő résnyire húzta össze a szemét. Kinyitotta a száját, aztán összecsukta, a szemöldökét ráncolta, majd megint nekiveselkedett.

– A hatalmamat szilárdítom meg – okoskodott Bobbie. – Ha az erőforrásaimat az üstökös megfékezésére fordítom, amint az a fenyegetés megszűnik, vesztettem. A másik fickó egy védtelen pillanatomban kap el. Bumm. Ha én rúgom előbb seggbe, akkor amikor vége, én nyerek.

– De ha együttműködnek…

– Akkor bíznia kell a másik fickóban – válaszolta Bobbie a fejét csóválva.

– Egymillió tonna jég tart erre, ami mindkettőjükkel végezni fog. Mi az ördögért ne bízna a másik fickóban?

– Ez attól függ. Földi? – felelte Bobbie. – Két jelentős haderő létezik a rendszerben, plusz az, amit az övbéliek hirtelenjében össze tudnak kaparni. Ez három oldal, komoly előtörténettel. Amikor megtörténik, ami a Vénuszon meg fog történni, valaki a kezében akarja tartani az összes ütőkártyát.

– És ha mindkét oldal (a Föld és a Mars is) ugyanígy kalkulál, akkor minden energiánkat a mostani utáni háborúra fogjuk fordítani.

– Ja – válaszolta Bobbie. – És igen, így fogunk mindannyian veszíteni.

Huszonnegyedik fejezet: Prax

Prax a kabinjában üldögélt. Tudta, hogy egy hajón hálókamraként ez nagynak számított. Sőt, kifejezetten tágasnak. Összességében mégis kisebb volt egykori ganymedesi hálószobájánál. Ült a zselével megtöltött matracon, a gyorsulás keltette nehézkedés miatt belepréselődött, a végtagjait nehezebbnek érezte, mint amilyenek valójában voltak. Eltűnődött, vajon a hirtelen súlynövekedés érzete – különösen pedig az űrutazás sebességének folyamatos változása – nem idézett-e elő valamiféle evolúciós fáradtságkényszert. Az érzés, hogy lehúzza valami a talajra vagy az ágyra, oly mértékben hasonlított a csontig hatoló kimerültség érzetére, hogy az ember könnyen abba a tévhitbe esett, hogy még egy kis alvás helyrehozza, javít a helyzeten.

– A kislányod valószínűleg halott – mondta ki fennhangon. Várta, hogyan reagál erre a teste. – Mei valószínűleg halott.

Ezúttal nem kezdett el zokogni, amit haladásként könyvelt el.

A Ganymedest másfél napnyira hagyták maguk mögött, és túlságosan kicsivé zsugorodott, hogy szabad szemmel kivehette volna. A Jupiter egy kisujjkörömnél nem nagyobb, halvány korongnak tűnt, ahogy visszapasszolta a Nap fényét, amely alig látszott többnek rendkívül fényes csillagnál. Az értelmével felfogta, hogy a Nap felé zuhan, a Jupiter-rendszertől az Öv irányában halad. Egy hét múlva a Nap mostani mérete közel kétszeresére dagad, és még mindig jelentéktelen marad. Ilyen roppant terjedelem, emberi léptékkel mérve felfoghatatlan távolságok és sebességek kontextusában úgy tűnt, mintha semminek nem lenne értelme. Egy apró fém-és kerámialádában utazott, amely az anyagot energiává alakította át, hogy fél tucat főemlőst repítsen a több millió óceánnál is kiterjedtebb légüres térben. Ehhez képest mit számíthatott bármi is?

– A kislányod valószínűleg halott – ismételte el, és ezúttal a szavak megakadtak a torkán, és fojtogatni kezdték.

Mindez, gondolta, a hirtelen biztonságérzettel lehetett kapcsolatban. A Ganymedesen a félelem eltompította őt. A félelem, az alultápláltság, a megszokás és a lehetőség, hogy bármikor elindulhasson, bármikor tehessen valamit, még ha teljesen hasztalanul is. Hogy elmehetett még egyszer ellenőrizni a listákat, elmehetett sorban állni a biztonsági szolgálatoknál, végigsiethetett a folyosókon, és ellenőrizhette, hány új golyó ütött lyukat beléjük.

A Rocinantén le kellett lassítania. Meg kellett állnia. Itt semmi tennivalója nem akadt azon kívül, hogy kivárja a hosszú napirányú zuhanás végét a Tycho Állomásig. Nem tudta lekötni magát. Itt nem volt állomás – még ha csupán egy sérült és haldokló szervezet is –, amit végigkutathatott. Csupán a kabin, amit kapott, a kézi terminálja, és néhány kezeslábas, amibe kétszer is belefért. Egy kis doboz általános piperecikk. Mindössze ennyivel rendelkezett. És elegendő víz és étel állt a rendelkezésére, hogy az agya újra működni kezdjen.

Minden újabb óra elteltével egy kissé éberebbnek érezte magát. Csak akkor fogta fel, mennyire durván bánt a testével és az elméjével, amikor már javult az állapota. Minden egyes alkalommal úgy vélte, hogy most már ugyanolyan, mint régen, aztán, nem sokkal később kiderült, hogy nem, még mindig van hátra.

Ezért önmagát kutatta, a személyes világának középpontját ért sebet vizsgálta, mintha egy töltés nélküli csatlakozóba nyomta volna bele a nyelvét.

– A kislányod – mondta könnyeivel küszködve – valószínűleg halott. De ha mégsem lenne az, meg kell találnod.

Ettől már jobbnak érződött – vagy ha nem is jobbnak, legalább helyesnek. Előrehajolt, egymásba font ujjakkal, és állát a kezére támasztotta. Elővigyázatosan maga elé képzelte Katoa tetemét, ahogy ott feküdt kiterítve az asztalon. Amikor az elméje fellázadt, és valami – bármi – másra próbált gondolni, újra előhívta az emlékképet, és Mei testét képzelte oda a fiú helyébe. Csendben, üresen, élettelenül. A bánat közvetlenül a gyomra felett gyűlt össze benne, és úgy figyelte, mint valami tőle kívülálló dolgot.

Egyetemista éveiben adatgyűjtést végzett a Pinus contortával kapcsolatban. Az összes fenyőféle közül, amely a Földről elszármazott, a csavarttűjű fenyő bizonyult a legrobusztusabbnak az alacsony gravitációs környezetekben. Az ő feladata az volt, hogy összegyűjtse a lehullott tobozokat, és elégesse azokat a magokkal együtt. A szabadban a csavarttűjű fenyő tűz hiányában nem sarjadt ki, a tobozokban lévő gyanta forróbb tüzet gerjesztett, még ha az anyanövény elpusztult is tőle. Hogy javulhasson, előbb romlania kellett az állapotának. Hogy túlélhessen, a növénynek a túlélhetetlent kellett felvállalnia.

Prax megértette ezt.

– Mei halott – mondta. – Elveszítetted.

Nem kellett kivárnia, hogy a gondolat már ne fájjon. Mindig fájni fog. Annyira azonban nem hagyhatta megerősödni, hogy letaglózza. Érezte, hogy maradandó szellemi sérülést okoz önmagának, de csak ezzel a módszerrel dolgozhatott. És amennyire meg tudta ítélni, működött.

Kézi terminálja jelzett. A kétórás tömb véget ért. Prax kitörölte szeméből a könnyeket, mély lélegzetet vett, kifújta, és felállt. Két óra, naponta kétszer – úgy döntött, ennyi tűzben eltöltött idő elegendő ahhoz, hogy kemény és erős maradhasson ebben a kevesebb szabadságot és több kalóriát biztosító környezetben. Elegendő ahhoz, hogy továbbra is működőképes maradjon. A közös fürdőben – a legénység fejnek hívta – megmosta az arcát, aztán megindult a hajókonyhába.

A pilóta a kávégépnél állt, és egy fali kommkonzolba beszélt épp bele. Bőre sötétebb volt Praxénál, gyérülő haja fekete, itt-ott megjelentek benne az első ősz szálak. Elnyújtott hangzókkal beszélt, azzal az akcentussal, amit sok marsi felvett.

– Én úgy látom, nyolc százalék, és csökken.

A fali egység valami vidámmal és trágárral felelt. Amos.

– Hidd el, hogy megrepedt a szigetelés – erősködött Alex.

– Már kétszer végigmentem rajta – válaszolta Amos a kommpanelből. A pilóta egy Tachi feliratú bögrét vett ki a kávégépből.

– Harmadszorra törik meg a varázslat.

– Jóvan. Hamarosan jelentkezem.

A pilóta hosszan, cuppogva kortyolt egyet a bögréből, aztán, amikor észrevette Praxot, odabiccentett neki. Prax zavartan elmosolyodott.

– Már jobban érzi magát?

– Igen. Azt hiszem – felelte Prax. – Nem tudom.

Alex leült az egyik asztalhoz. A helyiséget katonai célokra tervezték – csupa tompa él és ív a sérülések minimalizálására, ha valaki netán nem lenne a helyén egy találat vagy hirtelen manőver esetén. Az élelmiszerkészlet-szabályozó biometrikus interfészét kiiktatták. Megerősített biztonságú működéshez tervezték, ám nem úgy használták. A falakon tenyérnyi betűkkel a ROCINANTE felirat állt, és valaki egy kivágott sablonnal sárga nárciszokat festett fel mellé. Egyszerre tűnt kétségbeejtően oda nem illőnek és tökéletesen helyénvalónak. Ha belegondolt, ez szinte mindenre igaznak tűnt a hajóval kapcsolatban. Például a legénységre is.

– Sikerült berendezkednie? Szüksége van valamire?

– Minden rendben – felelte bólintva Prax. – Köszönöm.

– Rendesen megszórtak minket, amikor kijöttünk. Kerültem már néhány kemény helyzetbe idefent, de ez a leghúzósabbak közé tartozott.

Prax bólintott, és elvett egy csomagot az ételadagolóból. Állagmódosított tészta volt benne, édes, tele búzával meg mézzel, és a háttérből a sült mazsola erőteljes íze érződött ki belőle. Prax leült, mielőtt átgondolta volna, a pilóta pedig úgy értelmezte, hogy ezzel azt jelzi, szívesen beszélget még vele.

– Mennyi ideig élt a Ganymedesen?

– Jóformán egész életemben – válaszolta Prax. – Édesanyám terhes volt, amikor a családom kiköltözött. Korábban a Földön és a Lunán dolgoztak, és arra spóroltak, hogy kijussanak a külső bolygókra. Előbb rövid időre a Callistón helyezkedtek el.

– Övbéliek?

– Nem egészen. Úgy hallották, hogy az Övön túl jobb állásokra lehet leszerződni. Tipikus „biztosíts jobb jövőt a családnak” ötlet volt. Igazából édesapám álma.

Alex még egy kortyot ivott a kávéjából.

– Szóval Praxidike. A holdról nevezték el?

– Igen. Egy kicsit kínosan érezték magukat, amikor kiderült, hogy ez egy női név. De engem nem zavart. A feleségem (az exfeleségem) aranyosnak tartotta. Igazából valószínűleg eleve ezért figyelt fel rám. Valamivel ki kell tűnni, és a Ganymedesen gyakorlatilag hemzsegnek a doktori fokozatot szerzett botanikusok. Vagyis, hemzsegtek.

A hirtelen beállt csend kellően elnyúlt ahhoz, hogy Prax tudja, mi következik ezután, és megacélozhassa magát.

– Hallottam, hogy eltűnt a kislánya – mondta Alex. – Sajnálom.

– Valószínűleg halott – válaszolta Prax pontosan úgy, ahogy begyakorolta.

– Azzal a laboratóriummal van kapcsolatban, amire odalent rábukkantak, ugye?

– Azt hiszem. Bizonyára igen. Közvetlenül az első incidens előtt vitték el. Őt és még jó néhány gyereket a csoportjából.

– A csoportjából?

– Immunbetegségben szenvedett. Myers-Skelton Korai Immunöregedés szindrómában. A születése óta.

– A nővéremnek túl könnyen törtek a csontjai. Durva dolog. Ezért rabolták el a lányát?

– Feltételezhetően – válaszolta Prax. – Mi másért lenne értelme elrabolni egy ilyen gyereket?

– Rabszolgának vagy szexuális szolgáltatásokhoz – felelte halkan Alex. – De nem értem, miért pont beteg gyerekeket választottak ki. Igaz, hogy látták odalent a protomolekulát?

– Úgy tűnik – válaszolta Prax. Az ételgumó lassan kihűlt a kezében. Tudta, hogy többet kellene ennie belőle. Szeretett volna, amilyen jó íze volt, de valami motoszkált a fejében. Korábban már átgondolta az egészet, amikor még zavart volt és éhezett. Most, ebben az űrben száguldó civilizált koporsóban, ismét egymáshoz rendeződtek a régi ismerős gondolatok. Kimondottan a Mei csoportjához tartozó gyerekeket vették célba. Működésképtelen immunrendszerű gyerekeket. És a protomolekulával dolgoztak.

– A kapitány ott volt az Eroson – szólalt meg Alex.

– Hatalmas veszteségként élhette meg, ami ott történt – válaszolta Prax, hogy mondjon valamit.

– Nem, nem úgy értem, hogy az Eroson élt. Az állomáson tartózkodott, amikor megtörtént. Mindannyian ott voltunk, de ő a legtovább. Ténylegesen látta, ahogy elkezdődik. Az első fertőzötteket. Azt.

– Valóban?

– Megváltozott tőle, egy kicsit. Már akkor vele repültem, amikor még azzal a vén jeges vödörrel járkáltunk a Szaturnusz és az Öv között. Akkoriban nem kedvelt, azt gyanítom. Most egy család vagyunk. Pokoli utat tettünk meg együtt.

Prax hosszan szürcsölt az ételgumójából. Hidegen a tésztán kevésbé érződött a búza, mint a méz és a mazsola íze. Már nem ízlett neki annyira. Eszébe jutott a Holden arcára kiülő félelem, amikor rátaláltak a sötét rostszálakra, a hangjából kiérződő visszafojtott pánik. Immár minden értelmet nyert.

És mintha a gondolat odacsalta volna, Holden jelent meg az ajtóban, hóna alatt egy préselt alumíniumból készült ládát tartott, az alján elektromágneses lapokkal. Egy saját katonaládával, amit úgy terveztek meg, hogy még több g mellett is a helyén maradjon. Prax látott már ilyet, de még sosem volt szüksége rá. A gravitációt mindeddig állandónak vehette.

– Kapitány! – szólította meg Alex. – Minden rendben?

– Csak átköltöztetek pár holmit a saját kabinomba – felelte Holden. Nem lehetett nem észrevenni hangjában a feszültséget. Prax egyszerre úgy érezte, hogy olyasvalami szemtanúja lett, amihez semmi köze, de Alex és Holden ennek nem adták további jelét. Holden egyszerűen továbbment a folyosóhoz. Amikor hallótávolságon kívülre került, Alex felsóhajtott.

– Valami gond van? – kérdezte Prax.

– Aha. Ne aggódjon! Nem maga miatt. Már egy ideje gyülekeztek a viharfelhők.

– Sajnálom.

– Meg kellett történnie. Jobb, ha így vagy úgy, de túlesünk rajta – válaszolta Alex, de félreérthetetlen rettegés érződött ki a hangjából. Prax érezte, hogy egyre jobban kedveli a fickót. Csipogni kezdett a fali terminál, aztán Amos hangján szólalt meg.

– Most mit tudsz leolvasni?

Alex közelebb húzta a terminált, a csuklós kar bonyolult illesztéseken elfordulva hajolt felé, aztán egyik kezének ujjaival beütött valamit, míg a másikban továbbra is a kávésbögrét szorongatta. A terminál vibrálni kezdett, adathalmazok alakultak át grafikonokká és táblázatokká valós időben.

– Tíz százalék – mondta Alex. – Nem. Tizenkettő. Egyre feljebb kúszik. Mit találtál?

– Megrepedt szigetelés – felelte Amos. – És igen, tényleg kurva okos vagy. Mit látunk még?

Alex beütött valamit a terminálon, és Holden lépett be ismét a folyosóról, ezúttal a ládája nélkül.

– A bal oldali érzékelőrendszert találat érte. Úgy tűnik, kiégett néhány vezeték – válaszolta Alex.

– Rendben – mondta Amos. – Cseréljük le a rosszfiúkat!

– Esetleg olyan megoldást is találhatunk, amihez nem kell tolóerő mellett kimászni a hajótestre – szólalt meg Holden.

– Meg tudom csinálni, kapitány – jelentette ki Amos. Még a bádoghangú apró fali hangszórón keresztül is sértettnek tűnt. Holden a fejét rázta.

– Egyetlen botlás, és a fúvóka atomjaidra éget szét. Ezt hagyjuk a tychói technikusokra! Alex, mi van még?

– Memóriaszivárgás a navigációs rendszerben. Valószínűleg egy kiégett hálózat, amelyik nem megfelelően épült vissza – felelte a pilóta. – A raktér még mindig vákuumban. A rádiórendszer döglött, akár egy sutba dobott kalapács, és bármiféle látható ok nélkül. A kézi terminálok nem kommunikálnak. És az egyik egészségügyi kabin hibajeleket ad le, szóval ne betegedjen meg!

Holden a kávégéphez ment, a válla felett szólt hátra, miközben betáplálta a preferenciáit. Az ő bögréjén is Tachi állt. Prax hirtelen rájött, hogy mindegyiken. Eltűnődött, vajon ki vagy mi lehet az a Tachi.

– A raktérhez szükséges ŰKT?

– Nem tudom – felelte Alex. – Mindjárt megnézem.

Holden aprót sóhajtva kivette a bögréjét a kávégépből, aztán úgy simított végig a szálcsiszolt fémlemezeken, mintha macskát cirógatna. Prax hirtelen ötlettől hajtva megköszörülte a torkát.

– Elnézést! – szólalt meg. – Holden kapitány! Csak arra lennék kíváncsi, hogy ha megjavul a rádió, vagy elérhető egy irányított sugárnyaláb, esetleg használhatnám egy keveset a kommunikációs rendszert?

– Pillanatnyilag épp csendben igyekszünk maradni – válaszolta Holden. – Mit szeretne elküldeni?

– Utána kellene néznem valaminek – felelte Prax. – A Ganymedesen kapott adatoknak arról az időpontról, amikor Meit elrabolták. Van néhány kép arról a nőről, aki velük ment. És ha ki tudnám deríteni, mi lett dr. Stricklanddel… az eltűnése óta biztonsági okokból letiltották a hozzáférést a rendszerhez. Már akkor el tudnék indulni, ha csak a nyilvánosan elérhető adatbázisokat és hálózatokat használhatnám.

– És vagy ezt teszi, vagy üldögél és magában fortyog, amíg a Tycho Állomásra nem érünk – mondta Holden. – Rendben. Megkérem Naomit, hogy biztosítson hozzáférést a Roci hálózatához. Fogalmam sincs, lehet-e bármi a KBSz fájljaiban, de akár azokat is átnézhetné.

– Tényleg?

– Persze – felelte Holden. – Egész tűrhetően működik az arcfelismerő adatbázisuk. A biztonsági zónájukon belül található, szóval erre valószínűleg közülünk kell majd megkérnie valakit.

– És ezzel nem lenne semmi gond? Nem szeretném bajba keverni magukat a KBSz-nél.

Holden mosolya barátságosnak és derűsnek hatott.

– Tényleg nem érdemes aggódnia emiatt – válaszolta. – Alex, mi a helyzet?

– Úgy tűnik, hogy a raktér ajtaja nem záródik, amit eddig is tudtunk. Lehet, hogy eltaláltak minket, és kilyukadt. Megint működik a videócsatorna… várjunk csak…

Holden úgy helyezkedett, hogy átnézhessen Alex válla felett. Prax még egy falatot evett az ételéből, aztán megadta magát a kíváncsiságának. A raktér Prax tenyerénél nem nagyobb képe foglalta el a képernyő egyik sarkát. A rakomány nagy része elektromágneses raklapokon állt a széles ajtóhoz legközelebbi lapokhoz rögzítve, azonban némelyik elszabadult, és a tolóerő keltette gravitáció a padlóhoz préselte őket. Ez valószerűtlen, escheri kinézetet kölcsönzött a helyiségnek. Alex átméretezte a képet, aztán ráközelített a raktér ajtajára. Az egyik sarokban a fém egy vastag szakasza meggörbült befelé, alóla kilátszott a fényes fém, ahol a horpadástól megrepedtek a külső rétegek. A résen csillagok fénye ütött át.

– Hát, legalább nem nehezen észrevehető – állapította meg Alex.

– Mi találhatta el? – kérdezte Holden.

– Fogalmam sincs, kapitány. Amennyire meg tudom állapítani, perzselődésnek nincs nyoma. Egy gauss lövedék viszont nem hajlította volna be így a fémet. Csak lyukat ütött volna. És a raktér innenső oldala nem sérült meg, szóval bármi tette is, nem lyukasztotta át a túlsó falat.

A pilóta ismét növelte a nagyítást, a sérülés peremét vizsgálta. Valóban nem lehetett perzselésnyomokat felfedezni, ám keskeny fekete foltok látszottak az ajtó és a fedélzet fémfelületén. Prax a homlokát ráncolta. Szóra nyitotta a száját, aztán meggondolta magát.

Holden mondta ki, amit Prax gondolt.

– Alex! Az ott egy tenyérlenyomat?

– Annak tűnik, kapitány, de…

– Szélesíts a látószöget! Fordítsd a padozat felé!

Egészen aprók voltak. Alig észrevehetők. Az ember tekintete könnyen átsiklott felettük a kisméretű képen. De ott voltak. Egy tenyérlenyomat, valami sötéttel elkenve, ami Prax sejtése szerint valaha vér lehetett. Öt csupasz lábujj összetéveszthetetlen lenyomata. Egy hosszú sötét folt.

A pilóta követte a nyomot.

– Az a raktér teljes vákuumban van, ugye? – kérdezte Holden.

– Másfél napja, uram – válaszolta Alex. A laza társalgásnak vége szakadt. Immár csak a feladatra koncentráltak.

– Fordítsd jobbra! – utasított Holden.

– Igenis, uram.

– Oké, állítsd meg! Az ott micsoda?

A test magzatpozícióban kuporgott, annyi különbséggel, hogy a tenyerét az elválasztófalhoz szorította. Teljesen mozdulatlanul feküdt, mintha több g-vel száguldanának, és a fedélzethez szorult volna saját súlyától összepréselődve. Húsa az antracit feketéjében és a vér vörösében sötétlett. Prax nem tudta megállapítani, vajon férfi vagy nő lehetett-e valaha.

– Alex, úgy tűnik, potyautasunk van.

– Az biztos, hogy a menetlevélen nem szerepel.

– És az a fickó puszta kézzel feszítette szét az ajtót, hogy bejusson a hajómba?

– Úgy tűnik, lehetséges, uram.

– Amos! Naomi!

– Én is nézem. – Naomi hangja egy pillanattal Amos csodálkozó füttyentése előtt szólalt meg a terminálból. Praxnak eszébe jutottak a laboratóriumban lezajlott küzdelem rejtélyes hangjai, az őrök holttestei, akikkel nem ők tűztek össze, a széttört üveg és a fekete rostszálak. Maga előtt látta a kísérletet, amelyik még a laboratóriumban kicsusszant a pórázából. Kimenekült a Ganymedes hideg, halott felszínére, és kivárta, amíg lehetősége nyílt a szökésre. Prax érezte, hogy a libabőr felkúszik a karján.

– Oké – mondta Holden. – De halott, ugye?

– Nem hinném – felelte Naomi.

Huszonötödik fejezet: Bobbie

Bobbie kézi termináljából helyi idő szerint hajnali négy harminckor harsant fel az ébresztő trombitaszignál: az időpontot a bajtársaival morogva „ó sötét harminc”-ként emlegettek volna, amikor még tengerészgyalogosként szolgált, és voltak bajtársai, akikkel együtt moroghatott. Lefekvés előtt a nappaliban hagyta a terminált, az ágy gyanánt használt mennyezetről lehúzható fekvőhely mellett, és olyan hangosra állította a hangerőt, hogy a füle is csengett volna, ha egy helyiségben marad vele. De Bobbie már egy órája fent volt. Szűk fürdőszobájában a hang csupán idegesítőnek hatott, úgy pattant vissza apró lakásának falairól, akár egy mély kútba hajított rádió. A visszhang arra emlékeztette, hogy még mindig nem szerzett be magának bútorokat, sem falikárpitokat.

Nem számított. Sosem fogadott vendégeket.

Az ébresztőt Bobbie gonosz viccnek szánta, amivel önmagát tréfálta meg. A marsi hadsereget évszázadokkal az után állították fel, hogy a trombitákat és dobokat hasznos információközvetítő eszközökként használták a csapatok. A marsiakból hiányzott a nosztalgia, amit az EN katonái az efféle dolgok iránt éreztek. Bobbie egy hadtörténeti videót nézve hallott először trombitán játszott ébresztőt. Örömmel nyugtázta, hogy bármennyire bosszantónak hangzik is annak marsi megfelelője – atonális elektronikus zajok sora –, sosem lesz annyira idegesítő, mint az, amire a földi fiúknak kellett álmukból felriadnia.

Ám többé nem marsi tengerészgyalogosként szolgált.

– Nem vagyok áruló – mondta tükörbeli alakmásának. Nem úgy tűnt, mintha tükör-Bobbie-t meggyőzte volna.

A harsogó trombitaszignál harmadik elismétlése után a kézi terminálja pityegett egyet, és dacosan elhallgatott. Bobbie már fél órája markolászta a fogkeféjét. A fogkrémen lassan szilárd hártya képződött. Meleg vizet csorgatott rá, hogy újra megpuhítsa, aztán elkezdte mosni a fogát.

– Nem vagyok áruló – magyarázta önmagának a fogkefétől érthetetlenné torzult szavakkal. – Nem.

Még az sem tehette azzá, hogy itt áll az EN-től kapott lakása fürdőszobájában, EN-fogkrémmel mossa a fogát, a mosdókagylót pedig az EN biztosította vízzel öblíti ki. Addig nem, amíg marsi fogkeféje szárát markolta, és addig dörzsölte a fogát, amíg vérezni nem kezdett az ínye.

– Nem – jelentette ki újra, és kihívóan meredt tükör-Bobbie-ra, hogy merészel-e ellentmondani neki.

Visszarakta a fogkefét kis piperetáskájába, bevitte a nappaliba és visszatette a hátizsákjába. Minden saját holmija a hátizsákban maradt. Fontos, hogy azonnal indulni tudjon, amikor az övéi hazarendelik. És meg fogják tenni. Elsőbbségi üzenet jelenik majd meg a kézi terminálján, körötte a MEKH-VKF-FP vörös-szürke szegélye villódzik majd. Közölni fogják vele, hogy haladéktalanul vissza kell térnie az egységéhez. Hogy még mindig közéjük tartozik.

Hogy nem vált árulóvá azzal, hogy maradt.

Megigazította az egyenruháját, immár néma terminálját a zsebébe csúsztatta, és az ajtó melletti tükörben ellenőrizte a frizuráját. Haját olyan szorosan húzta kontyba, hogy az szinte egy arcfelvarrással felért, és egyetlen hajszál sem lógott ki belőle.

– Nem vagyok áruló – jelentette ki a tükörnek. Az előszobatükör-Bobbie mintha inkább elfogadta volna ezt, mint a fürdőszobatükör-Bobbie. – Ezt jobb, ha az eszedbe vésed – mondta, aztán becsapta maga mögött az ajtót, amikor kilépett.

Felpattant az EN kampuszán mindenütt igénybe vehető egyik kis elektromos motorbiciklire, és öt előtt három perccel beért az irodába. Sorent már ott találta. Bármikor jött is be, Soren mindig megelőzte őt. A gyakornok vagy az íróasztalánál aludt, vagy kémkedett Bobbie után, hogy kiderítse, reggel hány órára állítja be az ébresztőjét.

– Bobbie! – üdvözölte, és mosolyát még csak nem is igyekezett őszintének mutatni.

Bobbie nem tudta rávenni magát, hogy válaszoljon, így csupán bólintott, és beleroskadt a székébe. Elég volt egyetlen pillantást vetnie Avasarala irodájának elsötétített ablakaira, hogy megállapítsa, az öregasszony még nem ért be. Bobbie előhívta napi teendőinek listáját az íróasztal monitorján.

– Rengeteg embert hozzáadatott velem – szólalt meg Soren azok lajstromára utalva, akiket Bobbie-nak marsi katonai összekötői minőségében fel kellett hívnia. – Valóban szeretne hozzájutni a Ganymedest illető marsi közlemény egyik korai verziójához. Ma mindenekelőtt ezt kell elintéznie. Oké?

– Miért? – kérdezte Bobbie. – A tényleges közleményt tegnap adták ki. Mindketten olvastuk.

– Bobbie – felelte Soren, sóhaja arról árulkodott, menyire unja már, hogy trivialitásokat kell elmagyaráznia neki, vigyora viszont arról, hogy voltaképp egyáltalán nem. – Ezt a játékot így játsszák. A Mars kiad egy közleményt, amiben elítéli a cselekedeteinket. Mi a nem hivatalos forrásaink révén megszerezzük az első fogalmazványok egyikét. Ha az keményebb a ténylegesen közzétett változatnál, akkor a diplomáciai testületből valaki amellett érvelt, hogy tompítani kell az élét. Ez azt jelenti, hogy nem szeretnék, ha eszkalálódna a helyzet. Ha a korai verzió enyhébben fogalmaz, szándékosan keményítenek, hogy választ provokáljanak.

– De mivel tudják, hogy úgyis megszerzik azokat a korai verziókat, ennek semmi értelme. Egyszerűen gondoskodnak róla, hogy valaki az általuk akart benyomást keltő változatot szivárogtassa ki.

– Látja? Kezdi megérteni – válaszolta Soren. – Az, hogy az ellenfél mit szeretne elhitetni velünk, hasznos információ azt illetően, hogy ők miként vélekednek. Szóval szerezzen meg egy korai verziót, oké? Legyen a kezünkben, mielőtt ma hazamenne!

De már senki sem beszél velem, mert az EN dísz-marsija lettem, bár nem vagyok áruló, abszolút elképzelhető, hogy mindenki más annak tart.

– Oké.

Bobbie előhívta a frissített listát, és beütötte az aznapi első kapcsolatkérést.

– Bobbie! – ordított oda neki Avasarala az íróasztalától. Több különböző elektronikus eszköz segítségével is elérhette volna, hogy felhívja magára a figyelmét, de Bobbie sosem látta, hogy Avasarala bármelyiket használta volna. Kivette füléből a fülhallgatót, és felállt. Soren önelégült mosolya pszichopatákéra emlékeztetett, az arca semmit sem változott.

– Asszonyom! – mondta Bobbie, amikor óvatosan belépett Avasarala irodájába. – Üvölteni méltóztatott?

– Senki nem szíveli az okoskodókat – felelte Avasarala, és fel sem nézett asztali termináljából. – Mikor kapom meg a közlemény első változatát? Már majdnem ebédidő van.

Bobbie egy kissé kihúzta magát, és a háta mögött összekulcsolta a kezét.

– Hölgyem, sajnálattal kell közölnöm, hogy nem sikerült kapcsolatba lépnem senkivel, aki hajlandó lett volna kiadni nekem a jelentés egy korai fogalmazványát.

– Most vigyázzban áll? – kérdezte Avasarala, és először emelte rá a tekintetét. – Jézusmária! Nem fogom kivezényelni a kivégzőosztag elé. Mindenkivel próbálkozott a listáról?

– Igen, ami… – Bobbie egy pillanatig habozott, aztán mély lélegzetet vett, és még néhány lépést beljebb ment az irodába. – Senki sem áll szóba velem.

Az öregasszony felvonta egyik hófehér szemöldökét.

– Ez érdekes.

– Valóban? – kérdezte Bobbie.

Avasarala rámosolygott, mosolya barátságos, őszinte volt, aztán egy fekete vaskannából teát töltött két kis teáscsészébe.

– Üljön le! – mondta, és az íróasztala melletti székre mutatott. Amikor Bobbie továbbra is csak állt, Avasarala erélyesebben elismételte:

– Üljön már le, a kurva életbe! Elég öt percig beszélgetnem magával, és utána egy órán át nem tudom előrehajtani a fejem.

Bobbie leült, tétovázott, aztán felvette az egyik teáscsészét. Nem sokkal tűnt nagyobbnak egy kupicánál, a benne lévő tea felettébb sötét volt, a szaga kellemetlennek hatott. Bobbie aprót belekortyolt, és elégette a nyelvét.

– Lapszang szucsong – kommentálta Avasarala. – A férjem veszi nekem. Milyennek tartja?

– Szerintem büdös, mint egy csavargó lába – felelte Bobbie.

– Ja, bassza meg, de Arjun szereti, és nem is annyira rossz, ha az ember már megszokta.

Bobbie bólintott, aztán még egy kortyot ivott, de nem felelt.

– Oké, szóval – mondta Avasarala –, maga az a marsi, aki elégedetlenkedett, és hagyta, hogy egy befolyásos öreg hölgy átcsábítsa a túloldalra mindenféle csilivili díjakat ajánlgatva. Maga a legrosszabb fajta áruló, mert végső soron minden, ami a Földre érkezése óta történt, azért történt, mert duzzogott.

– De én…

– Fogja be a kurva száját, kicsim, most a felnőtt beszél.

Bobbie befogta a száját, és a rettenetes teát kortyolgatta.

– Viszont – folytatta Avasarala, ráncos arcán ugyanazzal a behízelgő mosollyal –, ha a másik csapathoz tartoznék, tudja, kinek szivárogtatnék ki hamis információt?

– Nekem – felelte Bobbie.

– Magának. Mert mindenáron bizonyítani akarja az új főnökének, hogy hasznát veheti, ők pedig pofátlanul átadhatnak magának bármilyen hamis információt, és nem igazán kell zavartatniuk magukat amiatt, hogy hosszú távon ezzel kurvára betesznek magának. Ha a marsi kémelhárításnál dolgoznék, már rég beszerveztem volna az egyik legjobb otthoni barátját, és rajta keresztül ömleszteném magára a hamis információt.

A legjobb barátaim mind halottak – gondolta magában Bobbie.

– De senki…

– Sem áll szóba magával az otthoniak közül. Ami két dolgot jelent. Még mindig azt igyekeznek kiokoskodni, miért tartottam itt magát, és nem tudnak félrevezető információkat zúdítani ránk, mert ugyanolyan tanácstalanok, mint mi vagyunk. Az elkövetkező nagyjából egy hétben valaki kapcsolatba fog lépni magával. Arra fogják kérni, hogy szivárogtasson ki információkat az irodámból, de ezt úgy fogják közölni magával, hogy közben egy halom hamis információt adnak ki. Ha lojális, és kémkedik nekik, nagyszerű. Ha nem, és elmondja nekem, mit kértek magától, az is nagyszerű. Talán szerencséjük lesz, és mindkettőt megteszi.

Bobbie visszatette az asztalra a teáscsészét. Két keze ökölbe szorult.

– Ezért gyűlöli mindenki a politikusokat – mondta.

– Nem. Azért gyűlölnek minket, mert hatalmunk van. Bobbie, a maga agya nem szívesen jár erre a srófra, és ezért tisztelem. Nincs időm elmagyarázni magának dolgokat – mondta Avasarala, és a mosoly úgy tűnt el az arcáról, mintha ott se lett volna. – Szóval egyszerűen abból induljon ki, hogy tudom, mit teszek, és amikor lehetetlent kérek magától, annak az az oka, hogy még a kudarcával is segítheti valahogy az ügyünket.

– Az ügyünket?

– Itt egy csapatban evezünk. A Ne-Veszítsünk-Mindannyian csapatban. Ez vagyunk mi, nem?

– De – felelte Bobbie, és a Buddhára pillantott a szentélyben. A Buddha higgadtan rámosolygott. Csak a csapat egy tagja, sugallta kerek arca. – Igen.

– Akkor húzzon vissza az íróasztalához, és még egyszer hívjon fel mindenkit! Ezúttal részletesen jegyezze fel, ki nem hajlandó segíteni magának, és pontosan milyen szavakat használ, amikor elutasítja. Oké?

– Értettem, asszonyom.

– Remek – mondta Avasarala ismét gyengéd mosollyal az arcán. – Most tűnés az irodámból!

Lehet, hogy a megszokás növeli az ellenszenvet, de Bobbie kezdettől fogva nem kedvelte különösebben Sorent. Az viszont, hogy napokon keresztül mellette ült, megvetését mostanra egészen új szintre tornázta fel. Ha Soren épp nem átnézett rajta, leereszkedően viselkedett vele. Túl hangosan beszélt a telefonon, még olyankor is, amikor Bobbie maga is beszélgetni próbált valakivel. Időnként ráült Bobbie asztalára, miközben a látogatóival társalgott. Túl erős parfümöt használt.

A legrosszabb az volt, hogy folyton kekszet majszolgatott.

Ez komoly eredménynek tűnt, figyelembe véve ceruzavékony alkatát, Bobbie pedig általában nem sokat törődött mások étkezési szokásaival. Soren kedvenc kekszét rendszerint a pihenő automatájából szerezte, olyan csomagolásban, ami hangosan zörgött, valahányszor belenyúlt. Eleinte ezt csak bosszantónak érezte Bobbie. Ám miután pár napig hallgatnia kellett a Zörr, Ropp, Nyamm és Cupp Rádiószínházat, elege lett belőle. Bontotta a legutóbb létrehozott reménytelen kapcsolatot, odafordult, és Sorenre meredt. A férfi ügyet sem vetett rá, ujjai szorgosan kopogtak asztali terminálján.

– Soren – szólalt meg Bobbie, és csupán arra akarta megkérni, hogy öntse ki a kekszeket egy tányérra vagy egy szalvétára, hogy többé ne kelljen hallania a dühítő zörgést. Ám mielőtt kimondhatta volna a nevét, a gyakornok feltartotta az ujját, hogy csendre intette őt, aztán a fülhallgatójára mutatott.

– Ne, ez most nem a legalkalmasabb…

Bobbie nem tudta, vajon hozzá szólt-e, vagy a telefonon beszélt valakihez, ezért felállt, odament Soren íróasztalához, és ráült a szélére.

A gyakornok megsemmisítő pillantást vetett rá, de Bobbie hangtalanul annyit mondott csak, hogy:

– Megvárom.

Az íróasztal széle kissé megreccsent a súlya alatt.

Soren hátat fordított neki.

– Megértem. De ez nem a legalkalmasabb pillanat, hogy megvitassuk… értem. Valószínűleg el tudom… értem, igen. Foster nem fog… Igen. Igen, megértem. Ott leszek.

Visszafordult Bobbie-hoz, és az íróasztalához érintette az ujját, hogy bontsa a kapcsolatot.

– Mi az?

– Utálom a kekszét. Megőrjít, hogy állandóan zörgeti a csomagot.

– A kekszemet? – kérdezte értetlenkedve Soren. Bobbie megállapította magában, hogy talán ez az első őszinte érzelem, amit a férfi arcán valaha tükröződni látott.

– Igen, megtenné, hogy kiönti egy… – kezdett bele Bobbie, de mielőtt befejezhette volna a mondatot, Soren megragadta a zacskót, és belehajította az íróasztala melletti visszaforgató tartályba.

– Így megfelel?

– Ami azt…

– Pillanatnyilag nincs időm magára, őrmester.

– Oké – válaszolta Bobbie, és visszament a saját íróasztalához.

Soren úgy babrált, mint akinek még lenne mondandója, ezért Bobbie nem hívta fel a listán szereplő következő személyt. A gyakornokra várt, hogy megszólaljon. A kekszes dologgal valószínűleg hibát követett el. Tényleg nem volt annyira fontos. Ha nem nehezedett volna rá ekkora nyomás, az ilyesmit valószínűleg észre sem vette volna. Amikor Soren végre megszólal, majd elnézést kér tőle, amiért ennyire agresszívan kezelte az ügyet, aztán felajánlja, hogy vesz neki egy új csomaggal. Ám ahelyett, hogy Bobbie-hoz fordult volna, Soren felállt.

– Soren, annyira… – kezdett bele Bobbie, de Soren nem is figyelt rá, és kinyitotta az íróasztala egyik fiókját. Kivett belőle egy fekete műanyaglapot. Valószínűleg azért, mert Foster nevét hallotta emlegetni az imént, Bobbie rájött, hogy a memóriakártya az, amit Avasarala adott oda a gyakornoknak pár nappal azelőtt. Foster volt az a fickó, aki az adatszolgáltatásnál dolgozott, így Bobbie azt feltételezte, hogy a gyakornok végre időt kerített rá, hogy elintézze ezt a kis feladatot, aminek köszönhetően legalább pár percre kiszabadulhat az irodából.

Míg Soren sarkon nem fordult és meg nem indult a liftek felé.

Bobbie-nak már párszor el kellett vinnie néhány dolgot az adatszolgáltatóhoz és vissza, és tudta, hogy az irodájuk ugyanazon az emeleten található, szemben a felvonókkal.

– Hah.

Fáradt volt. Már egészen kikészítette a bűntudat, és még azt sem tudta volna megmondani, pontosan mi miatt érez bűntudatot. Egyébként sem kedvelte a férfit. A gyanú, mely befészkelte magát a fejébe, szinte bizonyosan saját üldözési mániájának és a világról kialakított torz képének következménye lehetett.

Felállt, hogy kövesse a gyakornokot.

– Ostobaságot csinálsz – mormolta maga elé, miközben mosolyogva odabiccentett a mellette elsiető kifutófiúnak. Két méter magas volt egy alacsony emberekkel benépesített bolygón. Nem fog tudni beolvadni közéjük.

Soren beszállt az egyik liftbe. Bobbie megállt az ajtaja előtt, és várt. Az alumínium-és kerámiaajtón keresztül hallotta, hogy megkér valakit: nyomja meg az egyest. Tehát egészen az utcaszintig lemegy. Bobbie megnyomta a lefelé gombot, és a következő lifttel levitette magát a földszintre.

Mire leért, Sorent természetesen nem látta sehol.

Az EN előcsarnokában ide-oda szaladgáló óriás marsi nő némi feltűnést keltene, ezért ezt a tervet rögtön el is vetette. Tudata peremét a bizonytalanság, kudarc és csüggedés hulláma nyaldosta.

Nem számít, hogy ez egy irodaépület. Nem számít, hogy nem üldöz felfegyverzett ellenség, nincs mögötte egy üteg. Ez nem számít, és csak a felszíni helyzet logikájára szabad koncentrálni. Harcászatilag kell felmérni a szituációt. Okosnak kell lenni.

– Okosnak kell lennem – mondta. Egy piros kosztümös nő, aki épp odalépett és megnyomta a lift hívógombját, meghallotta őt, és odafordult hozzá:

– Hogy mi?

– Okosnak kell lennem – felelte neki Bobbie. – Nem rohanhatok bele a vakvilágba.

Még akkor sem, hogyha valami egészen esztelen és ostoba dologra készülök.

– É-értem – nyögte ki a nő, aztán gyorsan még néhányszor megnyomta a hívógombot. A felvonó kezelőpanelje mellett egy belső terminál állt. Ha nem találod a célpontot, korlátozd a célpont mozgásterét! Csald oda magadhoz! Ez az! Bobbie megnyomta a hall recepciójának hívógombját. Az automata rendszer rendkívül valósághű és megállapíthatatlan nemű hangon megérdeklődte, miben segíthet.

– Kérem, hívja Soren Cottwaldot a hall recepciójához! – felelte Bobbie. A vonal túlsó végén lévő számítógép megköszönte neki, hogy az EN belső automata rendszerét használta, és bontotta a kapcsolatot.

Lehetséges, hogy Soren nem vitte magával a terminálját, vagy arra állította be, hogy hagyja figyelmen kívül a bejövő értesítéseket. Vagy egészen egyszerűen nem törődik ezzel a konkrét üzenettel. Bobbie keresett egy párnázott ülést, ahonnan ráláthatott a recepciós pultra, aztán fedezékként kissé odébb húzott egy fikuszt.

Két perccel később Soren sietett oda a recepcióhoz a megszokottnál jóval kócosabb frizurával. Már kint járhatott, amikor megkapta az üzenetet. Megszólította az egyik hús-vér recepcióst. Bobbie átment a hall túlsó oldalán lévő szendvicsbárhoz, és amennyire lehetett, elrejtőzött. Miután a recepciós begépelt valamit, a liftek melletti terminálra mutatott. Soren a homlokát ráncolta, és néhány lépést tett a felvonók irányába, aztán idegesen körbepillantott, és megindult az épület kijárata felé.

Bobbie utánaeredt.

Odakint az utcán magassága egyszerre jelentett hátrányt és előnyt. Mivel a legtöbb emberhez képest másfél fejjel kimagaslott az őt körülvevő tömegből, megengedhette magának, hogy meglehetősen lemaradjon a járdán sietős léptekkel haladó Soren mögött. A gyakornok fejét akár fél háztömbnyi távolságból is könnyen kivehette. Ha viszont a férfi hátranézne, azonnal feltűnne neki Bobbie.

Ám Soren nem fordult hátra. Ami azt illeti, inkább úgy tűnt, siet valahová, és jól látható türelmetlenséggel tolakodott keresztül az EN-épületegyüttes környékének zsúfolt járdáin. Nem nézett körül, és nem állt meg valamilyen jól tükröző felület mellett, és nem fordult vissza. A recepciónál, az értesítésről érdeklődve idegesnek tűnt, most viszont fogát összeszorítva próbálta elleplezni idegességét.

Derűsnek tettette magát, pedig láthatólag szorongott. Bobbie érezte, hogy izmai elernyednek, ízületei lazán és könnyedén hajlanak, gyanúja egy centivel közelebb csusszan a bizonyossághoz.

Három háztömbbel később Soren bement egy bárba.

Bobbie fél háztömbnyire onnan megállt és tanakodott. A komoly kreativitásról árulkodóan Pete kocsmájának elnevezett bár utcafrontja sötétített üvegből készült. Ha az ember be akart térni valahová, hogy kiderítse, követik-e, a hely tökéletes választásnak tetszett. Talán Soren megneszelt valamit.

Talán mégsem.

Bobbie odasétált a bejárathoz. Ha Soren rajtakapná, hogy követi, annak semmi következménye nem lenne. A gyakornok eleve utálta őt. A legkevésbé etikusnak azt tarthatta, hogy Bobbie túl korán befejezte aznapra a munkát, és beült egy környékbeli bárba. Mégis ki mószerolná be ezért? Soren? Aki ugyanilyen korán otthagyta az irodát, és beült ugyanabba a bárba?

Ha csak beült egy ebéd utáni sörre, Bobbie egyszerűen odasétál majd hozzá, elnézést kér a kekszes dologért, és fizet neki még egy korsóval.

Bobbie benyomta az ajtót, és belépett.

Időbe telt, amíg hozzászokott a kora délutáni napsütést felváltó benti félhomályhoz. Amikor már nem káprázott a szeme, egy hosszú bambusz italpultot pillantott meg, mögötte hús-vér csapossal, és fél tucat bokszot, bennük nagyjából ugyanennyi vendéggel, Sorent viszont sehol sem látta. A levegőben sör és odakozmált pattogatott kukorica szaga terjengett. A vendégek felpillantottak rá, aztán óvatosan visszatértek italaikhoz, és mormolva tovább társalogtak.

Lehetséges, hogy Soren kilógott a bárból és lerázta őt? Bobbie nem hitte, hogy látta volna kijönni, de nem is arra képezték ki, hogy másokat kövessen. Épp a csaposhoz akart fordulni, hogy megérdeklődje, látott-e átrohanni egy fickót, és az a fickó merre távozott, amikor a bár végében felfedezett egy BILIÁRDASZTALOK feliratot, mellette pedig egy balra mutató nyilat.

Hátrasétált a bár végébe, aztán balra fordult, és egy kisebb, második teremben találta magát, benne négy biliárdasztallal és két férfival. Az egyikük Soren volt.

Mindketten felnéztek, amikor Bobbie befordult.

– Hello – köszönt oda nekik. Soren rámosolygott, de ő folyton mosolygott. A mosolygást rejtőszínként használta. Álcázásként. A másik férfi termetes volt, fitt, és szertelenül lezser ruhát viselt, amivel túlságosan is azt igyekezett elérni, hogy ne ríjon ki egy efféle szakadt biliárdteremből. Éles ellentétben állt a férfi katonás frizurájával és szálegyenes tartásával. Bobbie mintha már látta volna valahol az arcát, de egészen más környezetben. Megpróbálta egyenruhában maga elé képzelni.

– Bobbie! – üdvözölte Soren, és gyorsan összenézett a vele lévő férfival, aztán elkapta tőle a tekintetét. – Szokott játszani?

Felkapta az asztalon heverő egyik dákót, és elkezdte bekrétázni a hegyét. Bobbie nem jegyezte meg neki, hogy nincsenek golyók az asztalon, és hogy közvetlenül Soren mögött egy BILIÁRDGOLYÓK KÉRÉSRE BÉRELHETŐK felirat áll a falon.

A gyakornokkal lévő férfi egy szót se szólt, csak becsúsztatott valamit a zsebébe. Bobbie fekete műanyagot pillantott meg az ujjai között.

Az őrmester elmosolyodott. Most már tudta, honnan ismerős neki a másik férfi.

– Nem – felelte Sorennek. – Mifelénk nem népszerű ez a játék.

– Gondolom, az asztal miatt – válaszolta a gyakornok. Mosolya egy kicsit őszintébbé és egy kicsit hűvösebbé vált. Lefújta a krétaport a dákó hegyéről, és egy lépést tett oldalra, Bobbie bal oldala felé. – Túlságosan nehéz volt a gyarmatosító hajóknak.

– Logikusnak tűnik – mondta Bobbie, és hátrébb húzódott, míg a bejárat nem védte az oldalát.

– Gondot jelent? – kérdezte a Sorennel lévő férfi, és Bobbie-ra nézett.

Mielőtt Soren válaszolhatott volna, Bobbie szólalt meg:

– Maga mondja meg! Ott volt azon a késő éjszakai értekezleten Avasarala irodájában, amikor a Ganymedes szarrá ment. Nguyen beosztottja, ugye? Ikszipszilon hadnagy.

– Épp elássa magát, Bobbie – mondta Soren, egészen lazán tartva kezében a dákót.

– És azt is tudom – folytatta Bobbie –, hogy Soren épp átadott magának valamit, amit a főnöke azért adott oda neki, hogy vigye át az adatszolgáltatáshoz. Fogadok, nem az adatszolgáltatásnál dolgozik, ugye?

Nguyen csatlósa fenyegetőn egy lépést tett felé, Soren pedig még inkább balra húzódott.

Bobbie hangosan felnevetett.

– Most komolyan – mondta, és Sorenre nézett. – Az nem egy farok a kezében, hogy húzogatni kelljen, de ha ragaszkodik hozzá, akkor inkább vonuljon félre vele.

Soren úgy bámult le a dákóra, mintha meglepte volna, hogy a kezében tartja, aztán ledobta.

– Maga pedig – fordult Bobbie a csatlóshoz. – Szó szerint a hónap fénypontját jelentené számomra, ha megpróbálna kimenni ezen az ajtón.

Anélkül, hogy a lábát mozdította volna, áthelyezte a súlypontját, és finoman kilazította a könyökét.

A csatlós egy hosszú pillanatig farkasszemet nézett vele. Bobbie visszavigyorgott rá.

– Gyerünk! – mondta. – Kinő a tököm, ha még sokáig így hergel.

A csatlós felkapta a kezét. Valahol a bokszalapállás és a megadás közti pózt vett fel. Szemét egy pillanatra sem véve le Bobbie-ról, kissé Soren felé fordította az arcát, és kijelentette:

– Ez a maga gondja. Oldja meg!

Két lassú lépést tett hátrafelé, aztán megfordult, és keresztülsétált a termen, aztán ki egy folyosón, amire Bobbie nem látott rá onnan, ahol állt. Egy másodperccel később egy ajtót hallott becsapódni.

– A francba! – káromkodta el magát Bobbie. – Fogadok, hogy jobban bevágódhattam volna az öreglánynál, ha sikerül visszaszereznem azt a memóriakártyát.

Soren a hátsó kijárat irányába próbált sompolyogni. Bobbie egy macskaugrással ott termett, megragadta az ingét, aztán felhúzta, míg csaknem össze nem ért az orruk. Hosszú ideje először érezte szabadnak és elevennek a testét.

– Most mit fog tenni? – kérdezte Soren erőltetett vigyorral. – Eltángál?

– Á, dehogy – felelte Bobbie eltúlzott mariner-völgyi akcentusra váltva. – Beárulom a főnökénél, kis taknyos.

Huszonhatodik fejezet: Holden

Holden figyelte, ahogy a szörnyeteg a rakodótér elválasztófalához kuporodva reszket. A videóképernyőn kicsinek, elcsigázottnak és szemcsésnek tűnt. A kapitány a lélegzésére összpontosított. Hosszú belélegzés, töltsd meg a tüdődet egészen a fenekéig. Hosszú és lassú kilégzés. Szünet. Újra az elejétől. A legénység előtt ne szard össze magad!

– Nos – szólalt meg Alex egy perc elteltével. – Ott van a problémája.

Viccelni próbált. Ténylegesen vicceset mondott. Normál esetben Holden elnevette volna magát eltúlzottan elnyújtott hangzóin és komikusan kézenfekvő megállapításán. Alex rendkívül humoros tudott lenni a maga fanyar, erőteljesen visszafogott módján.

Ebben a pillanatban Holdennek ökölbe kellett szorítania a kezét, nehogy véletlenül megfojtsa őt.

– Feljövök – szólalt meg Amos ugyanabban a pillanatban, amikor Naomi kijelentette, hogy:

– Lejövök.

– Alex – mondta Holden nyugalmat színlelve, miközben cseppet sem érezte nyugodtnak magát. – Mi a raktér légzsilipének státusza?

Alex kétszer megérintett a terminált, és azt felelte:

– Légmentesen zár, kapitány. Nulla veszteség.

Ami jó hírnek számított, mert bármennyire rettegett is Holden a protomolekulától, azt is tudta, hogy nem varázslat. Tömeggel bírt, és teret töltött ki. Ha a légzsilip tömítésén egyetlen oxigénmolekula sem szökhetett ki, akkor egészen biztosra vette, hogy a vírus egy darabja sem juthat be. De…

– Alex, tekerd fel az O2-t! – utasított Holden. – Amennyire anélkül telítheted, hogy felrobbantanánk vele az űrhajót.

A protomolekula nem igényelt oxigénes környezetet. Ha valamiképp mégis beszabadulna, Holden azt szerette volna, ha a lehető legbarátságtalanabb feltételek fogadják.

– És menj fel a pilótafülkébe! – folytatta. – Légmentesen zárd magadra a kabin ajtaját. Ha a ragacs bármilyen módon bekerülne a hajóba, fontos, hogy az ujjad a reaktor kiiktató gombján legyen.

Alex a homlokát ráncolta, és megvakarta gyér haját.

– Ez egy kicsit szélsőséges…

Holden megragadta a karját, és erősen megszorította. Alex szeme elkerekedett, kezét akaratlanul is megadóan felkapta. A mellette álló botanikus zavartan és riadtan pislogott. Nem ez a legjobb módszer arra, hogy önbizalmat öntsön az emberekbe. Más körülmények közt Holden talán törődött volna ilyesmivel.

– Alex – mondta Holden, aki nem tudott uralkodni reszketésén, miközben tovább szorongatta a pilóta karját. – Számíthatok rád, hogy gázfelhővé robbantod szét a hajót, ha az a szar bejut ide? Mert ha nem, vedd úgy, hogy leváltottalak, és mostantól fogva nem hagyhatod el a kabinodat.

Alex teljesen meglepte azzal, hogy nem felháborodva reagál, hanem odanyúl és Holden alkarjára teszi a kezét. Alex arca elkomolyodott, de tekintete megértésről árulkodott.

– Légmentesen bezárkózom a pilótafülkébe, és felkészülök rá, hogy elsüllyesszem a hajót. Értettem, uram. A harckészültség lefújása?

– Közvetlen parancs tőlem vagy Naomitól – válaszolta Holden alig hallható, megkönnyebbült sóhajjal. Nem kellett kimondania, hogy: Ha az a valami beszabadul, jobban jársz, ha a hajóval együtt felrobbansz. Elengedte Alex karját, a pilóta pedig aggodalomtól ráncokba gyűrődött arccal egy lépést hátrált. A Holdent letaglózni készülő pánik könnyen átterjedhet másokra is, ha most hagyja, hogy bárki együtt érezzen vele, ezért kiadta az utasítást:

– Most, Alex! Irány felfelé!

Alex egyet biccentett, úgy tűnt, mintha mondani akarna még valamit, aztán sarkon fordult és megindult a legénységi hágcsó felé, majd felment a pilótafülkébe. Pár pillanattal később Naomi ereszkedett le ugyanazon a létrán, Amos pedig nem sokkal később ért fel alulról.

Naomi szólalt meg először.

– Mi a terv? – Már elég időt töltöttek egymás társaságában ahhoz, hogy Holden azonnal felismerje a hangjában rejtőző félelmet.

Holden kivárt, hogy két hosszú lélegzetet vegyen.

– Amosszal bemegyünk és kiderítjük, sikerül-e kihajtanunk a raktér ajtaján. Nyisd ki nekünk a zsilipet!

– Mindjárt – felelte a lány, aztán megindult felfelé a hágcsón a vezérlőterembe.

Amos eltöprengve kémlelte Holden arcát.

– Szóval, kapitány, hogyan fogjuk „kihajtani” azon az ajtón?

– Nos – felelte Holden. – Arra gondoltam, hogy előbb szarrá lőjük, aztán lángszóróval elégetjük a leszakadt darabokat. Szóval jobb, ha felszerelkezünk.

Amos bólintott.

– A picsába! Mintha csak az előbb vettem volna le azt a szart.

Holden nem volt klausztrofóbiás.

Aki a hosszú távú űrrepülést választotta hivatásául, nem lehetett az. Még ha valakinek sikerülne is csalással túljutnia a pszichológiai felmérésen és a szimulált repüléseken, általában egyetlen út elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy szétválassza egymástól azokat, akik képesek hosszú távon elviselni a szűkös tereket azoktól, akik begolyóztak, és a hazaútra be kellett nyugtatózni őket.

Alhadnagyként Holden napokat töltött olyan kisméretű felderítőhajókon, hogy szó szerint előrehajolni sem tudott, hogy megvakarja a lábát. Hadihajók külső és belső hajóteste között kellett kúsznia. Egy alkalommal huszonegy napra a présülésébe kényszerült egy gyorségetésű úton a Lunától a Szaturnuszig. Sosem gyötörték rémálmok, hogy összenyomják vagy élve eltemetik.

Másfél évtizedes csaknem folyamatos űrutazásai során először érezte túl kicsinek a hajót, amin utazott. Nem egyszerűen zsúfoltnak, hanem rémisztően szűkösnek. Tehetetlennek érezte magát, akár egy csapdába esett állat.

Kevesebb mint tizenkét méterre tőle egy protomolekulával megfertőzött személy gubbasztott a raktérben. És Holden sehová sem szökhetett el előle.

A testpáncél felöltése nem javított a bezártságérzetén.

Elsőként a tengerészgyalogosok által teljestest-kondomnak becézett védőruhát húzta fel. A szerelés golyóálló szövet, gumi és ütközés-reaktív zselé rétegeiből állt össze, az alatta elhelyezkedő érzékelőhálózat pedig a sérüléseket és a létfunkciókat követte figyelemmel. Erre került rá a valamivel lazább szkafander a szakadásokat és golyó ütötte lyukakat tüstént lezáró gél saját rétegeivel. Legkívülre a páncél különféle darabjait csatolták fel, amely eltéríthetett egy nagy sebességgel becsapódó lövedéket, vagy a külső rétegek elpárologtatásával felszívhatta egy lézernyaláb energiáját.

Holden most úgy érezte, mintha a saját halotti leplébe burkolózna be.

Ám külső rétegei és súlya ellenére sem hatott annyira félelmetesnek, mint ha a felderítő tengerészgyalogosok motoros páncélja lett volna. Amit a haditengerészetnél szolgáló fiúk két lábon járó koporsóknak hívtak. A név mögött az az elképzelés rejlett, hogy bármi, ami képes áttörni a páncélon, cseppfolyóssá olvasztaná a benne lévő tengerészgyalogost, vagyis egy ilyen találat után felesleges volt felnyitni. Egyszerűen behajítottad az egészet a sírgödörbe. Természetesen eltúlozták a dolgot, de a puszta gondolat, hogy olyasmiben lépjen be abba a raktérbe, amiben a rásegítő mechanizmus nélkül még mozogni sem tud, halálra rémítette volna. Mi van, ha bedöglenek az akkumulátorok?

Persze egy kellemes kis erőnövelő páncél jól jönne, amikor az ember szörnyetegeket igyekszik kihajítani a hajóról.

– Azt ott fordítva vette fel – szólalt meg Amos, és Holden combjára mutatott.

– A picsába! – mondta Holden. Amosnak igaza volt. Annyira belemerült a gondolataiba, hogy észre sem vette, amikor fordítva csatolta fel a combpáncélját. – Elnézést, kissé nehéz most koncentrálnom.

– Kibaszottul be lehet rezelni ettől – válaszolta rábólintva Amos.

– Hát, azért azt nem…

– Nem rólad beszéltem – mondta Amos. – Magamról. Kibaszottul be vagyok rezelve attól, hogy be kell sétálnom a raktérbe, miközben odabent van az a valami. És még csak nem is néztem végig közelről, ahogy az egész Eros trutymóvá alakul. Szóval értem én. Én is ugyanúgy betojtam, mint te, Jim.

Holden emlékei szerint Amos először tegezte le. Holden visszabiccentett neki, aztán megigazította a combpáncélját.

– Aha – mondta. – Csak azért ordítoztam Alexszel, mert nem ijedt be eléggé.

Amos végzett a páncéljával, és elővette kedvenc automata puskáját a szekrényéből.

– Komoly?

– Aha. Viccelődött, amikor én majd összeszartam magam, szóval ráordítottam, és megfenyegettem, hogy leváltom.

– És ezt megteheted? – kérdezte Amos. – Mintha ő lenne az egyetlen pilótánk.

– Nem, Amos. Nem. Ugyanúgy nem rúghatom ki a hajóról Alexet, ahogy téged vagy Naomit sem rúghatnálak ki. Még alaplegénységnek is kevesen vagyunk. A legalapvetőbb feladatokat is alig tudjuk ellátni.

– Aggódsz, hogy Naomi itt hagy minket? – kérdezte Amos. Hangjára könnyedséget erőltetett, de a szavai pörölycsapásokként hatottak. Holden érezte, hogy elfogy a levegője, és egy percig a lélegzésére kellett összpontosítania.

– Nem – felelte. – Vagyis dehogynem, persze hogy aggódom. De ebben a pillanatban más borít ki.

Holden a kezébe vette a gépfegyverét, és megnézte, aztán visszarakta a szekrényébe, és egy hátrasiklás nélküli pisztolyt választott helyette.

A lövedékként használt rakéták nem lökik majd hátra, hogy összevissza bukdácsoljon, ha esetleg súlytalanság mellett használná.

– Végignéztem, ahogy meghalsz – szólalt meg, de nem nézett Amosra.

– Tessék?

– Végignéztem, ahogy meghalsz. Amikor azok az emberrablók, bárkik voltak is, elkaptak minket. Láttam, ahogy az egyikük tarkón lő, és láttam, ahogy arccal előre elterülsz a földön. Mindent vér borított.

– Igen, de…

– Tudom, hogy gumilövedék volt. Tudom, hogy élve kellettünk nekik. Tudom, hogy a vér az eltört orrodból ömlött szét, amikor a fejed a földhöz csapódott. Most már mindezt tudom. De akkor csak azt tudtam, hogy fejbe lőttek, és megöltek.

Amos becsúsztatott egy tárat a puskájába, és a tölténytárba ugratott egy lövedéket, de ezenkívül semmilyen hangot nem adott ki.

– Ez az egész roppant törékeny – mondta Holden, és körbemutatott, egy mozdulattal befogva Amost és a hajót. – Ez a mi kis családunk. Egyetlen hibás húzás, és valami pótolhatatlant veszítünk el.

Amos most már összevont szemöldökkel meredt rá.

– Még mindig Naomiról beszélsz, ugye?

– Nem. Vagyis igen. De nem. Amikor azt hittem, hogy meghaltál, mintha gyomorszájon vágtak volna. Ebben a pillanatban pedig arra kell koncentrálnom, hogy kivágjuk a hajóról azt a valamit, és csak az jár a fejemben, hogy elveszíthetem a legénység egyik tagját.

Amos bólintott, a vállára vette a puskáját, aztán leült a szekrénye előtti padra.

– Értem. Szóval mit szeretnél csinálni?

– Azt szeretném – felelte Holden, és becsúsztatott egy tárat a pisztolyába –, ha kizavarnánk azt a kurva szörnyeteget a hajóból. De kérlek, ígérd meg, hogy közben nem halsz meg! Ez sokat segítene.

– Kapitány – válaszolta széles vigyorral Amos. – Ami végezni tud velem, az előtte már mindenki mással végzett. Arra születtem, hogy engem lehessen utolsóként lekaszabolni. Erre mérget vehetsz.

Holden vakrémülete és félelme nem múlt el. Ugyanúgy szorították a mellkasát, mint korábban. De legalább már nem érezte magát annyira egyedül velük.

– Akkor menjünk, és szabaduljunk meg a potyautastól!

Végtelennek tűnt a várakozás a raktér légzsilipkamrájában, amíg a belső ajtó lezáródott, aztán a szivattyúk kiszívták az összes levegőt, majd a zármechanizmusok kioldásával kinyílt a külső ajtó. Holden fél tucatszor babrálni kezdett, és újra ellenőrizte a fegyverét, amíg várakoztak. Amos lazán előregörnyedve állt, méretes puskáját a karján dédelgette. Az egyetlen pozitívumnak – ha bármi pozitívumot lehetett találni a várakozásban – az számított, hogy mivel a raktérben vákuum uralkodott, a zsilipajtó bármekkora zajt csaphatott anélkül, hogy a közeledtükre figyelmeztette volna a lényt.

Az utolsó külső zaj is elhalt, és Holden már csak a saját légzését hallotta. Sárga lámpa fénylett fel a külső zsilipajtó mellett, hogy a túloldali légüres térre figyelmeztesse őket.

– Alex! – szólalt meg Holden, miután rácsatlakozott a légzsilip termináljának vezetékes hálózatára. A rádió-összeköttetés továbbra sem működött a hajón. – Mindjárt bemegyünk. Állítsd le a hajtóműveket!

– Értettem – felelte Alex, és megszűnt a nehézkedés. Holden a lábával feltolta a sarkán elhelyezett csúszópotmétert, hogy bekapcsolja a mágneses csizmáját.

A Rocinante raktere szűkösnek számított. A magas és keskeny helyiség a hajó jobb oldalát foglalta el a külső hajótest és a gépterem közötti kihasználatlan területen. A bal oldalon ugyanezt a helyet a hajó víztartálya töltötte ki. A Roci hadihajó volt. Rakományt legfeljebb mellesleg szállított.

A dolog hátránya abban állt, hogy tolóerő mellett a raktér kúttá változott, alján a zsilipajtóval. A helyet elfoglaló különféle ládákat az elválasztófalakra szerelt foglalatokra csatolták fel vagy, bizonyos esetekben, elektromágneses talpakkal rögzítették. Mivel a tolóerő keltette nehézkedés miatt a raktárban tartózkodó személy könnyen hét métert zuhanhatott az ajtóig, lehetetlen lett volna hatékonyan harcolni odabent.

Mikrogravitáció mellett a hely hosszú folyosóvá alakult át rengeteg fedezékkel.

Holden lépett be elsőként a helyiségbe, a válaszfalon haladt előre mágneses csizmájával, aztán fedezékbe húzódott a hajó pontvédelmi ágyúihoz való pluszlövedékekkel teli egyik terjedelmes fémláda mögött. Amos követte, és két méterre tőle elhelyezkedett egy másik láda mögött.

Alattuk a szörnyeteg mintha szendergett volna.

Mozdulatlanul összekuporodva feküdt a rakteret a gépteremtől elválasztó egyik válaszfal mellett.

– Oké, Naomi, gyerünk, nyisd ki! – mondta Holden. Párszor finoman megrázogatta a maga után húzott kábelt, hogy leakassza a láda sarkáról, ahova beakadt, aztán megeresztette egy kicsit.

– Az ajtó most nyílik – válaszolta a lány vékony, kissé eltorzított hangon a sisakjában. A helyiség alján lévő ajtó két szárnya hangtalanul kinyílt, mögötte több négyzetméternyi csillagokkal teleszórt feketeség bukkant elő. A szörnyeteg vagy nem vette észre a nyíló ajtót, vagy nem törődött vele.

– Időnként hibernálják magukat, ugye? – kérdezte Amos, az űrruhájától a légzsilipig futó kábel csúcstechnikás köldökzsinórnak hatott.

– Mint Julie, amikor megfertőződött a vírussal. Pár hétig hibernálta magát abban a hotelszobában az Eroson.

– Talán – válaszolta Holden. – Hogy akarod megközelíteni? Hajlok rá, hogy egyszerűen menjünk le oda, ragadjuk meg azt az izét, és hajítsuk ki az ajtón. De erős fenntartásaim vannak azt illetően, hogy szabade megérintenünk.

– Aha, úgy nem szívesen vinném vissza a szkafandereinket – értett egyet Amos.

Holden előtt hirtelen felvillant egy emlékkép, ahogy játék után bemegy a házba a szabadból, és minden ruháját le kell vetnie a belépőben, mielőtt Tamara anya beengedné őt a ház többi részébe. Ez is nagyjából ugyanilyen lenne, csak jóval hidegebb.

– Kezdem sajnálni, hogy nincs egy jó hosszú botunk – mondta Holden, miközben sorra szemügyre vette a raktérben tárolt tárgyakat, hátha talál köztük valamit, ami megfelelne a célnak.

– Öhm, kapitány! – szólalt meg Amos. – Minket figyel.

Holden hátrafordult, és látta, hogy Amosnak igaza van. A lény kizárólag a fejét mozdította meg, de határozottan őket bámulta, szemeit hátborzongató kékség világította meg belülről.

– Nos, jó – mondta Holden. – Nem hibernál.

– Tudod, egy-két lövéssel eltaszíthatnám attól a válaszfaltól, és ha Alex gyorsan beindítja a hajtóműveket, lehet, hogy egyenesen kibukfencezik az ajtón, bele a fúvóka gázsugarába. Annak el kellene intéznie.

– Gondoljuk át… – válaszolta Holden, de mielőtt befejezhette volna a mondatot, a helyiséget Amos puskájának torkolattüze világította meg villódzva. A szörnyeteget több találat érte, és csigavonalban tekergőző rögként repült az ajtónyílás felé.

– Alex, csak… – szólalt meg Amos.

A szörnyeteg szemmel követhetetlenül akcióba lendült. Egyik karját a válaszfal felé lendítette, a végtag pedig mintha ténylegesen megnyúlt volna, hogy elérje, aztán akkora erővel rántotta oda hozzá magát, hogy az acéllemezek meggörbültek tőle. A lény olyan sebességgel lódult fel a raktér tetejére, hogy mikor nekiütközött a Holden fedezékeként használt ládának, a mágneses talpak elengedtek. A raktér pörögni kezdett körülötte, ahogy az ütés hátralökte Holdent. A közvetlen mögötte repülő láda az övével egyező sebességgel száguldott. Holden a másodperc töredékével a láda előtt csapódott neki a válaszfalnak, a mágneses raklap pedig rákattant az új falra, és maga alá szorította Holden lábát.

Valami a térdében csúnya szögben meghajlott, és egy pillanatra az egész világ vörösben játszott a fájdalomtól.

Amos közvetlen közelről kezdett tüzelni a szörnyetegre, de az visszakézből lezserül betörölt neki, és olyan erővel taszította oda a raktér légzsilipéhez, hogy behorpadt a belső ajtó. Amint a belső ajtó megsérült, becsapódott a külső ajtó. Holden próbált mozdulni, de a lábát a falhoz szögezte a láda, és a tíz g mellett negyed tonnát megtartani képes elektromágnesekkel számolva egyhamar nem is remélhette, hogy odébb tolja. A láda vezérlőpanelje, amivel kikapcsolhatta volna a mágneseket, kinyújtott kezétől tíz centiméterre narancssárga fénnyel jelezte a teljes lezárást.

A szörnyeteg hátrafordult, hogy szemügyre vegye őt. Kék szeme túlságosan nagynak tűnt a fejéhez képest, ami kíváncsi, gyerekes külsőt kölcsönzött a lénynek. Kinyújtotta az egyik lapátnyi kezét.

Holden addig lőtte, amíg ki nem ürült a tár.

A miniatűr rakéták, amiket a hátracsúszás nélküli pisztoly kilőtt, apró fény-és füstpamacsokként robbantak fel, ahogy eltalálták a lényt, mindegyik kicsivel hátrébb lökte és jókora darabokat szakított ki a törzséből. Fekete rostszálak permeteztek szét a helyiségben, akár egy vérfröccsenés vázlatos leképezése. Mire az utolsó rakéta is betalált, a szörnyeteget sikerült lesöpörni a válaszfalról, és végigtaszítani a raktéren a nyitva álló ajtó felé.

A fekete-vörös test tehetetlenül zuhant a csillagok és a sötétség kiterjedt foltja felé, Holden pedig hagyta felhorgadni magában a reményt. Az ajtótól kevesebb mint egy méterre a lény kinyújtotta hosszú karját, azután belekapaszkodott az egyik láda peremébe. Holden már látta, micsoda erő rejlik azokban a kezekben, és tudta, hogy nem fognak lecsúszni róla.

– Kapitány – ordította Amos a fülébe. – Holden, velünk vagy még?

– Itt vagyok, Amos. Egy kis bajba kerültem.

Mialatt ő beszélt, a szörnyeteg már felhúzta magát a ládára, és mozdulatlanul ült rajta. Förtelmes vízköpőként, mely hirtelen kővé dermedt.

– Mindjárt kiiktatom az automatikát, és bemegyek érted – jelentette be Amos. – A belső ajtó szétbaszódott, szóval veszíteni fogunk valamennyi levegőt, de nem túlzottan sokat…

– Oké, de siess vele! – felelte Holden. – Beszorultam. Ki kell kapcsolnod a mágneseket a ládán.

Egy pillanattal később kisebb levegőfelhő kíséretében kinyílt a zsilipkamra ajtaja. Amos épp kilépett volna a raktérbe, amikor a szörnyeteg leugrott a ládáról, amin addig kuporgott, egyik kezével a súlyos műanyagkonténert ragadta meg, míg a másikkal a válaszfalat, és nekihajította a ládát. Az olyan erővel vágódott neki a válaszfalnak, hogy Holden a szkafanderén keresztül is érezte a rezgéseket. Centimétereken múlott, hogy nem szakította le Amos fejét. A nagydarab gépész átkozódva hátraesett, és a légzsilip ajtaja ismét rázáródott.

– Sajnálom – szólt Amos. – Bepánikoltam. Mindjárt kinyitom…

– Ne! – üvöltötte Holden. – Ne nyitogasd azt a kurva ajtót! Most már két istenverte láda közé szorultam be. És az ajtó előbb-utóbb elvágja a kábelemet. Semmi kedvem itt ragadni rádió-összeköttetés nélkül.

Miután becsukódott az ajtó, a szörnyeteg visszahúzódott a gépterem melletti válaszfalhoz, és újra összegömbölyödött. A Holden pisztolya okozta tátongó lyukak körül nedvesen lüktettek testének szövetei.

– Látom, kapitány – szólalt meg Alex. – Ha rátaposok a gázra, szerintem egyenesen ki tudom lökni azon az ajtón.

– Ne! – vágta rá Naomi és Amos szinte egyszerre.

– Ne! – ismételte el Naomi. – Nézd csak, hol fekszik Holden a ládák között. Ha több g-vel meglódulunk, a teste összes csontja darabokra törik, még ha nem repül is ki rögtön az ajtón.

– Aha, igaza van – helyeselt Amos. – Ezzel megölnéd a kapitányt. Elfelejthetjük.

Holden egy darabig hallgatta, ahogy a legénysége azon vitatkozik, hogyan tartsák életben őt, és a szörnyeteget nézte, amint odabújik a válaszfalhoz, és látszólag megint elszenderedik.

– Nos – szállt be végül Holden a vitába. – A több g-s égetés ebben a pillanatban szinte egyértelműen apró darabokra törne engem. De ettől még nem feltétlenül kell elfelejteni.

A csatornán ekkor felhangzó szavak mintha egy másik világból érkeztek volna. Holden először fel sem ismerte a botanikus hangját.

– Hát – szólalt meg Prax. – Ez érdekes.

Huszonhetedik fejezet: Prax

Amikor az Eros elpusztult, mindenki végignézte a haláltusáját. Az állomást eleve tudományos adatkinyerő eszköznek tervezték, és minden módosulást, halált és átalakulást megfigyeltek, rögzítettek és közvetítettek az egész rendszerben. Amit a Mars és a Föld kormányai eltussolni igyekeztek, kiszivárgott a katasztrófát követő hetekben és hónapokban. Az, hogy az emberek miként tekintettek rá, sokkal inkább függött attól, kik ők, mint a tényleges képsoroktól. Egyesek hírt láttak benne. Mások bizonyítékot. Prax belegondolni sem akart, milyen sokak számára jelentett mindez rettenetesen dekadens szórakoztatást – valamiféle Busby Berkeley gyilokpornó-filmet.

Prax szintén nézte, ahogy a kutatócsoportjának minden tagja is. Ő feladványként értelmezte. A késztetés, hogy az elfogadott biológia törvényeit alkalmazzák a protomolekula okozta változásokra, ellenállhatatlannak és, többnyire, eredménytelennek bizonyult. Az önálló darabkák gyötrelmesen érdekesnek hatottak – a csigáspolip házára emlékeztető spirális ívek, a megfertőzött testek szinte teljesen bizonyos vérzéses lázakéval megegyező hőgörbe-mintázatai. De mindeddig sehogy sem állt össze a kép.

Kétségtelen, hogy valaki valahol komoly kutatási pénzeket kapott azért, hogy tanulmányozza, ami történt, de Prax munkája nem engedte, hogy ezt kivárja. Visszatért a szójababjaihoz. Az életnek mennie kellett tovább. Nem rögeszme volt, csupán egy talány, amit valaki más és másnak fog megoldani.

Prax súlytalanul lebegett egy használaton kívüli munkaállomáson, a vezérlőfedélzeten, és a biztonsági kamera adását figyelte. A lény kinyúlt Holden kapitány felé, Holden pedig újra meg újra meg újra belelőtt. Prax nézte a lény hátából előtörő rostszerűen kinyúló anyagot. Ez ismerős volt, kétségtelenül. Az erosi felvételek egyik védjegyének számított.

A szörnyeteg lebukfencezett. Morfológiailag nem sokban különbözött egy emberi lénytől. Egy fej, két kar, két láb. Nem lehetett felfedezni rajta sajátságos felépítést, sem más célra átalakított kezeket vagy mellkast.

Naomi, aki a vezérlőberendezésnél ült, levegőért kapott. Furcsának hatott ténylegesen a közös tér levegőjének közvetítésével hallani ezt, és nem a kommcsatornán. Oly módon hatott bensőségesnek, amitől Prax parányit kényelmetlenül érezte magát, de akadt valami ennél fontosabb. A gondolatait ködösnek érezte, mintha vattával tömték volna ki a fejét. Felismerte az érzést. Olyasmire jött rá, ami még nem tudatosodott benne.

– Beszorultam – mondta Holden. – Ki kell kapcsolnod a mágneseket a ládán.

A lény a raktér túlsó végében volt. Ahogy Amos bement, a szörny az egyik kezével megkapaszkodott, a másikkal pedig egy hatalmas ládát hajított el. Prax még a gyenge felbontás mellett is jól látta a masszív trapéz-és deltaizmait, a félelmetes szintig megnagyobbodott izomkötegeket. És mégsem igazán kerültek máshová. Tehát a protomolekula kijelölt keretek között dolgozott. Bármi volt is a lény, nem azt tette, amit korábban az erosi minták. A raktérben lévő valami kétségtelenül ugyanazt a technológiát képviselte, de valamely más célra fogták be. A fejében lévő vatta elmozdult egy kicsit.

– Ne! Ne nyitogasd azt a kurva ajtót! Most már két istenverte láda közé szorultam be.

A lény visszahúzódott az elválasztófalhoz, nem messze attól, ahol eredetileg is pihent. Ott összekuporodott, a testében nyílt sebek jól láthatóan lüktettek. De nem pusztán megállapodott ott. Mivel a hajtóművek nem működtek, gravitációnak nyoma sem volt, ami a helyére húzhatta volna őt. Ha ott érezte kényelmesen magát, annak nyilvánvalóan okának kellett lennie.

– Ne! – kiáltotta Naomi. Keze az irányítógombok mellett pihent. Arca hamuszürke színt öltött magára. – Nézd csak, hol fekszik Holden a ládák között. Ha több g-vel meglódulunk, a teste összes csontja darabokra törik, még ha nem repül is ki rögtön az ajtón.

– Aha, igaza van – mondta Amos. Hangja fáradtnak hatott. Talán így mutatta ki a sajnálkozását. – Ezzel megölnéd a kapitányt. Elfelejthetjük.

– Nos. A több g-s égetés ebben a pillanatban szinte egyértelműen apró darabokra törne engem. De ettől még nem feltétlenül kell elfelejteni.

Az elválasztófalnál megmoccant a lény. Nem mozdult el jelentősen, de érzékelni lehetett. Prax amennyire tudott, ráközelített a képernyőjén. Egyetlen vaskos karmos kezével – karmos, mégis négy párhuzamos és egy visszahajló ujjal – kapaszkodott, míg a másikkal a válaszfalat tépte. Az első réteg szövetből és szigetelésből állt, és gumiszerű csíkokban szakadt le. Amint ezt sikerült eltávolítania, a lény az alatta lévő páncélozott acéllemeznek esett neki. Parányi fémforgácsok lebegtek mellette a légüres térben, apró csillagokként verték vissza a fényt. Vajon miért tehette ezt? Ha szerkezeti károkat igyekezett tenni a hajóban, számtalan célravezetőbb módot is találhatott volna ehhez. Vagy tán alagutat akart fúrni a válaszfalon át, elérni próbált valamit, valamiféle jelet követett…

A vattatömés eltűnt a fejéből, egy halvány, frissen kisarjadt gyökér képévé tisztult le. Prax érezte, hogy elmosolyodik. Hát. Ez érdekes.

– Mi az, doki? – érdeklődött Amos. Prax rájött, hogy valószínűleg fennhangon is kimondta a gondolatát.

– Hát – motyogta Prax, miközben igyekezett megtalálni a szavakat, amelyekkel el tudná magyarázni azt, amit látott. – Egy fokkal emelni próbálja a sugárzás szintjét. Úgy értem… a protomolekula erosi változata a sugárzás energiájából táplálkozott, így szerintem logikusnak tűnik, hogy ez is ezt tegye…

– Ez is? – szólalt Alex. – Ez a micsoda?

– Ez a változat. Úgy értem, ezt nyilvánvalóan úgy alkották meg, hogy a módosulások zömét visszafojtsa. Szinte alig változtatott a gazdatesten. A korábbihoz képest korlátozták a képességeit, de még mindig úgy tűnik, hogy sugárzásforrásra van szüksége.

– Miért, doki? – kérdezte Amos. Próbált türelmes maradni. – Miből gondoljuk azt, hogy sugárzásra van szüksége?

– Ó – felelte Prax. – Mert lekapcsoltuk a hajtóművet, ezért a reaktor készenléti szinten működik, az a valami pedig alagutat igyekszik fúrni a mag felé.

Egy pillanatig senki sem szólt, aztán Alex száján valami trágárság szaladt ki.

– Oké – mondta Holden. – Nincs választásunk. Alex, ki kell löknöd azt az izét innen, mielőtt átfúrja magát a válaszfalon. Nincs időnk új tervet kidolgozni.

– Kapitány – felelte Alex. – Jim…

– Egy másodperccel azután, hogy eltűnt, bent leszek – szólalt meg Amos. – Ha már nem lennél odabent, tudd, büszke vagyok, hogy nálad szolgálhattam, kapitány.

Prax integetni kezdett, mintha ezzel fel tudta volna hívni magára a figyelmüket. A mozdulattól lassú hurokpályán megindult a vezérlőfedélzet túlsó vége felé.

– Várjanak! Ne! Pont ez az új terv. Egy fokkal emelni akarja a sugárzás szintjét. Olyan, akár egy víz felé törekvő gyökér.

Naomi odafordult a pörgő Prax felé. Mintha a lány forgott volna: Prax agya a perspektívát felcserélve úgy látta, hogy a lány alatta távolodik spirálvonalban. A tudós lehunyta a szemét.

– Ezt el kell magyarázni nekünk – szólalt meg Holden. – De gyorsan. Hogyan irányíthatnánk?

– Változtassanak a szinten! – válaszolta Prax. – Mennyi időbe telne összerakni egy árnyékolatlan rádióizotópokkal teli tartályt?

– Az attól függ, doki – felelte Amos. – Mennyire lenne szükség?

– Csak annál többre, mint amennyi a reaktorból ebben a pillanatban átszivárog – mondta Prax.

– Csali – állapította meg Naomi, aki közben elkapta, és a fogódzkodó felé húzta Praxot. – Olyasmit akar készíteni, ami táplálóbbnak tűnik, hogy kicsábítsa vele azt az izét az ajtón.

– Pont ezt mondtam az előbb. Nem ezt mondtam? – kérdezte Prax.

– Nem, nem egészen ezt – felelte Naomi.

A képernyőn a lény lassanként fémforgácsfelhőt épített maga köré. Prax nem vette biztosra, mivel a kép felbontása ténylegesen nem volt jó ennyire, de mintha a kéz alakja megváltozott volna vájás közben. Eltűnődött, vajon a protomolekulára kényszerített korlátok mily mértékben vették figyelembe a sérüléseket és a gyógyulást. A regeneráló folyamatok kiváló alkalmat szolgáltatnak ahhoz, hogy a korlátozó rendszerek csődöt mondjanak. A rák mindössze őrült mérvű sejtosztódás. Ha a lény változni kezdett, lehetséges, hogy nem fog megállni.

– Mindenesetre azt hiszem – mondta Prax –, valószínűleg sietnünk kellene.

A terv meglehetősen egyszerű volt. Amos újra bemegy a raktérbe, és megmenti a kapitányt, amint az ajtók bezárultak a behatoló mögött. Naomi a vezérlőteremből abban a pillanatban működésbe hozza az ajtózáró szerkezetet, hogy a lény a radioaktív csali után ered. Alex rögtön beindítja a hajtóműveket, amikor ezzel már nem veszélyezteti a kapitány életét.

A csalit pedig – egy félkilós hengert, amit vékony ólomlemezzel borítanak, nehogy túl korán felkeltse a szörnyeteg figyelmét – a fő légzsilipen fogja kivinni és kivetni az űrbe a legénység egyetlen még szabad tagja.

Prax a légzsilipben lebegett, űrruhája vastag kesztyűjében szorongatva a csapda csalétkét. Megbánás és elbizonytalanodás árasztotta el gondolatait.

– Talán szerencsésebb lenne, ha Amos hajtaná végre ezt – szólalt meg Prax. – Még sosem vettem részt bármiféle űrsétában.

– Sajnálom, doki, nekem egy kilencven kilós kapitányt kell kivonszolnom – felelte Amos.

– Nem lehetne automatizálni a dolgot? Egy laboratóriumi waldo-szerelőgépezettel meg lehetne…

– Prax – szakította félbe Naomi, és az egyetlen szótagba belesűrített gyengédség a csináld már a rohadt életbe súlyával ért fel. Prax még egyszer ellenőrizte a szkafander szigeteléseit. Minden megfelelőnek mutatkozott. Az űrruha összehasonlíthatatlanul jobb volt, mint amit korábban a Ganymedesen viselt. Huszonöt méter választotta el a hajó orránál elhelyezkedő legénységi légzsilipet a tat legvégében nyíló raktérajtótól. Ellenőrizte a rádióvezetéket, megbizonyosodott róla, hogy szilárdan rögzítette a légzsilip csatlakozójához.

Ez megint csak érdekes kérdéseket vetett fel. Vajon a rádiójel-zavaró hatás a szörnyeteg természetes testkisugárzása lehetett? Prax megpróbálta elképzelni, hogyan idézhető elő ilyesmi biológiai úton. Vajon a hatás megszűnik, amint a lény elhagyta a hajót? Amikor elégette őt a hajtómű ionsugara?

– Prax – sürgette Naomi. – Ideje indulni.

– Rendben. Kimegyek.

A nyitómechanizmus aktiválása után kitárult a légzsilip külső ajtaja. Prax először ösztönösen kilódult volna a sötétségbe, mint ahogy egy tágas szobába lépne be. Aztán legszívesebben négykézláb mászott volna ki, testének az emberileg lehetséges legnagyobb felületével simulva a hajó külső burkolatához. Aztán egyik kezébe fogta a csalit, és a lábgyűrűkkel emelte fel és ki magát.

A körötte szétterülő sötétség nyomasztóan hatott. A Rocinante mintha csak festett és nyers fémfelületekből álló tutaj lett volna az óceánban. Az óceánnál is hatalmasabb valamiben. Minden oldalról csillagok vették körül, a legközelebbiek is tőle több száz élethossznyi távolságban, aztán még több azok mögött és megint még több azok mögött. Az érzést, hogy egy parányi kisbolygóról vagy holdról néz fel a túlságosan kiterjedt mennyboltozatra, hirtelen az váltotta fel, hogy a világmindenség tetején áll, és egy végtelen szakadékba néz le. Prax elvigyorodott, két karját széttárta az üresség felé, miközben már a hányinger savas ízzel kúszott fel a torkán. Korábban olvasott már beszámolókat az űrséták okozta eufóriáról, de az élmény minden képzeletét felülmúlta. Isten szemévé vált, végtelen csillagok fényét itta magába, miközben porszem volt egy porszemen, mágneses csizmájával tapadt egy nála felfoghatatlanul erősebb hajó testéhez, amely ugyanakkor semminek tűnt a szakadékhoz képest. Űrruhája hangszórói az univerzum születésének háttérsugárzásától recsegtek, és a sistergésből hátborzongató hangok sejlettek elő.

– Öö, doki! – szólalt meg Amos. – Valami gond van odakint?

Prax körbenézett, arra számított, hogy a gépészt pillantja meg maga mellett. Kizárólag a csillagok tejfehér univerzumával találta szembe magát. Ennyire sokuk fényének világossággá kellett volna összeadódnia. Ehelyett a Rocinante az ŰKT-lámpák és a hajó farának kivételével, ahol a raktérből kiszökött levegő ködfátyla derengett alig láthatóan, teljesen sötétnek hatott.

– Nem – felelte Prax. – Nincs semmi gond.

Megpróbált egy lépést tenni előre, de a szkafandere nem mozdult a helyéről. Húzta, minden erejét beleadva igyekezett elemelni a lábát a lemezburkolatról. A bakancsa orra egy centit előbbre csusszant, aztán megállt. Páni félelem szorította össze a mellkasát. Valamiért nem működtek rendesen a mágneses csizmák. Ebben a tempóban nem fog odaérni a raktér ajtajához, mielőtt a lény átfúrja magát a gépterembe, egyenesen a reaktorhoz.

– Hát, mégis akadt egy kis probléma. Nem tudom mozdítani a lábam.

– Milyen fokozaton áll a csúszópotméter? – kérdezte Naomi.

– Ó, persze – válaszolta Prax, és a saját erejéhez igazítva lejjebb vette a bakancs beállításait. – Minden oké. Nem érdekes.

Ténylegesen még sosem gyalogolt mágneses csizmában, és az érzés egészen furcsának hatott. Minden egyes lépés java részében szabadnak, szinte irányítatlannak érezte a lábát, aztán, ahogy a talpát a hajótesthez közelítette, elérkezett egy pillanat, a kritikus pont, amikor megragadta a vonzóerő, és a bakancs rácsattant a fémre. Lépésről lépésre lebegett odébb, és rántotta magához a lábát a lemez. Nem látta a raktér ajtaját, de tudta, merre találja. A tat felé fordulva a hajtóműkúptól balra helyezkedett el. A hajónak viszont a jobb oldalán.

Tudta, a hajó végét kijelölő fémajak mögött a lény a falat vájja, megpróbálja keresztülkaparni magát a hajó húsán, a szíve felé. Ha rájön, miben mesterkednek – ha megvan benne a kognitív képesség az alapvető logikai összefüggések felismerésére –, könnyen megeshet, hogy felfortyanva ront ki rá a raktérből. A vákuum nem pusztította el. Prax elképzelte magát, ahogy sután iparkodik elcsörtetni előle mágneses csizmáival, míg a lény széttépi őt, aztán reszketve mély levegő vett, és felemelte a csalit.

– Oké – szólalt meg. – Megérkeztem.

– Felesleges ennél jobb alkalomra várni – mondta Holden fájdalomtól feszült, mégis könnyednek tettetett hangon.

– Rendben – válaszolta Prax.

Megnyomta az apró időzítőt, odakuporodott a hajótesthez, aztán minden izmának erejét beleadva kiegyenesedett, és kihajította a kis hengert a semmibe. A tartály kirepült, egy pillanatra megcsillant rajta a raktér belsejének fénye, aztán eltűnt. Praxnak az az émelyítő érzése támadt, hogy elfelejtett valami fontosat, és hogy az ólomborítás nem fog lehámlani, ahogyan kellene.

– Megmozdult – jelentette be Holden. – Kiszagolta. Kimegy utána.

És előbukkant, hosszú fekete ujjak nyúltak ki a hajóból, a sötét test úgy húzta ki magát a hajó külső felületére, mintha a végtelen űrben született volna. Szeme kéken parázslott. Prax kizárólag saját rémült légzését hallotta. Akár egy állat a Föld ősi sztyeppéin, ösztönösen mozdulatlan és néma próbált maradni, noha a vákuumon keresztül a lény azt sem hallotta volna, ha félelmében felüvölt.

A lény előrébb húzódott, hátborzongató szeme lecsukódott, majd újra kinyílt és lecsukódott, aztán kiugrott. Amerre elhaladt, eltakarta a sosem pislákoló csillagokat.

– Tiszta – jelentette Prax, és önmaga is meglepődött hangja határozottságán. – Elhagyta a hajót. Zárják be a raktér ajtaját.

– Vettem – felelte Naomi. – Zárom az ajtót.

– Most bemegyek, kapitány – közölte Amos.

– Én meg elájulok, Amos – mondta erre Holden, de hangjából épp elég vidámság csendült ki ahhoz, hogy Prax egészen biztosra vehesse: csupán viccelődött.

A sötétségben a szemvillanásnyi időre kihunyt egy csillag, majd megint felragyogott. Aztán egy újabb. Prax a fejében felrajzolta az útvonalat. Újabb csillagot takart el valami.

– Melegítem a hajtóművet – szólalt meg Alex. – Mindenki szóljon, amikor biztonságba került.

Prax figyelt, várakozott. A csillag fénye nem változott. Nem kellett volna ennek is elsötétednie, mint a többinek? Elkalkulálta magát? Vagy lehetséges, hogy a lény visszakanyarodott? Ha képes manőverezni a légüres térben, talán azt is észrevette, hogy Alex ismét aktiválja a reaktort?

Prax hátrafordult a fő légzsilip felé.

Nem sokkal korábban a Rocinante semminek – a csillagok óceánjában sodródó fogpiszkálónak – tűnt. De most mérhetetlenül hosszúnak hatott a légzsilipig tartó visszaút. Prax megmozdította az egyik lábát, aztán a másikat, próbált anélkül futni, hogy mindkét lába egyszerre szakadjon el a fedélzettől. A mágneses csizma nem engedte, hogy ugyanakkor mindkettőt felemelje, a hátulsó odaragadt, amíg az elülső nem jelzett, hogy szilárdan áll. A háta viszketett, és le kellett küzdenie a késztetést, hogy hátrapillantson. Semmi sem volt ott, és ha mégis, mit sem ér azzal, ha hátranéz. A rádiókábel fokozatosan visszahurkolódott, és mögötte csúszott, ahogy Prax haladt. Rántott rajta, hogy magához húzza a túllógó részt.

A nyitott légzsilip apró zöld-sárga izzása álomszerűen hívogatta. Hallotta önmagát, ahogy halkan nyöszörög, de a hangját elnyomta Holden kacifántos káromkodása.

– Mi történik odalent? – csattant fel Naomi.

– A kapitány nem igazán érzi jól magát – felelte Amos. – Azt hiszem, kificamodhatott valamije.

– Úgy érzem, mintha a térdemben valaki világra hozott volna valamit – mondta Holden. – Rendbe jövök.

– Indíthatom az égetést? – érdeklődött Alex.

– Még nem – felelte Naomi. – A raktérajtó lezárva, amennyire lehet, amíg kikötőbe nem érünk vele, de az elülső légzsilip még nem csukódott le légmentesen.

– Mindjárt beérek – lihegte Prax, miközben arra gondolt: Ne hagyjatok itt! Ne hagyjatok itt a pokolban azzal az izével!

– Jól van – mondta Alex. – Szóljatok, amikor elhúzhatunk innen a francba!

A hajó gyomrában Amos aprót horkantott. Prax a légzsiliphez ért, és olyan hevességgel húzta be magát, amitől megreccsentek a szkafandere eresztékei. Megrántotta a köldökzsinórt, hogy behúzza maga mögött a kilógó részt. Átlendült a túloldali falhoz, és addig nyomta a vezérlőpanelt, amíg a zárómechanizmus működésbe nem lépett, és a külső ajtó a helyére nem csusszant. A tényleges légzsilip halvány fényében Prax lassan mindhárom tengelyt elfordította. A külső ajtó zárva maradt. Semmi sem tépte fel, nem tűntek elő kéken izzó szemek, hogy utánamásszanak. Finoman nekiütődött a falnak, amikor egy légpumpa távoli hangja jelezte a légnyomás jelenlétét.

– Bent vagyok – mondta. – Bent vagyok a légzsilipben.

– A kapitány helyzete stabil? – kérdezte Naomi.

– Előfordult már ilyen? – válaszolta Amos.

– Megvagyok. Fáj a térdem. Húzzunk el innen!

– Amos! – szólalt meg ismét Naomi. – Látom, hogy még mindig a raktérben vagy. Valami gond van?

– Lehetséges – felelte Amos. – A fickónk itt hagyott nekünk valamit.

– Ne nyúlj hozzá! – Holden hangja nyersnek hatott, akár egy őrmesteré. – Kerítünk egy lángszórót, és atomjaira égetjük szét.

– Nem hinném, hogy ez jó ötlet lenne – válaszolta Amos. – Már láttam effélét, és nem viselik jól a lángvágókat.

Prax álló helyzetbe húzta magát, úgy állította be a mágneses csizmájának erejét, hogy finoman a légzsilip padlóján tartsa őt. A belső légzsilipajtó jelzett, hogy most már biztonságosan leveheti a szkafanderét, és visszatérhet a hajóba. Ügyet sem vetett rá, és bekapcsolta az egyik falikonzolt. A raktér kameraképére kapcsolt. Holden a raktér zsilipajtajától nem messze lebegett. Amos egy falra szerelt létrán kapaszkodott, és a válaszfalhoz tapadó apró és fényes valamit vizsgálgatta.

– Mi az, Amos? – kérdezte Naomi.

– Nos, le kellene tisztítanom róla ezt a trutymót – felelte Amos. – De nekem meglehetősen szokványos gyújtótöltetnek tűnik. Nem túl nagy, de a rakteret könnyűszerrel porrá égetné.

Egy pillanatra mindenki elcsendesedett. Prax meglazította a sisakja eresztékét, leemelte a sisakot, aztán mélyen beszívta a hajó levegőjét. Az egyik külső kamerára kapcsolt át. A szörnyeteg a hajó mögött lebegett, hirtelen újra láthatóvá vált a raktérből kiszűrődő fényben, és lassanként eltűnt a látóterükből. A radioaktív csali köré tekeredett.

– Egy bomba? – hitetlenkedett Holden. – Azt akarod mondani, hogy az az izé egy bombát hagyott hátra?

– Méghozzá egy átkozottul különös darabot. Ha a véleményemre lennél kíváncsi – felelte Amos.

– Amos, gyere be velem a raktér légzsilipébe! – mondta erre Holden. – Alex, mi van még hátra, mielőtt atomjaira szedjük szét azt a szörnyeteget? Prax visszajött már?

– Ti bent vagytok a zsilipben? – kérdezte Alex.

– Most már igen. Csinálhatod!

– Ezt nem kell kétszer mondanod – válaszolta Alex. – Kapaszkodjatok, gyorsulunk!

A biokémiai leépülés, ami az eufóriát és a pánikot majd az újbóli biztonságérzetet követte, lelassította Prax reakcióidejét, így amikor megkezdődött az égetés, nem igazán állt szilárd lábakon. Nekibukfencezett a falnak, a fejét beverte a légzsilip belső ajtajába. Nem érdekelte. Csodásan érezte magát. Sikerült lecsalogatnia a szörnyeteget a hajóról. Épp a szeme előtt égett szét a Rocinante tüzes csóvájában.

Aztán egy feldühödött isten rúgott bele a hajó oldalába, és penderítette odébb az űrben. Prax felbukott, mágneses csizmájának gyenge vonzása nem tudta megakadályozni, hogy a lökés elrántsa a padlótól.

A légzsilip külső ajtaja sebesen megindult felé, aztán elsötétedett a világ.

Huszonnyolcadik fejezet: Avasarala

Újabb hirtelen kicsúcsosodást észleltek. Egy harmadikat. Ám ezúttal esélytelennek tűnt, hogy Bobbie szörnyetegének köze lehet ehhez. Szóval talán… talán mégiscsak véletlen egybeesés lehetett. Ami nyitottá tette a kérdést. Ha a lény nem a Vénuszról származott, akkor honnan?

A világ azonban összeesküdött, hogy elterelje a figyelmét.

– Nem az, akinek gondoltuk, asszonyom – mondta Soren. – Én is bedőltem annak, hogy előadta az elveszett kis marsit. Jól csinálja.

Avasarala hátradőlt a székében. A hírszerzéstől kapott jelentés civil ruhában mutatta a nőt, akit Roberta Draperként ismert. Ha lehetséges, az ilyen öltözet még termetesebbnek mutatta. Az adatlapon az Amanda Telelé név szerepelt. A Marsi Hírszerzés független titkos ügynöke.

– Még dolgozom az ügyön – folytatta Soren. – Úgy tűnik, valóban létezett egy Roberta Draper, de ő a többi tengerészgyalogossal együtt életét vesztette a Ganymedesen.

Avasarala csak legyintett a szavaira, és végiggörgette a jelentést. A beszámolókat nem hivatalos titkosírásos üzenetváltásokról a feltételezett Bobbie és a Lunán tevékenykedő egyik ismert marsi titkos ügynök között azon a napon, amikor Avasarala felkérte, hogy dolgozzon neki. Avasarala várta, hogy a félelem összeszorítsa a mellkasát, hogy rátörjön az elárultság érzete. Hiába. A jelentés újabb meg újabb részleteihez lapozott, befogadta az új információt, és várta, hogy a teste reagáljon. Még mindig nem történt semmi.

– Miért is kellett utánanéznünk ennek?

– Megérzés volt – felelte Soren. – Amiatt, ahogy viselkedett az ön háta mögött. Egy kissé túlságosan… sima modorúnak tűnt, azt hiszem. Nem tűnt őszintének. Szóval a magam szakállára intézkedtem. Azt mondtam, az ön utasítására.

– Csak hogy ne tűnjek olyan kibaszott idiótának, amiért kémet hívtam az irodámba?

– Ez tűnt a legtapintatosabb eljárásnak – felelte Soren. – Ha esetleg meg akarná hálálni valamivel a buzgalmamat, prémiumot és előléptetést is elfogadok.

– Erre mérget mertem volna venni.

Soren kivárt, a lábujjaira nehezedve kissé előrebillent. Várta, hogy a főnöke kiadja a parancsot Bobbie letartóztatására, és a hírszerzés általi alapos kikérdezésére. Finomkodásként a „hírszerzés általi alapos kikérdezés” a legobszcénebbek közé tartozott, de háborúban álltak a Marssal, és az EN központjába beépített nagy értékű titkos ügynök felbecsülhetetlen fontosságú információkkal rendelkezhetett.

Szóval, tanakodott magában Avasarala, miért nem reagálok erre?

A képernyő felé nyúlt, megtorpant, a homlokát ráncolva visszahúzta a kezét.

– Asszonyom? – szólalt meg Soren.

Szinte semmiség volt, amire a legkevésbé lehetett számítani. Soren belül beleharapott az alsó ajkába. Egészen parányi mozdulat, jóformán észrevehetetlen. Mint egy árulkodó arcrándulás a pókerasztalnál. És amint észrevette, Avasarala átlátta a helyzetet.

Nem kellett kitalálni, következtetni, viaskodni és újragondolni. Egyszerűen megfogalmazódott a fejében, éppoly tisztán, mintha mindig is tudta volna, teljességében és tökéletesen. Soren azért idegeskedett, mert a jelentés, amit elolvastatott vele, nem állná ki a szigorú ellenőrzés próbáját.

Azért nem, mert hamis volt.

Azért volt hamis, mert Soren valaki másnak dolgozott, olyasvalakinek, aki meg akarta határozni, miféle információ kerüljön Avasarala íróasztalára. Nguyennek azért sikerült újra összeraknia a kis flottáját, mert Soren ügyelt az adatforgalomra. Valaki előre tudta, hogy Avasaralát befolyásolni kell. Irányítani. Ezt már jóval azelőtt előkészítették, hogy a Ganymedesen félresiklott minden. Előre tudtak a ganymedesi szörnyetegről.

Tehát csak Errinwright lehetett.

Hagyta, hogy ragaszkodjon a béketárgyalásokhoz, elhitette vele, hogy aláásta Nguyen próbálkozásait, engedte, hogy Bobbie-t felvegye az alkalmazottai közé. Mindezt kizárólag azért, hogy ne váljon gyanússá.

Nem a Vénusz egy elszabadult darabjával állt szemben, katonai projekttel. Egy fegyverről, amit a Föld azért akart magának, hogy megtörje a riválisait, mielőtt a Vénusz végezne a ki tudja mivel, amivel foglalatoskodik. Valaki – valószínűleg a Mao-Kwikowski – megtartott magának egy mintát a protomolekulából valamilyen leválasztott és tűzfallal védett laboratóriumban, fegyverré alakította, és árverésre bocsátotta.

A ganymedesi támadást egyfelől taktikai erődemonstrációnak szánták, másfelől bénító csapást mértek vele a külső bolygók élelmiszerellátására. A KBSz fel sem került a licitálók listájára. Aztán pedig Nguyen a Jupiter-rendszerbe ment a megvásárolt javakért, James Holden meg a kedvenc botanikusa egy ponton belekontárkodtak az egészbe, és a Mars rájött, hogy el fogják veszíteni az üzletet.

Avasarala eltűnődött, vajon Errinwright mennyit ajánlhatott Jules-Pierre Maónak, hogy túllicitálja a Marsot. Kétségkívül többről lehetett szó a pénznél.

A Föld hamarosan megszerzi az első protomolekula alapú fegyverét, Errinwright pedig azért zárta ki őt a körből, mert bármire készült is vele, az nem fog tetszeni Avasaralának. Ő pedig egyike volt azon keveseknek az egész naprendszerben, akik képesek lehettek volna megállítani őt.

Már nem tudta biztosan, vajon még mindig sikerülne-e.

– Köszönöm, Soren. Hálás vagyok ezért. Tudjuk, merre van?

– Éppen önt keresi – felelte Soren, és ravasz mosoly bujkált a szája körül. – Lehetséges, hogy úgy hiszi, ön alszik. Meglehetősen későre jár.

– Aludni? Igen, halványan emlékszem ilyesmire – válaszolta Avasarala. – Rendben. Beszélnem kell Errinwrighttal.

– Akarja, hogy letartóztassam Bobbie-t?

– Nem.

A csalódottság alig mutatkozott meg rajta.

– Hogyan kellene továbblépnünk? – érdeklődött Soren.

– Én beszélek Errinwrighttal. Hozna nekem teát?

– Igenis, asszonyom – felelte Soren, és szinte szó szerint hajbókolva hátrált ki a szobából.

Avasarala hátradőlt a székében. Elméje lenyugodott. Testét kiegyensúlyozottnak és mozdulatlannak érezte, akár egy különösen hosszú és hatásos meditáció után. Előhívta a kapcsolatkérést, és kíváncsian várta, vajon Errinwrightnak vagy az asszisztensének mennyi időbe telik válaszolni. Amint beütötte a kérést, megjelent az elsőbbségi hívás folyamatban zászló. Három perc múlva már ott is volt Errinwright. A kézi termináljáról beszélt, a kép ugrándozott, ahogy a kocsi hepehupákon dobálta magát, és kanyargott. Teljesen leszállt az éj, bármerre is járt.

– Chrisjen. Csak nincs valami gond?

– Semmi különös – felelte Avasarala, és magában átkozta a kapcsolatot. A férfi arcát szerette volna látni. – Soren valami érdekeset hozott nekem. A hírszerzés úgy véli, hogy a marsi kapcsolattartóm kém.

– Valóban? – kérdezte Errinwright. – Ez sajnálatos. Letartóztatja?

– Nem hiszem – válaszolta Avasarala. – Szerintem inkább ellenőrzöm az adatforgalmát. Jobban járunk az ismert ellenséggel. Vagy tán nem így gondolja?

A szünet alig volt észrevehető.

– Okos meglátás. Tegye ezt!

– Köszönöm, uram.

– Ha már felhívott, meg szerettem volna kérdezni valamit. Van olyan dolga, amihez feltétlenül az irodában kell tartózkodnia, vagy elvégezheti a munkáját egy hajón is?

Avasarala elmosolyodott. Íme tehát a következő lépés.

– Mire gondol?

Errinwright kocsija simább útszakaszra ért, vonásai tisztábban kirajzolódtak. Sötét öltönyt viselt magas nyakú inggel, nyakkendő nélkül. Úgy nézett ki, mint egy pap.

– A Ganymedesre. Meg kell mutatnunk, hogy komolyan vesszük az ottani helyzetet. A főtitkár azt szeretné, ha a magas beosztású hivatalnokok közül valaki személyesen utazna oda. Hogy jelentést tegyen a dolog humanitárius oldaláról. Mivel maga állt ennek az élére, úgy gondolta, az ön arcával lenne a legjobb eladni. És azt gondoltam, hogy így az eredeti támadásról is többet megtudhatna.

– Hadiállapot van érvényben – válaszolta Avasarala. – Nem hinném, hogy a hadiflotta nélkülözni tudna egy hajót csak azért, hogy az én vén csontjaimat elcipelje oda. Ezenkívül a Vénuszt illető vizsgálatot is én irányítom, ugye? Szabad kezet kaptam hozzá meg minden.

Errinwright pont úgy mosolyodott el, mintha komolyan gondolná.

– Már elintéztem, hogy a gondját viseljék. Jules-Pierre Mao a jachtján indul a Lunáról a Ganymedesre, hogy felügyelje a vállalata humanitárius segélyakcióját. Felajánlott egy kajütöt. Sokkal kényelmesebb, mint az irodája. Valószínűleg a sávszélesség is nagyobb. Onnan szemmel tarthatja a Vénuszt.

– A Mao-Kwik már a kormányzathoz tartozik? Erről nem is tudtam.

– Mindannyian ugyanazon az oldalon állunk. A Mao-Kwik ugyanúgy érdekelt benne, mint bárki más, hogy törődjenek az ottaniakkal.

Avasarala ajtaja kinyílt, és Roberta Draper sötét árnya lépett be az irodába. Pocsékul nézett ki. A bőre hamuszürkévé fakult, mint azoké, akik túl régóta nem alszanak. Állkapcsát összeszorította. Avasarala a szék felé biccentett.

– Rengeteg sávszélességet lefoglalok – mondta.

– Nem lesz gond. Minden kommunikációs csatornán elsőbbséget élvez majd.

A marsi leült az íróasztal túloldalára, távol a kamera kúpos látóterétől. Tenyerét a combjához nyomta, könyökét az oldalához szorította, akár egy szőnyegre lépő birkózó. Avasarala kényszerítette magát, hogy ne pillantson a nőre.

– Átgondolhatom?

– Chrisjen – felelte Errinwright, és közelebb húzta magához a kézi terminált, kerek arca kitöltötte a képernyőt. – Megmondtam a főtitkárnak, hogy nem biztos, hogy összejön. A Jupiter-rendszerbe utazni még a legkényelmesebb jachton is kemény megpróbáltatás. Ha túl sok a teendője, vagy nincs kedvére az út, csak szóljon, és találok valaki mást. Épp csak közel sem lesz annyira jó, mint maga.

– Ki lehetne az? – mondta erre Avasarala, és rálegyintett. Majd szétvetette a düh. – Jól van. Rábeszélt. Mikor indulok?

– A tervek szerint a jacht négy nap múlva indul. Sajnálom, hogy ilyen kevés ideje maradt, de csak egy órával ezelőtt kaptam megerősítést.

– Szerencsés véletlen.

– Ha vallásos ember lennék, azt mondanám, ez jelent valamit. Elküldöm a részleteket Sorennek.

– Inkább közvetlenül nekem küldje! – válaszolta Avasarala. – Sorennek így is épp elég az elintéznivalója.

– Ahogy kívánja – egyezett bele Errinwright.

Avasarala főnöke titokban háborút robbantott ki. Ugyanazokkal a nagyvállalatokkal szövetkezett, akik eredetileg kiengedték a szellemet a phoebei palackból, feláldozták az Erost, és veszélybe sodorták az emberi civilizáció egészét. Öltönybe bújt rémült kisfiú volt, aki azért ment neki valakinek, akiről úgy hitte, hogy legyőzheti, mert közben összepisilte magát a valódi fenyegetéstől. Avasarala rámosolygott Errinwrightra. Már eddig is jóravaló emberek haltak meg miatta és Nguyen miatt. Gyermekek veszítették életüket a Ganymedesen. Az övbéliek egymás torkának fognak esni a kalóriákért. Lesz, aki éhen hal.

Errinwright kerek arca egy millimétert megnyúlt. Szemöldöke egy parányit összébb húzódott. Tudta, hogy Avasarala tudja. Mert Errinwright természetesen rájött. Ezen a szinten a játékosok nem tudták megtéveszteni egymást. Annak ellenére nyertek, hogy ellenfeleik pontosan tisztában voltak azzal, mi történik. Mint ahogy most is nyerésre állt Avasarala ellen.

– Jól érzi magát? – kérdezte a férfi. – Szerintem tíz éve ez az első beszélgetés, hogy egyetlen trágárság sem szaladt ki a száján.

Avasarala rámosolygott a képernyőre, úgy nyújtotta felé az ujját, mintha Errinwright arcát akarná megcirógatni.

– Faszfej – mondta óvatosan.

Amikor bontott a kapcsolat, egy pillanatra a két tenyerébe fogta a fejét, kifújta a levegőt, aztán keményen visszaszívta, összpontosított. Amikor kiegyenesedett, Bobbie fürkészőn figyelte.

– Estét – köszönt oda neki Avasarala.

– Már egy ideje kerestem – mondta erre Bobbie. – Blokkolták a kapcsolataimat.

Avasarala felhorkant.

– Beszélnünk kell valamiről. Valakiről. Vagyis Sorenről – folytatta Bobbie. – Emlékszik még azokra az adatokra, amiket pár napja rábízott? Valaki másnak adta át a kártyát. Nem tudom, kinek, de katona volt. Erre megesküszöm.

Szóval ettől rémült meg ennyire, állapította meg magában Avasarala. Rajtakapták, miközben a sütis dobozban matatott. A szerencsétlen féleszű alábecsülte a főnöke kedvenc marsiját.

– Jól van – felelte.

– Megértem, hogy semmi oka megbízni bennem – mondta Bobbie –, de… Oké. Most min nevet?

Avasarala felállt és kinyújtóztatta magát, amíg vállát kellemes fájdalom nem járta át.

– Ebben a pillanatban maga az egyetlen az alkalmazottaim közöl, akiben akár a legcsekélyebb mértékben megbízhatok. Emlékszik még, amikor azt mondtam, hogy az a valami a Ganymedesen nem a miénk? Akkor még nem volt, de most már az. Megvásároltuk, és az a sejtésem, hogy maguk ellen akarjuk fordítani.

Bobbie felállt. Az arcából, ami nemrég még csupán hamuszínű volt, most minden vér kiszállt.

– Ezt közölnöm kell a feletteseimmel – jelentette ki kásás, fulladozó hangon.

– Dehogy. Tudják. És egyelőre ugyanúgy nem tudja bizonyítani, ahogy én sem. Ha most szól nekik, világgá fogják kürtölni, mi pedig letagadjuk és blablabla. A nagyobb gond az, hogy visszajön velem a Ganymedesre. Odaküldtek.

Mindent elmagyarázott. Soren hamis hírszerzési jelentését, hogy az mire utalt, Errinwright árulását és a ganymedesi küldést a Mao-Kwik jachtján.

– Nem mehet el – mondta Bobbie.

– Rohadtul nem hiányzik – értett egyet vele Avasarala. – Minden kapcsolatomat ellenőrizni fogják, de ezt valószínűleg itt is megteszik. És ha a Ganymedesre utaztatnak, akkor mérget vehet rá, hogy ott semmi sem fog történni. Bezárnak egy dobozba, amíg túl késő lenne bármin is változtatni. Vagy legalábbis ezen iparkodnak. De még nem adom fel a kibaszott játszmát.

– Nem szállhat fel arra a hajóra – jelentette ki Bobbie. – Ez egy csapda.

– Naná, hogy csapda – legyintett Avasarala. – De olyan csapda, amibe bele kell sétálnom. Mondjak nemet a főtitkár kérésére? Ha ez kiderül, mindenki arra a következtetésre jut, hogy hamarosan visszavonulok. Senki sem támogat olyan játékost, akinek jövőre már semmi befolyása sem lesz. Hosszú távra alakítjuk ki a taktikát, ami azt jelenti, hogy mindvégig erősnek kell látszanom. Errinwright tudja ezt. Pontosan ezért tette meg ezt a lépést.

Odakint újabb űrkomp szállt fel. Avasarala már hallotta is az égetés robaját, érezte a tolóerő nyomását és a testét hátrataszító mesterséges nehézkedést. Harminc éve nem hagyta el a Föld gravitációs kútját. Az út nem ígérkezett kellemesnek.

– Ha felszáll arra a hajóra, meg fogják ölni – erősködött Bobbie, és minden szót szinte önálló kijelentésként hangsúlyozott.

– Ezt a játékot nem így játsszák – válaszolta Avasarala. – Arra készülnek…

Megint kinyílt az ajtó. Soren egy tálcát tartott a kezében. A rajta egyensúlyozott teáskanna öntöttvasból készült, mellette egyetlen fületlen majolikacsésze állt. Soren szóra nyitotta a száját, aztán meglátta Bobbie-t. Könnyen el lehetett feledkezni róla, hogy a marsi mennyivel termetesebb, amíg egy Sorenhez hasonló magasságú férfi láthatólag el nem törpült mellette.

– A teám. Nagyszerű. Maga is kér, Bobbie?

– Nem.

– Jól van. Nos, tegye csak le, Soren! Nem fogom meginni, amíg maga ott áll. Remek. És most töltsön nekem egy csészével!

Avasarala figyelte, hogy a férfi hátat fordít a tengerészgyalogosnak.

A keze nem remegett, ezt nem vitathatta el a fiútól. Avasarala némán állt, várta, hogy Soren odavigye neki a teát, mint amikor egy kiskutya tanulja meg visszahozni az elhajított játékot. Amikor Soren megtette, Avasarala ráfújt a teája felszínére, és eloszlatta a fölötte lebegő vékony gőzfátylat. A férfi gondosan ügyelt rá, nehogy Bobbie felé pillantson.

– Óhajt még valamit, asszonyom?

Avasarala elmosolyodott. Vajon hány embert ölt meg ez a fiú pusztán azzal, hogy hazudott neki? Biztosan sosem fogja tudni, ahogy Soren sem. Avasarala mindössze annyit érhetett el, hogy újabb áldozat ne legyen.

– Soren – mondta. – Tudni fogják, hogy maga tette.

Ez már túl soknak bizonyult. Soren hátrapillantott a válla felett. Aztán visszafordította szorongástól sápadt tekintetét.

– Kire gondol? – kérdezte, és igyekezett elbűvölőnek mutatkozni.

– Rájuk. Ha netán arra számítana, hogy segítik majd az érvényesülésben, szeretném, ha megértené, hogy nem fogják. Az olyasfajta emberek, akiknek dolgozik? Amint megtudják, hogy hibázott, elásta magát előttük. Nem tűrik a kudarcot.

– De hát…

– És én sem. Személyes holmit ne hagyjon az íróasztalán.

A fiú tekintetét figyelte. A jövő, amit eltervezett magának, és amiért dolgozott, ami révén meghatározta önmagát, széthullott. Egy alapjövedelmen végigtengetett élet képe váltotta fel. Mindössze ennyi közel sem volt elég. De Avasarala hirtelenjében ennél szigorúbban nem szolgáltathatott igazságot.

Amikor becsukódott az ajtó, Bobbie megköszörülte a torkát.

– Mi fog történni vele?

Avasarala belekortyolt a teájába. Finom, friss zöld tea volt, tökéletesen elkészítve: aromadús és édes, egy cseppet sem fanyar.

– Ki nem szarja le? – kérdezte Avasarala. – A Mao-Kwik jacht négy nap múlva indul. Ez nem sok idő. És még a vécére sem mehet el egyikünk sem úgy, hogy ne tudnának róla a rosszfiúk. Elkészítek magának egy listát azokról, akikkel ebédelnem, innom, kávéznom kell, még mielőtt elutazunk. A maga feladata lesz megszervezni a találkozókat.

– Hirtelen én lettem a társasági titkára? – kérdezte méltatlankodva Bobbie.

– Magán és a férjemen kívül nem ismerek eleven embert, aki ne akarna megállítani – felelte Avasarala. – Ennyire katasztrofális a helyzetem ebben a pillanatban. Ennek meg kell történnie, és senki másban nem bízhatok. Szóval igen. Maga a társasági titkárom. Maga a testőröm. A pszichiáterem. Minden. Maga.

Bobbie leszegte a fejét, kitágult orrlyukain fújta ki a levegőt. Ajkát összepréselte, és egyszer gyorsan megrázta hatalmas fejét – balra, majd jobbra, aztán vissza középre.

– Magának befellegzett – mondta.

Avasarala még egyet kortyolt a teájából. Romhalmaznak kellett volna lennie. Zokognia kellett volna. Megfosztották saját hatalma forrásától, átvágták. Jules-Pierre Mao ott ült, alig néhány méterre onnan, ahol most ő, és röhögött a markába. Errinwright és Nguyen és bárki más is tartozott még ehhez a titkos társasághoz. Átejtették. Ott ült, igénybe vette a kapcsolatait, és szívességért cserébe szívességet kínált, és közben azt hitte, valami valóságossal foglalkozik. Hónapokon – talán éveken – át észre sem vette, hogy kizárják.

Bolondot csináltak belőle. Megaláztatást kellett volna éreznie. Ehelyett elevennek érezte magát. Ez az ő meccse volt, és ha a félidőben hátrányba került, az csupán annyit jelentett, hogy arra számítanak: veszít. Semmi sem jobb annál, mint amikor alábecsülik az embert.

– Van fegyvere?

Bobbie kis híján felkacagott.

– Nem néznék jó szemmel, ha marsi katonák fegyverrel flangálnának az Egyesült Nemzetek területén. Az ebédet is tompa villakanállal kell megennem. Háborúban állunk.

– Jól van, semmi baj. Amikor beszállunk a jachtra, maga lesz a felelős a biztonságomért. Ehhez fegyverre lesz szüksége. Majd elintézem magának.

– El tudja? Habár az igazat megvallva inkább a szkafanderemet szeretném visszakapni.

– A szkafanderét? Miféle szkafanderét?

– Egyedileg kialakított motoros páncélt hoztam magammal, amikor idejöttem. A videoanyagot a szörnyeteggel abból másolták ki. Azt mondták, hogy átadják a maguk embereinek, hogy megbizonyosodhassanak a felvétel eredetiségéről.

Avasarala Bobbie-ra nézett, majd belekortyolt a teájába. Michael-Jon tudni fogja, hol találja. Másnap reggel felhívja, és elintézi, hogy valami ártalmatlan címkéjű, mondjuk, RUHATÁR feliratú ládában vitessék a Mao-Kwik jachtjára.

Bobbie, aki valószínűleg úgy vélte, hogy meg kell győznie, tovább beszélt.

– Komolyan. Ha fegyvert kerít nekem, egyszerű katona leszek. Ha azt a szkafandert, akkor szuperhős.

– Ha még megvan, megszerzem.

– Akkor jól van – válaszolta Bobbie. Elmosolyodott. Amióta találkoztak, Avasarala először rettent meg tőle.

Az Isten óvja azt, aki rákényszeríti majd, hogy felöltse!

Huszonkilencedik fejezet: Holden

A nehézkedés tüstént visszatért, amint Alex aktiválta a hajtóművet, Holden pedig könnyed fél g mellett lelebegett a raktér légzsilipének fedélzetére. Most, hogy a szörnyeteg a hajón kívülre került, nem kellett gyorsan haladniuk. Mindössze el kellett távolodniuk tőle, aztán ráirányítani a hajtómű csillagforróságú fúvókacsóváját, ahol majd szubatomi részecskéire hullik. Még a protomolekula sem élheti túl, ha ionokra bontják szét.

Legalábbis remélte.

Amikor a lába a fedélzethez ért, be akarta kapcsolni a fali monitort, hogy ellenőrizze a tatkamerák képét. Végig akarta nézni, ahogy a lényt szétégetik a fáklyával, de abban a pillanatban, hogy ránehezedett, fehéren izzó fájdalom hasított bele a térdébe. Felüvöltött, és összeesett.

Amos lelebegett mellé, aztán egy rúgással kikapcsolta a bakancsmágnesét, és letérdelt hozzá.

– Jól vagy, kapitány?

– Jól. Úgy értem, az „azt hiszem, kiment a térdem” szinten jól.

– Hát ja. Az ízületi sérülések jóval kevésbé fájdalmasak a mikrogravitációban, ugye?

Holden épp válaszolt volna, amikor mintha hatalmas pöröly csapódott volna a hajó oldalának. A hajótest gongként zengett. A Roci hajtóműve szinte abban a pillanatban kikapcsolt, a hajó pedig lapos pörgésbe kezdett. Amos felemelkedett Holden mellől, tehetetlenül keresztülrepült a légzsilipen, majd a külső ajtónak vágódott. Holden végigcsúszott a fedélzeten, és a mellette lévő válaszfalra merőlegesen állapodott meg, miközben a térde olyan erejű fájdalom kíséretében csuklott össze, hogy a kapitány csaknem elveszítette az öntudatát.

Az állával megbökött egy gombot a sisakjában, mire a testpáncélja telenyomta amfetaminokkal és fájdalomcsillapítókkal. Másodpercek sem kellettek, és a térde ugyan sajgott, de a fájdalom már távolinak tűnt, és könnyedén elfeledkezhetett róla. A fenyegető csőlátás megszűnt, és a légzsilip egészen kivilágosodott. Szíve hevesen zakatolni kezdett.

– Alex – szólalt meg, de már azelőtt tudta a választ, hogy kimondta volna a kérdést –, mi volt ez?

– Amikor a fáklyával szétégettük a potyautasunkat, felrobbant a bomba a raktérben – felelte a pilóta. – Komoly károk keletkeztek abban a rekeszben, a külső hajótestben és a gépteremben. A reaktor vészleállást hajtott végre. A raktér második hajtóművé vált a robbanás alatt, és pörgésbe hozott minket. Nem tudom irányítani a hajót.

Amos felnyögött, és megmozgatta a végtagjait.

– Szar ügy.

– Meg kell szüntetnünk a pörgést – jelentette ki Holden. – Mi szükséges ahhoz, hogy megint beinduljanak a manőverező fúvókák?

– Holden – vágott közbe Naomi. – Azt hiszem, Prax megsérülhetett a légzsilipben. Nem látom, hogy mozogna.

– Haldoklik?

Naomi egy hosszú másodpercig habozott.

– Az űrruhája szerint nem.

– Akkor előbbre való a hajó – felelte Holden. – Utána jöhet az elsősegély. Alex, megint van rádió-összeköttetés. És égnek a lámpák. Vagyis a zavarás megszűnt, és minden jel szerint működnek az akkumulátorok. Miért nem tudod aktiválni a fúvókákat?

– Úgy tűnik, hogy… az elsődleges és a kisegítő pumpa is tönkrement. Nincs víznyomás.

– Megerősítve – szólalt meg Naomi egy másodperccel később. – Az elsődleges nem a robbanás hatókörében van. Ha vége, akkor a gépterem egy romhalmaz lehet. A kisegítő egy fedélzettel feljebb van. Fizikailag nem lett volna szabad megsérülnie, de hatalmas energiatüskét észleltem, mielőtt deaktiválódott a reaktor. Lehetséges, hogy kiégette, vagy kicsapott egy biztosítékot.

– Oké, rajta vagyunk. Amos! – mondta Holden, miközben a légzsilip külső ajtaja felé húzta magát, ahol a gépész elterült. – Velem tartasz?

Amos egykezes övbéli biccentéssel felelt, aztán felnyögött.

– Csak kiszorította belőlem a szuszt.

– Fel kell tápászkodnod, nagyfiú –válaszolta Holden, és nehézkesen kiegyenesedett. A perdület részleges gravitációjában lábát nehéznek, forrónak és teljesen merevnek érezte. Ha nem áramlottak volna a vérében a gyógyszerek, valószínűleg felüvöltött volna, amikor ránehezedik. Ehelyett felhúzta Amost, és még nagyobb nyomást helyezett rá.

Később még megfizetek ezért, gondolta magában. De az amfetaminok miatt a „később” még egészen távolinak tűnt.

– Mi van? – kérdezte Amos kásás hangon. Valószínűleg agyrázkódást szenvedhetett, de Holden majd később gondoskodik róla, hogy ellássák, miután ismét irányíthatóvá tették a hajót.

– El kell jutnunk a kisegítő vízpumpához – jelentette ki Holden, kényszerítve magát, hogy a gyógyszerek ellenére tagoltan és lassan beszéljen. – Melyik a leggyorsabban elérhető hozzáférési pont?

– A gépészműhely – felelte Amos, aztán lehunyta a szemét, és úgy tűnt, mintha állva elaludt volna.

– Naomi – szólt Holden. – Irányítható onnan Amos szkafandere?

– Igen.

– Nyomd tele speeddel! Nem tudom magammal vonszolni, márpedig szükségem van rá.

– Oké – válaszolta a lány. Pár másodperccel később Amos szemhéja felpattant.

– A picsába! – mondta. – Aludtam? – Szavai még mindig kásásnak hatottak, de mintha megszállott energiával töltődtek volna fel.

– El kell jutnunk a gépészműhely válaszfalának hozzáférési pontjához. Szedd össze, amire szükségünk lehet ahhoz, hogy újra beindítsuk a pumpát! Lehet, hogy kiment benne egy biztosíték, vagy elégett néhány vezeték. Ott találkozunk.

– Rendben – válaszolta Amos, aztán a belső légzsilipajtóhoz húzta fel magát a padozatra szerelt karikákba akasztva a bakancsát. Egy pillanattal később kinyílt a szerkezet, Amos pedig kimászott, majd eltűnt szem elől.

A hajó pörgése keltette gravitáció félúton a fedélzet és a jobb oldali válaszfal közé húzta Holdent. Az alacsony nehézkedéshez a hajóba épített hágcsók és gyűrűk közül egyik sem a megfelelő irányba mutatott. Négy működő végtaggal ez nem igazán jelentett volna gondot, viszont egy hasznavehetetlen láb mellett jócskán megnehezítette a manőverezést.

És persze amint túljut a hajó pörgésének központján, minden a feje tetejére fordul át.

Perspektívája egy pillanatra megváltozott. A gonosz Coriolis-erő összerázta a fülében lévő csontokat, ő pedig szakadatlan szabadesésben utazott egy pörgő fémdarabon. Aztán a fémdarab alá került, és úgy érezte, mindjárt összezúzza. Elöntötte az émelygés pillanata előtt kiütő verejték, miközben az agya különféle forgatókönyvekkel igyekezett megmagyarázni a pörgés keltette érzeteket. Az állával megbökte a szkafander vezérlőpaneljét, tetemes adag vészhelyzetekre fenntartott hányingercsökkentő gyógyszert fecskendeztetett a véráramába.

Anélkül, hogy időt hagyott volna magának a gondolkodásra, Holden megragadta a bakancskarikákat, és felhúzta magát a belső légzsilipajtóig. Látta, hogy Amos a fiókokból és szekrényekből előkapkodott szerszámokkal és felszereléssel pakol tele egy műanyag vödröt.

– Naomi – szólalt meg Holden. – Bekukkantunk a gépészműhelybe. Maradt még működőképes kameránk odabent?

A lány ideges horkantással felelt – ezt Holden tagadó válaszként értelmezte –, aztán azt mondta:

– Az egész hajóban rövidzárlatosak a rendszerek. Vagy végleg tönkrementek, vagy nincs áramellátás az adott áramkörben.

Holden áthúzta magát a fedélzetre szerelt hidraulikus zsilipajtón, amely a gépészműhelyt választotta el a gépteremtől. A zsilipajtó állapotjelző lámpája dühös vörös fénnyel villogott.

– A picsába, pont ettől féltem!

– Mitől? – kérdezte Naomi.

– Környezeti értékeket sem tudsz leolvasni, ugye?

– A gépteremből nem. Az egész lekapcsolt.

– Nos – felelte egy hosszú sóhajjal Holden. – A zsilipajtó szerint a túloldalán nincs légnyomás. Az a robbanótöltet ténylegesen átszakította a válaszfalat, és a gépteremből kiszökött a levegő.

– Ajaj – szólalt meg Alex. – A raktérben is teljes a vákuum.

– A raktér ajtaja pedig sérült – tette hozzá Naomi. – Ahogy a raktér légzsilipje is.

– Meg a kibaszott kalácsom is kisült már – horkantotta idegesen Amos. – Állítsuk meg azt a rohadt pörgést, aztán kimegyek és megnézem, mi a helyzet.

– Amosnak igaza van – állapította meg Holden, és nem is próbálkozott tovább a zsilipajtóval, hanem talpra lökte magát. Végigtámolygott egy meredeken lejtő válaszfalon a szerelvényfedőlapig, ahol már Amos várta vödörrel a kezében. – Kezdjük a legfontosabbal!

Amíg Amos egy nyomatékkulccsal lecsavarozta a fedőlap csavarjait, Holden megjegyezte:

– Ami azt illeti, Naomi, legjobb, ha a gépészműhelyből is kiszivattyúzol minden levegőt. A négyes fedélzet alatt semmi se maradjon légnyomás alatt! Iktasd ki a biztonsági programokat, hogy szükség esetén ki tudjuk nyitni a gépterem zsilipajtaját.

Amos kitekerte az utolsó csavart is, és leemelte a fedőlapot a válaszfalról. Mögötte csövek és kábelek kusza összevisszaságával telezsúfolt üreg tárult fel.

– Ó – tette hozzá Holden. – És talán érdemes lenne előkészítened egy segélykérő üzenetet is, ha netán nem sikerülne elboldogulnunk ezzel.

– Ja, mert odakint kurva sokan vannak, akiket örömmel látnánk, ha most a segítségünkre sietnének – hőbörgött Amos.

Amos behúzta magát a két hajótest közötti szűk átjáróba, aztán eltűnt szem elől. Holden utánaeredt. A zsilipajtó mögött két méterrel sötétlett a manőverező fúvókák víznyomását biztosító, tömbszerű és külsőre bonyolult pumpamechanizmus. Amos megállt mellette, és elkezdte sorra leszerelni róla az alkatrészeket. Holden mögötte várakozott, a szűk helyen nem láthatta, a nagydarab gépész mivel foglalkozik.

– Mi a helyzet? – kérdezte Holden, miután már percek óta azt hallgatta, ahogy Amos munka közben káromkodik.

– Itt jónak tűnik – felelte Amos. – A biztonság kedvéért mindenesetre kicserélem ezt a biztosítékot. De nem hinném, hogy a pumpa a gond.

A francba!

Holden kihátrált a szervizbejáraton, és a meredek elválasztófalon félig négykézlábra ereszkedve felmászott a gépterem zsilipajtajáig. A dühös vörös fényt komor sárga váltotta fel, miután a zsilipajtó túloldala ismét légnyomás alá került.

– Naomi – szólalt meg Holden. – Be kell mennem a gépterembe. Látnom kell, mi történt odabent. Kiiktattad a biztonsági programokat?

– Igen. De ott bent nincsenek érzékelőim. Lehetséges, hogy az egész helyiséget elárasztotta a sugárzás…

– Viszont vannak érzékelőid a gépészműhelyben, ugye? Ha kinyitom a zsilipajtót, és sugárzásveszélyt észlelsz, csak szólj! Tüstént bezárom.

– Jim – mondta erre Naomi, és az elmúlt nap során a hangjából kiérződő ridegség mintha enyhült volna egy fokot. – Hányszor érhet masszív sugárdózis, mielőtt helyrehozhatatlan következményei lesznek?

– Legalább még egyszer?

– Utasítom a Rocit, hogy készítsen elő neked egy ágyat a gyengélkedőn – felelte a lány, nem éppen jókedvűen.

– Olyat válassz ki, amelyik nem küld hibajelzéseket!

Holden nem hagyott időt magának, hogy átgondolja a dolgot, és rácsapott a fedélzeti zsilipajtó kioldójára. A lélegzetét is visszafojtotta, amíg kinyílt, mivel arra számított, hogy a túloldalán káosz és romok tárulnak elé, amit a szkafandere sugárzásmérőjének vészjele követ.

Ehelyett a robbanáshoz legközelebb eső válaszfalon keletkezett apró lyuktól eltekintve minden a legnagyobb rendben lévőnek tűnt.

Holden áthúzta magát a nyíláson, és néhány pillanatig a karján függeszkedett, és szemügyre vette a teret. A rekeszt uraló óriási reaktor sértetlennek tűnt. A jobb oldali válaszfal vészesen behorpadt, a közepén elszenesedett lyuk tátongott, mintha parányi vulkán tört volna ki. Holden megborzongott a gondolattól, hogy mennyi energia kellett ahhoz, hogy így meghajlítsa a vastagon páncélozott és sugárpajzzsal védett válaszfalat, és hogy mennyire kevésen múlott, hogy nem ütött lyukat a reaktorukban. Hány joule hiányzott ahhoz, hogy a csúnyán behorpadt fal helyett a sugárszigetelés teljes felhasadásával kelljen szembenézniük?

– Úristen, ez tényleg nem sokon múlott – mondta ki fennhangon, ám senkinek sem címezve a szavait.

Holden elengedte a zsilipajtó peremét, és fél métert lejjebb ereszkedett az alatta meredeken lejtő válaszfalra, majd visszacsúszott a fedélzetre. Az egyetlen más látható sérülés a reaktor pontosan átellenes oldalán, a falhoz tapadt falborításdarab volt. Holden elképzelni sem tudta, hogy a repesz miképp kerülhetett oda anélkül, hogy átszakította volna a reaktort, hacsak nem két válaszfalon megpattanva kerülte meg. Az előbbinek nem látta jelét, ezért bármennyire valószínűtlennek tűnt, az utóbbi lehetett a magyarázat.

– Úgy értem, tényleg nem sokon – mondta, és megérintette a csorba fémszilánkot. Jó tizenöt centiméterre fúródott bele a falba. Kellően mélyen ahhoz, hogy átszakítsa a reaktorpajzsot. Vagy valami még rosszabbat tegyen.

– Fogom a kameraképeidet – szólalt meg Naomi. Egy pillanattal később élesen füttyentett. – Most komolyan. Az ottani falakban gyakorlatilag mindenütt kábelek futnak. Nem lehet ilyen lyukat ütni bennük anélkül, hogy ketté ne vágnál valamit.

Holden megkísérelte kézzel kihúzni a repeszt a falból, de sikertelenül.

– Amos, hozz ide nekem egy fogót, és egy nagy csomó toldókábelt!

– Szóval felejtsük el a segélyhívójelet? – érdeklődött Naomi.

– Nem. De ha valaki hátra tudná fordítani az egyik tatkamerát, és megnyugtatna, hogy ha már ennyi bajunk származott belőle, legalább kinyírtuk azt az átkozott izét, igazán hálás lennék érte.

– Végignéztem, ahogy elpusztul, kapitány – szólalt meg Alex. – Gázon kívül semmi sem maradt belőle.

Holden a gyengélkedő ágyán feküdt, hagyta, hogy a hajó megvizsgálja a lábát. A manipulátorkar időnként finoman megdöfte a térdét, ami mostanra sárgadinnye nagyságúra dagadt, a bőr pedig úgy feszült rajta, akár egy dobon. Az ágy ugyanakkor gondoskodott róla, hogy tökéletesen be legyen gyógyszerezve, így az alkalmi szúrásokat és döféseket csupán fájdalommentes nyomásként érzékelte.

A feje melletti kijelző figyelmeztette, hogy most ne mozogjon, aztán két kar ragadta meg a lábát, míg egy harmadik egy tű vékonyságú hajlékony csövet vezetett be a térdébe, és valamiféle artroszkópiás műveletbe kezdett. Holden finom cibálást érzett.

A szomszédos ágyon Prax feküdt. A fejét bepólyálták, ahol egy három centiméteres leszakadt bőrlebenyt ragasztottak vissza a koponyájához. A szeme csukva volt. Amos, akiről kiderült, hogy mégsem agyrázkódás érte, csak megint csúnyán beverte a fejét, az alattuk lévő fedélzeten végzett szükségjavításokat azokon az egységeken, amelyeket megrongált a szörnyeteg bombája, többek között ideiglenesen befoltozta a gépterem válaszfalában ütött lyukat. Addig nem fogják tudni megjavítani a raktér ajtaját, amíg vissza nem értek a Tychóra. Alex enyhe negyed g-s gyorsulással vitte őket, hogy könnyebb legyen a munka.

Holden nem bánta a késedelmet. Az igazat megvallva nem vágyott vissza a Tychóra, hogy ott kérdőre vonja Fredet mindazért, amit nemrégiben látott. Minél többet gondolkodott rajta, annál távolabb került a kezdeti vakrémülettől, és annál inkább gondolta úgy, hogy Naominak igaza lehet. Logikátlannak tűnt, hogy Fred álljon emögött.

Ám nem tudhatta biztosan. Márpedig biztosan kellett tudnia.

Prax motyogott valamit, és a fejéhez nyúlt. Elkezdte lehámozni a pólyákat.

– Azokat nem piszkálnám – mondta Holden.

Prax bólintott, majd megint lecsukta a szemét. Elszenderedett, vagy aludni próbált. Az autodoki kihúzta a csövet Holden lábából, fertőtlenítőt fújt rá, aztán hozzálátott, hogy szorosan bekötözze. Holden kivárta, amíg a gyógyászati kamra végzett azzal, amivel végezni kellett, aztán oldalra csusszant az ágyán, és megpróbált felállni. A lába még negyed g mellett sem tartotta meg. Fél lábon odaugrált egy eszköztárolóhoz, és kivett magának egy mankót.

Amikor elhaladt a botanikus ágya mellett, Prax megragadta a karját. Markával meglepően erőteljesen szorította.

– Elpusztult?

– Igen – felelte Holden, és megpaskolt a kezét. – Megcsináltuk. Köszönöm.

Prax nem válaszolt, csupán az oldalára fordult, és rázkódni kezdett. Egy percbe telt, míg Holden rájött, hogy Prax sír. Ezután újabb megjegyzés nélkül távozott. Mi mást mondhatott volna még?

Beszállt a hágcsóliftbe, azt tervezte, felmegy a vezérlőfedélzetre, és végigolvassa a Naomi és a Roci által összeállított részletes kárjelentést. Megállt, amikor a legénységi fedélzethez érve két embert hallott meg társalogni. Azt nem hallotta, mit mondanak, de felismerte Naomi hangját, és ráismert a bensőséges beszélgetésekkor használt hanghordozására.

A hangok a hajókonyhából szűrődtek ki. Habár egy kicsit úgy érezte, olyasmibe üti az orrát, amihez semmi köze, Holden közelebb húzódott a hajókonyha zsilipajtajához, amíg tisztán nem értette a szavakat.

– Ennél többről van szó – mondta Naomi. Holden kis híján besétált, ám valami visszatartotta. Az az iszonyatos érzése támadt, hogy a lány róla beszél. Róluk. Arról, hogy miért hagyja ott őket.

– Miért kellene ennél több? – kérdezte a másik személy. Amos.

– Egy csirkekonzervvel kis híján agyonvertél valakit a Ganymedesen – felelte Naomi.

– Mert ételt követelt azért, hogy segítsen megkeresni egy kislányt?

A rohadt kurva anyját! Ha itt lenne, megint szétverném a fejét.

– Bízol bennem, Amos? – kérdezte Naomi. Hangjából szomorúság érződött ki. Sőt, ennél több. Félelem.

– Bárki másnál jobban – válaszolta Amos.

– Eszeveszetten rettegek. Jim valami elképesztő ostobaságot készül tenni a Tychón. Ez a fickó, akit magunkkal hoztunk, ránézésre hajszálnyira lehet az idegösszeomlástól.

– Hát, elég…

– Te pedig… – folytatta Naomi. – Számítok rád. Tudom, hogy mindig megvédsz, bármi történjék is. Kivéve most, mert az az Amos, akit ismerek, nem ver félig halálra egy vézna kölyköt, bármennyi ételt követel is cserébe egy kislány életéért. Úgy érzem, mintha mindenki kifordulna magából. Meg kell értenem az okát, mert nagyon-nagyon megrémít a dolog.

Holden késztetést érzett, hogy bemenjen, megfogja Naomi kezét, magához ölelje őt. A lány kérlelő hangjából érezte, hogy ezt kellene tennie. Hosszú szünet következett. Holden kaparászást hallott, amit az üveghez koccanó fém zörgése követett. Valaki a cukrot keverte el a kávéjában. A hangokat olyannyira tisztán hallotta, hogy szinte maga előtt látta a jelenetet.

– Tehát Baltimore – szólalt meg Amos nyugodt hangon, mintha az időjárásról akarna társalogni. – Nem különösebben szép város. Hallottál már a potyogtatásról? A potyogtató üzletről? A prostipotyogtatóról?

– Nem. Valami drog?

– Nem – kacagott fel Amos. – Nem, amikor prostit potyogtatsz, addig dolgoztatod az utcán, amíg fel nem csinálják, aztán olyan mukiknak árulod, akik a terhes csajokra izgulnak rá, aztán amikor kipottyantotta a kölyköt, visszaküldöd az utcára. A gyereknemzési korlátozások mellett terhes lányokat kefélni a perverzitás csúcsa.

– Potyogtatás?

– Aha, tudod, mint amikor valaki „potyogtatja a kölykeit”? Még senkitől sem hallottad a kifejezést?

– Oké – mondta Naomi, és próbálta leplezni az undorát.

– Hogy mi lesz a gyerekekkel? Illegálisan születnek, de nem tűnnek el csak úgy egyszerűen, legalábbis nem azonnal – folytatta Amos. – Nekik is hasznukat veszik.

Holden érezte, hogy a mellkasa egy kissé összeszorul. Korábban meg sem fordult ilyesmi a fejében. Amikor Naomi egy másodperc múlva megszólalt, szörnyülködése Holdenének a visszhangja volt.

– Jézusom!

– Jézusnak ehhez semmi köze – felelte Amos. – A potyogtató üzletben nincs helye Jézusnak. De némelyik kölyök a stricik közé áll be. Mások az utcán kötnek ki…

– Némelyik megtalálja a módját, hogyan szökjön el a bolygóról, hogy aztán soha ne térjen vissza oda? – kérdezte csendesen Naomi.

– Talán – felelte Amos a tőle megszokott színtelen és közömbös hangon. – Talán néhányuk ezt teszi. De a zömük egyszerűen… eltűnik, előbb vagy utóbb. Elhasználódnak. A többségük.

Egy darabig egyikük sem szólalt meg. Holden hallotta, ahogy a kávéjukat kortyolgatják.

– Amos – mondta végül Naomi a könnyeivel küszködve. – Nem is sejtettem…

– Szóval szeretném megtalálni ezt a kislányt, mielőtt valaki elhasználja őt, aztán eltűnik. Érte szeretném megtenni ezt – válaszolta Amos. Hangja egy pillanatra elcsuklott, aztán hangosan megköszörülte a torkát. – Az édesapjáért.

Holden úgy ítélte meg, hogy befejezték, és épp elosont volna, amikor meghallotta, hogy Amos újra nyugodt hangon hozzáteszi:

– Aztán megölöm a szemétládát, aki elrabolta.

Harmincadik fejezet: Bobbie

Mielőtt Avasaralának kezdett volna dolgozni az EN-nél, Bobbie még csak nem is hallott a Mao-Kwikowski Nagyvállalatról, vagy ha mégis, nem figyelt oda rá. Tudtán kívül egész életében olyan termékeket viselt, evett vagy használt, amelyeket a Mao-Kwik szállítóhajói fuvaroztak naprendszer-szerte. Miután átnézte az Avasaralától kapott fájlokat, megdöbbentette a cég mérete és hatókörének kiterjedtsége. Több száz hajó, több tucatnyi állomás, több millió alkalmazott. Jules-Pierre Mao jelentős ingatlanvagyont tudhatott magáénak a naprendszer minden lakható bolygóján és holdján.

Tizennyolc éves lányának saját versenyjachtja volt. Mégpedig annak a lányának, akit nem szeretett.

Amikor Bobbie megpróbálta elképzelni, milyen lehet annyira dúsgazdagnak lenni, hogy saját űrhajója legyen kizárólag azért, hogy versenyezhessen vele, elméje csődöt mondott. A puszta tény, hogy ugyanez a lány elszökött otthonról, és beállt a KBSz lázadói közé, valószínűleg sokat elmondott a vagyon és a boldogság közötti viszonyról, de Bobbie-nak nehezére esett efféle filozófiai mélységekig eljutnia.

Szigorúan marsi középosztálybeliként nevelkedett. Édesapja húsz éven át szolgált tiszthelyettesként a tengerészgyalogságnál, majd miután leszerelt, egy biztonsági magáncéghez szerződött tanácsadói minőségben. Bobbie családja mindig is takaros otthonban lakott. Két bátyjával együtt magán általános iskolába jártak, és mindkét fivére egyetemen tanult tovább anélkül, hogy diákhitelt kellett volna felvenniük. Gyerekként és kamaszként sohasem tekintette magát szegénynek.

Most igen.

Amikor valakinek saját űrhajója van, az már nem is gazdagság. Inkább új fejlődési fokozat. A régi földi királyi családokra jellemző fényűzés, reakciós hajtóművel ellátott fáraói piramis. Bobbie úgy érezte, hogy ennél nevetségesebb pazarlásról még sosem hallott.

Aztán a rövid utakhoz készült űrkompról átszállt Jules-Pierre Mao L5-ös magánállomására.

Jules hajói nem egy közösségi állomáson parkoltak. Még csak nem is a Mao-Kwik egyik céges állomását használta. Hanem egy teljes, mindennel ellátott Föld körüli pályán keringő űrállomást, amelyet kizárólagosan a saját magánűrhajóinak tartottak fenn, és az egészet úgy felcicomázták, hogy egy páva farktollai szürkének hatottak volna mellette. Bobbie a mértéktelenség ilyen szintjét korábban elképzelni sem tudta volna.

Ezenkívül azt is megállapította magában, hogy mindez rendkívül veszélyessé teszi magát Maót. Bármit tett, azzal a külső kényszerektől való mentességét hangsúlyozta. Ő nem ismert korlátokat. Talán nem használ az üzletnek, ha az EN-kormányzat egyik vezető beosztású politikusát elteszi láb alól. Előfordulhat, hogy ez sokba kerül neki. De tényleges veszélyt egy pillanatig nem jelenthet egy ennyire gazdag és befolyásos férfira.

Avasarala nem fogta fel ezt.

– Utálom a perdületi nehézkedést – jelentette ki Avasarala, miközben a teáját kortyolgatta. Mindössze három órát tartózkodnak majd az állomáson, amíg rakományt pakolnak át a kompról Mao jachtjára, mégis egy tágas szalonból és négy hálószobából álló lakosztályt utaltak ki nekik, mindegyikhez önálló zuhanyzóval. Egy gigantikus képernyő ablaknak adta ki magát, a feketeségben a Föld kontinenseket fátyolozó felhőtakaróval borított félholdszerű látványa rajzolódott ki. Saját konyha szolgálta ki őket, három szakáccsal, akiknek eddigi legfőbb feladata a helyettes államtitkár asszony teájának elkészítése volt. Bobbie fontolóra vette, hogy kiadós vacsorát rendeljen, csak hogy valami munkát adjon nekik.

– Nem tudom elhinni, hogy be fogunk szállni ennek az embernek az egyik hajójába. Ismer bárkit is, aki ennyire gazdagon börtönbe került? Vagy akár csak bíróság elé? Ez a fickó valószínűleg élő adásban besétálhatna ide, és arcon lőhetné, és mégis megúszná.

Avasarala csak nevetett rajta. Bobbie elfojtotta kitörni készülő dühét. Csupán a félelmét igyekezett kiadni magából.

– Nem erre megy ki a játék – felelte Avasarala. – Senkit sem fognak lelőni. Marginalizálódnak. Az rosszabb.

– Nem, nem az. Láttam már, amikor lelőttek embereket. Láttam, amikor lelőtték a barátaimat. Amikor azt mondja: „Nem erre megy ki a játék”, a maga fajtájára gondol, nem az enyémre.

Avasarala arckifejezése megkeményedett.

– Igen, pontosan erre gondolok – válaszolta az idős asszony. – Ezen a szinten, ahol mi játszunk, más szabályok érvényesek. Mint egy go játszmában. Az egész a befolyásgyakorlásról szól. Hogy anélkül uraljuk a táblát, hogy elfoglalnánk.

– A póker is játék – jegyezte meg Bobbie. – De néha annyira magas már a tét, hogy az egyik játékos inkább amellett dönt, hogy könnyebb megölni a másik fickót, és elsétálni a pénzzel. Rendszeresen megtörténik ilyen.

Avasarala rábólintott, nem válaszolt azonnal, láthatólag elgondolkodott azon, amit Bobbie mondott. Bobbie érezte, hogy dühét egyszerre a morcos és arrogáns öreg hölgy iránti szeretet hulláma váltja fel.

– Oké – szólalt meg végül Avasarala, miközben lerakta a teáscsészéjét, kezét pedig az ölébe fektette. – Értem, mire céloz, őrmester. Nem tartom valószínűnek, de örülök, hogy itt van, és ezt közli velem.

De mégsem veszi komolyan – ordított volna rá legszívesebben Bobbie. Ehelyett kért egy gombás-hagymás szendvicset a közelben lődörgő szolgálótól. Amíg megette, Avasarala a teáját kortyolgatta, egy kekszet majszolgatott, és elcsevegett a háborúról meg az unokáiról. Bobbie ügyelt rá, hogy a háborúról szóló részek alatt aggodalmas hangokat hallasson, míg amikor az unokákra terelődött a szó, áááá, milyen aranyos hümmögéssel kövesse az elhangzottakat. Ám kizárólag a harcászati rémálmon járt az esze, hogy hogyan tudja megvédeni Avasaralát egy ellenséges kézben lévő űrhajón.

Felderítő szkafanderét egy ALKALMI ÖLTÖZET feliratú jókora ládában épp most rakták át a Mao-jachtra. Bobbie legszívesebben kiosont volna, hogy magára öltse. Hosszú percekig észre sem vette, hogy Avasarala elhallgatott.

– Bobbie – szólította meg Avasarala lassan ráncokba gyűrődő arckifejezéssel. – Talán untatják a drága kis unokáimról szóló történetek?

– Igen – felelte Bobbie. – Eléggé.

Bobbie úgy hitte, hogy a Mao Állomás a pazarló gazdagság legnevetségesebb demonstrációja, amit valaha látott – mígnem beszálltak a jachtba.

Ugyan az állomást tékozló fényűzés jellemezte, legalább határozott célt szolgált. Jules Mao személyes űrgarázsaként funkcionált, ahol magán űrhajóit tárolhatta és tarthatta karban. A csillogó felszín alatt egy működő állomás rejlett, ahol a gépészek és a kisegítő személyzet tényleges feladatokat látott el.

A jacht, a Guanshiyin méreteiben egy közönséges személyszállítónak felelt meg, mely kétszáz utast tud fuvarozni, ám csupán tucatnyi luxuskabinból állt. Raktere épp elégségesnek bizonyult ahhoz, hogy elférjen benne egy hosszú utazáshoz szükséges ellátmány. Különösebben gyors sem volt. Űrhajóként bármilyen ésszerű mértékkel mérve szánalmas kudarcnak számított.

Ám nem arra tervezték, hogy hasznos legyen.

A Guanshiyinnek mindenekelőtt kényelmesnek kellett lennie. Pazarlóan kényelmesnek.

Olyan volt, akár egy szálloda hallja. A plüss-szőnyeg puhán süppedt meg a lábak alatt, a fényt valódi kristálycsillárok szórták szét. A lehetséges éles sarkokat mindenütt lekerekítették. Finomították. A falakat nyers bambusznáddal és természetes rostokkal fedték be. Bobbie első gondolata az volt, mennyire nehéz lehet tisztán tartani, a második pedig az, hogy szándékosan nehezítették meg ezt.

Minden lakosztály majdnem egy teljes fedélzetet elfoglalt. Minden szobához önálló fürdő, médiaközpont, játékszoba és teljes bárral felszerelt társalgó tartozott. A társalgóban gigantikus képernyő mutatta a kinti látképet, amely akkor sem lett volna nagyobb felbontású, ha tényleges üvegablakon keresztül nézték volna. A bárnál, a belső hálózati panel mellett étellift juttatta el a szobába a nap bármely órájában a mesterszakácsok készítette ételeket.

A padlót annyira vastag szőnyeg fedte, hogy Bobbie szinte biztosra vette, hogy a mágneses csizmák nem működnének rajta. Nem számított. Egy ilyen hajó sosem hibásodik meg, a hajtóművet nem kell leállítani út közben. A Guanshiyinen valószínűleg csupa olyanok utaztak, akiknek soha életükben nem kellett ténylegesen szkafandert viselnie.

A fürdőszobában minden felszerelés aranyfüsttel volt bevonva.

Bobbie és Avasarala a társalgóban ültek, az idős nő EN biztonsági főnökével, egy Cotyar nevű, kurd származású, nyájas, ősz hajú férfival. Első találkozásuk aggodalommal töltötte el Bobbie-t. A férfit inkább barátságos gimnáziumi tanárnak lehetett nézni, nem pedig katonának. Ám miután végignézte, milyen gyakorlott alapossággal ellenőrzi Avasarala lakosztályát, vázolja fel a biztonsági tervet, és irányítja a csapatát, aggodalmai szertefoszlottak.

– Nos, benyomások? – érdeklődött Avasarala, miközben lehunyt szemmel hátradőlt plüssfoteljében.

– Ez a szoba nem biztonságos – jegyezte meg Bobbie számára egzotikusnak hangzó akcentussal Cotyar. – Nem kellene érzékeny kérdéseket megvitatnunk idebent. Az efféle megbeszélésekhez a magánszobáját biztosítottuk.

– Ez itt egy csapda – jelentette ki Bobbie.

– Még nem zártuk le ezt a rohadt témát? – kérdezte Avasarala, aztán előrehajolt, és haragosan Bobbie szemébe nézett.

– Igaza van – vetette közbe csendesen Cotyar, akinek láthatólag nem tetszett, hogy efféle kényes kérdéseket vitatnak meg egy biztosítatlan szobában. – Már most tizennégy fős legénységet számoltam meg a hajón, és ezt nagyjából a teljes legénység harmadának becsülöm. Az ön személyének védelmére hatfős csapat áll rendelkezésre…

– Hét – vágott közbe a kezét emelve Bobbie.

– Valóban, ahogy mondja – folytatta egy bólintással Cotyar. – Hét.

A hajó egyetlen rendszerét sem mi irányítjuk. Egy merénylethez egészen egyszerűen légmentesen le kellene zárni a fedélzetet, és kiszivattyúzni belőle a levegőt.

Bobbie Cotyarra mutatott:

– Látja?

Avasarala csak legyintett rá, mintha egy legyet hessegetett volna el.

– Milyennek tűnik a távközlési rendszer?

– Robusztusnak – felelte Cotyar. – Felállítottunk egy magánhálózatot, és személyes használatra biztosították hozzá a kisegítő irányított sugárnyalábot és rádióantenna-rendszert. A sávszélesség jelentős, viszont a fokozatosan növekvő válaszidővel számolni kell, ahogy távolodunk a Földtől.

– Jól van – mondta Avasarala, és először mosolyodott el, amióta felszálltak a hajóra. Már jó ideje nem tűnt fáradtnak, továbblépett abba az állapotba, amivé a fáradtság lesz, ha életformává válik.

– Ebből semmi sem biztonságos – fejtegette Cotyar. – Biztosíthatjuk a belső magánhálózatunkat, de ha az általunk használt antennarendszer révén figyelik a kimenő és a bejövő forgalmat, nem fogjuk észrevenni ezt. Nincs hozzáférésünk a hajó vezérlőrendszeréhez.

– És – válaszolta erre Avasarala – pontosan ezért vagyok itt. Bedunsztolnak, és elküldenek egy hosszú útra, és elolvassák az összes kibaszott e-mailemet.

– Szerencsésnek mondhatjuk magunkat, ha csak ez történik – jelentette ki Bobbie. Amikor elgondolkodott azon, mennyire tűnik kimerültnek Avasarala, eszébe jutott, ő maga is mennyire fáradt. Úgy érezte, egy pillanatra el is bóbiskolt.

Avasarala befejezett egy mondatot, Cotyar pedig rábólintott, és igennel felelt neki. Aztán Avasarala Bobbie-hoz fordult.

– Maga is egyetért?

– Ööö… – felelte Bobbie, miközben megpróbálta felidézni magában a beszélgetést, de mindhiába. – Ami engem illet…

– Mindjárt leesik a kurva székről. Mikor aludt utoljára végig egy egész éjszakát?

– Valószínűleg ugyanakkor, amikor maga – felelte Bobbie. Amikor utoljára láttam élve a rajtársaimat, és maga még nem azt igyekezett megakadályozni, hogy a naprendszerben tűzvész törjön ki. Várta a következő elítélő beszólást, a következő durva megjegyzést, hogy képtelen elvégezni a feladatát, ha nem tudja összekapni magát. Ha ennyire gyenge.

– Jogos – mondta erre Avasarala. Bobbie-t újabb kis szeretethullám öntötte el a politikus asszony iránt. – Mao fényűző lakomát rendez ma este a tiszteletünkre. Szeretném, ha Cotyarral együtt elkísérne oda. Cotyar képviseli a biztonságiakat, szóval marcona képpel strázsál majd a terem végében.

Bobbie akarata ellenére elnevette magát. Cotyar elmosolyodott, és rákacsintott.

– Maga pedig – folytatta Avasarala – társasági titkári minőségben jön el velem, hogy elcsevegjen az emberekkel. Próbálja meg felmérni a legénységet és a hajón uralkodó hangulatot. Rendben?

– Értettem.

– Észrevettem – mondta ezután Avasarala abban a hangnemben, amit olyankor szokott használni, amikor valami kellemetlen kéréssel készül előállni –, hogy az első tiszt hogyan bámulta magát, amikor a légzsilipben először üdvözöltük egymást.

Bobbie bólintott. Ő is felfigyelt erre. Némelyik férfi betegesen vonzódott a nagy termetű nőkhöz, és Bobbie-nak az a hátborzongató érzése támadt, hogy a PH közéjük tartozik. Általában az édesanyjukkal kapcsolatos megoldatlan problémákkal küszködtek, így Bobbie rendszerint kerülte őket.

– Lát rá lehetőséget, hogy hízelegjen egy keveset neki vacsora közben? – fejezte be Avasarala.

Bobbie felkacagott, és arra számított, hogy mindenki más hasonlóan reagál. Ám még Cotyar is úgy nézett rá, mintha Avasarala abszolút ésszerű kéréssel fordult volna hozzá.

– Hát, nem – felelte Bobbie.

– Nemet mondott?

– Igen, nemet. Nem, a francba is. Nem, a picsába is. Nein und abermals nein. Nyet. La. Siei – válaszolta Bobbie, és csak azért hallgatott el, mert kifogyott a nyelvekből. – És most ezen egy kicsit kiakadtam.

– Nem arra kértem, hogy feküdjön le vele.

– Nagyszerű. Mert a szexet sosem vetem be fegyverként – jelentette ki Bobbie. – Fegyverként fegyvereket használok.

– Chrisjen! – szólalt meg Jules Mao, saját kezét Avasaraláéra zárta, és lelkesen szorongatta.

A Mao-Kwik birodalom ura Avasarala fölé tornyosult. Arcát az a fajta férfias szépség jellemezte, aminek láttán Bobbie ösztönösen meg akarta kedvelni, kezeletlen kopaszodása pedig azt sugallta, hogy nem különösebben érdekli, tetszik-e bárkinek. Azzal, hogy úgy döntött, nem old meg egy olyan könnyen kezelhető problémát, mint a hajhullás, valójában még magabiztosabbnak mutatta magát. Bő pulóvert és vászonnadrágot viselt, ami úgy passzolt rá, akár egy méretre készített öltöny. Amikor Avasarala bemutatta neki Bobbie-t, elmosolyodott, és biccentett, miközben alig fordította felé a tekintetét.

– Elhelyezkedett már a személyzete? – érdeklődött, és ezzel azt közölte Avasaralával, hogy Bobbie jelenléte a beosztottjaira hívta fel a figyelmét. Bobbie a fogát csikorgatta, de arca továbbra is kifejezéstelen maradt.

– Igen – felelte Avasarala, és Bobbie megesküdött volna, hogy hangjából őszinte barátságosság érződött ki. – A szállások igen kellemesek, a legénysége pedig csodálatos.

– Pompás – válaszolta Jules, majd a karjára helyezte Avasarala kezét, és megindult vendégével az óriási asztal felé. Mindenfelől fehér szmokingos, fekete csokornyakkendős férfiak vették körül őket. Egyikük az asztalhoz sietett, és kihúzott egy széket. Jules leültette rá Avasaralát.

– Marco főszakács valami különlegességet ígért ma estére.

– Mi lenne, ha egyenes válaszokat adna? Ezek is szerepelnek az étlapon? – kérdezte Bobbie, miközben az egyik pincér hellyel kínálta.

Jules az asztalfőnél foglalt helyet.

– Válaszokat?

– Maguk nyertek – mondta Bobbie, és ügyet sem vetett a gőzölgő levesre, amit az egyik felszolgáló rakott le elé. Mao sót szórt a sajátjába, és kanalazni kezdte, mintha csak könnyed vacsorai társalgás folyna köztük. – A helyettes államtitkár asszony a hajójukon van. Most már nincs értelme a süketelésnek. Mi ez az egész?

– Humanitárius segély – felelte Mao.

– Lószart – felelte Bobbie. Avasaralára pillantott, de az öreg hölgy csak mosolygott. – Ne akarja elhitetni velem, hogy rászánhat pár hónapot az idejéből, és elutazhat a Jupiterre csak azért, mert felügyelni akarja a rizs meg a gyümölcsleveskonzervek kiosztását. Ráadásul ezzel a hajóval annyi ellátmányt sem juttathat el oda, amivel megebédeltetheti a Ganymedest, nemhogy tartósabb változást érhetne el.

Mao hátradőlt a székében, a fehér szmokingosok pedig sürgölődni kezdtek, és gyorsan leszedték a leveses tányérokat. Bobbie-ét is felkapták, habár egy cseppet sem evett belőle.

– Roberta – mondta erre Mao.

– Ne hívjon Robertának!

– Őrmester, az EN külügyminisztériumában dolgozó feletteseit kellene kérdőre vonnia, nem engem.

– Szívesen megtenném, de úgy tűnik, hogy ebben a játékban a szabályok tiltják a kérdezősködést.

Mao mosolya barátságosnak, leereszkedőnek és üresnek hatott.

– Rendelkezésre bocsátottam a hajómat, hogy az államtitkár asszonyt a lehető legkényelmesebb körülmények között juttassam el új megbízásának helyére. És ugyan még nem találkozott velük, jelenleg olyan alkalmazottak tartózkodnak a hajón, akiknek a szakértelme nélkülözhetetlennek bizonyul majd a Ganymedes polgárai számára, amint maguk megérkeztek oda.

Bobbie épp elég ideje dolgozott már Avasarala mellett, hogy lássa, miféle játék folyik a szeme előtt. Mao kinevette őt. Tudta, hogy átvágás az egész, és azt is tudta, hogy Bobbie tudja ezt. Ám amíg nyugodt maradt, és ésszerű válaszokat adott, senki sem vádolhatta meg ezzel. Ahhoz túlságosan nagy hatalommal bírt, hogy bárki a szemébe merje mondani, hogy hazudik.

– Maga hazudik, és… – kezdte, aztán szöget ütött a fejébe valami, amit a férfi mondott. – Várjunk csak, „amint maguk megérkeztek oda”? Maga nem jön velünk?

– Sajnos nem – felelte Mao, és rámosolygott a fehér szmokingosra, aki épp újabb tányért rakott le elé. Azon minden jel szerint egy egész hal hevert, a fejével és rájuk meredő szemével együtt.

Bobbie értetlenül nézett Avasaralára, aki homlokráncolva leste Maót.

– Úgy értesültem, hogy személyesen vezeti a segélyakciót – szólalt meg Avasarala.

– Ez is állt szándékomban. Ám sajnálatos módon más ügyek immár nem teszik lehetővé ezt a számomra. Amint végeztünk ezzel a pompás vacsorával, a komppal vissza kell térnem az állomásra. A hajó és a legénysége az ön rendelkezésére áll, amíg nem végez létfontosságú feladatával a Ganymedesen.

Avasarala csak bámult Maóra. Amióta Bobbie megismerte őt, az öreg hölgy most először nem jutott szóhoz a meglepetéstől.

Egy fehér szmokingos meghozta Bobbie halát, miközben fényűző börtöne komótos negyed g-vel repült a Jupiter felé.

A lakosztályukba visszafelé menet Avasarala egyetlen szót sem szólt a liftben. A társalgóban épp csak annyit időzött, hogy kivegyen magának egy üveg gint a bárszekrényből, aztán a mutatóujjával intett Bobbie-nak. Bobbie utánament a nagy hálószobába, Cotyar szorosan a nyomában maradt.

Amint bezárult mögöttük az ajtó, Cotyar a kézi biztonsági termináljával végigpásztázta a szobát, hátha lehallgatószerkezetet helyeztek el odabent. Miután végzett Avasarala szólalt meg:

– Bobbie, kezdjen el gondolkodni vagy azon, hogyan tudná átvenni a hajó feletti irányítást, vagy azon, hogyan tudna kijuttatni minket innen.

– Felejtse el – válaszolta Bobbie. – Menjünk és foglaljuk le a kompot, amivel Mao indulni készül. Az állomásig nyilván eljuthat vele, máskülönben nem ezt használná.

Maga is meglepődött azon, hogy Cotyar helyeslően bólintott.

– Egyetértek az őrmesterrel. Ha szökésben gondolkodunk, a kompot könnyebben rekvirálhatjuk egy ellenséges legénységgel szemben.

Avasarala leült az ágyára és kifújta a levegőt, ami végül gondterhelt sóhajjá nyúlt el.

– Még nem hagyhatom itt a hajót. Ez nem így működik.

– A kibaszott játszma miatt!

– Igen – csattant fel Avasarala. – Igen, a kibaszott játszma miatt. A feletteseim utasítottak rá, hogy tegyem meg ezt az utat. Ha most itt hagyom a hajót, kiestem. Udvariasan fogják elintézni a dolgot, és hirtelen megbetegedésre vagy kimerültségre hivatkoznak majd, de az ürüggyel, amit kitalálnak, egyben azt is megindokolják, miért nem láthatom el ezek után a feladatomat. Biztonságban leszek, de megfosztanak minden hatalmamtól. Amíg úgy teszek, mintha azzal foglalkoznék, amivel megbíztak, folytathatom a munkámat. Még mindig én vagyok a közigazgatási helyettes államtitkár. Még megvannak a kapcsolataim. A befolyásom. Ha most kiszállok, mindezt elveszítem. Ha mindezt elveszítem, a geci szemétládák akár le is lőhetnek.

– Viszont – mondta Bobbie.

– Viszont – ismételte el Avasarala. – Ha továbbra is hatékonyan működöm, meg fogják találni a módját, hogyan rekesszenek ki. Tisztázatlan eredetű kommunikációs zavarral, bármivel. Kitalálnak valamit, amivel lekapcsolhatnak a hálózatról. Amikor ez megtörténik, követelni fogom, hogy a kapitány a legközelebbi állomásra irányítsa át a hajót, hogy kijavítsák a hibát. Ha igazam van, nem fogja megtenni.

– Ah – szólalt meg Bobbie.

– Ó – kontrázott rá Cotyar egy pillanattal később.

– Igen – mondta Avasarala. – Amikor ez megtörténik, bejelentem, hogy illegálisan tartják fogva a személyemet, maguk pedig elfoglalják nekem a hajót.

Harmincegyedik fejezet: Prax

Minden eltelt nappal egyre égetőbbé vált a kérdés: mi a következő lépés? Az érzés nem sokban különbözött azoktól az első, Ganymedesen töltött rettenetes napokétól, amikor listákat összeállítva emlékeztette önmagát, mi a teendő. Mindössze annyi változott, hogy immár nem csak Mei után kutatott. Stricklandet akarta megtalálni. Vagy a rejtélyes nőt a videóról. Vagy azt, bárki volt is, aki megépítette a titkos labort. Ebben az értelemben sokkal jobbnak mondhatta a helyzetét, mint korábban.

Másrészről viszont akkor még a Ganymedesre korlátozódott a keresés. Most kiszélesedett a terep, és minden benne foglaltatott.

A fáziskésés a hajó és a Föld, jobban mondva, a Luna között – hiszen a Persis-Strokes Biztonsági Tanácsadó cég központja keringési pályán működött a bolygó gravitációs kútja helyett – valamivel több volt húsz percnél. A tényleges társalgást lényegében lehetetlenné tette, így a gyakorlatban a képernyőjén látható fejszearcú nő promóciós videókat készített, mondandóját egyre pontosabban igazítva ahhoz, amit Prax hallani akart.

– Információcsere-kapcsolatban állunk a Pinkwaterrel, amely jelenleg mind fizikai, mind operatív értelemben a legnagyobb biztonsági cég a külső bolygók térségében – mondta a nő. – Ezenkívül összehangolt műveleti szerződésben állunk az Al Abbiqkal és a Star Helixszel is. Ennek köszönhetően a rendszer szó szerint bármely állomásán vagy bolygóján azonnal intézkedni tudunk vagy közvetlenül, vagy partnereink révén.

Prax elégedetten bólintott. Pontosan erre volt szüksége. Olyasvalakire, aki mindenütt árgus szemekkel figyel, akinek mindenütt vannak kapcsolatai. Olyasvalakire, aki képes segíteni.

– Csatoltan elküldök egy nyilatkozatot – folytatta a nő. – Eljárási díjat számolunk fel, de ennél többet nem terhelünk a számlájára, amíg meg nem állapodtunk arról, mennyire átfogó nyomozás költségeit hajlandó állni. Amint ez a rendelkezésünkre áll, táblázatban részletes ajánlatot fogunk küldeni, és eldönthetjük, mennyire kiterjedt munka felel meg a leginkább önnek.

– Köszönöm – válaszolta Prax. Megnyitotta a dokumentumot, megerősítette az átvételét, és visszaküldte. Fénysebességgel húsz percbe telik, amíg a Lunára ér. Húsz perc a visszaút. Ki tudja, mennyi idő fog eltelni még a kettő között.

Kezdetnek megfelelt. Ettől legalább jobban érezhette magát.

A hajón várakozásra emlékeztető csend honolt, de Prax nem tudta, pontosan mire kellene készülnie. Arra, hogy megérkeznek a Tycho Állomásra, de ezen túl nem igazán tudta, mire. Miután kilépett a kajütjéből, átvágott az üres hajókonyhán, majd felment a hágcsón a vezérlőterem és a pilóta munkaállomása felé. A szűk helyiségben félhomály uralkodott, a fény javarészt a vezérlőpultok lámpáiból, valamint azokból a nagy felbontású képernyőkből származott, amelyek a képeiket 270°-os látószögben csillagfénnyel és a Tycho Állomás, a kiterjedt üres tér oázisának egyre közelgő tömegével töltötték be.

– Hello, doki! – köszönt oda Alex a pilótaülésből. – Feljött, hogy megnézze a kilátást?

– Ha… szóval, ha nem gond.

– Persze, nyugodtan. Mióta megkaptuk a Rocit, nem repültem másodpilótával. Csatolja csak be magát oda! Viszont ha valami gubanc adódna, ne nyúljon semmihez!

– Nem fogok – ígérte meg Prax, miközben bekászálódott a gyorsulási ülésbe. Az állomás eleinte látszólag lassan növekedett. A két egymással ellentétes irányban forgó gyűrű alig tűnt vastagabbnak Prax hüvelykujjánál, a gömb pedig, amit körülvettek, csupán kicsivel tetszett nagyobbnak, mint egy gumilabda. Aztán, ahogy közelebb értek, az összeszerelő gömb bolyhos felülete gigászi waldo-szerelőgépezetekké és portáldarukká bomlott szét, amelyek egy furcsán aerodinamikus alak felé nyúltak ki. Az építés alatt álló hajó még félig fedetlenül lebegett, a kerámia és acél tartógerendák csontvázszerűen meredtek ki a vákuumba. Apró szentjánosbogarak pislákoltak kint és bent is: hegesztőgépek és szigetelőtöltetek villantak fel – túl messze ahhoz, hogy el lehetett volna különíteni őket a fénytől.

– Légköri használatra készül?

– Dehogy. Habár eléggé olyannak tűnik. Az ott a Chesapeake. Vagyis az lesz. Tartós több g-s gyorsulásra tervezték. Azt hiszem, olyasmit emlegettek, hogy pár hónapig nyolc g-vel akarják hajtani a szerencsétlen dögöt.

– Egészen meddig? – érdeklődött Prax, és a fejében gyorsan számolgatni kezdett. – A célnak kívül kell esnie a… az összes bolygó pályáján.

– Bizony, a csillagközi űrbe tart. A Nauvoo után akarnak eredni vele.

– A csillagközi űrbárka után, aminek a Napba kellett volna taszítania az Erost?

– Pontosan. A hajtóműveit leállították, amikor a terv dugába dőlt, de azóta is sodródik. Nem készült el, szóval távirányítással nem tudják visszavezérelni. Ehelyett építtetnek egy hajót, amelyik visszahozza. Remélem, összejön nekik. A Nauvoo bámulatos darab volt. Persze még ha sikerül is visszahozniuk, a Mormonokat ez nem fogja meggátolni abban, hogy olyan kártérítésre pereljék a Tycho Állomást, amire a gatyájuk is rámegy, feltéve, hogy megtalálják a módját.

– Ez miért ennyire nehéz?

– A KBSz nem ismeri el sem a Föld, sem a Mars bíróságait, az Övben pedig mindegyik az ő irányításuk alatt áll. Vagyis nagyjából aközött lehet választani, hogy egy olyan bíróságon nyerjenek, amelyik nem számít, vagy egy olyanon veszítsenek, amelyik igen.

– Ó – mondta Prax.

A képernyőn egyre nőtt, és egyre részletgazdagabban rajzolódott ki a Tycho Állomás. Prax nem tudta volna megmondani, melyik részlet hozta ki az arányait, de egyik szempillantásról a másikra felfogta az előtte lévő állomás kiterjedését és méreteit, és elámulva levegőért kapott. Az összeszerelő gömb átmérője fél kilométer lehetett, mintha két mezőgazdasági kupolát illesztettek volna össze a talpuknál. A hatalmas gyárgolyóbis lassanként kitöltötte a képernyőket, és a csillagok fényét a felszerelések irányfényei és egy üvegkupolás megfigyelő buborék váltotta fel. A feketeség helyén kerámia-és acéllemezek és állványzatok derengtek fel. És látta a titáni hajtóműveket, amelyek a naprendszeren belül bárhova el tudták juttatni az egész állomást, akár egy égi várost. Akadtak összetett csuklókapcsolódások, akár valamiféle óriásoknak készült présülés gömbcsuklói, amelyek segítségével átkonfigurálhatták az állomást, amikor a forgási gravitáció helyét a tolóerő biztosította nehézkedés vette át.

A lélegzete is elállt. A szerkezet eleganciája és funkcionalitása éppoly szépnek, egyszerűnek és hatékonynak tűnt fel előtte, mint egy falevél vagy egy gyökérzet. Áhítatkeltőnek tűnt, hogy valami, amit emberi elme alkotott, ennyire hasonlítson az evolúció gyümölcseire. Az alkotóerő csúcsteljesítményét, a valósággá vált lehetetlent jelentette.

– Az ott ügyes munka – állapította meg Prax.

– Bizony – felelte Alex. Aztán a hajó belső csatornáján bejelentette:

– Megérkeztünk. Mindenki szíjazza be magát a dokkoláshoz! Átváltok kézi vezérlésre.

Prax félig felült a présülésén.

– Menjek vissza a kabinomba?

– Ahol ül, éppúgy megfelel, mint bárhol másutt. Csak húzza magára a hálót, ha netán nekikoccannánk valaminek – válaszolta Alex. Aztán valamivel erőteljesebb, kevésbé elnyújtott hangzókkal: – Tycho repülésirányítás, itt a Rocinante. Engedélyt kérünk a dokkoláshoz.

Távoli hang felelt, egyedül Alexhez intézve a szavait.

– Vettem – mondta Alex. – Bemegyünk.

Azokban a drámákban és akciófilmekben, amiket Prax megnézett, a hajó elvezetése meglehetősen sportos dolognak tűnt. Verejtékező férfiak rángatták keményen a vezérlőkarokat. Amit Alex csinált, egyáltalán nem hasonlított erre. Valóban két botkormányt kezelt, de mozdulatai finomak, nyugodtak voltak. Egy érintés, és megváltozott Prax alatt a gravitáció, présülése pár centit elmozdult. Aztán újabb érintés, és újabb apró módosulás. A fejmagasságú kijelző egy kék és arany vonalakkal felrajzolt folyosót mutatott, amely felfelé és jobbra kanyarodott, és a forgó gyűrű oldalánál ért véget.

Prax az Alexnek átküldött hatalmas mennyiségű adatra pillantott, és megkérdezte:

– Egyáltalán minek a landoláshoz pilóta? A hajó maga nem tudná használni ezt az információt, hogy bedokkoljon?

– Minek ide pilóta? – ismételte el hangosan kacagva Alex. – Mert jó buli, doki. Jó móka.

A Tycho megfigyelőkupolájának kékes fényű ablakai annyira tisztán kivehetőek voltak, hogy Prax látta a rá kibámuló embereket. Kis híján elfeledkezett róla, hogy a pilótafülke képernyői nem ablakok. Alig bírt uralkodni a késztetésen, hogy kinézzen és integessen valakinek, hogy figyelje, amint valaki visszainteget neki.

Holden hangja Alex csatornáján szólalt meg – a szavak kivehetetlenek voltak, a hanghordozás tökéletesen egyértelmű.

– Úgy tűnik, minden a legnagyobb rendben – felelte Alex. – Még tíz perc.

A présülés elmozdult oldalra, az állomás széles felülete lefelé ívelt, ahogy Alex a forgáshoz igazította a hajó sebességét. Egy ilyen széles gyűrűn akár egyharmad g-s nehézkedés előidézése is brutális tehetetlenségi erőhatásokat követelt, de Alex keze alatt a hajó és az állomás lassan és finoman sodródott egymás felé. Mielőtt Prax megházasodott, egyszer megnézett egy neo-taoista tradíciókon alapuló táncelőadást. Az első óra végtelenül unalmasnak hatott, ám ezután már teljesen elbűvölték az egyszerre mozduló, hajló és távolodó karok, lábak és törzsek apró mozdulatai. A Rocinante ugyanazzal a lenyűgöző kecsességgel csusszant be a helyére a kinyúló légzsilip mellé, mint amilyet Prax abban a táncban látott, ám szépségét felnagyította a tudat, hogy bőr és izmok helyett több tonna nagyszilárdságú acél és aktív fúziós reaktorok végezték a mozdulatokat.

A Rocinante még egy utolsó korrekció, a gömbcsuklókon nyugvó présülések még egy utolsó helyváltoztatása után megállapodott az állásában. Az utolsó perdületigazítás csupán az apró korrekciók egyike volt, amit Alex befelé menet végrehajtott. Nyugtalanító kondulást lehetett hallani, amikor az állomás dokkolóhorgai rákapcsolódtak a hajóra.

– Tycho repülésirányítás – szólalt meg Alex. – A Rocinante visszaigazolja a dokkolást. A légzsilip légmentesen zár. Az érzékelők szerint horgok a helyükön. Megerősítést kérek.

Eltelt egy pillanat, aztán motyogás hallatszott.

– Én is nagyon köszönöm, Tycho – válaszolta Alex. – Jó újra visszatérni ide.

A nehézkedés alig észrevehetően megváltozott a hajóban. Ahelyett, hogy a tolóerő keltette volna a súlyosság illúzióját, az immár a gyűrű forgásától származott, amire rákapcsolódtak. Prax valahányszor kiegyenesedett, úgy érezte, kissé megdől oldalra, és le kellett küzdenie a késztetést, hogy túlkompenzáljon, és a másik irányba hajoljon el.

Holdent már a hajókonyhában találta, amikor odaért, a kávégépből fekete és forró ital ömlött alig észrevehetően elhajló sugárban. Coriolis-hatás – emlékezett vissza Prax középiskolai tanulmányaira. Amos és Naomi együtt léptek be. Immár mindannyian összegyűltek, és Prax úgy érezte, alkalmas az időpont ahhoz, hogy mindnyájuknak megköszönje, amit érte tettek. És Meiért, aki valószínűleg halott. Ám a Holden arcán tükröződő nyers fájdalom láttán meggondolta magát.

Naomi állt meg a férfi előtt, vállán hátizsákkal.

– Itt hagysz minket – szólalt meg Holden.

– Igen. – A lány hangja könnyednek hatott, de valamiféle mögöttes jelentés rakódott rá. Prax értetlenül pislantott.

– Hát jó – mondta erre Holden.

Pár másodpercig senki sem moccant, aztán Naomi hirtelen beszaladt, és finoman megcsókolta Holden arcát. A kapitány kinyújtotta a karját, hogy átölelje, de a lány már ellépett, és az olyan nőkre jellemző határozott léptekkel, mint akik készülnek valahova, megindult kifelé a szűk folyosón. Holden fogta a kávéját. Amos és Alex sokatmondóan egymásra néztek.

– Ah, kapitány? – szólította meg Alex. Egy olyan férfinak a hangjához képest, aki épp az imént tett le egy atommeghajtású hadihajót a bolygóközi űr közepén pörgő fémkeréken, szavai tétovának és aggodalmasnak hatottak. – Új PH-t kell keresnünk?

– Addig nem keresünk senkit, amíg nem szólok – válaszolta Holden. Aztán valamivel halkabban hozzátette: – De az ég szerelmére is, remélem, hogy nem kell.

– Igenis uram – vágta rá Alex. – Én is.

A négy férfi egy hosszú, kínos pillanatig csak állt. Amos szólalt meg elsőként.

– Az a helyzet, kapitány – mondta –, hogy a lakrészben, amit lefoglaltam, ketten is elférnek. Ha elaludnál a másik ágyon, szívesen látlak.

– Nem – felelte Holden. Nem nézett rájuk, miközben beszélt, hanem kinyújtotta a kezét, és a falhoz préselte a tenyerét. – A Rocin maradok. Itt megtaláltok.

– Biztos? – kérdezte Amos, és mintha megint többet lehetett volna belehallani ebbe, mint amit Prax megérthetett.

– Én sehova sem megyek – válaszolta Holden.

– Hát jól van.

Prax megköszörülte a torkát, Amos pedig megragadta a könyökét.

– Na és te? – kérdezte Amos. – Neked van hol meghúznod magad?

Prax előkészített beszéde – Szerettem volna elmondani, mennyire nagyra értékelem… – szembekerült a kérdéssel, és mindkét gondolatmenetet megzavarta.

– Ööö… ah… Nincs, de…

– Rendben. Szedd össze a holmidat, és jöhetsz velem.

– Nos, jól van. Köszönöm. De előbb szerettem volna elmondani…

Amos a vállára tette súlyos kezét.

– Talán majd később – intette le a nagydarab férfi. – Ebben a pillanatban mi lenne, ha egyszerűen velem jönnél?

Holden most már teljesen nekidőlt a falnak. Állkapcsát összeszorította, mint aki éppen ordítani, vagy okádni, vagy sírni készül. Tekintete a hajóra meredt, de a távolba révedt. Praxot sajnálat töltötte el iránta, mintha csak önmaga tükörképét látta volna.

– Igen – mondta. – Oké.

Amos lakrésze, ha lehet, még a Rocinante kajütjeinél is szűkösebbnek tűnt: két leválasztott rész, egy közös szoba, ami a hajókonyha felét sem tette volna ki, és egy zuhanyfülke, kihajtható mosdókagylóval és vécével. Ha Amos ténylegesen ott töltötte volna az idejét, a hely klausztrofóbiás szorongást váltana ki.

Ehelyett megvárta, míg Prax berendezkedik, hogy lássa, minden rendben van-e, gyorsan lezuhanyozott, aztán kiment valami szórakozást keresni az állomás széles, fényűző folyosóin. Mindenütt növényeket lehetett látni, de többségük dekorációként szolgált. A fedélzetek görbülete olyan csekély mértékű volt, hogy Prax szinte úgy érezte, mintha a Ganymedes valamelyik ismeretlen részén járna, és hogy csővasúttal bármikor visszajuthatna az üregéhez. Hogy Mei otthon várja. Prax hagyta bezárulni a külső ajtót, elővette a kézi terminálját, és rákapcsolódott a helyi hálózatra.

Még mindig nem érkezett válasz a Persis-Strokestól, de valószínűleg túl korai lett volna még ilyesmire számítani. A gondot ugyanakkor a pénz jelentette. Ha ki akarja fizetni, egyedül nem fog menni neki.

A kézenfekvő megoldást Nicola jelentette.

Prax felállította a terminálját, a kamerát maga felé fordította. A képernyőn megjelenő férfi soványnak, nyúzottnak tűnt. Az elmúlt hetek kiszívták minden életerejét, és a Rocinantén eltöltött idő alatt nem sikerült teljesen felépülnie. Talán sosem fog felépülni. Lehetséges, hogy most már a monitoron látható beesett arc az igazi énje. Ezt el tudta fogadni. Beindította a felvételt.

– Szia, Nici! – kezdett bele. – Szerettem volna tudatni veled, hogy jól vagyok. Elhoztak a Tycho Állomásra, de Meit még mindig nem találtam meg. Egy biztonsági tanácsadót fogok megbízni. Minden birtokomban lévő információt át fogok adni nekik. Úgy tűnik, valóban tudnak majd segíteni. De ez költséges. Lehet, hogy nagyon sokba fog kerülni. És az is elképzelhető, hogy Mei már halott.

Prax kivárt egy pillanatot, hogy összeszedje magát.

– Elképzelhető, hogy már halott – ismételte el. – De meg kell próbálnom. Tudom, hogy pillanatnyilag nem állsz túlzottan jól anyagilag. Tudom, hogy gondolnod kell a mostani férjedre is. De ha lenne bármennyid, amit nélkülözni tudnál… nem nekem kell. Magamnak semmit sem kérek tőled. Csak Meinek. Neki kell. Ha bármilyen összeget rá tudsz szánni, ez az utolsó esély.

Ismét kivárt, gondolatban a Köszönöm és az Ennyit igazán megtehetsz, bazmeg között viaskodott. Végül egyszerűen kikapcsolta a rögzítőt, és elküldte az üzenetet.

A Ceres és a Tycho közötti fáziskésést az egymáshoz viszonyított helyzetükből kiindulva tizenöt percnek becsülte. Ám még így sem tudhatta a helyi időt. Lehetséges, hogy késő éjjel küldi el az üzenetet, vagy épp vacsoraidőben. Az sem kizárt, hogy Nicole-nak nincs mondanivalója neki.

Nem számított. Meg kellett próbálnia. Ha tudja, hogy minden tőle telhetőt megtett, legalább nyugodtan alhat.

Üzeneteket vett fel és küldött el az édesanyjának, a régi főiskolai szobatársának, aki a Neptunusz Állomáson kapott állást, a posztdoktori témavezetőjének. A történetet minden alkalommal egy kissé könnyebben mesélte el. Kezdtek összeállni a részletek, az egyik logikusan vezetett a másikhoz. Nekik nem beszélt a protomolekuláról. Legjobb esetben halálra rémítette volna őket. A legrosszabban azt gondolták volna, hogy a veszteségtől megtébolyodott.

Amikor az utolsó üzenet is elment, Prax csendben ült. Még egy dolog maradt, úgy vélte, amit meg kell tennie most, hogy teljes hozzáférése van a kommunikációs csatornákhoz. Nem fűlt a foga hozzá.

– Basia – fogott hozzá. – Itt Praxidike beszél. Csak azt szerettem volna tudatni veled, hogy Katoa halott. Láttam a tetemét. Nem úgy… nem úgy tűnt, hogy sokat szenvedett. És úgy gondoltam, hogy ha a helyedben lennék, a bizonytalanság… a bizonytalanság sokkal rosszabb lenne. Sajnálom. Csak annyit…

Kikapcsolta a rögzítőt, elküldte az üzenetet, aztán ráfeküdt a szűk ágyra. Arra számított, hogy kemény lesz és kényelmetlen, de a matrac éppoly puhán vette körül, akár egy présülés zseléje, és pillanatok alatt elaludt, aztán négy óra múlva úgy ébredt fel, mintha csak valaki felkattintott volna egy kapcsolót a fejében. Amos még mindig nem ért vissza, jóllehet az állomás helyi ideje szerint éjfélre járt. Még mindig nem érkezett válasz a Persis-Strokestól, így Prax felvett egy udvariasan érdeklődő üzenetet – csak hogy biztosra vehesse, hogy átvitelkor az információnak nem veszett nyoma –, aztán újranézte és letörölte. Ráérősen lezuhanyozott, kétszer is megmosta a haját, megborotválkozott, és most, hogy már nem dühöngő őrültnek nézett ki, újból rögzítette a tudakozódó üzenetet.

Tíz perccel azután, hogy elküldte, megszólalt az újüzenet-jelzés. Az eszével tudta, hogy nem lehet válasz. A fáziskéséssel számolva az üzenete még oda sem érhetett a Lunára. Amikor megnyitotta a fájlt, Nicola tűnt fel a képernyőn. A szív alakú arc öregebbnek tűnt, mint amire emlékezett. A halántékánál már megjelentek az első ősz szálak. Ám amikor finoman, szomorkásan elmosolyodott, ismét húsznak hatott, mint amikor Praxszal szemben ült a nagy parkban, miközben bömbölt a bhangra és a fejük felett lézerek festettek eleven műveket a kupolás jégmennyezetre. Praxnak eszébe jutott, milyen volt szeretni Nicolát.

– Megkaptam az üzenetedet – szólalt meg. – Nagyon… nagyon sajnálom, Praxidike. Bárcsak többet tehetnék. A dolgok nem mennek valami jól itt, a Ceresen. Beszélni fogok Tabannal. Ő többet keres nálam, és ha megérti, mi történt, talán hajlandó lesz segíteni neked. Az én kedvemért. Vigyázz magadra, öreg! Fáradtnak tűnsz.

A képernyőn Mei édesanyja előrehajolt, és leállította a felvételt. Az ikon nyolcvan FusionTek reálos hitelesített átutalási igazolást mutatott. Prax utánanézett a váltási árfolyamnak, és átszámolta EN dollárra a vállalati használatú pénz értékét. Majdnem egyheti fizetésnek felelt meg. Közel sem elég. Mégis, áldozatot vállalt.

Újból megnyitotta az üzenetet, majd megállította két szó között. Nicola meredt rá a terminálból, ajka épp csak elnyílt, hogy megláthassa mögötte a sápadt fogakat. Tekintete szomorúnak és játékosnak tűnt. Prax sokáig hitte úgy, hogy a lelke ilyen, nem pedig egyszerű fiziológiai véletlen ültette az arcára a megbéklyózott öröm kifejezését. Tévedett.

Miközben a régmúltba és a képzelgésbe belemerülve üldögélt, új üzenet jelent meg a terminálján. A Lunáról érkezett. A Persis-Strokestól. Félúton szorongás és reménykedés között, továbblépett a mellékelt táblázatra. Az első számsor láttán elszorult a szíve.

Mei talán odakint van valahol. Talán még életben is lehet. Strickland és az emberei egészen biztosan élnek. Rájuk lehetne találni. El lehetne kapni őket. Igazságot szolgáltatni.

Épp csak nem volt rá elég pénze.

Harminckettedik fejezet: Holden

Holden egy lehajtható széken ült a Rocinante gépészműhelyében, miközben a károkat vette lajstromba, és jegyzeteket készített a Tycho javítóbrigádjának. Mindenki más elment. Van köztük olyan, aki talán vissza sem akar jönni.

KICSERÉLNI A GÉPÉSZMŰHELY JOBB OLDALI VÁLASZFALÁT.

JELENTŐS KÁROK A BAL OLDALI VILLAMOS KÁBELCSATLAKOZÁSBAN, VALÓSZÍNŰLEG KI KELL CSERÉLNI A TELJES ELOSZTÓDOBOZT.

Két sor, amely több száz munkaórát, több százezer dollárnyi alkatrészt jelent. Ezenkívül annak a következményeit, hogy a hajó és a legénység hajszálnyi közelségbe került ahhoz, hogy lángokba borulva megsemmisüljön. Mindezt két rövid mondatban leírni majdhogynem szentségtörésnek hatott. Lábjegyzetben kilistázta azokat a civil pótalkatrész-típusokat, amelyek jó eséllyel beszerezhetők a Tychón, és beépíthetők egy marsi hadihajóba.

Mögötte az egyik monitoron egy ceresi hírműsor ment. Holden azért kapcsolta be, hogy valamivel lekösse a gondolatait, amíg a hajóval piszmogott, és jegyzeteket készített.

Amivel nyilvánvalóan csak áltatta magát. Samnek, a tychói mérnöknőnek, aki rendszerint a főbb javításokat végezte, nem volt szüksége a segítségére. Felesleges volt listákat készítenie a számára holmi pótalkatrészekről. Sam minden tekintetben sokkal képzettebbnek számított nála abban, amivel épp most foglalkozik. Ám amint Holden rábízná a munkát, nem maradna semmi oka arra, hogy a hajón maradjon. Rá kellene kérdeznie Frednél a ganymedesi protomolekulára.

És közben talán elveszítené Naomit.

Ha az eredeti gyanúja beigazolódna, és kiderülne, hogy Fred pénzért vagy más előnyökért cserébe valóban piacra dobta a protomolekulát, vagy ami még rosszabb, esetleg fegyverként használja, Holden végezne vele. Ebben éppoly biztos volt, mint a saját nevében, és rettegett ettől a lehetőségtől. Azt, hogy ezzel főbenjáró bűnt követne el, és szinte biztosan ott helyben végeznének vele, voltaképp mellékesnek tűnt amellett, hogy végleg bebizonyítaná, hogy Naomi jogosan hagyta ott. Hogy végül tényleg azzá változott, akivé félt, hogy változik. Újabb Miller nyomozóvá, hogy akárcsak a vadnyugati seriffek, a pisztolyával szerezzen érvényt az igazságnak. Ám akárhányszor elképzelte magában a jelenetet, ahogy Fred beismeri bűnösségét, és szívből jövő megbánással esdekel könyörületért, Holden lehetetlennek látta, hogy ne ölje meg azért, amit tett. Emlékezett rá, hogy egykor még másképp döntött volna, azt viszont már nem tudta ténylegesen felidézni, milyen lehetett efféle embernek lenni.

Ha tévedett, és Frednek semmi köze sem volt a ganymedesi tragédiához, Naomi mindvégig jól látta a helyzetet, de Holden túlzottan ragaszkodott a saját igazához, hogy ezt belássa. Kellő alázatossággal ezért talán bocsánatot kérhet tőle, és elérheti, hogy visszamenjen hozzá. A hülyeség általában kisebb bűnnek számított az önbíráskodásnál.

Ám ha nem Fred játszott Istent a földönkívüli szupervírussal, azzal az emberiség általában véve sokkal, de sokkal rosszabbul járna. Bántotta a gondolat, hogy az emberiség számára legrosszabb igazság neki a legjobb lenne. Tudta, hogy nem tétovázna feláldozni önmagát vagy a boldogságát, hogy mindenki mást megmentsen. Ugyanakkor ez nem hallgattatta el a fejében motoszkáló apró hangot, amely azt súgta neki: Mindenki más rohadjon meg, vissza akarom kapni a barátnőmet!

A tudatalattijából felbukkant egy csak félig tudatosult gondolat, és a beszerzendők listájára felírta, hogy: FILTER A KÁVÉFŐZŐBE.

A mögötte lévő fali konzol fél másodperccel korábban jelzett, mint hogy a kézi terminálja berregni kezdett, és tudtára adta, hogy a légzsilipnél valaki bebocsátást kér a fedélzetre. Megérintette a képernyőt, hogy a légzsilip külső kamerájának képére váltson, és Alexet meg Samet látta a folyosón várakozni. Sam még mindig ugyanaz az imádni való, vörös hajú tündérke volt a több számmal nagyobb szürke szerelőruhában, akire emlékezett. Hatalmas szerszámosládát cipelt, és nevetett. Alex mondott neki valamit, amitől még jobban kacagni kezdett, és kis híján elejtette a szerszámait. Lekapcsolt hangszóró mellett némafilmjelenet játszódott.

Holden megérintette a belső hálózat gombját, és beleszólt:

– Gyertek be!

Egy újabb érintés beindította a külső zsilipajtó nyitómechanizmusát. Sam intett a kamerának, és belépett.

Pár perccel később kongva kinyílt a gépészműhely zsilipajtaja, a hágcsólift pedig szűkölve lecsúszott. Sam és Alex léptek ki belőle, Sam hangos csattanással a fémfedélzetre dobta a szerszámait.

– Mi a helyzet? – kérdezte, és gyorsan átölelte Holdent. – Már megint teljesen szétlövetted a kislányomat?

– A te kislányodat? – csodálkozott Alex.

– Ezúttal nem – felelte Holden, és megmutatta neki a gépészműhely sérült válaszfalait. – Egy bomba robbant a raktérben és lyukat égetett ott, ezenkívül repeszeket repített a kábelelosztóba amott.

Sam füttyentett.

– Vagy a repesz került egyet, vagy a reaktor tudja, hogyan kell elhajolni előle.

– Szerinted mennyi idő kell hozzá?

– A válaszfal viszonylag egyszerű – válaszolta a lány, majd beütött valamit a termináljába, aztán a terminál sarkával megkocogtatta a metszőfogait. – A raktéren keresztül egyetlen darabban be tudjuk hozni a kitoldást. Így sokkal könnyebb lesz a munka. A kábelelosztó már tovább fog tartani, de nem sokkal. Mondjuk, négy nap, ha most rögtön ráállítom a csapatomat.

– Hát – mondta erre Holden, és fájdalmasan összerándult az arca, mint akinek újabb meg újabb gaztetteket kell beismernie. – Akad még egy sérült raktérajtó, amit vagy meg kell javítani, vagy ki kell cserélni.

A raktérbe vezető légzsilip pedig eléggé elfuserálódott.

– Akkor még pár nap – felelte Sam, aztán letérdelt, és sorra előszedte a szerszámait a ládából. – Nem gond, ha nekilátok lemérni pár dolgot?

Holden a fal felé intett.

– Csak nyugodtan.

– Mostanában sokat nézted a híreket? – kérdezte Sam, és a műsorvezetőkre mutatott a fali monitoron. – A Ganymedesen minden szétcsesződött, ugye?

– Aha – felelte Alex. – Eléggé.

– De egyelőre csak a Ganymedesen – tette hozzá Holden. – Ami olyasmit jelent, amire még nem sikerült rájönnöm.

– Naomi most nálam lakik – jelentette be Sam, mintha mindvégig ez lett volna a téma. Holden érezte, hogy az arca megdermed, de igyekezett küzdeni ellene, és mosolyt erőltetni magára.

– Ó. Remek.

– Nem hajlandó beszélni róla, de ha kiderül, hogy valami genyóságot csináltál vele, ezzel fogom lecsavarni a farkadat – incselkedett Sam, és feltartott egy hatalmas franciakulcsot. Alex egy pillanatig idegesen nevetett, aztán elhallgatott, és csak feszengve nézett maga elé.

– Úgy veszem, hogy korrekt figyelmeztetést kaptam – válaszolta Holden. – És hogy van?

– Csendben. Oké, megvan, amire szükségem volt. Most húzok is, és ráállítom a gyártást, hogy vágják ki a kitoldást a válaszfalhoz. Még találkozunk, fiúk.

– Viszlát, Sam – mondta Alex, és kissé merengve nézte, ahogy a lány felmegy a hágcsólifttel, majd bezáródik mögötte a zsilipajtó. – Húsz évvel idősebb vagyok a kelleténél, és tutira nem jönnék be neki, de tetszik nekem ez a lány.

– Amosszal felváltva zúgtok bele? – kérdezte Holden. – Vagy kezdjek amiatt aggódni, hogy egyik nap párbajozni fogtok miatta?

– Az én szerelmem tiszta szerelem – válaszolta vigyorogva Alex.

– Nem szennyezném be olyasmivel, hogy ténylegesen tegyek is valamit.

– Szóval az a fajta, amilyenről a költők énekelnek.

– Na szóval – mondta Alex, aztán nekitámaszkodott a falnak és a körmét vizsgálgatta. – Beszélgessünk erről a PH-szituációról!

– Inkább ne!

– Ó, de igen – erősködött Alex, aztán egy lépést tett előre, és összefonta a karját, mint aki nem hajlandó tágítani. – Már több mint egy éve egyedül vezetem ezt a bárkát. Ez kizárólag azért működik, mert Naomi zseniális másodtiszt, és rengeteg ráhagyást enged. Ha elveszítjük őt, nem repülünk. És ez tény.

Holden a zsebébe csúsztatta a kézi terminált, amit használt, és ernyedten nekidőlt a reaktor árnyékolásának.

– Tudom. Tudom. Eszembe sem jutott, hogy tényleg meglépi ezt.

– Hogy elmegy – pontosított Alex.

– Igen.

– Még sosem tárgyaltunk a pénzről – váltott témát Alex. – Nem kapunk semmi fizetést.

– Pénz? – Holden a homlokát ráncolva bámult Alexre, és az ujjaival gyors ritmust dobolt ki a háta mögött lévő reaktoron. A szerkezet úgy kongott, akár egy fém sírkamra. – Minden cent, amit Fredtől kaptunk, és nem a hajó működtetésére kellett, arra a számlára ment, amit nyitottam. Ha szükséged van belőle valamennyire, a huszonöt százaléka a tiéd.

Alex a fejét ingatta, és legyintett.

– Nem, ne érts félre. Nincs szükségem a pénzre, és meg sem fordult a fejemben, hogy lopnál tőlünk. Csak ki akartam hangsúlyozni, hogy sosem tárgyaltunk a pénzről.

– Tehát?

– Tehát nem lehet szokványos legénységnek mondani minket. Nem a pénzért dolgozunk a hajón, vagy azért, mert valamelyik kormány ide helyezett minket. Azért vagyunk itt, mert itt akarunk lenni. Csak emiatt parancsolhatsz nekünk. Hiszünk a jó ügyben, és részt akarunk vállalni abból, amit csinálsz. Abban a pillanatban, hogy ennek vége, akár valódi fizetős munkát is vállalhatunk.

– De Naomi… – hebegte Holden.

– A barátnőd volt – vágott közbe nevetve Alex. – A francba is, Jim, jól megnézted? Bármikor keríthet magának új pasit. Ha már itt tartunk, nem zavarna, ha…?

– Értem, mire akarsz kilyukadni. Felfogtam. Elbasztam, az én hibám. Tudom. Az egész. El kell mennem Fredhez, és el kell kezdenem gondolkodni azon, hogyan lehetne megint összerakni az egészet.

– Hacsak nem tényleg Fred csinálta.

– Aha. Hacsak nem ez a helyzet.

– Már tanakodtam, hogy mikor fogsz végül beugrani – szólalt meg Fred Johnson, amikor Holden belépett az iroda ajtaján. Fred egyszerre jobban és rosszabbul nézett ki, mint amikor egy évvel korábban Holden megismerkedett vele. Jobban, mivel a Külső Bolygók Szövetségét, vagyis azt a kvázi-kormányt, amelynek Fred a névleges vezetője volt, immár nem terrorista szervezetként kezelték, hanem de facto kormányzatnak, akik egy tárgyalóasztalhoz ülhettek a belső bolygókkal. Fred pedig olyan kedvvel vállalta el a legfelsőbb kormányzati szerepet, amit szabadságharcosként bizonyosan nem érezhetett. Mindez meglátszott válla nyugodt tartásán, valamint a mostanra alapvető arckifejezésévé vált félmosolyon.

Ugyanakkor rosszabbul is, hiszen az elmúlt év és a kormányzással járó feszültségek sokat öregítették. Haja gyérebb és őszebb is lett, nyakán a szálas izmok már megereszkedtek. Szeme alatt immár állandósultak a táskák. Kávészínű bőre még nem ráncosodott, de némi szürkés árnyalat költözött rá.

A Holdenre villantott mosolya viszont őszintének hatott, és rögtön felkelt az asztal mellől, hogy odamenjen kezet rázni vele, és egy székhez tessékelje.

– Olvastam a jelentésedet a Ganymedesről – mondta Fred. – Mesélj még róla! A felszínen ért benyomásokról.

– Fred – válaszolta Holden. – Előbb valami másról kell beszélnünk.

Fred bólintott, miközben hátrament az íróasztala mögé, és leült.

– Mondd csak!

Holden szóra nyitotta a száját, de elbizonytalanodott. Fred csak bámult rá. Az arckifejezése nem változott, a tekintete azonban élesebbnek, összpontosítottabbnak tűnt. Holdent hirtelen támadt és irracionális félelem töltötte el, hogy Fred eleve mindent tud, amit mondani akar neki.

Az igazat megvallva mindig is tartott Fredtől. Egyfajta kettősség jellemezte a férfit, ami nyugtalanította Holdent. Fred pontosan abban a pillanatban nyújtott segítő kezet a Rocinante legénységének, amikor a leginkább szükségük volt rá. A pártfogójukká vált, biztos menedékké az egy esztendő alatt összegyűjtött miriádnyi ellenség elől. És Holden mégsem tudta elfelejteni, hogy még mindig Frederick Lucius Johnson ezredes, az Anderson Állomás mészárosa áll előtte. Az a férfi, aki az elmúlt évtizedben a Külső Bolygók Szövetségét segített megszervezni és irányítani, egy olyan szervezetet, amely a gyilkosságtól és a terrorista akcióktól sem riadt vissza, hogy előmozdítsa az ügyeit. Fred szinte bizonyosan személyesen rendelte el némelyik gyilkosságot. Teljesen elképzelhetőnek tűnt, hogy a KBSz-vezető Fred több embert ölt meg, mint az Egyesült Nemzetek Haditengerészeténél szolgáló ezredes Fred.

Valóban visszarettenne attól, hogy a protomolekulát használja céljai megvalósításához?

Talán. Talán úgy érezné, hogy ezzel túl messze menne. Ráadásul a barátjuk volt, és megérdemelte az esélyt, hogy megvédje magát.

– Fred, sokat… – vágott bele Holden, aztán elhallgatott.

Fred megint bólintott, de a mosoly eltűnt az arcáról, és helyette értetlenkedő kifejezés ült ki rá.

– Nem fog tetszeni, amit mondasz. – Tényt közölt.

Holden megragadta az irodai szék karfáját, és a kezére támaszkodva felállt. Erősebben lökte fel magát, mint szerette volna, és az állomás 0,3 g-s perdületi gravitációja mellett egy pillanatra elemelkedett a talajtól. Fred halkan felnevetett, és a szemöldökráncolást ismét széles mosoly váltotta fel.

És ennyi kellett. A mosoly és a nevetés eloszlatta, és dühvé változtatta a félelmet. Amikor Holden újra megállapodott a lábán, előrehajolt, és mindkét tenyerével Fred íróasztalára csapott.

– Nem – fröcsögte –, nem nevethetsz. Addig nem, amíg nem tudom biztosan, hogy az egész nem a te hibád. Ha meg tudod tenni, amit szerintem talán megtettél, és ezek után is nevetsz, itt és most lelőlek.

Fred mosolya nem változott, ám a tekintetében valami igen. Nem szokott hozzá, hogy fenyegetik, de újdonságot sem jelentett neki.

– Amit talán megtettem – mondta Fred, de nem kérdő hangsúllyal, csupán elismételve a szavakat.

– A protomolekuláról van szó, Fred. Az történik a Ganymedesen. És egy laboratóriumról, ahol gyerekeken kísérleteznek, és ott az a fekete rostháló szarság, és egy szörnyetegről, ami kis híján elpusztította a hajómat. Ilyen kibaszott benyomások értek a felszínen! Valaki játszadozott a vírussal, ami lehet, hogy elszabadult, és a belső bolygók szarrá lövik egymást emiatt.

– Szerinted én tettem ezt – mondta Fred. Ismét csak határozott ténymegállapítás.

– Lebasztuk ezt a szart a Vénuszra! – ordította Holden. – Neked adtuk oda az egyetlen megmaradt mintát! És egyszer csak a Ganymedesen, a jövőbeli birodalmad éléskamrájában, az egyedüli olyan helyen, amiről a belső bolygók nem hajlandók lemondani, kitör egy rohadt járvány.

Fred egy lélegzetvételnyi ideig hagyta, hogy a csend feleljen.

– Azt akarod kérdezni, hogy a protomolekulával igyekszem-e elűzni a belső bolygók csapatait a Ganymedesről, és megszilárdítani a külső bolygók feletti hatalmamat?

Fred visszafogottsága hallatán Holden rájött, menyire hangosan üvöltött, és kivárt, amíg néhány mély lélegzetet vett. Amikor valamelyest lelassult már a pulzusa, azt felelte:

– Igen. Lényegében pontosan ezt.

– Neked – válaszolta Fred széles mosollyal, miközben tekintete kemény maradt – nincs jogod felelősségre vonni engem ilyesmiért.

– Hogyan?

– Ha netán elfeledkeztél volna róla, ennek a szervezetnek az alkalmazottja vagy. – Fred felállt, teljesen kihúzta magát, és így jó tizenkét centivel Holden fölé magasodott. A mosolya ugyanolyan maradt, a tartása viszont megváltozott, és mintha az egész teste kiterjedt volna. Hirtelen hatalmasnak tűnt. Holden önkéntelenül egy lépést hátrált, mielőtt észbe kapott.

– Semmivel sem tartozom neked – folytatta Fred –, csak azzal, amiben a legutóbbi megbízáskor megállapodtunk. Teljesen elment az eszed, fiam? Berontasz ide? Ordítozol velem? Válaszokat követelsz?

– Senki más nem tudta… – hebegte Holden, de Fred rá sem hederített.

– Nekem adtad az egyetlen mintát, amiről tudtunk. De te azt feltételezed, hogy ha nem tudsz valamiről, az nem is létezik. Több mint egy évig tűrtem az ostobaságodat – mondta Fred. – Azt az őrült elképzelésedet, hogy a világmindenség válaszokkal tartozik neked. Az erkölcsi felháborodásodat, amivel buzogányként sújtasz le mindenkire magad körül. De nem vagyok köteles eltűrni a hülyeségedet. És tudod, miért nem?

Holden tagadólag rázta a fejét, attól félt, hogy ha megszólalna, csak vinnyogás jönne ki a torkán.

– Azért – jelentette ki Fred –, mert én vagyok a kibaszott főnök. Én vezetem ezt a társaságot. Sok hasznodat vettem eddig, és talán a jövőben is hasznodat vehetem még. De ebben a pillanatban épp elég hülyeséggel kell megküzdenem anélkül is, hogy újabb keresztes hadjáratba kezdenél az én költségemen.

– Tehát – válaszolta Holden, és hosszan elhúzta a második szótagot.

– Tehát ki vagy rúgva. Utoljára dolgoztál nekem. Még helyrerakatom a Rocit, és kifizetlek, mert nem szokásom megszegni egy megállapodást. De úgy vélem, épp elég hajót építettünk már, hogy magunk kezdjünk járőrözni az égen, a te segítséged nélkül, de ha tévednék is, végeztem veled.

– Ki vagyok rúgva – mondta Holden.

– Most pedig húzz el az irodámból, mielőtt úgy határozok, hogy a Rocit is lefoglalom. Mostanra több benne a tychói alkatrész, mint az eredeti. Szerintem egy bíróságon is meg tudnám indokolni, miért az enyém a hajó.

Holden kihátrált az ajtó felé, eltűnődött, vajon valójában mennyire lehet komoly a fenyegetés. Fred figyelte, ahogy távozik, de nem mozdult. Amikor Holden az ajtóhoz ért, Fred utánaszólt:

– Nem én voltam.

Egy hosszú, lélegzet-visszafojtott pillanatig farkasszemet néztek egymással

– Nem én voltam – ismételte el Fred.

– Oké – felelte Holden, majd kihátrált az ajtón.

Amikor az ajtó visszasiklott a helyére, és eltakarta Fredet, Holden megkönnyebbülten kifújta a levegőt, és nekiroskadt a folyosó falának. Frednek egy dologban igaza volt: túl sokáig mentegette magát a félelmével. Az erkölcsi felháborodásod, amivel buzogányként sújtasz le mindenkire magad körül. Már látta, ahogy az emberiség csaknem elpusztult a saját ostobasága miatt. Ez a velejéig megrázta őt. Az Eros óta a félelem és az adrenalin hajtotta.

Ám ez már nem lehet ürügy. Többé nem.

A termináljáért nyúlt, hogy felhívja Naomit, amikor beléhasított a felismerés. Kirúgtak.

Több mint egy éven keresztül kizárólagos szerződés kötötte Fredhez. A Tycho Állomás volt a támaszpontjuk, ahová hazatértek. Sam csaknem annyi időt töltött már a Roci finomhangolásával és foltozgatásával, mint Amos. Mindennek most vége. Nekik kell munkát, saját kikötőállást találniuk, nekik kell beszerezni a pótalkatrészeket. Többé nem fogja a kezét a pártfogója. Holden hosszú idő óta először mondhatta magát valóban független kapitánynak. Úgy kell majd megkeresnie a betevőt, hogy a levegőben tartja a hajót, és közben ellátja a legénységet. Egy pillanatra megállt, hagyta, hogy mindez tudatosodjon benne.

Nagyszerűnek találta.

Harmincharmadik fejezet: Prax

Amos előrehajolt a székében. A férfi testének puszta tömegétől kisebbnek hatott a szoba, az alkohol és az áporodott cigarettafüst bűze úgy áradt belőle, akár tűzből a hő. Arcáról végtelen gyengédség sugárzott.

– Nem tudom, mit tegyek – mondta Prax. – Egyszerűen nem tudom, mit tegyek. Az egész az én hibám. Nicola csak… annyira elkeseredett és dühös volt. Nap mint nap felébredtem és átnéztem rá, és csak azt láttam, hogy csapdában vergődik. És tudtam, hogy Mei ezzel fog felnőni. Azzal, hogy az anyukájával próbálja megszerettetni magát, amikor Nici mindössze máshol szeretett volna lenni. És úgy gondoltam, jobb lesz így. Amikor először szóba hozta, hogy elköltözne, már felkészültem rá, tudod? És amikor Mei… amikor közölnöm kellett Meijel, hogy…

Prax a tenyerébe temette az arcát, lassan hintázott előre-hátra.

– Megint okádni fogsz, doki?

– Nem. Jól vagyok. Ha jobb apa lettem volna, még mindig itt lenne velem.

– Az exnejről vagy Meiről beszélünk?

– Nicola nem érdekel. Ha jobban törődtem volna vele. Ha elmegyek érte, amint meghallottam a figyelmeztetést. Ha nem a kupolában tétlenkedtem volna. És miért? A növények miatt? Mostanra amúgy is mind elpusztultak. Elhoztam egyet, de azóta azt is elhagytam. Még arra sem voltam képes, hogy egyet megmentsek. Viszont odaérhettem volna. Megkereshettem volna. Ha…

– Ugye tudod, hogy már rég nem volt ott, amikor elszabadult a pokol?

Prax a fejét ingatta. Nem akarta engedni, hogy a valóság felmentse.

– És ez is. Esélyt kaptam. Kijutottam. Van egy kis pénzem. És ostobán viselkedtem. Ez volt az utolsó esélye, én meg ostobamód elszúrtam.

– Jó, persze. Még kezdő vagy ebben, doki.

– Jobb apjának kellett volna lennem. Jobb apát érdemelt. Annyira jó… annyira jó kislány volt.

Amos most először érintette meg. Széles kezét a vállára tette, átfogta a kulcscsontjától a lapockájáig, és hátrafeszítette Prax gerincoszlopát, amíg ki nem egyenesedett. Amos szeme nem egyszerűen véreres volt, a fehér ínhártyát mindenütt vörös csíkok hálózták be. Forró és fanyar lehelete az eltávozáson lévő tengerész tivornyájának plátói eszményét testesítette meg. Hangja azonban józannak és határozottnak hatott.

– Nagyszerű apukája van, doki. Törődsz vele, és ez több, mint amit a legtöbben megadnak a gyereküknek.

Prax nyelt egyet. Elege volt. Elege volt abból, hogy erősnek és elszántnak kell lennie, elege volt a reménykedésből és abból, hogy fel kellett készülnie a legrosszabbra. Többé nem akart önmaga lenni. Egyáltalán senki sem akart lenni. Amos keze hajókampóként akaszkodott rá, és megakadályozta, hogy Prax pörögve belesodródjon a mindent elnyelő sötétségbe. Csak azt szerette volna, ha elengedik.

– Örökre elveszett – jelentette ki Prax. Megfelelő mentségnek érezte. Magyarázatnak. – Elvették tőlem, és fogalmam sincs, kik tették, és nem tudom visszaszerezni őt, és nem értem az egészet.

– Még nincs vége.

Prax bólintott, nem azért, mert ténylegesen megnyugtatták a szavak, hanem mert ez volt az a pillanat, amikor tudta, hogy úgy kell viselkednie, ahogyan viselkedik.

– Sosem fogom megtalálni.

– Tévedsz.

Az ajtó jelzett, aztán oldalra siklott. Holden lépett be rajta. Prax először nem tudta volna megmondani, mi változott rajta, de azt, hogy valami történt… valami megváltozott… nem lehetett nem észrevenni. Az arca ugyanolyan maradt, a ruha sem volt más. Praxnak az a nyugtalanító emlék jutott eszébe, amikor a metamorfózisról szóló előadáson ült.

– Hello – köszönt Holden. – Minden rendben?

– Egy kissé döcögősen megy – felelte Amos. Prax a saját értetlenségét látta tükröződni Amos tekintetében. Mindketten felfigyeltek az átváltozásra, és egyikük sem tudta, mi változott. – Valami csajjal hancúroztál, kapitány, vagy mi?

– Nem – válaszolta Holden.

– Felőlem nyugodtan, engem nem zavar – mentegetőzött Amos. – Csak nem így képzeltem…

– Nem hancúroztam senkivel – folytatta Holden tétován. Az arcán ezután szétterülő mosoly szinte sugárzott. – Kirúgtak.

– Csak téged rúgtak ki, vagy mindnyájunkat?

– Mindnyájunkat.

– Huh – mondta erre Amos. Egy pillanatra ledermedt, aztán vállat vont. – Rendben.

– Beszélnem kell Naomival, de nem fogadja a hívásaimat. Megtennéd, hogy megkeresed?

Amos fanyarul összepréselte a száját, mintha egy penészes citromba harapott volna.

– Nem veszekedni akarok vele – magyarázkodott Holden. – Egyszerűen nem a legalkalmasabb pillanatban váltunk el. És az én hibámból, szóval nekem kell helyrehoznom.

– Tudom, hogy abban a bárban lógott, amiről Sam mesélt nekünk legutóbb. A Blauwe Bloméban. De ha faszt csinálsz magadból, letagadom, hogy én árultam el.

– Nem lesz gond – felelte Holden. – Köszi.

A kapitány megindult kifelé, aztán az ajtónál hátrafordult. Még mindig úgy nézett ki, mint aki valamiféle álomban lebeg.

– Mi megy döcögősen? – kérdezte. – Te azt mondtad, hogy döcögősen megy.

– A doki fel akart bérelni egy lunai magánbiztonsági egységet, hogy derítsék ki, hová lett a kislánya. Nem jött össze, és ez kissé megviselte.

Holden a homlokát ráncolta. Prax érezte, hogy a nyakát elönti a pír.

– Azt hittem, mi próbálunk a gyerek nyomára bukkanni – mondta Holden. Úgy beszélt, mint aki őszintén nem érti a dolgot.

– A doki nem volt biztos ebben.

– Ó – válaszolta Holden. Praxhoz fordult. – Mi fogjuk megkeresni a kislányát. Nem kell más szolgáltatásait igénybe vennie ehhez.

– Nem tudok fizetni maguknak – mondta erre Prax. – Minden számlámat a Ganymedes-rendszerben vezettem, és ha még meglennének is, nem tudok hozzájuk férni. Csak annyim van, amennyit az emberektől kapok. Talán sikerül összeszednem ezer EN dollárt. Ennyi elég lesz?

– Nem – válaszolta Holden. – Ezért még egy hétre való levegőt sem vehetnénk meg, nemhogy vizet. Valahogyan meg kell oldanunk a problémát.

Holden oldalra billentette a fejét, mintha olyasmit hallgatna, amit kizárólag ő hallhat.

– Már beszéltem a volt nejemmel – közölte Prax. – És a szüleimmel. Más nem jut az eszembe.

– Mit szólna mindenkihez? – kérdezte Holden.

– A nevem James Holden – szólalt meg a kapitány a Rocinante pilótafülkéjének hatalmas képernyőjén –, és a segítségüket szeretném kérni. Négy hónappal ezelőtt, alig néhány órával a Ganymedesen végrehajtott első támadást megelőzően elraboltak a napközis óvodájából egy életveszélyes genetikai betegségben szenvedő kislányt. Az ezt követő káoszban…

Alex megállította a lejátszást. Prax megpróbált felegyenesedni a székében, de a másodpilóta gömbcsuklós ülése csak odébb mozdult alatta, így visszadőlt.

– Nem is tudom – mondta Alex a pilótaülésből. – A zöld háttér kissé tésztaképűnek mutatja, nem gondolod?

Prax egy leheletnyivel összeszűkítette a szemét, elgondolkodott, aztán bólintott.

– Nem igazán illik hozzá a szín – felelte. – Talán ha valamivel sötétebb lenne.

– Kipróbálom – mondta a pilóta, és megérintette a képernyőt. – Általában Naomi szokta csinálni az ilyesmit. A kommunikációs csomagok nem kifejezetten a kedvenceim. De elboldogulok vele. Mit szólsz ehhez?

– Már jobb – válaszolta Prax.

– A nevem James Holden, és a segítségüket szeretném kérni. Négy hónappal ezelőtt…

Holdenre a rövid prezentációból kevesebb mint egy perc jutott, és Amos kézi termináljának kamerájába beszélt. Ezután Amos és Prax közel egy órán át vesződött azzal, hogy elkészítsék a fennmaradó részt. Alex vetette fel, hogy használják a Rocinante jobb minőségű berendezéseit. Amint ezzel elkészültek, már könnyen összeállították az információt. Prax a Nicolához és szüleihez intézett kérést használta mintának. Alex segített rögzítenie a többit: Mei betegségének magyarázatát, a biztonsági felvételt, amelyen Strickland és egy rejtélyes nő magával viszi az óvodából a kislányt, a titkos laborról szóló adatokat a protomolekula rostjairól készített felvételekkel együtt, a parkban játszadozó Mei képeit, a kislány második születésnapján felvett rövid videót, amikor a tortáról cukormázat kent a homlokára.

Prax furcsának érezte, hogy önmagát látja beszélni. Már rengeteg felvételt látott magáról, de a képernyőn lévő férfi soványabb volt, mint amire számított. Idősebb. A hangja magasabb, mint amilyennek belül hallotta, és kevésbé tétova. Az a Praxidike Meng, akinek az arcát az egész emberiséggel készültek megismertetni, különbözött ugyan tőle, de még épp eléggé hasonlított rá. És ha ez segít megtalálni Meit, akkor megteszi. Ha ennek köszönhetően a kislánya visszakerül hozzá, hajlandó bárkivé válni.

Alex a szabályzókra csúsztatta az ujjait, átalakította a prezentációt, hozzáigazította Mei képeit az idővonalhoz és Holdenhez. Számlát nyitottak az egyik övbéli takarékszövetkezetnél, amelyik többféle lehetőséget biztosított rövidtávú nem részvénytársasági non-profit érdekeltségek számára, hogy bármely adományt automatikusan fogadhassanak. Prax nézte, rettenetesen szerette volna kommentálni vagy irányítani. De már semmit sem tehetett.

– Jól van – szólalt meg Alex. – Ennél pofásabbra már nem tudom megcsinálni.

– Akkor rendben – válaszolta Prax. – És most mihez kezdünk vele?

Alex odafordult feléje. Fáradtnak tűnt, ugyanakkor izgalom tükröződött a tekintetében.

– Csapj rá a küldésre!

– De az ellenőrzési eljárás…

– Nincs ellenőrzési eljárás, doki. Ez nem kormányzati dolog. Az ördögbe is, még csak nem is üzlet. Csak mi, majmok repkedünk ide-oda, és igyekszünk közben nem megégetni a seggünket a hajtómű csóvájában.

– Ó – reagált Prax. – Tényleg?

– Ha elég időt eltöltesz a kapitány mellett, megszokod. Viszont lehet, hogy érdemes lenne várnod vele egy napot. Gondold át!

Prax feltámaszkodott az egyik könyökére.

– Mit gondoljak át?

– Hogy elküldöd-e az üzenetet. Ha úgy hat, ahogyan arra számítunk, az érdeklődés középpontjába kerülsz. Talán azt érjük el, amit remélünk… talán valami mást. Csak annyit akarok ezzel mondani, hogy amit megfőzöl, azt meg is kell enned.

Prax pár másodpercig eltűnődött ezen. A képernyők izzottak.

– Meiről van szó – felelte végül.

– Akkor legyen – mondta Alex, és a másodpilóta állomására irányította át a kommunikációvezérlést. – Szeretnéd személyesen végrehajtani?

– Hová fog kimenni? Úgy értem, hová küldjük?

– Egyszerű üzenet – felelte Alex. – Valószínűleg néhány helyi hírfolyam veszi majd. De a kapitányról van szó, ezért az emberek meg fogják nézni, és továbbadják. Ezenkívül…

– Ezenkívül?

– A potyautasunkat nem tettük bele, de az a rostháló az üvegtárolóban… Lényegében azt közöljük a világgal, hogy a protomolekula elszabadult. Ez felerősíti majd a jelet.

– És úgy gondoljuk, hogy ez segíteni fog?

– Amikor először tettünk ilyet, kitört miatta egy háború – válaszolta Alex. – A „segít” talán túl erős. De felkavarja a dolgokat.

Prax vállat vont, és megnyomta a küldés gombot.

– Torpedók kilőve – állapította meg kuncogva Alex.

Prax az állomáson aludt a légvisszaforgatók szerenádjára. Amos megint elment szórakozni, és csak egy rövid üzenetet hagyott, hogy Prax ne várja meg. Valószínűleg csak beképzelte magának, hogy a perdületi nehézkedés megváltozott. A Tycho átmérője mellett a Coriolis-hatásnak nem lett volna szabad kellemetlenül észrevehetőnek lennie, különösen nem olyankor, amikor csak feküdt – mozdulatlanul – szobája sötétjében. És mégsem sikerült kényelmesen helyezkednie. Nem tudott elfeledkezni róla, hogy forgatják, hogy a tehetetlenség préseli hozzá a vékony matrachoz, miközben teste a végtelen űrbe igyekezett kirepülni. A Rocinantén többnyire sikerült elhitetnie az elméjével, hogy egy hold megnyugtató tömegét érzi maga alatt. Nem annak a képzete számított, döntötte el magában, hogyan hozzák létre a gyorsulást, hanem hogy mit jelent.

Amint elméje lassan körözve hullott lefelé, és énje darabjai letöredeztek róla, akár egy légkörbe zuhanó meteoré, mérhetetlen hálát érzett szétáradni magában. Részben Holden, részben Amos iránt. A Rocinante egész legénysége iránt. Félálomba merülve ismét a Ganymedesen találta magát. Éhezett, a jégfolyosókat járta abban a biztos tudatban, hogy valahol a közelben az egyik szójababját megfertőzte már a protomolekula, és bosszúra szomjasan őt iparkodik megtalálni. Az álmok kusza logikájával a Tychón is volt, és munkát keresett, de bárkinek adta is oda a szakmai önéletrajzát, mind a fejüket ingatták és kijelentették, hogy nem rendelkezik valamilyen számára ismeretlen vagy értelmezhetetlen tudományos fokozattal vagy bizonyítvánnyal. Mindezt kizárólag az a mélyebben rejlő tudás – zsigeri bizonyosság – tette elviselhetővé, hogy ebből semmi sem igaz. Hogy alszik, és amikor felébred, valamilyen biztonságos helyen találja majd magát.

Végül a sülő marhahús ínycsiklandó illata ébresztette fel. Szemhéját rászáradt kéreg borította, mintha sírt volna álmában, és könnyei sós lerakódást hagytak volna maguk után, ahol elpárologtak. A zuhany sziszegett és csobogott. Prax felhúzta a kezeslábasát, és megint eltűnődött azon, vajon miért a TACHI feliratot vasalták a hátára.

Reggeli várta az asztalon: tojásos steak, búzatortilla és feketekávé. Valódi étel, ami valakinek egy kisebb vagyonba került. Két tányér állt az asztalon, így Prax kiválasztotta az egyiket, és nekilátott az evésnek. Valószínűleg az egytizedébe kerülhetett annak, amit Nicolától kapott, de csodálatos íze volt. Amos váratlanul kilépett a zuhanyfülkéből a dereka köré csavart törülközőben. Hasa jobb oldalát hatalmas fehér sebhely gyűrte össze, és húzta félre a köldökét, a szívét egy hullámos hajú, mandulaszemű nő jóformán fényképszerű, tetovált képe fedte. Prax úgy látta, mintha egy szó lenne a tetovált arc alatt, de illetlennek tartotta volna, hogy megbámulja.

– Hello, doki – köszöntötte Amos. – Már jobban nézel ki.

– Kipihentebb vagyok – felelte Prax, miközben Amos bevonult a saját szobájába, aztán behúzta maga mögött az ajtót. Amikor Prax megint megszólalt, valamivel hangosabban kiáltott utána. – Szeretnék köszönetet mondani neked. Tegnap este meglehetősen rossz hangulatban voltam. És ha sikerül a többiekkel ténylegesen segítened megtalálnom Meit, ha nem…

– Miért ne lennénk képesek megtalálni? – kérdezte Amos az ajtó miatt letompított hangon. – Csak nem kezdesz kevésbé tisztelni engem, doki?

– Nem – válaszolta Prax. – Nem, ilyesmiről szó sincs. Csak azt akartam mondani, hogy amit te meg a kapitány felajánlotok nekem, az… az hatalmas…

Amos az arcán szétterjedő vigyorral lépett újra elő. Kezeslábasa eltakarta a sebhelyet és a tetoválást, mintha nem is léteztek volna.

– Tudom, mit akartál mondani. Csak ugrattalak. Ízlik a steak? Azon morfondírozol, vajon hol tartják a teheneket ezen az izén, ugye?

– Á, dehogy, mesterségesen előállított. Azonnal látni abból, ahogy az izomrostok kifejlődnek. Látod, hogyan rétegeződnek egymásra ezek a részek? Voltaképp így sokkal könnyebben kapunk egy szépen márványozott szeletet, mint ha borjúból vágnánk ki.

– Komoly? – kérdezte Amos, és leült vele szemben. – Nem is tudtam.

– A mikrogravitációtól a hal is ízletesebb – magyarázta Prax, miközben egy falásnyi tojást rágcsált. – Megnöveli az olajtermelődést. Senki sem tudja, miért, de akad néhány igen érdekes tanulmány a témában. Úgy vélik, nem annyira az alacsony gravitáció az ok, sokkal inkább az, hogy folyamatos áramlás szükséges, hogy az állatok szakadatlanul ússzanak, nehogy csökkentett oxigéntartalmú vízbuborék keletkezzen, amitől megfulladnak.

Amos letépett egy darabot a tortillából, és belemártogatta a tojássárgájába.

– Ilyenekről szoktatok társalogni vacsoránál a családoddal, ugye?

Prax pislantott.

– Többnyire igen. Miért? Ti miről?

Amos magában nevetett. Úgy tűnt, rendkívül jó a hangulata. A válla mintha elernyedt volna, és kissé másképp zárta össze az állkapcsát. Praxnak eszébe jutott az előző esti beszélgetés a kapitánnyal.

– Hancúroztál, ugye?

– Ó, hát persze – válaszolta Amos. – De nem ez a legjobb rész.

– Nem?

– Ó, baromira jó, de annál semmi sem lehet jobb, mint amikor állást kapsz egy napra rá, hogy egy hatalmasat rúgtak a seggedbe.

Prax egy pillanatra összezavarodott. Amos előhúzta a zsebéből a kézi terminálját, kétszer megérintette, aztán átcsúsztatta az asztalon. A képernyőn vörös biztonsági keret látszott, és annak a takarékszövetkezetnek a neve, amelyikkel Alex előző este megegyezett. Amikor meglátta az egyenleget, elkerekedett a szeme.

– Ez… ennyi…?

– Ennyi elég ahhoz, hogy a Roci egy hónapig repülhessen, és ez hét óra alatt gyűlt össze – válaszolta Amos. – Éppen most vettél fel egy csapatot, doki.

– Nem is tudom… tényleg?

– És van még más is. Nézd meg a bejövő üzeneteket! A kapitány körül akkoriban egész nagy hűhó kerekedett, de a te kicsikéd? Ahhoz a rengeteg szarhoz, ami a Ganymedesen történt végre egy arcot köthetnek, és ez az arc a kislányodé.

Prax megnyitotta a saját terminálját. A beszámolóhoz kapcsolt postaládába több mint ötszáz video-és több ezer szöveges üzenet érkezett. Elkezdte átnézni őket. Ismeretlen emberek – sokan közülük könnyezve – ajánlották fel neki imáikat, haragjukat és támogatásukat. Egy őszes fekete hajú övbéli olyan erős dialektusban makogott, hogy Prax alig értett belőle valamit. Amennyit ki tudott hámozni a szavaiból, felajánlotta, hogy megöl neki valakit.

Fél órával később Prax tükörtojása már teljesen összeállt. Egy ceresi nő azt mesélte neki, hogy a válásakor elveszítette a kislányát, és hogy most az ő havi zsebpénzét küldi el neki. Lunai élelmiszermérnökök egy csoportja kalapozott, és elküldtek egy összeget, ami Prax egyhavi fizetésének felelt volna meg, ha még mindig botanikusként dolgozik. Egy csokoládébarna bőrű és porcukorra emlékeztető hajú öreg marsi fél naprendszernyi távolságból szigorúan belenézett a kamerába és kijelentette, hogy Praxszal van.

Amikor kezdetét vette a következő üzenet, pontosan olyannak hatott, mint a többi. A képen látható férfi idősebbnek – nyolcvannak, talán kilencvennek – tűnt, szinte teljesen kopasz volt, arcát ráncok hálózták be. Volt valami a tekintetében, ami rögtön magára vonta Prax figyelmét. Egyfajta tétovázás.

– Dr. Meng – szólalt meg a férfi. Kásás beszéde a saját nagyapjáról készült felvételekre emlékeztette Praxot. – Sajnálattal hallom, ön és a családja miféle szörnyűségeken ment keresztül. Megy keresztül. – A férfi megnedvesítette az ajkát. – Ami a prezentációban szereplő biztonsági felvételt illeti… úgy hiszem, ismerem azt a férfit. De nem Stricklandnek hívják…

Harmincnegyedik fejezet: Holden

Az állomás címtára szerint a Blauwe Blome két dologról volt híres: a Kék Mufurc nevű italról és a golgo-asztalok nagy számáról. Az útikalauz figyelmeztette a potenciális látogatókat, hogy az állomás mindössze két Kék Mufurc felszolgálását engedélyezi egy vendég számára az etanolból, koffeinből és metilfenidátból – és, Holden úgy tippelt, valamiféle kék ételszínezékből – összemixelt koktél öngyilkos hatása miatt.

Miközben végigbandukolt a Tycho kocsmanegyedén, az útikalauz magyarázni kezdte neki a golgo szabályait. Pár percnyi teljes zűrzavar után – a gólokat, úgymond, „kölcsönveszik”, amikor a védő hárítja a felé irányzott – kikapcsolta a készüléket. Igencsak kicsiny volt az esélye annak, hogy valaha játszani fog. Egy olyan italnak pedig, amely feloldja minden gátlását, és felspannolja, és energiával telíti el, ebben a pillanatban semmi szükségét sem látta.

Az igazat megvallva Holden még sosem érezte jobban magát.

Az elmúlt esztendőben sok mindent elfuserált. Elmarta maga mellől a legénységét. A biztonságért cserébe egy olyan oldal mellett kötelezte el magát, amelyikkel maga sem volt biztos abban, hogy egyetért. Könnyen lehet, hogy tönkretette élete egyetlen egészségesnek mondható kapcsolatát. A félelme hajtotta, hogy mássá váljon. Olyasvalakivé, aki úgy kezelte a félelmet, hogy erőszakká alakította. Olyasvalakivé, akit Naomi nem szeretett, akit a legénysége nem tisztelt, akit ő maga sem igazán kedvelt.

A félelem nem múlt el. Továbbra is megmaradt benne, és kiverte a hideg veríték, valahányszor rágondolt a Ganymedesre és arra, mi szabadulhatott el, és fejlődhet ott ebben a pillanatban is. De hosszú ideje először tisztában volt mindezzel, és nem bujkált előle. Engedélyezte magának, hogy féljen. Ettől minden teljesen megváltozott.

Holden másodpercekkel azelőtt meghallotta a Blauwe Blomét, hogy meglátta volna. Először alig hallható ritmikus dobogásként érzékelte, ami fokozatosan hangosodott, majd elektronikus nyüszítéssel és egy hindiül meg oroszul vegyesen éneklő női hanggal egészült ki. Mire a klub bejáratához ért, a dalt két férfi egymáséra felelgető kántálása váltotta, ami úgy hangzott, mint valamiféle megzenésített vita. Az elektronikus nyöszörgés dühös gitárokba ment át. A basszus egyáltalán nem változott.

Odabent a klub az érzékekre mért átfogó csapásnak hatott. A közepét óriási táncparkett foglalta el, a rajta vonagló testek folyamatosan átalakuló fényekben fürödtek, amelyek a zene ritmusára változtak vagy villantak fel. A folyosón hangosnak tűnt a zene, odabent azonban fülsiketítővé erősödött. Az egyik fal mentén hosszú króm bárpult húzódott végig, mögötte fél tucat csapos szolgálta fel eszeveszett tempóban a megrendelt italokat.

A hátsó falon az egyik táblán GOLGO felirat állt, és nyíl mutatott egy hosszú folyosó felé. Holden követte, a zene minden lépéssel egyre halkult, és mire a játékasztalokkal teli hátsó terembe ért, ismét tompán dobogó basszussá szelídült.

Naomi az egyik asztalnál játszott Sammel, a gépészlánnyal, és egy kisebb csapat övbélivel. A haját hátrakötötte egy már díszesen széles piros hajgumival. Kezeslábas helyett szürke, méretre szabott nadrágot viselt, amiről Holden nem is tudta, hogy akad efféle a ruhatárában, valamint a bőrét még sötétebbnek mutató sárga blúzt. Holdennek egy pillanatra meg kellett állnia. Naomi rámosolygott valakire, aki nem ő volt, és Holden hirtelen szorítást érzett a mellkasában.

Amint megindult feléjük, Sam egy kis fémgolyót dobott az asztalra. A szemközti csapat hirtelen heves mozdulatokkal reagált. Onnan, ahol állt, nem látta pontosan, hogy mi történik, de a leejtett vállak és a másik csoport kedvetlen káromkodása azt sugallták Holdennek, hogy Sam húzása valamiképp hasznára lehetett a csapatának.

Sam megpördült, és a magasba lendítette a karját. Az asztal feléje eső végén lévő csoportosulás, köztük Naomi is, sorra a tenyerébe csapott. Sam vette észre őt, és mondott valamit, amit Holden nem hallhatott. Naomi megfordult és tűnődőn nézett felé, amitől egyszerre földbe gyökerezett a lába. A lány nem mosolygott, és nem nézett rosszallóan. Holden reményei szerint békülési szándékot kifejező gesztussal feltartotta a kezét. Egy pillanatig csak bámultak egymásra a zajos terem két végéből.

Jesszusom, gondolta magában Holden, hogy hagyhattam, hogy idáig jussunk?

Naomi odabiccentett neki, aztán a terem egyik sarkában álló asztalra mutatott. Holden leült, és italt rendelt magának. Nem a kék májgyilkost, amiről a bár híres volt, csak egy olcsó övbéli árpawhiskyt. Mostanra megszokta, ha nem is élvezte teljesen, legalább elviselte az ital rendre enyhén penészes utóízét. Naomi elköszönt a többiektől, és odasétált hozzá. Nem lezser léptekkel, de nem is úgy, mint akire valamiféle rettegett találkozás vár.

– Rendelhetek neked valamit? – kérdezte Holden, amikor a lány leült.

– Aha. Egy grépfrútkoktélt kérek – felelte Naomi. Amíg Holden beütötte a rendelést az asztalon, Naomi titokzatos félmosollyal végigmérte, amitől Holden úgy érezte, mintha a gyomra szétfolyt volna.

– Oké – mondta, miközben a kézi terminálján engedélyezte a kocsmai számla megnyitását és a rendelt italok kifizetését. – Mindjárt ki is hozzák förtelmes koktélodat.

Naomi felkacagott.

– Förtelmes?

– Engem csak akkor lehetne rávenni, hogy megigyak bármit is, amihez grépfrútlevet kevertek, ha a skorbut az életemet fenyegetné.

Naomi ismét elnevette magát, és ezzel legalább egy görcsöt kilazított Holden gyomrában, aztán meghitt csendben ültek, amíg meg nem érkeztek az italok. Naomi egy apró kortyot ivott, majd elismerően cuppantott a szájával, és azt mondta:

– Oké. Nyomhatod.

Holden sokkal nagyobbat kortyolt, majdhogynem egyszerre lehúzta a kis pohár whiskyt, és azt igyekezett elhitetni önmagával, hogy a belsejében szétterjedő melegség helyettesítheti a bátorságot. Rosszul éreztem magam amiatt, ahogyan elváltunk, és úgy gondoltam, beszélnünk kellene. Hogy úgymond együtt dolgozzuk fel ezt a dolgot. Megköszörülte a torkát.

– Mindent jól elbasztam – kezdte. – Rosszul bántam a barátaimmal. Még a rossznál is rosszabbul. Tökéletesen igazad volt, hogy azt tetted, amit tettél. Akkor nem jutottak el az agyamig a szavaid, de jogosak voltak.

Naomi még egy kortyot ivott a koktéljából, aztán lazán hátranyúlt, és lehúzta a dús fekete fürtjeit a tarkója mögött egyben tartó hajgumit. Haja kuszán omlott le az arcára, borostyánnal benőtt kőfalakat juttatva Holden eszébe. Holden rájött, hogy amióta csak ismeri, Naomi mindig kiengedte a haját az érzelmileg töltött helyzetekben. Emögé rejtőzött el, nem szó szerint, hanem mert ez volt a legmegkapóbb vonása. A tekintet ösztönösen vonzódott a fényes fekete fürtökhöz. Elterelő technika. Ettől rögtön rendkívül emberinek tűnt, éppoly sebezhetőnek és kétségbeesettnek, mint Holden. Holden érezte, hogy szétárad benne a lány iránti gyöngéd érzelem, és az nyilván az arcára is kiült, mivel Naomi rápillantott, és elpirult.

– Mi akar ez lenni, Jim?

– Bocsánatkérés? – válaszolta Holden. – Annak beismerése, hogy igazad volt, és hogy lassanként elcseszett Miller-hasonmássá váltam. Ebben mindenképp. És abban reménykedem, hogy a megbékéléshez vezető párbeszéd kezdete ez, ha egy kicsit is szerencsés vagyok.

– Örülök – felelte Naomi. – Örülök, hogy lassan rájössz erre. De már hónapok óta hajtogattam ezt, te meg…

– Várj – szakította félbe Holden. Érezte, hogy a lány távolodik tőle, nem engedi meg magának, hogy higgyen. Már csak a kendőzetlen igazsággal állhatott elő, ezért ezt tette. – Nem jutott el az agyamig. Mert rettegtem, mert gyáva voltam.

– A félelemtől még nem válsz gyávává.

– Nem. Nyilván nem. De attól igen, hogy nem vagyok hajlandó szembenézni vele. Elismerni, hogy hogyan érzek. Megkérni téged és Alexet és Amost, hogy segítsetek. Ez gyávaság volt. És lehet, hogy emiatt elveszítettelek téged, a legénység lojalitását, mindent, ami valóban fontos nekem. Emiatt sokkal tovább megtartottam egy rossz állást, mint kellett volna, mert az állás biztonságot adott.

Egy kisebb csoport golgo-játékos tartott az asztaluk felé, Holden pedig hálás volt, amikor látta, hogy Naomi elhessenti őket. Ez már jelentett valamit.

– Árulj el nekem valamit! – szólalt meg a lány. – Most mihez akarsz kezdeni?

– Fogalmam sincs – válaszolta Holden vigyorogva. – És ennél jobb érzést régóta nem tapasztaltam. Viszont bármi történjék is, szükségem van rád.

Amikor Naomi ellenkezni kezdett volna, Holden gyorsan feltartotta a kezét, hogy elejét vegye a dolognak, és azt mondta:

– Nem, nem úgy értem. Szeretnélek visszahódítani, de gond nélkül elfogadom, hogy ez időbe fog telni, vagy soha nem kerül rá sor. Úgy értem, a Rocinak van szüksége rád. A legénységnek.

– Nem akarom otthagyni – felelte Naomi félénk mosollyal.

– A hajó az otthonod – mondta Holden. – És az is marad, amíg így akarod. És ez így igaz, bármi történjék is köztünk.

Naomi felcsavarta az ujjára egyik vastag tincsét, aztán kiitta a maradék italát. Holden az asztali étlapra mutatott, de a lány a kezével nemet intett neki.

– Ez azért van, mert kérdőre vontad Fredet, igaz?

– Igen, részben – felelte Holden. – Az irodájában álltam rettegve, és rájöttem, hogy túlontúl régóta félek. Vele is mindent elcsesztem. Részben, valószínűleg, az ő hibájából. Ő igaz hívő, és az ilyenekkel nem jó ágyba bújni. De javarészt mégis az enyém.

– Felmondtál?

– Kirúgott, de valószínűleg amúgy is felmondtam volna.

– Tehát – mondta erre Naomi. – Megfosztottál minket a fizető munkánktól és a támogatónktól. Azt hiszem, egy kicsit hízelgőnek találom, hogy épp én vagyok az az alkatrész, amelyiket igyekszel helyrekalapálni.

– Te vagy az egyetlen alkatrész – válaszolta Holden –, amelyiket tényleg fontosnak érzek megjavítani.

– Ugye tudod, most mi fog történni?

– Visszaköltözöl a hajóra.

Naomi csak elmosolyodott a megjegyzésen.

– Mostantól magunknak kell kifizetnünk a javításokat. Ha kilövünk egy torpedót, keresnünk kell valakit, aki elad nekünk egy újat. Mi fizetünk a vízért, a levegőért, a kikötői helyért, az ételért és a gyógyszerekért meg az orvosi eszközökért a rendkívül drága automatizált gyengélkedőnkbe. Erre már kitaláltál valamit?

– Nem! – felelte Holden. – De azt kell mondanom, hogy valamiért ez mégis nagyszerű érzés.

– És amikor elmúlik az eufória?

– Majd kitalálok valamit.

Naomi mosolya mélázóvá vált, és megrántotta a tincsét.

– Ebben a pillanatban még nem állok készen arra, hogy visszaköltözzek a hajóra – mondta a lány, és átnyúlt az asztalon, hogy a kezébe fogja Holden kezét. – De mire helyrekalapáljátok a Rocit, szükségem lesz a kabinomra.

– Azonnal eltávolítom belőle a maradék cuccomat.

– Jim – mondta Naomi, és még mielőtt elengedte volna a kezét, megszorította az ujjait. – Szeretlek, és még nem állt helyre köztünk minden. De kezdetnek ez megteszi.

És igen, gondolta Holden, valóban így van.

Holden azzal a felismeréssel ébredt régi kabinjában a Rocin, hogy hosszú ideje nem érezte ennyire jól magát. Lemászott a priccséről, és meztelenül végigbandukolt az üres hajón a zuhanyfejig. Félórán át zuhanyozott olyan vízben, amiért immár ténylegesen fizetnie kellett, és amit a kikötőből kapott villany melegített fel, amelyért kilowattóránként számoltak fel díjat. Visszasétált a kajütjébe, és megtörölte a szinte tűzforró víztől kipirosodott bőrét.

Kiadós reggelit készített és evett, majd öt bögre kávét megivott, miközben átnézte a Roci javításairól készített technikai jelentéseket, amíg biztosnak nem érezte, hogy minden elvégzett műveletet pontosan megértett. Ezután átkapcsolt, hogy elolvassa az egyik politikai humorista Föld–Mars-kapcsolatról szóló cikkét, amikor Amos hívását jelezve berregni kezdett a kézi terminálja.

– Hello, kapitány – üdvözölte a gépész, és széles arca teljesen betöltötte a kis képernyőt. – Átnézel ma az állomásra? Vagy mi menjünk oda, és a Rocin beszéljünk?

– Inkább itt találkozzunk! – felelte Holden. – Sam és a csapata ma itt dolgozik, és szeretném szemmel tartani a dolgokat.

– Akkor nemsokára – választolta Amos, és bontotta a kapcsolatot.

Holden megpróbálta befejezni a humoros cikket, de valami folyton elvonta a figyelmét, és többször is át kellett olvasnia ugyanazt a bekezdést. Végül feladta, és egy ideig a hajókonyhát takarította, aztán beállította a kávégépet, hogy főzzön le egy adag friss kávét, mire Amos és a munkások megérkeznek.

A gép vidáman kotyogott magában, akár egy jóllakott csecsemő, amikor kitárult a zsilipajtó, aztán Amos és Prax mászott le a legénységi hágcsón a hajókonyhába.

– Kapitány! – szólalt meg Amos, és belehuppant az egyik székbe. Prax jött be utána a helyiségbe, de nem ült le. Holden bögréket kerített, és kettőbe kávét töltött, majd az asztalra rakta őket.

– Milyen híreket hoztatok? – kérdezte.

Amos önelégült vigyorral válaszolt, és az asztal felett Holden felé fordította a terminálját. Amikor Holden ránézett, Prax „mentsék meg Meit” alapjának számlaegyenlegét látta a képernyőn. Valamivel több mint félmillió EN dollár volt rajta.

Holden füttyentett, és lerogyott egy székbe.

– Jézus ránk mosolygott, Amos. Reméltem, hogy összejöhet… de nem ennyi.

– Bizony, ma reggel kicsivel 300k alatt volt még. A plusz 200k az elmúlt három órában került rá. Úgy tűnik, aki csak követte a ganymedesi szarságot a hírekben, a kis Meit tette meg a tragédia jelképévé.

– Ennyi elég lesz? – vágott aggodalmaskodón a szavukba Prax.

– Ó, persze – felelte nevetve Holden. – Jóval több, mint elég. Bőségesen fedezni fogja a mentési akció költségeit.

– Ezenkívül van egy fülesünk is – mondta Amos, és hogy hatásszünetet tartson, belekortyolt a kávéjába.

– Meijel kapcsolatban?

– Aha – felelte Amos, és még egy kis cukrot szórt a bögréjébe. – Prax, küldd át neki az üzenetet, amit kaptál!

Holden háromszor végignézte a videót, és minden alkalommal egyre szélesebben elmosolyodott.

– Ami a beszámolóban szereplő biztonsági felvételt illeti… úgy hiszem, ismerem azt a férfit – közölte a képernyőn látható idős úriember. – De nem Stricklandnek hívják. Amikor a Ceresi Bányászati és Műszaki Egyetemen együtt dolgoztam vele, még Merrian volt a neve. Carlos Merrian.

– A régi haverom – szólalt meg Holden az utolsó visszajátszás után –, Miller nyomozó ezt hívná nyomravezető jelnek.

– Most mi legyen, főnök? – érdeklődött Amos.

– Azt hiszem, fel kell hívnom valakit.

– Oké. A dokival addig is békén hagyunk, és figyeljük, hogyan ömlik be a pénz.

Együtt mentek el, Holden pedig megvárta, amíg a fedélzeti zsilipajtó becsapódik mögöttük, és csak utána küldte el a kapcsolatkérést a Ceresi BME központjába. A fáziskésést tizenöt percre becsülte a Tycho jelenlegi helyzetével számolva, így aztán hátradőlt a székében és egy egyszerű játékkal kezdett játszani a terminálján, de a gondolatai elkalandoztak. Ha tudják, Strickland ki volt, mielőtt Strickland lett belőle, talán kideríthetik, mi mindennel foglalkozott eddig. És időközben valamikor megszűnt a Carlos nevű fickónak lenni, aki egy műszaki karon tanított, és a Strickland nevű fickóvá vált, aki gyerekeket rabolt el. Ha megtudnák, miért, a válaszból kiindulva könnyebben kideríthetnék, hogy most hol lehet.

Csaknem negyven perccel azután, hogy elküldte a kérést, megjött a válasz. Kissé meglepődött, amikor a videoüzenetben látott idős férfi jelent meg a képernyőn. Nem számított rá, hogy első próbálkozásra eléri.

– Üdvözlöm – szólalt meg a férfi. – Dr. Moynahannak hívnak. Már vártam az üzenetét. Feltételezem, hogy kíváncsi a dr. Merriant illető részletekre. Hogy rövidre fogjam a dolgot, együtt dolgoztunk a CBME élettani tudományok laboratóriumában. Ő élettani fejlődéskorlátozó rendszereken dolgozott. Sosem jeleskedett az egyetemi játékban. Nem sok szövetségesre tett szert, amíg itt dolgozott. Így aztán amikor áthágott bizonyos etikai szempontból szürke határokat, örültek, hogy elűzhetik innen. Nem ismerem a pontos részleteket. Nem én voltam a tanszékvezetője. Szóljon, ha szüksége lenne még valamire!

Holden kétszer végignézte az üzenetet, jegyzetelt, és átkozódott a tizenöt perces fáziskésés miatt. Amikor elkészült vele, elküldte a válaszüzenetét.

– Igazán köszönöm a segítségét, dr. Moynahan. Nagyra értékeljük. Ha jól sejtem, nem tudja, mi történhetett, miután dr. Merriant kirúgták az egyetemről, ugye? Egy másik tanintézményben folytatta a munkát? Céghez szerződött? Tud ilyesmiről bármit is?

Megérintette a küldés gombot, majd megint hátradőlt, és várt. Ismét próbálkozott a játékkal, de csak felbosszantotta, így inkább kikapcsolta. Helyette megnyitotta a Tycho nyilvános szórakoztató csatornáját, és egy gyerekeknek szóló rajzfilmet nézett rajta, amely kellően eszelős és harsány volt ahhoz, hogy lekösse a figyelmét.

Amikor a terminálja bejövő üzenetet jelzett, sietségében, hogy mielőbb megnézhesse a videót, kis híján leverte az asztalról.

– Ami azt illeti – mondta dr. Moynahan, beszéd közben őszes borostáját vakargatva az állán –, az ügy el sem jutott odáig, hogy megjelenjen az etikai vizsgálóbizottság előtt. Egy nappal korábban felmondott. Hatalmas hűhót csapott, keresztülvonult a laboron, és azt ordibálta, hogy többé nem parancsolgathatunk neki. Hogy egy cégnél fontos beosztásba került, és annyi pénzt és erőforrást biztosítanak neki, amennyit csak akar. Beszűkült aktatologatóknak nevezett minket, akik holmi kicsinyes etikai korlátozások posványában rekedtek meg. A cég nevére viszont, amelyikhez elszerződött, már nem emlékszem.

Holden egy pillanatra megállította a felvételt, és érezte, hogy végigfut a hátán a hideg. Holmi kicsinyes etikai korlátozások posványában rekedtek meg. Nem volt szükség arra, hogy Moynahan elárulja neki, miféle cég alkalmazna egy ilyen embert. Szinte ugyanezeket a szavakat hallotta Antony Dresden, az erosi kísérlet kiagyalójának szájából, amelynek során másfél millió ember halt meg.

Carlos Merrian elszerződött a Protogenhez, és nyoma veszett. Később Stricklandként, kisgyerekek elrablójaként tért vissza.

És, emlékeztette magát Holden, egyben a gyilkosukként is.

Harmincötödik fejezet: Avasarala

A képernyőn úgy nevetett fel a fiatalember, ahogy huszonöt másodperccel azelőtt a Földön nevetett. Avasarala ezt a szintű fáziskésést gyűlölte a legjobban. Ahhoz túl hosszú volt, hogy a beszélgetés normálisnak tűnhessen, ahhoz ellenben nem eléggé, hogy lehetetlenné tegye azt. Bármit tett is, túl sok időbe telt, a reakciók és nüanszok értelmezését megnyomorította az erőfeszítés, hogy rájöjjön, tíz másodperccel korábban pontosan melyik szava vagy arckifejezése válthatta ki azokat.

– Kizárólag maga képes rá – mondta a fiatalember –, hogy a Föld és Mars között dúló háborúból magán luxus hajóutat csináljon, és még úgy is tegyen, mintha emiatt teljesen kiakadna. A hivatalomból bárki odaadná a bal heréjét azért, hogy magával tarthasson.

– Legközelebb majd gyűjtést szervezek, de…

– Ami a katonai készletek pontos leltárát illeti – mondta a férfi huszonöt másodperccel korábban –, megkaptam a jelentéseket, de nem felelnek meg az elvárásaimnak. Mivel magáról van szó, néhány gyakornokomat ráállítottam, hogy vizsgálódjanak alaposabban. Az a benyomásom, hogy a kutatási költségvetésben feltüntetett pénznek csupán tíz százalékát fordítják tényleges kutatásra. A felhatalmazásának köszönhetően jogosult vagyok megnézni ezeket, de a fiúk a Haditengerészetnél meglehetősen ügyesen fedik el a dolgokat. Azt hiszem, úgy fogja látni… – Arckifejezése zavarodottá vált. – Gyűjtést?

– Felejtse el! Ott tartott, hogy?

Avasarala kivárt ötven másodpercet, és mindegyiket egyenként utálta.

– Nem tudom, sikerül-e egyértelmű választ kapnunk – folytatta a fiatalember. – Talán szerencsénk lesz, de ha olyasvalami, amit el akarnak rejteni, akkor valószínűleg meg is tudják tenni.

Különösen, mivel tudni fogják, hogy keresed, és azt is, hogy mit kerestetek veled – gondolta magában Avasarala. Még ha a Mao-Kwikowski, Nguyen és Errinwright közötti bejövő adatfolyamhoz ebben a pillanatban bárki hozzáférhetne, mire Avasarala szövetségesei utánanéznek, már rég elrejtik. Mindössze annyit tudott tenni, hogy a lehető legtöbb fronton támad, és abban reménykedik, hogy valamit elszúrnak. Még háromnapnyi információlekérés és érdeklődés, aztán adatforgalom-vizsgálatot kezdeményezhet. Nem tudta pontosan, milyen információt rejtenek el előle, de ha sikerül kiderítenie, milyen fajtájú és kategóriájú adatokhoz nem engedik hozzáférni, ez már mondana neki valamit.

Valamit, de nem sokat.

– Tegye meg, amit tud! – mondta az idős nő. – Én addig fényt űzök itt, a semmi közepén. Majd keressen!

Nem várta ki az ötven másodpercet, hogy kölcsönös udvariaskodás után elbúcsúzzanak egymástól. Az élet túl rövid az efféle baromsághoz.

A Guanshiyinen számára kijelölt magánlakosztály fenséges volt. Az ágy és a kanapé tökéletesen passzolt a süppedő szőnyeghez arany és zöld árnyalataival, amelyeknek ütniük kellett volna egymást, mégsem tették. A fények tónusa a kora délelőtti napsütés oly tökéletes imitációja volt, amihez hasonlót Avasarala még sohasem látott, a légvisszaforgatókat úgy illatosították, hogy mindenhez a felásott föld és a frissen vágott fű alig észrevehető aromáját adják hozzá. Egyedül a tolóerő biztosította alacsony nehézkedés rontotta el annak illúzióját, hogy valahol Ázsia déli zöldövezetének egyik countryklubjában nyaral. Az alacsony nehézkedés meg az istenverte fáziskésés.

Avasarala gyűlölte az alacsony gravitációt. Még ha a gyorsulás tökéletesen sima, és a jachtnak egyszer sem kell irányt változtatnia vagy pályát módosítania, hogy elkerüljön valami űrtörmeléket, a zsigerei akkor is ahhoz voltak hozzászokva, hogy egy teljes g húzza lefelé a dolgokat. Semmit sem sikerült jól megemésztenie, mióta a fedélzetre lépett, és folytonosan úgy érezte, hogy nincs elég levegője.

Jelzett a rendszere. Új jelentés a Vénuszról. Egy kattintással megnyitotta. Megindult az Arboghast roncsainak előzetes elemzése. Olyasféle ionizációt mutattak ki a fémben, amely minden jel szerint egybevágott valakinek a protomolekula működését illető elméletével. Most először sikerült igazolni egy feltevést, először találtak egy parányi kapaszkodót ahhoz, hogy ténylegesen megértsék, mi történik a Vénuszon. Mellékelték még a három energiatüske pontos időzítését, valamint a Vénusz felső légkörének spektrumanalízisét, ami a vártnál magasabb nitrogénszintet mutatott. Avasarala érezte, hogy tekintete elhomályosul. Az volt az igazság, hogy mindez cseppet sem érdekelte.

Kellett volna. Fontos volt. Valószínűleg bármi másnál fontosabb, ami pillanatnyilag történt. Ám akárcsak Errinwrightot és Nguyent meg a többieket, őt is magába szippantotta ez a hatalomért folytatott, jelentéktelenebb, emberi csatározás és a törzsi megosztottság a Föld és a Mars között. És persze a külső bolygók között, ha őket is komolyan vették.

A pokolba is, ebben a pillanatban sokkal inkább aggódott Bobbie és Cotyar, mint a Vénusz miatt. Cotyar jó ember volt, és a férfi rosszallása védekezésre késztette és felbosszantotta. Bobbie pedig, úgy tűnt, hogy bármelyik pillanatban összeroppanhat. És miért is ne? Az a nő végignézte, ahogy meghalnak a barátai, kiragadták megszokott környezetéből, és most az ősellenségnek dolgozott. A tengerészgyalogos több módon is keménynek mutatkozott, és az, hogy olyasvalaki is a csapat tagja, akit semmiféle elkötelezettség vagy személyes kapcsolat sem fűz a Földhöz, kifejezetten előnyösnek számított. Különösen miután betett Sorennek.

Hátradőlt a székében, nyugtalanította, mennyire más érzés volt, amikor a súlya ennyire keveset nyomott. Soren még mindig fájt neki. Nem az árulás maga, az árulás veszélyének óhatatlanul ki volt téve ebben a szakmában. Ha hirtelen megbántódik emiatt, valóban eljött az ideje, hogy visszavonuljon. Nem, voltaképp az zavarta, hogy nem látta előre. Hagyta, hogy vakfolt alakuljon ki benne, Errinwright pedig tudta, hogyan használja ki. Hogyan fossza meg a hatalmától. Avasarala rühellte, ha valaki fölébe kerekedett. És még ennél is jobban rühellte, hogy a fiaskója miatt még tovább tart a háború, még több lesz az öldöklés, még több kisgyerek fog meghalni.

Ez volt az ára az elkúrásnak. Még több halott gyerek.

Így aztán többet nem kúrhatja el.

Szinte látta maga előtt Arjunt, a tekintetéből kiolvasható gyengéd szomorúságot. Nem kizárólag te tehetsz róla – mondta volna.

– Mindenki egyformán tehet róla, a szétcseszett életbe is – mondta ki fennhangon. – De egyedül én veszem komolyan.

Elmosolyodott. Ezt fejtsék meg Mao megfigyelői és kémei. Elképzelte, hogy felkutatják a szobát valamilyen másik átviteli berendezésért, és megkísérlik kideríteni, kihez beszélt. Vagy egyszerűen azt gondolják, hogy az öreg nyanyának nincs ki mind a négy kereke.

Hadd tanakodjanak csak!

Lezárta a Vénusz-jelentést. Míg a gondolataiba merült, egy újabb üzenet érkezett, nyomonkövetési kérelemmel ellátott ügyként megjelölve. Amikor elolvasta a hírszerzés összefoglalóját, felvonta a szemöldökét.

– A nevem James Holden, és a segítségüket szeretném kérni.

Avasarala a képernyőre meredő Bobbie-t figyelte. Egyszerre tűnt kimerültnek és nyugtalannak. A szeme nem is annyira véreresnek, mint kiszáradtnak tűnt. Mint a túl kevés kenőzsírral futó csapágyak. Ha Avasaralának az álmosság és a fáradtság közti különbséget kellett volna szemléltetnie, a tengerészgyalogosra esett volna a választása.

– Tehát kijutott – állapította meg Bobbie.

– Ő meg a kedvenc kis botanikusa, meg az egész átkozott legénység – felelte Avasarala. – Így van már egy történetünk arról, mit kerestek a Ganymedesen, amivel annyira felizgatták a mieinket és a maguk fiait is, hogy azok lőni kezdtek egymásra.

Bobbie felnézett rá.

– Gondolja, hogy igaz?

– Mi az, hogy igazság? – kérdezett vissza Avasarala. – Szerintem Holden arról híres, hogy összevissza fecseg arról, amit tud vagy tudni vél.

– És a protomolekuláról szóló rész? Végeredményben épp azt közölte az egész világgal, hogy a protomolekula elszabadult a Ganymedesen.

– Igen.

– Az emberek erre nyilván reagálni fognak, vagy tévedek?

Avasarala gyors kézmozdulattal átváltott a hírszerzés összefoglalójára, majd a ganymedesi lázongások kameraképeire. Lesoványodott, rémült emberekre, akiket kimerített az őket sújtó tragédia, és a pánik hajtott. Azonnal látta, hogy az ellenük felsorakoztatott biztonsági erők igyekeznek finoman bánni velük. Nem gengszterek voltak, akik élvezték az erőszakot, hanem szolgálatosok, akik azt iparkodtak megakadályozni, hogy a legyengültek és haldoklók önmagukban és egymásban kárt okozzanak, közben pedig a szükséges erőszak alkalmazása és a hathatósság hiánya között egyensúlyoztak.

– Eddig ötvenen haltak meg – felelte Avasarala. – Legalábbis ennyire becsülik a számukat. Annak a helynek már annyira betettek hátulról, hogy akár betegség és alultápláltság is elvihette volna őket. Ehelyett mégis ez folyik.

– Jártam abban az étteremben – mondta Bobbie.

Avasarala a homlokát ráncolta, valaminek a metaforájaként próbálta értelmezni ezt. Bobbie a képernyőre mutatott.

– Az ott, amelyik előtt haldokolnak. Ott ettem közvetlenül azután, hogy megérkeztem az álláshelyemre. Ízlett a kolbászuk.

– Sajnálom – felelte Avasarala, de a tengerészgyalogos a fejét rázta.

– Szóval ez a szög már kibújt a zsákból.

– Talán – felelte Avasarala. – Talán nem.

– James Holden azt közölte az egész rendszerrel, hogy a protomolekula a Ganymedesen található. Miféle világmindenségben jelentheti ez azt, hogy talán nem?

Avasarala megnyitott egy vezető hírcsatornát, bejelölte a megfelelő jelzéseket, és megnyitotta azt a műsort, amelyik a számára fontos szakértőket sorolta fel. A műsor pár másodpercig előtöltődött, míg Avasarala felemelt ujjával jelezte, hogy legyen türelemmel.

– …teljességgel felelőtlen – jelentette ki egy laboratóriumi köpenyes, kufi sapkás, szigorú arcú férfi. A hangjából kiérződő megvetés akár a vasat is feloldotta volna.

Az interjú készítője tűnt fel mellette. Talán húszéves nő lehetett, rövidre nyírt hajjal, rövid és egyenes vonalú sötét kosztümben, ami azt hangsúlyozta, hogy komoly újságíró.

– Egyszóval úgy véli, hogy ez nem a protomolekulával kapcsolatos.

– Nem. A képeknek, amelyeket James Holden és kis csapata szétküldenek, semmi közük a protomolekulához. Ilyen rostháló keletkezik, amikor szétszivárog valamely kötőanyag. Rendszeresen történik ehhez hasonló.

– Vagyis nincs ok a pánikra.

– Alice – válaszolta a szakértő, és az interjú készítőjére irányította leereszkedő tekintetét. – Az Eros alig pár nappal azután, hogy megfertőződött, eleven pokollá vált. Azóta, hogy kitört az ellenségeskedés, a Ganymedesen egyetlen fertőzött sem bukkant fel. Egyetlenegy sem.

– De egy tudós is vele van. Egy dr. Praxidike Meng nevű botanikus, akinek a kislányát…

– Nem ismerem ezt a Meng nevű fickót, de attól, hogy eljátszadozik néhány szójababsarjjal, pont ugyanannyira fog érteni a protomolekulához, mint az agysebészethez. Természetesen nagyon sajnálom, hogy eltűnt a lánya, de nem. Ha a protomolekula a Ganymedesen lenne, már rég tudnánk róla. Az emberek szó szerint a semmi miatt estek pánikba.

– Még órákig képes folytatni ezt – szólalt meg Avasarala, és kikapcsolta a képernyőt. – És több tucatnyi van még a hasonlókból. A Mars pontosan ugyanezt fogja tenni. Elárasztja a hírfolyamokat az ellentörténettel.

– Káprázatos – jelentette ki Bobbie, majd eltolta magát az íróasztaltól.

– Megnyugtatja az embereket. Ez a fontos nekik. Holden hősnek képzeli magát, meggyőződése, hogy a népet illeti a hatalom, az információnak szabadnak kell lennie, blablabla, de csak egy kibaszott idióta.

– A saját hajóján utazik.

Avasarala összefonta a kezét.

– Ezzel mit akar mondani?

– Ő a saját hajóján utazik, mi viszont nem.

– Vagyis mi vagyunk a kibaszott idióták – állapította meg Avasarala. – Rendben.

Bobbie felállt, és járkálni kezdett a szobában. Jóval azelőtt megfordult, hogy a falhoz ért volna. Ahhoz szokott, hogy sokkal szűkösebb helyiségekben járkál fel-alá.

– Mit akar, mit tegyek ezzel kapcsolatban? – érdeklődött Bobbie.

– Semmit – felelte Avasarala. – Mi a fenét tehetne? Maga is itt rekedt velem együtt. Én is alig tudok tenni valamit, pedig nekem ott vannak a magas beosztású barátaim. Magának semmije sincs. Egyszerűen csak szerettem volna beszélni valakivel, akivel nem kell két percet várnom arra, hogy félbeszakíthasson.

Túl messze ment. Bobbie tekintete kisimult, megnyugodott, megközelíthetetlenné és távolivá vált. Lassanként bezárkózott magába. Avasarala az ágy szélére ereszkedett.

– Ez nem volt tisztességes – szólalt meg Avasarala.

– Ha maga mondja.

– Én mondom, a retkes picsába is.

A tengerészgyalogos félrebillentette a fejét.

– Ezt vegyem úgy, mintha bocsánatot kért volna?

– Amennyire ez tőlem ebben a pillanatban kitelik.

Valami motoszkálni kezdett Avasarala elméjében. Nem a Vénuszt vagy James Holdent és a „szegény elveszett lány” ügyét, de még csak nem is Errinwrightot illetően. Bobbie-hoz volt köze, meg az ő járkálásához és kialvatlanságához. Aztán megértette, és örömöt nélkülözően felnevetett. Bobbie összefonta maga előtt a karját, mozdulatlan némasága kérdésként szegeződött Avasaralának.

– Nem vicces – mondta Avasarala.

– Azért csak mondja!

– A lányomra emlékeztet.

– Igen?

Felbosszantotta Bobbie-t, és most magyarázattal kell szolgálnia.

A légvisszaforgatók elégedetten duruzsoltak magukban. A jacht gyomrában valami megnyikordult, mintha egy fából és kátrányból épült ősrégi vitorlás hajón utaztak volna.

– A fiam meghalt tizenöt éves korában – fogott hozzá Avasarala.

– Síbaleset. Már meséltem? Egy olyan lejtőn jött le, amelyiken hússzor, harmincszor lesiklott már. Jól ismerte, mégis történt valami, ő pedig nekivágódott egy fának. Úgy becsülték, hogy óránként hatvan kilométeres sebességgel száguldhatott, amikor becsapódott. Előfordul, hogy emberek megúsznak egy ilyen ütközést, ő nem élte túl.

Egy pillanatra megint ott találta magát a házban, a képernyőn a mentős közölte vele a hírt. Még mindig érezte a füstölő illatát, amit Arjun nem sokkal azelőtt gyújtott meg. Hallotta az ablaktáblákon doboló ujjakra emlékeztetőn koppanó esőcseppeket. Ez volt a legrosszabb emlék, amit őrzött, mégis tökéletesen és tisztán megmaradt benne minden. Hosszú, reszkető lélegzetet vett.

– Az ezt követő három hónap alatt háromszor kis híján elváltunk. Arjun szentként viselkedett, de a szenteknek is megvannak a korlátaik. Mindenen összevesztünk. Semmiségeken. Mindketten magunkat hibáztattuk, amiért nem sikerült megmentenünk Charanpalt, és zokon vettük, ha a másik a legkisebb mértékben is magában kereste a hibát. És mindezt természetesen a kislányunk szenvedte meg leginkább.

Egyik este elmentünk valahová. Arjun meg én. Későn értünk haza, és előtte veszekedtünk. Ashanti a konyhában volt, mosogatott. Kézzel mosogatta a tiszta edényeket. Egy konyharuhával és valamilyen rettenetes, mindent ledörzsölő tisztítószerrel sikálta őket. Vérzett az ujja, de észre sem vette, tudja? Próbáltam leállítani, elhúzni onnan, de üvölteni kezdett, és addig nem hallgatott el, amíg nem engedtem, hogy folytassa a mosogatást. Egyszerűen nem láttam a dühtől. Gyűlöltem a lányomat. Abban a pillanatban gyűlöltem.

– És egész pontosan miért emlékeztetem őrá?

Avasarala körbeintett a szobán. A valódi lenvászon lepedőkkel leterített ágyra mutatott. A falakat borító, dombormintás tapétára, az illatosított levegőre.

– Nem képes a kompromisszumra. Nem képes olyannak látni a dolgokat, amilyennek én mondom őket, és amikor megpróbálom rávenni erre, faképnél hagy.

– Ezt szeretné? – kérdezte Bobbie. Hangja fokozatosan magasabb energiaszintre csúszott át. Düh telítette el, de legalább megint visszahozta őt. – Azt szeretné, ha mindennel egyetértenék, amit mond nekem, és ha mégsem, akkor gyűlölni fog érte?

– Nyilván azt szeretném, ha szembesítene vele, amikor ostobaságokkal állok elő. Ezért fizetem. Csak abban a pillanatban fogom gyűlölni ezért – mondta Avasarala. – Végtelenül szeretem a lányomat.

– Ezt biztosra veszem, asszonyom. De én nem ő vagyok.

Avasarala felsóhajtott.

– Nem azért hívtam be ide, és mutattam meg magának ezt, mert elegem van a fáziskésésből. Aggódom. A rohadt életbe is, rettegek.

– Mitől?

– Írjak egy listát?

Bobbie ténylegesen elmosolyodott. Avasarala érezte, hogy visszamosolyog rá.

– Attól rettegek, hogy már most fölém kerekedtek. Attól félek, hogy nem sikerül megakadályoznom, hogy a héják és a titkos társaságuk bevessék a csinos új játékszereiket. És… és attól is félek, hogy talán tévedek. Mi lesz itt, Bobbie? Mi lesz, ha bármi bújik is meg ott, a Vénuszon, felemelkedik, és olyan megosztottak és elcseszettek és tehetetlenek leszünk, amikor ránk talál, mint amilyenek most vagyunk?

– Nem tudom.

Avasarala terminálja csipogott. Rápillantott az új üzenetre. Souther admirális írta. Avasarala korábban egy teljesen ártalmatlan üzenetet küldött neki, hogy ebédeljenek együtt, miután visszatért a Földre, aztán saját kódképletével a legmagasabb biztonsági szinten titkosította. A fogva tartóinak órákba fog telni, amíg megfejtik. Megnyitotta az üzenetet.

A válasz egyszerű szövegként érkezett.

SZÍVESEN.

A SAS ÉJFÉLKOR SZÁLL LE. AZ ÁLLATKERTI SIMOGATÓK

RÓMÁBAN ILLEGÁLISAK.

Avasarala felnevetett. Ezúttal szívből jövően kacagott. Bobbie a válla fölé magasodott, Avasarala pedig úgy tartotta a képernyőt, hogy a termetes tengerészgyalogos lepillanthasson rá.

– Ez mit jelent?

Avasarala annyira közel intette magához, hogy az ajka szinte Bobbie füléhez ért. Ilyen bensőséges közelségből a nagydarab nő a tiszta izzadság és a Mao vendéglakosztályaiban mindenütt kirakott uborkaillatú bőrápoló krém szagát árasztotta.

– Semmit – súgta Avasarala. – Csak engem utánoz, de meg fognak szakadni abba, hogy ezt megfejtsék.

Bobbie felegyenesedett. Hitetlenkedő arckifejezése rengeteget elárult.

– Valóban így működik a kormányzás, ugye?

– Isten hozta a majomházban – felelte Avasarala.

– Azt hiszem, megyek és leiszom magam.

– Én pedig folytatom a munkát.

Az ajtóhoz érve Bobbie megtorpant. Kicsinek tűnt a széles ajtókeretben. Egy űrhajó ajtókeretében, amelyhez képest Roberta Draper kicsinek tűnt. Semmit sem lehetett találni a jachton, ami ne lett volna ízlésesen szemérmetlen.

– Mi lett vele?

– Kivel?

– A lányával.

Avasarala lezárta a terminált.

– Arjun addig énekelt neki, amíg abba nem hagyta. Nagyjából három órába telt. A férjem felült a konyhapultra, és végigment az összes dalon, amiket egészen kicsi korukban énekeltünk nekik. Ashami végül hagyta, hogy kézen fogva bevigye őt a szobájába, és bedugja az ágyba.

– Őt is gyűlölte, ugye? Amiért ő képes segíteni, míg maga nem.

– Kezdi megérteni, őrmester.

Bobbie megnyalta az ajkát.

– Bántani szeretnék valakit – mondta. – Attól félek, hogy ha őket nem tudom, akkor magamat leszek kénytelen.

– Mindannyian a magunk módján gyászolunk – válaszolta Avasarala. – Bárhogy legyen, akárhány embert öl is meg, nem fogja tudni megakadályozni vele, hogy a szakasza meghaljon. Ahogy én sem menthetek meg elég embert ahhoz, hogy az egyikük Charanpal legyen.

Bobbie hosszasan elmerengett a szavakon. Avasarala szinte hallotta, ahogy a tengerészgyalogos ide-oda forgatja a fejében a gondolatokat. Soren teljesen idiótaként viselkedett, amikor alábecsülte ezt a nőt. De Soren sok másban is idiótaként viselkedett. Amikor Bobbie nagy sokára megszólalt, hanghordozása könnyednek és barátinak tűnt, mintha nem mély értelmű szavakat mondott volna ki.

– Próbálkozni mégsem árthat.

– Pontosan ezt tesszük – válaszolta Avasarala.

A tengerészgyalogos kurtán biccentett. Avasarala egy pillanatig azt hitte, szalutálni fog, ám helyette kibaktatott a tágas társalgó kifejezetten számukra feltöltött bárjához. Egy szökőkút állt odakint, a vízsugarak lovak és csupasz nők műbronz szobrain csorogtak le. Ha ettől nem támadt kedve valakinek egy erős italra, akkor semmitől.

Avasarala a hüvelykujjával ismét beindította a videofelvételt.

– A nevem James Holden…

Megint kikapcsolta.

– Legalább attól a kurva szakálltól megszabadultál – mondta a levegőnek.

Harminchatodik fejezet: Prax

Prax emlékezett az első nagy megvilágosodására. Vagy valószínűleg, gondolta, arra, amelyikre elsőként emlékezett. További bizonyíték híján elfogadta annak. Másodikba járt, épp betöltötte a tizenhetediket, és a géntechnológiai laboratórium közepén állt. Az acélasztalok és mikrocentrifugák között ülve azon rágta magát, miért térnek el ennyire a várttól az eredményei. Még egyszer ellenőrizte a számításait, átolvasta a laboratóriumi jegyzeteit. A hibát nem lehetett pusztán hanyag technikával magyarázni, ráadásul a technikája még csak nem is volt hanyag.

Aztán észrevette, hogy az egyik reagens királis molekula volt, és rögtön tudta, mi történt. Nem téves számításokból indult ki, csupán azt feltételezte, hogy a reagens természetes forrásból származott, nem pedig de novo készítették el. Ahelyett, hogy tisztán egyirányú lett volna, tükörszimmetrikus alakok keveréke alkotta, amelyeknek a fele így nem fejtett ki hatást. A felfedezéstől fülig érő szájjal elmosolyodott.

A kísérlet kudarc volt, ám olyan kudarc, amit megértett, és ez győzelemmé tette. Egyedül azt sajnálta, hogy ilyen hosszú időbe telt észrevennie azt, aminek egyértelműnek kellett volna lennie.

A négy nap alatt, amióta elküldte az üzenetet, alig aludt. Ehelyett az adományokkal együtt hatalmas mennyiségben érkező megjegyzéseket és üzeneteket olvasta végig, némelyiket megválaszolta, ismeretlen embereknek tett fel kérdéseket az egész rendszerből. A rázúduló jóakarat és nagylelkűség szinte megrészegítette. Két álló napig semmit sem aludt, a hatékonyság okozta eufória tartotta ébren. Amikor mégis elaludt, arról álmodott, hogy megtalálja Meit.

Amikor megérkezett a válasz, azt kívánta, bárcsak előbb rátalált volna.

– Amennyi idejük volt, bárhova elvihették, doki – jelentette ki Amos. – Nem azért mondom, hogy totál elkeserítselek, vagy ilyesmi.

– Elvihetnék – felelte Prax. – Bárhova elvihetnék, feltéve, hogy nem fogy el a gyógyszerkészletük. De nem ő a korlátozó tényező. Az a kérdés, azok honnan kerültek ide.

Prax anélkül hívta össze a csapatot, hogy pontos elképzelése lett volna arról, hol találkozzanak. A Roci legénysége nem sok emberből állt, de Amos szobája még ennyinek is kicsi volt. Eszébe jutott a hajókonyha, de a technikusok még nem végeztek a javításokkal, ő pedig arra vágyott, hogy zavartalanul beszélgethessenek. Végül megnézte, milyen ütemben érkeznek a Holden üzenetének köszönhető adományok, és eleget kivett a számláról ahhoz, hogy kibérelje az állomás egyik klubjának egyik helyiségét.

A különteremben ültek össze. A faliképernyő-ablak mögött az óriás waldo-szerelőgépezetek parányi fokokkal fordultak el, manőverező rakéták lobbantak fel és csendesedtek el az emberi nyelvekhez hasonlóan bonyolult mintázatokban. Praxnak az sem fordult meg a fejében soha, mielőtt idejött volna, hogy az állomás waldóinak állandóan működtetnie kellett a manőverező rakétákat, hogy a mozgásukkal el ne mozdítsák az állomást, amelyhez hozzákapcsolódtak. Mindenfelé minden csupa apró mozdulatból és azok hullámaiból felépített táncot járt.

A teremben a széles asztalok és a présülésgél székek között lebegő zene halk és lírai volt, az énekes hangja mély és megnyugtató.

– Honnan? – szólalt meg Alex. – Azt hittem, ganymedesiek.

– A ganymedesi labort nem komoly kutatásokhoz rendezték be – válaszolta Prax. – Ezenkívül úgy intézték a dolgokat, hogy a Ganymedes hamarosan háborús zónává váljon. Ezért elég rossz ötlet lett volna, ha ezek közepette készülnek végezni az elsődleges kutatásokat. Csak kihelyezett labor lehetett.

– Igyekszem nem ott szarni, ahol eszek – értett egyet Amos.

– Egy űrhajón élsz – jegyezte meg Holden.

– Mégsem szarok a hajókonyhában.

– Igaz.

– Mindenesetre nyugodtan feltételezhetjük, hogy egy jóval védettebb bázissal rendelkeznek. És ennek a bázisnak valahol a Jupiter-rendszerben kell lennie. Valahol a közelben.

– Ezt már megint nem tudom követni – mondta Holden. – Miért kell a közelben lennie?

– A szállítási idő miatt. Mei bárhova mehet, ahol rendelkezésre áll a megfelelő gyógyszerellátás, de ő jóval strapabíróbb, mint az a… mint a valamik.

Holden jelentkezett, akár egy kisdiák.

– Oké, lehet, hogy félreértettem, de azt mondta az előbb, hogy az a valami, ami széttépte a hajómat, hozzám vágott egy ötszáz kilós raklapot, és kis híján átrágta magát a reaktormagig, törékenyebb, mint egy immunrendszer nélküli négyéves kislány?

Prax bólintott. Rémület és a gyász fájdalma hasított belé. Mei már nem négyéves volt. Egy hónappal ezelőtt kellett volna megünnepelni a születésnapját, de Prax elfeledkezett róla. Mei ötéves volt. De a gyász és a rémület társaságához mostanra hozzászokott. Elhessegette a gondolatot.

– Megpróbálok egyértelműbben fogalmazni – mondta. – Mei teste nem küzd a helyzettel. Ha belegondolunk, épp ez a betegsége. Egész sor dolog megy végbe egy normál testben, ami az ő testében nem. Vegyük most az egyik valamit, az egyik ilyen lényt. Mint amilyen ott volt a hajón.

– Az a szemétláda meglehetősen aktívnak tűnt – jegyezte meg Amos.

– Nem – vágta rá Prax. – Vagyis igen, de mégsem. Úgy értem, biokémiai szinten aktív. Ha Strickland vagy Merrian, vagy bárki legyen is ő, a protomolekulát használja ahhoz, hogy átalakítsa az emberi testet, akkor fog egy komplex rendszert, és ráhúz egy másikat. Tudjuk, hogy ez instabil.

– Oké – szólalt meg Naomi. Amos mellett és Holdennel szemben ült az asztalnál. – Honnan tudjuk ezt?

Prax összevonta a szemöldökét. Amikor a kiselőadását gyakorolta, nem számított ennyi kérdésre. Mindaz, amit ő kezdettől fogva nyilvánvalónak gondolt, a többiekben még csak fel sem merült. Annak idején épp ezért nem adta tanításra a fejét. Ahogy most az arcokat figyelte, teljes értetlenséget olvasott le róluk.

– Jól van – mondta. – Vegyük újra az elejétől! Volt valami a Ganymedesen, ami kirobbantotta a háborút. Ezenkívül ott volt még a titkos laboratórium, ahol olyanok dolgoztak, akik legalább a támadásról előre tudtak.

– Megvan – nyugtázta Alex.

– Oké – folytatta Prax. – A laborban a protomolekula nyomaira bukkantunk, meg egy halom indulni készülő emberre. És amikor odaértünk, csupán félútig kellett harcolnunk, hogy beljebb jussunk. Ezután már valami más haladt előttünk, és gyilkolt le mindenkit.

– Hé! – szólalt meg Amos. – Úgy gondolod, hogy ugyanaz a genya volt, amelyik feljutott a Rocira?

Prax elharapta a „nyilván” szót, mielőtt az elhagyhatta volna a száját.

– Valószínűleg – felelte helyette. – És úgy tűnik, hogy az első támadásban egynél több ilyen vett részt.

– Szóval kettő szabadult el? – kérdezte Naomi, de Prax látta, hogy már ekkor megértette, mi ezzel a gond.

– Nem, mivel tudták, hogy ez fog történni. Az egyik akkor szabadult el, amikor Amos visszadobta a gránátot. Egyet pedig szándékosan engedtek szabadon. De ez nem számít. Az számít, hogy a protomolekulát emberi testek átalakítására használják, és nem képesek tökéletes biztonsággal irányítani. A program, amit beléjük raknak, csődöt mond.

Prax bólintott, mintha ezzel el tudná érni, hogy kövessék a gondolatmenetét. Holden a fejét ingatta, kivárt, aztán bólintott.

– A bomba – mondta.

– A bomba – értett egyet Prax. – Ugyan nem tudhatták előre, hogy a második valami elszabadul, felszerelték egy erős gyújtóbombával.

– Ah! – szólalt meg Alex. – Már értem! Úgy gondolod, tisztában voltak azzal, hogy előbb-utóbb önállósodik, ezért aztán úgy szerkesztették meg, hogy felrobbanjon, amint kezelhetetlenné válik.

Az űr mélyén egy hegesztőszerkezet siklott át a félig megépített hajó teste előtt, a fellobbanás hirtelen éles fényt vetett a pilóta fellelkesült tekintetére.

– Így van – válaszolta Prax. – De az is lehetséges, hogy kisegítő fegyverzet, vagy olyan töltet, amit a valaminek el kellett volna juttatnia valahova. Szerintem vészbiztosíték. Valószínűleg az, de jó néhány más dolog is lehet.

– Oké, de hátrahagyta – vetette ellen Alex.

– Idővel kilökte magából a bombát – mondta erre Prax. – Érted? Úgy döntött, hogy átkonfigurálja magát, hogy eltávolítsa a töltetet. Nem azért helyezte el, hogy elpusztítsa a Rocit, habár ez is lehetett vele a célja. Nem egy előre meghatározott célponthoz juttatta el. Egyszerűen elhatározta, hogy megszabadul tőle.

– És tudta, hogy ezt kell tennie…

– Elég okos ahhoz, hogy felismerje a veszélyt – magyarázta Prax.

– A mechanizmusról még nincs elképzelésem. Lehet, hogy kognitív, vagy hálózatvezérelt, vagy valamiféle módosított immunválasz.

– Oké, Prax. Szóval, ha a protomolekula előbb-utóbb képes lerázni bármiféle béklyót, amivel korlátozni próbálják, és irányíthatatlanná válik, ez hogyan érint minket?

Visszakerülünk oda, ahonnan elindultunk, gondolta Prax, és belekezdett annak az információnak a taglalásába, amit eredetileg megosztani kívánt velük.

– Azt jelenti, hogy bárhol legyen is a központi labor, vagyis az a hely, amire nem eresztettek rá egyetlen olyan valamit sem, kellően közel kell lennie a Ganymedeshez, hogy befoghassák, mielőtt levetné magáról a pórázt. Nem tudom, ez mennyi időt jelent, de fogadok, hogy ők sincsenek tisztában ezzel. Vagyis minél közelebb, annál jobb.

– A Jupiter egyik holdján vagy egy titkos állomáson lehet – állapította meg Holden.

– A Jupiter-rendszerben nem lehet titkos állomás – mondta Alex.

– Túlságoan nagy a forgalom. Valaki felfigyelne rá. A francba is, egykor ez számított a naprendszeren kívüli csillagászat központjának, amíg ki nem jutottunk az Uránuszig. Ha bármit elhelyezel a közelben, a csillagvizsgálók rögtön felkapják a vizet, mert összemaszatolja a képeiket, ugye?

Naomi dobolni kezdett az asztallapon, a halk koppanások a szellőzők fémlemezein kicsapódó pára csöpögésére emlékeztettek.

– Nos, a kézenfekvő választás az Europa – mondta.

– Az Io – javította ki Prax, és türelmetlenség bujkált a hangjában.

– A pénz egy részét arra használtam fel, hogy utánanézzek a mutagénkutatáshoz használt aromás aminok és nitroarének után kifizetett vámilletékeknek. – Szünetet tartott. – Nem gond, hogy ezt tettem, ugye? Hogy költöttem a pénzből?

– Erre gyűjtöttük össze – válaszolta Holden.

– Oké, tehát az olyan mutagének adásvételét, amelyek csak azután lépnek működésbe, hogy aktiválták őket, rendkívül szigorúan ellenőrzik, mivel biológiai fegyverek kifejlesztésére használhatók, ám ha ilyen biológiai lépcsőzetes leépüléssel és korlátozó rendszerekkel igyekszik dolgozni valaki, mindenképp szüksége van rájuk. A készletek java része a Ganymedesre került, de folyamatosan szállítottak belőle az Europára is. És amikor utánakerestem ennek, nem találtam rá a végső felhasználóra. Mivel az Europáról mindent továbbszállítottak két órával azután, hogy odaért.

– Az Ióra – mondta Holden.

– Célállomást nem adtak meg, de az anyagok szállítótartályainak földi és marsi specifikációknak kell megfelelnie. Rendkívül drágák. Az Europára érkező készletek szállítótartályait pedig egy Ióról útnak indított szállítóhajóval vitték vissza a gyártónak, hogy ott jóváírják azokat.

Prax levegőt vett. Mintha a fogát húzták volna ki az imént, de meglehetősen biztosra vette, hogy mindent megértetett, amivel ha nem is minden kétséget kizáróan, de kellő erővel bizonyíthatta a feltevését.

– Jó – szólalt meg Amos, és csaknem három szótagnyira elhúzta a szót. – Tehát a rosszfiúk valószínűleg az Ión lehetnek.

– Igen – felelte Prax.

– A picsába is, doki. Mondhattad volna egyszerűen ezt.

A tolóerő biztosította nehézkedés teljes egy g-t tett ki, de a Tycho Állomás alig észrevehető Coriolis-hatása nélkül. Prax a kajütjében ült, és a kézi terminálja fölé hajolt. Fizikai értelemben semmi sem változott.

A falakat még mindig szűknek és fojtogatónak találta. A légvisszaforgató továbbra is kattogott és zümmögött. Ám most ahelyett, hogy az elszigeteltség érzete nyomasztotta volna, Prax egy kiterjedt emberi hálózat középpontjában érezte magát, akik mind ugyanazon célért küzdöttek.

MR. MENG. LÁTTAM AZ ÖNRŐL KÉSZÜLT HÍRADÁST ÉS EGYÜTT ÉRZEK ÖNNEL ÉS IMÁDKOZOM ÖNÉRT. SAJNÁLOM, HOGY NEM KÜLDHETEK PÉNZT, MIVEL ALAPON ÉLEK, DE CSATOLTAM AZ EGYHÁZKÖZÖSSÉGEM HÍRLEVELÉT. REMÉLEM, ÉPEN ÉS EGÉSZSÉGESEN SIKERÜL RÁTALÁLNIA A KISLÁNYÁRA.

Prax mostanra összerakott egy formalevelet, amivel a szokásos jóakarói üzenetekre válaszolt, és azon tanakodott, valamiféle szűrőt kellene találnia az efféle levelek beazonosítására, hogy automatikus választ küldhessen a konzervszöveggel. Mindössze az tartotta vissza, hogy nem tudta, mennyire pontosan lenne képes beállítani a szűrési feltételeket, és nem szerette volna, ha bárki úgy érezné, hogy természetesnek veszi az együttérzésüket. És végtére is semmi más feladata nem volt a Rocinantén.

AZÉRT ÍROK MAGÁNAK, MERT TALÁN OLYAN INFORMÁCIÓVAL SZOLGÁLHATOK, AMELY SEGÍTHET VISSZAKAPNIA A KISLÁNYÁT. EGÉSZEN FIATAL KOROM ÓTA ÁLMODOK MEG HATÁROZOTTAN JÖVŐBELI ESEMÉNYEKET, ÉS HÁROM NAPPAL AZELŐTT, HOGY MEGLÁTTAM JAMES HOLDEN BESZÁMOLÓJÁT MAGÁRÓL ÉS A KISLÁNYÁRÓL, ÁLMOMBAN MEGJELENT MEI. A LUNÁN VOLT EGY VILÁGÍTÁS NÉLKÜLI KIS HELYEN, ÉS RETTENETESEN FÉLT. PRÓBÁLTAM MEGVIGASZTALNI, DE MOST MÁR BIZTOSRA VESZEM, HOGY MAGÁNAK KELL MEGTALÁLNIA ŐT A LUNÁN VAGY EGY AHHOZ KÖZELI PÁLYÁN.

Prax természetesen nem válaszolt mindenre.

Az út az Ióra nem lesz hosszabb, mint amennyi idő ahhoz kellett, hogy a Tychóra eljussanak. Valószínűleg még rövidebb lesz, hiszen nem kell számolni a káosszal, amelyet a potyautasként velük utazó protomolekula okozott azzal, hogy lyukat robbantott a raktérben. Ha Prax túl sokáig elmélkedett ezen, viszketni kezdett a tenyere. Tudta, hol találja Meit – és azt is, hol járt korábban. Minden órával közelebb került hozzá, és a jótékonysági számlájára érkező minden egyes üzenet egy kevéssel több hatalmat biztosított neki. Jelentkezhet valaki más, aki tudja, kicsoda és jelenleg mivel foglalkozik Carlos Merrian.

Néhányukkal üzenetváltást kezdeményezett, többnyire videókat küldtek egymásnak. Beszélt egy biztonsági ügynökkel a Ceres Állomásról, aki elvégezte neki a vámilleték utáni nyomozás egy részét, és valóban kedves embernek tűnt. Váltott pár videoüzenetet egy marsi gyásztanácsadóval, mielőtt az a nyugtalanító gyanúja támadt, hogy a nő rá akar hajtani. Egy egész iskolára való – legalább száz – gyerek egy Mei és a visszatérése tiszteletére komponált, a spanyol és francia nyelvet keverő dal felvételét küldte el neki.

Felfogta, hogy semmi sem változott. Még mindig annak volt a legnagyobb az esélye, hogy Mei halott, vagy legalábbis sohasem láthatja már viszont. De az, hogy ennyien – és ilyen állhatatosan – hajtogatták, hogy minden rendben lesz, hogy azt remélik, hogy minden rendben lesz, hogy szurkolnak neki, kevésbé engedte, hogy elkeseredjen. Valószínűleg a csoportos megerősítés hatott így. Az effektus gyakorinak számított némelyik haszonnövényfajnál: egy beteg vagy szenvedő növényt egészséges társak közösségébe ültettek át, és annak állapota a közelségüknek köszönhetően feljavult, még akkor is, ha a termőtalajt és a vizet elkülönítve kapta. Igen, a hatást vegyszerek adták át, de az emberek társas lények, és amikor egy nő mosolyog vissza rád a képernyőről, és a tekintete mintha a lelked mélyéig hatolna, és azt mondja, amit hallani akarsz, gyakorlatilag lehetetlen egyáltalán nem hinni neki.

Önző dolog volt, és Prax tudta ezt, ugyanakkor könnyen rá lehetett szokni. A folyamatosan beérkező adományokra már nem is figyelt, miután megbizonyosodott róla, hogy az összegyűlt összeg elég ahhoz, hogy a hajót eljuttassa az Ióra. Holden odaadta neki a költségvetés-tervezetet és a költségeket részletező táblázatot, de Prax nem tudta elképzelni, hogy Holden becsapná, így az alján szereplő végösszegtől eltekintve alig vetett néhány pillantást rá. Amint megvolt a szükséges tőke, már nem érdekelte a pénz.

A megjegyzések foglalták le az idejét és a figyelmét.

Hallotta Alexet és Amost a hajókonyhában, ahogy nyugodt és baráti hangnemben társalognak. Ez arra emlékeztette, amikor közös épületben lakott másokkal az egyetemen. A többiek hangjának, jelenlétének és a hangokból származó biztonságérzetnek a tudatára. Nem sokban különbözött attól, amikor a bejövő üzenetek folyamát olvasgatta.

NÉGY ÉVVEL EZELŐTT ELVESZÍTETTEM A FIAMAT, DE MÉG ÍGY SEM TUDOM ELKÉPZELNI, MIN MEHET ÁT MOST. BÁRCSAK TÖBBET TUDNÉK TENNI ÖNÉRT.

A lista alig pár tucatnyi üzenetre fogyott. A hajó önkényes időszámítása szerint délutánra járt, Prax mégis rettenetesen álmosnak érezte magát. Azt fontolgatta, hogy a még hátralévő üzeneteket esetleg meghagyja délutánra, majd úgy határozott, hogy mégis végigolvassa azokat, de nem feltétlenül válaszol mindegyikre. Alex felkacagott. Aztán már Amos is vele nevetett.

Prax megnyitotta az ötödik üzenetet.

BETEG, ELFAJZOTT, PERVERZ ÁLLAT VAGY, ÉS HA EGYSZER MEGTALÁLLAK, ISTENRE ESKÜSZÖM, HOGY MAGAM NYÍRLAK KI. A HOZZÁD HASONLÓKAT HALÁLRA KÉNE DUGATNI, CSAK HOGY TUDJÁK, MILYEN ÉRZÉS, AMIKOR MEGERŐSZAKOLNAK VALAKIT.

Prax rémülten levegőért kapott. A testében érzett hirtelen fájdalmat olyannak érezte, mintha hatalmas erővel gyomorszájon vágták volna. Kitörölte az üzenetet. Még egy érkezett, aztán három újabb. Aztán egy tucat. Prax rettegve megnyitotta az egyik frisset.

REMÉLEM, MEGDÖGLESZ

– Nem értem – motyogta Prax a terminálnak. A kegyetlen rosszindulat hirtelen, folyamatos és teljességgel megmagyarázhatatlan volt. Legalábbis addig, amíg meg nem nyitotta az egyik üzenetet, amiben egy nyilvános hírműsor linkjét találta. Prax beütötte a kérelmet, és öt perccel később a képernyője elsötétedett, majd az egyik nagy földi hírszolgáltató logója villant fel kéken egy pillanatra, aztán a műsor címe – Vágatlanul a Pokolból – jelent meg.

Amikor eltűnt a logó, Nicola nézett vissza rá. Prax a vezérlőhöz kapott abban a meggyőződésben, hogy valahogy a magánüzenetei közé keveredett, miközben pontosan tudta, hogy nem ez történt. Nicola megnedvesítette az ajkát, egy pillanatra félrefordult, aztán vissza a kamerába. Fáradtnak tűnt. Kimerültnek.

– Nicola Malkónak hívnak. Régebben Praxidike Meng felesége voltam, azé a férfié, aki nyilvánosan kért segítséget, hogy megkereshesse a kislányunkat… a kislányomat, Meit.

Egy könnycsepp gördült végig az arcán, és nem törölte le.

– Csupán azt nem tudják… azt nem tudja senki… hogy Praxidike Meng egy emberbőrbe bújt szörnyeteg. Amióta különváltam tőle, próbáltam visszakapni Meit. Azt hittem, hogy csak velem bánik ilyen kegyetlenül. Nem gondoltam volna, hogy őt is bántani fogja. De olyan információ jutott el hozzám néhány barátom révén, akik a Ganymedesen maradtak, miután én elköltöztem…

– Nicola! – szólalt meg Prax. – Ne! Ne tedd ezt!

– Praxidike Meng erőszakos és veszélyes ember – jelentette ki Nicola. – Mei édesanyjaként meggyőződésem, hogy a kislányunkat érzelmileg, testileg és szexuálisan is bántalmazta, amióta otthagytam őt. És hogy az állítólagos eltűnése a Ganymedesen kitört zavarok idején csupán annak elleplezésére szolgál, hogy végül megölte.

Most már megállíthatatlanul ömlöttek Nicola könnyei, de a hangja és a tekintete éppoly hideg maradt, akár a múlt heti hal.

– Magamon kívül senki mást nem hibáztatok – mondta. – Nem lett volna szabad eljönnöm anélkül, hogy elhozom a kislányomat is…

Harminchetedik fejezet: Avasarala

Magamon kívül senki mást nem hibáztatok – mondta a könnyes szemű nő, Avasarala pedig megállította a műsort, és hátradőlt a székében. A szíve szaporábban vert, mint szokott, és érezte, ahogy gondolatok úszkálnak közvetlenül a tudata felszíne alatt. Úgy érezte, hogy ha valaki a koponyájához szorítaná a fülét, hallhatná az agya duruzsolását.

Bobbie a baldachinos ágyon ült. Alatta kicsinek tűnt a fekhely, amely önmagában nem akármilyen hatást keltett. Egyik lábát maga alá húzta, előtte valódi kártyapakli hevert szabályosan kiterítve a zöld-arany ágytakarón. A pasziánszról azonban megfeledkezett. A marsi a nőre szegezte a tekintetét, Avasarala pedig érezte, hogy mosolyra húzódik a szája.

– Ne bassza meg! – szólalt meg. – Ezek beszartak tőle.

– Ki szart be kitől?

– Errinwright támadásba lendült Holden meg a kis Meng geci ellen, bárki legyen is a fazon. Ténylegesen rákényszerítették, hogy tegyen valamit. Ezt még nekem sem sikerült elérnem nála.

– Ugye nem hiszi, hogy a botanikus kamatyolt a kölykével?

– Nem kizárt, de ez – megérintette az exfeleség kimerevített, könnyes arcát – egyértelműen lejárató kampány. Egy heti fizetésbe fogadok magával, hogy együtt ebédeltem a nővel, aki koordinálja.

Bobbie kétkedő arckifejezése láttán Avasarala még szélesebben elmosolyodott.

– Ez az első valóban jó dolog – mondta Avasarala –, ami azóta történt velünk, hogy felkerültünk erre a lebegő kéjtanyára. Neki kell látnom a munkának. De az Isten verje meg, bárcsak az irodámban lehetnék!

– Kér egy kis teát?

– Gint! – felelte, és bekapcsolta a kamerát a terminálján. – Ünneplünk.

A fókuszablakban kisebbnek tűnt, mint amekkorának érezte magát. A szobákat úgy tervezték, hogy magukra vonják a figyelmet, bármilyen szögben állítja is be magát, mintha egy képeslap foglya lenne. Bárki, aki a jachton utazott, eldicsekedhet vele anélkül, hogy egyetlen szót szólna róla, viszont a gyenge gravitáció mellett a haja szanaszét állt, mintha épp most kelt volna ki az ágyból. Mi több, érzelmileg kimerültnek és testileg leharcoltnak tűnt.

Tedd félre!, biztatta magát. Vedd elő a maszkot!

Mély lélegzetet vett, trágár kézjelet mutatott a kamerának, aztán beindította a felvételt.

– Souther admirális! – mondta. – Hálás köszönet a legutóbbi üzenetért. Felkeltette valami a figyelmemet, amiről úgy gondoltam, magát is érdekelheti. Úgy tűnik, valaki megint megutálta James Holdent. Ha most a flottával lennék, nem pedig a kibaszott naprendszerben sétahajókáznék, meghívnám egy csésze kávéra, hogy megbeszéljük a dolgot, ám mivel ez nem lehetséges, meg fogom nyitni magának néhány személyes fájlomat. Egy ideje szemmel tartom Holdent. Nézzen bele az anyagomba, és mondja el, ugyanazt látja-e, mint én!

Elküldte az üzenetet. A következő logikus lépés az lett volna, hogy kapcsolatba lép Errinwrighttal. Ha az lett volna a helyzet, amit mindketten színleltek, értesítette és bevonta volna. Egy hosszú pillanatig azon morfondírozott, kövesse-e a protokollt, és továbbra is színleljen-e. Jobbról Bobbie magasodott fölé, és halk koccanással letette a gines poharat az asztalra. Avasarala felvette és egy apró kortyot ivott belőle. Mao saját márkájú ginjének még a kevéske zöldcitrom nélkül is fenséges íze volt.

Neeem. Errinwright feldughatja magának. Megnyitotta a címtárát, és sorra lapozta a névjegyeket, amíg rá nem talált arra, amit keresett, aztán megnyomta a felvétel gombot.

– Ms. Corlinowski, az imént láttam azt a kiszivárogtatott videót, amelyen azzal vádolják Praxidike Menget, hogy megkefélte a cuki kis ötéves lányát. Az EN sajtóosztálya pontosan mikor vált kibaszott válóperes bírósággá? Ha kiderül, hogy mi állunk emögött, szeretném tudni, kinek a lemondását kell majd átadnom a hírcsatornáknak, és ebben a pillanatban azt gyanítom, hogy a magáét. Üdvözlöm Richardot, és keressen meg, mielőtt puszta rosszindulatból kipenderítem a tehetségtelen seggét.

Lezárta, és elküldte a felvételt.

– Ő szervezte meg ezt? – érdeklődött Bobbie.

– Lehetséges – felelte Avasarala, és megint belekortyolt a ginbe. Túlságosan finom volt. Ha nem vigyáz, rengeteget meg fog inni belőle. – Ha nem, meg fogja keresni a bűnöst, és ezüsttárcán fogja felkínálni nekem a fejét. Emma Corlinowski egy gyáva féreg. Épp ezért szeretem.

Az ezt követő egy órában még tucatnyi üzenetet küldött el, egyik színi előadást a másik követte. Felelősségvizsgálatba kezdett Meng exfeleségét és azt illetően, hogy az EN beperelhető-e becsületsértésért. Riadóztatta a ganymedesi segélyakció szervezését, hogy minden fellelhető anyagot szerezzenek meg neki Mei Mengről és az utána folytatott kutatásról. Kiemelt fontosságú kéréseket nyújtott be, hogy azonosítsák a Holden videóján látható orvost meg a nőt, aztán húszperces csapongó üzenetet küldött az adatrögzítésnél dolgozó egyik régi kollégájának, egy rövid, szűkszavú kéréssel, hogy szerezze meg neki ugyanezt az információt.

Errinwright átírta a játék szabályait. Ha Avasarala szabadon cselekedhetett volna, nem lehetne megállítani. Így azonban abból kellett kiindulnia, hogy minden lépését azonnal lajstromba veszik, és tüstént válaszolnak rá. De Errinwright és a szövetségesei is emberek voltak, és ha Avasarala szüntelenül küldi ki a hosszú és mézesmázos utasításokat és kéréseket, talán elkerüli valami a figyelmüket. Vagy valamelyik hírcsatorna egyik alkalmazottja felfigyel a fokozott tevékenységre, és utánanéz. Vagy, ha mást nem, egy álmatlan éjszakát okoz Errinwrightnak.

Ennyivel gazdálkodhatott. Nem sokkal. A politika és hatalom kifinomult táncában szerzett sok éves tapasztalat olyan elvárásokat és reflexeket alakított ki benne, amelyek az adott helyzetben nem nyilvánulhattak meg a megfelelő formában. A fáziskésés az idegeire ment, és frusztrált dühét azon töltötte ki, akinek épp az üzenetet rögzítette. Úgy érezte magát, mint egy világklasszis muzsikus, akit kiállítanak egy teljesen megtelt nézőtér elé, aztán fésűt és selyempapírt nyomnak a kezébe.

Észre sem vette, mikor itta meg a ginét. Egyszerűen a szájához emelte a poharat, és kiderült, hogy üres, aztán rájött, hogy ez már nem először történik meg. Öt óra telt el. Ez idáig hárman válaszoltak neki a csaknem ötven üzenetre, amit elküldött. Ezt nem magyarázhatta kizárólag a fáziskéséssel. Valaki más igyekezett csökkenteni a károkat.

Nem tudatosodott benne, hogy éhes, amíg Cotyar be nem jött hozzá egy tányérral, és vele együtt be nem áradt a currys bárány és a görögdinnye illata. Gyomra hangos kordulással ébredt fel, és Avasarala kikapcsolta a terminálját.

– Az életemet mentette meg – fordult a férfihoz, és az íróasztalra mutatott.

– Draper őrmester ötlete volt – felelte Cotyar. – Miután harmadszorra sem felelt a kérdésére.

– Nem emlékszem rá – mondta Avasarala, miközben Cotyar lerakta elé a tányért. – Nincsenek szolgálók ezen az izén? Miért maga hozza be az ételemet?

– De vannak, asszonyom. Én nem engedem be őket ide.

– Ez talán túlzásnak tűnik. Ideges, ugye?

– Ahogy mondja.

Avasarala gyorsan evett. Sajgott a háta, a bal lába elzsibbadt, mert ülés közben túl sokáig nem változtatott a helyzetén. Fiatal nőként sosem szenvedett ilyesmitől. Ugyanakkor még hiányzott az a képessége, hogy maró megjegyzéseket tegyen az Egyesült Nemzetek minden fontosabb figurájára, mégis elérje, hogy komolyan vegyék. Az idő megfosztotta a testi erejétől, de cserébe hatalmat adott. Korrekt üzlet volt.

Alig bírta kivárni, hogy elfogyjon az étel, és miközben az utolsó falatokat nyelte, már be is kapcsolta a terminálját. Négy üzenet várta. Southeré – az Isten áldja meg az aszott kis szívét. A jogi tanácsból valakié, de nem tűnt ismerősnek a neve, és még valakié, akié viszont igen. Egy Michael-Jontól, ami valószínűleg a Vénusszal lehetett kapcsolatos. Megnyitotta Souther üzenetét.

A képernyőn megjelent az admirális, Avasaralának pedig vissza kellett fognia magát, hogy ne köszönjön neki. Csak egy videofelvétel volt, nem valódi beszélgetés. Gyűlölte ezt.

– Chrisjen! – szólalt meg az admirális. – Óvatosabbnak kellene lennie a rengeteg információval, amit küld nekem. Még a végén Arjun féltékenykedni kezd. Nem tudtam róla, hogy Jimmy barátunknak része volt a legutóbbi felfordulás kiváltásában is.

Jimmy barátunk. Nem mondta ki Holden nevét. Ez érdekes. Arra számított, hogy valamilyen szűrési módszerrel kiszagolnák Holden nevét. Avasarala megpróbálta kitalálni, vajon Souther szerint a szűrő az ő kimenő, vagy Avasarala bejövő üzeneteit ellenőrzi-e. Ha Errinwright nem volt teljesen féleszű – márpedig nem volt az –, akkor mindkettejük mindkét irányú adatforgalmát figyelteti. Vajon valaki más miatt aggódhatott? Hány játékos ülhetett az asztalnál? Avasaralának nem állt rendelkezésére elegendő információ, amivel dolgozhatott, de legalább érdekesnek találta a helyzetet.

– Értem, miért foglalkoztatja a dolog – folytatta Souther. – Utánanézek, de tudja, az ilyesmi hogy megy. Lehet, hogy egy perc alatt ráakadok valamire, és lehet, hogy csak egy év múlva. Azért tartsuk a kapcsolatot. Épp elég történik errefelé, hogy azt kívánjam, bárcsak szaván foghatnám, és elmehetnénk együtt ebédelni. Mind alig várjuk már, hogy viszontlássuk.

Ez arcátlan hazugság volt, gondolta Avasarala. Mégis kedves volt tőle, hogy ezt mondta. A tányér alján lehúzta a villáját, egy kevés currymaradék tapadt az ezüsthöz.

Az első üzenet egy brazil akcentussal beszélő fiatalembertől érkezett, aki azt magyarázta neki, hogy az EN-nek semmi köze a Nicola Mulkóról közzétett videofelvételhez, így aztán felelősségre sem vonhatják őket ezért. A másodikat a fiú felettese küldte, elnézést kért miatta, és megígérte, hogy még aznap eljuttat hozzá egy teljes körű jelentést, ami már sokkal megfelelőbbnek tűnt. Az okosabbja még mindig tartott tőle. A gondolatot táplálóbbnak érezte a bárányhúsnál is.

Amikor a képernyő felé nyúlt, a hajó megbillent alatta, a gravitáció kissé oldalra húzta. Az íróasztalra tette a kezét, a currytől és a gin maradékától kavarogni kezdett a gyomra.

– Számítottunk erre? – kiáltotta.

– Igen, asszonyom – válaszolta Cotyar a szomszéd szobából. – Betervezett pályamódosítás.

– A kibaszott irodában bezzeg sosem történhet ilyen – jegyezte meg, aztán Michael-Jon tűnt fel a képernyőn. Egy kissé zavartnak tűnt, de lehet, hogy csupán a nem megfelelő szögből látszott az arca. Avasaralát émelyítő félelem kerítette hatalmába.

Egy pillanatig megint az Arboghast lebegett előtte, miközben darabjaira esett szét. Önkéntelenül megállította a felvételt. A tudata legmélyén valami azt súgta neki, hogy forduljon el. Hogy ne akarja tudni.

Nem volt nehéz megérteni, Errinwright, Nguyen és a titkos társaságuk miért nem vett tudomást a Vénuszról, az idegen zűrzavarról, ami fokozatosan renddé, sőt, több mint renddé alakult át. Ő is érezte: az atavisztikus félelmet, mely a fejében motoszkált. Mennyivel könnyebb visszatérni a régi játszmákhoz, a régi sémákhoz, a háborúskodás és konfliktusok, a megtévesztés és a halál múltbéli formáihoz. Mindez bármennyire szörnyűségesnek hatott, megszokott volt. Ismerős.

Kislányként Avasarala megnézett egy filmet egy férfiról, aki látta Isten arcát. A film első órájában a férfi Afrika déli partjainál tengette az alapon élők szürke hétköznapjait. Amikor megjelent előtte Isten arca, a férfi tíz percen át csak jajveszékelt, aztán újabb tíz percig azt mutatta a film, hogyan rakja össze újra önmagát, hogy ugyanazt az értelmetlenül ostoba életet élhesse, mint az elején. Avasarala utálta a filmet. Most azonban kis híján megértette. Az elfordulás volt a természetes reakció. Még ha idióta, önpusztító és üres reakció volt is, ez tűnt természetesnek.

Háború. Öldöklés. Halál. Mindahhoz az erőszakhoz, amit Errinwright meg az emberei – és Avasarala biztosra vette, hogy szinte mindannyian férfiak voltak – elfogadtak, azért vonzódtak, mert megnyugtatónak érezték. Ők pedig rettenetesen féltek.

Nos, ő is.

– Beszariak – mondta ki hangosan, és újra elindította a lejátszást.

– A Vénusz gondolkodni tud – vágott a közepébe Michael-Jon köszönés vagy udvariaskodás helyett. – A jelelemző csapattal végigfuttattam a víz és elektromos áramlatok hálózatából észlelt adatokat, és azonosítottuk a modellt. Csupán hatvan százalékos a fedés, de ezt többnek tartom véletlen egybeesésnél. Természetesen más az anatómiája, de a funkcionális szerkezet leginkább ahhoz hasonít, amikor egy cetféle térbeli feladványokat igyekszik megoldani. Persze még mindig ott van a magyarázati szakadék problémája, és ebben nem segíthetek, de abból, amit láttunk, egészen biztosra veszem, hogy a megfigyelt alakzatok arra utaltak, hogy gondolkodik. Tényleges gondolatokra, mint amikor a neutronok kisülnek.

Belenézett a kamerába, mintha azt várná, hogy Avasarala valamit feleljen neki, és kissé csalódottnak tűnt, amiért nem tette.

– Gondoltam, jó, ha tudja – mondta a férfi, aztán lezárta a felvételt.

Mielőtt Avasarala megfogalmazhatta volna a válaszát, új üzenet érkezett be Southertől. Avasarala a kissé szégyellnivaló hála és megkönnyebbülés érzésével nyitotta meg.

– Chrisjen! – szólalt meg az admirális. – Akadt egy kis gondunk. Ellenőriznie kellene a Ganymedesre vezényelt haderőket, aztán jelezzen vissza, hogy ugyanarra gondolunk-e.

Avasarala összeráncolta a szemöldökét. A fáziskésés mostanra több mint huszonnyolc percre nőtt. Beütött egy szokványos kérést, megsürgette, aztán felállt. A hátát egyetlen masszív csomónak érezte. Kiment a lakosztály társalgójába. Bobbie, Cotyar és még három férfi körben ültek, mindegyik kártyalapokat tartott a kezében. Pókereztek. Avasarala megindult feléjük, a lábát csípőből átgördítve, amikor fájt valamelyik mozdulat. Az alacsonyabb gravitációban valami miatt megfájdultak az ízületei. Komótosan letelepedett Bobbie mellé.

– A következő osztásnál én is beszállok – mondta.

Az utasítást Nguyen adta ki, és első pillantásra úgy tűnt, mintha semmi értelme nem lenne. Hat EN-rombolót parancsoltak el a Ganymedes körüli járőrözésből, és küldtek el magas gyorsulással egy lényegében sehová sem vezető útvonalon. Az első jelentésekből kiderült, hogy miután tisztességes ideig eltűnődtek azon, vajon mi a fasz történhetett, a marsiak hasonló hajókülönítményt indítottak útnak ugyanezen az útvonalon.

Nguyen készült valamire, Avasaralának pedig a leghalványabb fogalma sem volt róla, mi lehet az. De Souther elküldte neki az anyagot, és úgy gondolta, hogy meg fog látni valamit.

Újabb fél órába telt megtalálnia. Holden Rocinantéja könnyű égetéssel megindult a Tycho Állomásról a Jupiter-rendszer felé. Lehet, hogy a KBSz-nél bejelentette az útitervet, de a Földet és a Marsot semmiről sem informálta, ami annyit tett, hogy Nguyen őt is figyeltette.

Nem egyszerűen féltek tőle. Végezni akartak vele.

Avasarala egy hosszú pillanatig csak ült szótlanul, mielőtt felállt, és visszament a kártyázókhoz. Cotyar és Bobbie épp egy nagy tétben játszott parti végén jártak, ami annyit tett, hogy a zsetonkén használt apró csokoládészeletek halma már csaknem öt centiméter magasan állt.

– Mr. Cotyar! – szólalt meg Avasarala. – Draper őrmester! Jöjjenek velem, kérem!

A kártyalapok azonnal eltűntek. Az emberei idegesen néztek egymásra, miközben Avasarala visszament a hálószobájába. Óvatosan betette mögöttük az ajtót. Még csak nem is kattant.

– Olyasmit készülök tenni, amivel esetleg kihúzom a gyufát – jelentette be. – Ha ezt megteszem, egészen más színben tűnhet fel a helyzetünk.

Cotyar és Bobbie sokatmondóan összenéztek.

– Szükségem lenne pár dologra a raktérből – közölte Bobbie.

– Értesítem az embereket – válaszolta Cotyar.

– Tíz percet kapnak.

A Guanshiyin és a Rocinante közötti fáziskésés még mindig túl hosszúnak számított ahhoz, hogy beszélgethessenek, azonban annál rövidebb, mint amennyi idő a Földdel való üzenetváltáshoz kellett. Az érzés, hogy ennyire messze került az otthonától, kissé elszédítette Avasaralát. Cotyar lépett be a szobába, és odabiccentett neki. Avasarala megnyitotta a terminálját, majd irányított sugárnyaláb-kapcsolat létesítését kérte. Megadta a Rocinante transzponderkódját. Egy perc sem kellett, és megérkezett a válasz, hogy a kapcsolatlétesítést elutasították. Avasarala elmosolyodott magában, aztán csatornát nyitott a vezérlőteremhez.

– Itt Avasarala helyettes államtitkár beszél – mondta, mintha más is bejelentkezhetett volna helyette. – Mi a fasz gondjuk akadt az irányított sugárnyalábbal?

– Elnézést, államtitkár asszony – felelte egy kék szemű és rövidre vágott szőke hajú fiatalember. – Ez a kommunikációs csatorna pillanatnyilag nem áll rendelkezésre.

– És mi a picsáért nem?

– Nem áll rendelkezésre, asszonyom.

– Rendben. Nem a rádión akartam megtenni, de ha kell, úgy is üzenhetek.

– Sajnos ez nem lehetséges – felelte a fiú. Avasarala mély lélegzetet vett, aztán a fogai között eresztette ki a levegőt.

– Kapcsolja a kapitányt!

Egy pillanattal később a kép ugrott egyet. A kapitány sovány arcú férfi volt, egy ír szetter barna szemével. Szájának és vértelen ajkainak állása elárulta Avasaralának, hogy tudta, mi következik – legalábbis körvonalakban. Avasarala egészen rövid ideig csak bámult a kamerába. Ezt a trükköt még kezdő korában tanulta meg. Ha a képernyőn megjelenő arcot nézi, azt az érzést kelti a személyben, hogy látja őt. Ha azonban egyenesen a lencse parányi fekete pontjába bámul, az olyan, mintha csak átnézne rajta.

– Kapitány! El kell küldenem egy rendkívül fontos üzenetet.

– Nagyon sajnálom. Technikai problémák akadtak a kommunikációs rendszerrel.

– Van kisegítő rendszerük? Egy közvetítő, amit hirtelenjében üzembe helyezhetünk? Bármi?

– Jelenleg nincs.

– Hazudik nekem – jelentette ki Avasarala. Majd miután a kapitány nem válaszolt, így folytatta: – Hivatalosan megkérem, hogy kapcsolja be a jacht vészjelzőjét, és hajtson végre pályamódosítást a legközelebbi segítségnyújtásra alkalmas hely felé.

– Ezt nem fogom tudni megtenni, asszonyom. Amennyiben türelemmel lenne, biztonságban és egy darabban eljuttatjuk a Ganymedesre. Biztosra veszem, hogy bármely szükséges javítást el tudnak majd végezni ott.

Avasarala közelebb hajolt a terminálhoz.

– Felmehetek, és személyesen is megvitathatjuk a problémát – mondta. – Kapitány! Ugyanúgy ismeri a törvény, mint én. Kapcsolja be a segélyhívó jelzést, és bocsássa rendelkezésemre a kommunikációs lehetőségeket!

– Asszonyom, ön Jules-Pierre Mao vendége, és én tiszteletben tartom ezt. De a hajó tulajdonosa Mr. Mao, és én neki tartozom felelősséggel.

– Tehát a válasza: nem.

– Nagyon sajnálom.

– Hibát követ el, faszfej – felelte Avasarala, majd bontotta a kapcsolatot.

Bobbie lépett be a szobába. Tekintete sugárzott, és éhséget lehetett kiolvasni belőle, mint amikor a szaladó kutya nyakán megfeszül a póráz. A nehézkedés egy fokot eltolódott. Enyhe pályamódosítás, de nem irányváltoztatás.

– Hogy ment? – érdeklődött Bobbie.

– Ezt a járművet ezennel törvény-és normasértőnek nyilvánítom

– jelentette ki Avasarala. – Cotyar, maga a tanú erre.

– Ahogy gondolja, asszonyom.

– Akkor jól van. Bobbie! Vegye át az irányítást nekem a kibaszott hajó felett!

Harmincnyolcadik fejezet: Bobbie

Mi mást óhajt még tőlünk? – kérdezte Cotyar. Két embere épp az ALKALMI ÖLTÖZET feliratú hatalmas ládát cipelte be Avasarala szobájába. Nagyméretű bútortargoncát használtak hozzá, és közben fel-felnyögtek az erőfeszítéstől. Bobbie páncélja még gyengéd negyed g mellett is több mint száz kilót nyomott.

– Biztos, hogy nincs bekamerázva a szoba? – kérdezte Bobbie. – Sokkal sikeresebb lehet az akció, ha fogalmunk sincs arról, mi készül.

Cotyar vállat vont.

– Nincs egyetlen olyan működő megfigyelő műszer se benne, amit észlelni tudtam volna.

– Akkor jó – mondta Bobbie, és az öklével rákoppintott az üveggyapot ládára. – Nyissák ki!

Cotyar beütött valamit a kézi termináljába, és a láda zárai éles kattanással felpattantak. Bobbie lerántotta róla, és a falnak támasztotta a fedőlapot. A ládában, gumiszalagok hálójában felfüggesztve a szkafandere hevert.

Cotyar füttyentett.

– Egy Goliath III. El sem hiszem, hogy magánál hagyták.

Bobbie kivette a sisakot, és az ágyra fektette, aztán elkezdte kiemelni a hálóból a többi darabot is, aztán sorra lerakta azokat a földre.

– Azért adták át a technikusaiknak, hogy igazolják a szkafanderben tárolt video hitelességét. Amikor Avasarala megkerestette, egy szekrényben porosodott. Úgy tűnt, senkit sem érdekel, amikor elhozta onnan.

Előhúzta a szkafander jobb karját. Noha arra nem számított, hogy akár egyetlenegyet is találjon az űrruhába beépített fegyver 2 mm-es lövedékeiből, mégis meglepte, hogy teljesen kiszerelték a puskát a tokjából. Logikusnak tűnt, hogy minden fegyverzetet eltávolítanak a páncélból, mielőtt átadják azt a civileknek, ennek ellenére bosszantotta a dolog.

– A rohadt életbe! – dühöngött. – Azt hiszem, senkire sem fogok itt lövöldözi.

– Ha megtenné – szólalt meg mosolyogva Cotyar –, a lövedékeket valamennyire lelassítaná egyáltalán, amikor átszakítják a hajótestet, és hagyják kiszökni az összes levegőt?

– Nem – felelte Bobbie, miközben a szkafander utolsó darabját a földre fektette, aztán kivette az egész újbóli összerakásához szükséges szerszámokat. – De ez még az előnyömre válhat. A cucchoz tartozó fegyvert arra tervezték, hogy a golyó ehhez hasonló páncélzatot viselőkön hatoljon át. Bármi, ami átviszi az űrruhámat, valószínűleg a hajót is kilyukasztaná. Ami annyit tesz…

– A járművön szolgáló biztonságiak közül senkinek sem lesz olyan fegyvere, amivel átlőheti a páncélját – fejezte be a mondatot Cotyar.

– Ahogy mondja. Hány emberemet szeretne magával vinni?

– Egyet se – válaszolta Bobbie, és a szkafander hátuljára kattintotta az Avasarala technikusaitól kapott friss akkumulátort, és szemgyönyörködtetően zöld „teljesen feltöltve” felirat jelent meg a kezelőlapon. – Amint akcióba lendülök, ellenlépésként nyilvánvalóan megpróbálják elkapni és túszként tartani az államtitkár asszonyt. A maga dolga, hogy ezt megakadályozza.

Cotyar megint elmosolyodott. Minden vidámság nélkül.

– Ahogy gondolja.

Bobbie-nak csaknem három órájába telt összeszerelni és bevetésre kész állapotba hozni a szkafanderét. Kettőnek elegendőnek kellett volna lennie, de megbocsátott magának a plusz egyért, mivel kijött a gyakorlatból. Minél közelebb került ahhoz, hogy elkészüljön az űrruhával, annál jobban görcsbe szorult a gyomra. Ez részben a csata előtti feszültségből adódott. A tengerészgyalogosok állományában eltöltött idő pedig megtanította, hogyan használja ki ezt. Hagyja, hogy a stressz miatt mindent háromszor ellenőrizzen. A harc sűrűjében már túl késő lenne.

Ám a lelke mélyén Bobbie tudta, hogy nem kizárólag az erőszakos összecsapás lehetősége rántja görcsbe a gyomrát. Lehetetlen volt nem visszaemlékeznie arra, mi történt, amikor legutóbb viselte ezt a felszerelést. A marsi terepszínű festék vöröse több helyen lepattogzott és lekopott a felrobbanó szörnyeteg és a Ganymedes jegén való nagy sebességű csúszás miatt. A jelentéktelen szivárgás a térdénél Hillman közlegényre emlékeztette. Hillyre, a barátjára. Amikor letörölte az arclemezét, eszébe jutott, amikor utoljára beszélt Givens hadnaggyal, a közvetlen parancsnokával, egy pillanattal azelőtt, hogy a szörnyeteg kettétépte.

Amikor elkészült a szkafander, és a földön elterülve, felnyitva várta, hogy belefeküdjön, Bobbie hátán borzongás futott végig. Most először tűnt kicsinek a belseje. Koporsószerűnek.

– Nem – mondta kizárólag önmagának.

– Nem? – kérdezte Cotyar, aki a földön ült mellette, kezében a szerszámokkal, amelyekre szerinte Bobbie-nak legközelebb szüksége lehetett. Az összeszerelés közben olyan csendes volt, hogy Bobbie többé-kevésbé megfeledkezett a jelenlétéről.

– Nem félek újra magamra ölteni – mondta a nő.

– Ah – válaszolta egy biccentéssel Cotyar, aztán a szerszámosládába tette a szerszámokat. – Ahogy gondolja.

Bobbie kiegyenesedett, és kikapta a szkafander alatt viselendő fekete kezeslábast a ládából. Gondolkodás nélkül bugyira vetkőzött, majd magára öltötte a testhez feszülő ruhadarabot. Már a vezetékeket húzta ki a páncélból, és csatlakoztatta a kezeslábas különböző érzékelőihez, amikor észrevette, hogy Cotyar időközben hátat fordított neki, és hogy többnyire halványbarna nyaka céklavörössé vált.

– Ó – szólalt meg Bobbie. – Elnézést. Már olyan sokszor levetkőztem, és felvettem ezt a rajtársaim előtt, hogy bele sem gondolok.

– Felesleges mentegetőznie – felelte Cotyar, de nem fordult vissza.

– Csupán váratlanul ért.

Megkockáztatta, hogy hátrapillant a bal válla felett, és amikor látta, hogy Bobbie testét teljesen takarja már a kezeslábas, megfordult, hogy segítsen bekötnie a páncélzatot.

– Maga – kezdte volna, aztán elbizonytalanodott. – Nagyon csinos.

Most Bobbie-n volt a sor, hogy elpiruljon.

– Nem házas véletlenül? – kérdezte vigyorogva Bobbie, és örült a figyelemelterelésnek. A párzásra felhívó jelek okozta egyszerű emberi zavartság egészen elfeledtette vele a szörnyeteget.

– De igen – válaszolta Cotyar, és Bobbie tarkójánál csatlakoztatta az utolsó vezetéket. – Nagyon is. De vak nem vagyok.

– Köszönöm – mondta Bobbie, és barátságosan megpaskolta a férfi vállát. A szűk helyekkel folytatott pár pillanatnyi küzdelem után, Bobbie beült az űrruha felnyitott mellrészébe, majd beljebb csúszott, amíg a karja és a lába végig nem ért. – Gomboljon össze!

Cotyar légmentesen lezárta a mellrészt, ahogy Bobbie korábban megmutatta neki, aztán felhelyezte, és rögzítette a sisakot. Az űrruha belsejében a sisakkijelző villódzva végighaladt a rendszerindító programsoron. Lágy, szinte tudatküszöb alatti zümmögés vette körül Bobbie-t. Működésbe hozta a külső izomzatnak erőt biztosító mikromotorok és pumpák rendszerét, aztán felült.

Cotyar kérdő tekintettel bámult rá. Bobbie bekapcsolta a külső hangszórót, és kijelentette:

– Igen, idebent úgy tűnik, minden rendben. Csupa zöld jelzés.

Megerőltetés nélkül talpra állt, és ismét érezte a tagjaiban az épp hogy csak visszafojtott energiát. Tudta, hogy ha kellő erővel elrugaszkodna, komoly károkat okozva csapódna a mennyezetbe. Egy hirtelen kézmozdulattal, áthajíthatná a baldachinos ágyat a szoba túlsó végébe, vagy eltörhetné Cotyar gerincoszlopát. Ezért a hosszú kiképzés alatt elsajátított szándékos visszafogottsággal mozgott.

Cotyar a zakójába nyúlt, és előhúzott egy hagyományos pisztolyt. Bobbie tudta, hogy a biztonságiak polisztirol lövedékekkel töltötték fel a fegyverek tárait, hogy semmiképp ne üthessenek lyukat a hajótesten. Mao biztonsági csapata ugyanilyen lövedékeket fog használni. Cotyar feléje nyújtotta, aztán a páncélkesztyű vastag ujjaira és a ravaszvédő jóval kisebb nyílására nézett, aztán bocsánatkérőn vállat vont.

– Nem lesz szükségem rá – mondta Bobbie. Hangja durvának, fémesnek, embertelennek hatott.

Cotyar megint elmosolyodott.

– Ahogy gondolja.

Bobbie megnyomta a gombot, hogy hívja a hajógerinc mentén futó liftet, aztán fel-alá kezdett járkálni az előcsarnokban, a páncélhoz szoktatta a reflexeit. A páncél nanoszekundumnyi késéssel reagált a végtagok elmozdítására. Ettől kissé álomszerűvé vált a járás, mintha a mozgás akarása és a mozgás maga egymástól független események lettek volna. A hosszú kiképzésnek és használatnak köszönhetően javarészt úrrá lett az érzésen, amikor a páncélt használta, de minden alkalommal pár percbe telt, míg megint hozzászokott a furcsaságához.

Avasarala jött ki a kommunikációs központként használt szobából a társalgóba, és a bárpulthoz ült. Öntött magának egy nagy pohár gint, majd mintha csak utólag gondolta volna meg magát, belecsavart egy szelet zöldcitromot. Az öreg hölgy mostanában meglehetősen sokat ivott, de erre nem Bobbie-nak kellett felhívnia a figyelmét. Talán segített elaludnia.

Amikor a lift percek múltán sem érkezett meg, odadübörgött a kezelőlaphoz, és még néhányszor megbökte a gombot. Egy kis kijelzőn a NEM MŰKÖDIK felirat villant fel.

– A fenébe! – mormogta maga elé Bobbie. – Tényleg elrabolnak minket.

Az imént nem kapcsolta ki a külső hangszórót, és a szkafanderéből előtörő nyers hangtól az egész helyiség visszhangzott. Avasarala fel sem nézett az italából, csupán annyit vetett oda neki:

– Ne feledje, amit mondtam!

– Hogyan? – kérdezte Bobbie, de oda se figyelt. Esetlenül megindult felfelé a legénységi hágcsón a fedélzeti felső zsilipajtóhoz, és megnyomta a gombot. A zsilipajtó szétnyílt. Ez annyit jelentett, hogy egyelőre mindenki azt színlelte, hogy nem emberrablásról van szó. Az elromlott lift még kimagyarázható. Arra azonban, hogy az államtitkárt miért zárták ki a hajó többi részéről, már jóval nehezebben tudnának magyarázatot adni. Talán úgy gondolták, hogy egy hetvenéves öregasszony nem szívesen közlekedik hágcsókon a hajón, így elegendő, ha kiiktatják a felvonót. Talán igazuk volt. Avasaraláról lerítt, hogy nem vállalkozna egy hatvan méteres létramászásra, még alacsony nehézkedés mellett sem.

– Egyikük sem volt ott a Ganymedesen – mondta Avasarala.

– Oké – felelte Bobbie a látszólag a tárgyhoz nem tartozó megjegyzésre.

– Akárhánnyal végez is közülük, nem fogja tudni feltámasztani vele a szakaszát – zárta le a gondolatot Avasarala, majd felhajtotta a maradék ginét, aztán ellökte magát a bárpulttól, és megindult vissza a szobájába.

Bobbie nem válaszolt. Felhúzta magát a következő fedélzetre, és hagyta, hogy a zsilipajtó bezáruljon mögötte.

A páncélját pontosan az efféle küldetésekhez tervezték. Az eredeti Goliath-osztályú felderítő űrruhákat a hajó hajó elleni összecsapások tengerészgyalogos kommandós egységei számára építették. Vagyis szűk helyeken is maximális manőverezhetőséget biztosítottak nekik. Bármennyire kiváló egy páncélzat, ha a benne lévő katona nem tud felmászni a hágcsókon, átjutni az emberi testre méretezett zsilipajtókon, és finoman manőverezni mikrogravitációban.

Bobbie felmászott a következő fedélzet zsilipajtajához, és megnyomta a gombot. A konzol vörös figyelmeztetőjelzéssel felelt. A menükre vetett pár pillantás elárulta, miért: a legénységi felvonót közvetlenül a zsilipajtó mögött állították le, amivel elbarikádozták az utat. És ez azt jelentette, hogy tudták, valami készülődik.

Bobbie körbekémlelt a helyiségben, egy újabb pihenőszalonban, amely szinte pontosan ugyanolyannak hatott, mint ahonnan az imént átjött ide, míg meg nem találta azokat a helyeket, ahol a legnagyobb valószínűséggel elrejtették a kamerákat. Ezzel nem fogtok megállítani, fiúk.

Visszamászott, és belépett a fényűző fürdőhelyiségbe. Egy ennyire pazar hajón ezt nem lehetett zuhanyfejnek nevezni. Pár másodpercnyi keresgélés után rátalált a válaszfalban ügyesen elrejtett szervizajtóra. Zárva volt. Bobbie kitépte a falból.

A túloldalán csövek kusza tömegét találta, meg egy szűk folyosót, amibe épphogy csak be tudott préselődni a páncélzatában. Bemászott, és a csövek mentén kétfedélzetnyit feljebb mászott, aztán berúgta a szervizajtót a helyiségbe, és behúzta magát.

A fülkéről kiderült, hogy kisegítő hajókonyha, a falak mentén tűzhelyek és sütők sorával, valamint több hűtőegységgel, rengeteg tárolóhellyel, mindez csillogó rozsdamentes acélból.

A szkafandere figyelmeztette, hogy célba vették, és olyan állásba kapcsolta a sisakkijelzőjét, hogy a rá irányzott, normál esetben láthatatlan infravörös sugarak halvány vörös csíkokként mutatkozzanak. Fél tucatnyian céloztak a mellére, mindegyikük a Mao-Kwik biztonságiaknál rendszeresített fekete marokfegyvert tartott a kezében.

Bobbie felállt. Becsületükre legyen mondva, egyikük sem hátrált meg. A sisakkijelző közölte Bobbie-val, hogy a biztonságiak 5 mm-es géppisztollyal voltak felfegyverkezve, amelybe alapesetben háromszáz lövedéket lehetett betárazni, és másodpercenként tíz lövést tudott leadni. Hacsak nem páncéltörő robbanó lövedékeket használtak – ami valószínűtlennek tűnt a hajótest közvetlenül Bobbie mögött lévő külső fala miatt –, a szkafander alacsonynak ítélte a veszély szintjét.

Bobbie ellenőrizte, hogy a külső hangszóró bekapcsolt állásban van-e, aztán megszólalt:

– Oké, fiúk, szerintem…

Tüzet nyitottak.

Egy hosszú másodpercre az egész hajókonyhában eluralkodott a káosz. Polisztirol lövedékek pattantak le Bobbie páncéljáról, kaptak gellert a falakon, és cikáztak mindenfelé a helyiségben. Szárazétel-tárolókat robbantottak szét, lábosokat és serpenyőket szakítottak le mágneses rögzítőikről, kisebb edényeket röpítettek a levegőbe rozsdamentes acél és műanyagrepeszek felhőjében. Egy lövedék igen szerencsétlenül pattant meg, telibe találta az egyik biztonsági őr orrát, lyukat ütött a fejébe, és leterítette a férfit, akinek arcára komikus kifejezés ült ki a meglepetéstől.

Mielőtt két másodperc eltelhetett volna, Bobbie mozgásba lendült, meglódult a helyiség közepén álló acélsziget felé, és széttárt karral letarolta mind az öt talpon maradt őrt, akár egy szerelni igyekvő amerikaifutball-játékos. Nedves cuppanással csapódtak neki a hátsó válaszfalnak, aztán ernyedten összecsuklottak. Szkafandere életfunkció-kijelzőket nyitott meg nekik, de Bobbie anélkül, hogy egyetlen pillantást vetett volna rájuk, mind kikapcsolta. Nem akarta tudni. Az egyik férfi megmoccant, aztán lassan ráemelte a fegyverét. Bobbie finoman odébb taszította, a férfi pedig átrepült a helyiség túlsó végbe, és összeroskadt az elválasztófal előtt. Többé nem mozdult.

Bobbie körbepillantott, kamerákat keresett. Egyet sem látott, de remélte, hogy ennek ellenére ott vannak. Ha végignézték ezt, talán nem vetik elé több emberüket.

A hajógerinc mentén futó hágcsónál felfedezte, hogy a legénységi liftet azzal akasztották meg, hogy a fedélzet zsilipajtaját kitámasztották egy feszítővassal. A hajó biztonsági alapprotokollja nem engedte, hogy a felvonó továbbhaladjon, ha a felette lévő fedélzet nincs lezárva. Bobbie kitépte, és a helyiség túlsó végébe hajította a feszítővasat, aztán megnyomta a hívógombot. A lift felment a hágcsóaknában az ő szintjére, és megállt. Bobbie beugrott, és rácsapott a gombra, ami nyolc fedélzettel feljebb, a hajóhídhoz viszi. Még nyolc hidraulikus zsilipajtó.

Még nyolc lehetséges csapda.

Ökölbe szorította a kezét, amíg az ujjai fájdalmasan nem feszültek a páncélzat kesztyűjében. Gyerünk!

Három fedélzettel feljebb a lift megállt, a kezelőpanel arról informálta, hogy a felvonó és a hajóhíd közötti összes zsilipajtót kifeszítették és kiékelték. Inkább megkockáztatták, hogy ha kilyukadna a hajó, a levegő fele kiszökjön, mint hogy felengedjék őt a hajóhídra. Némiképp jóleső érzéssel töltötte el Bobbie-t, hogy jobban rettegnek tőle, mint a hirtelen légnyomásvesztéstől.

Kilépett a liftből a fedélzetre, amely, úgy tűnt, zömében legénységi körletekből állt, noha minden bizonnyal kiürítették. Egyetlen lelket sem látott. Egy gyors felderítőút során tizenkét kis legénységi kajütöt és két zuhanyfejnek nevezhető fürdőszobát számolt meg. A legénységnek nem járt aranyozás. Sem ingyenes bár. Sem huszonnégy órás ételfelszolgálás. A Guanshiyin átlagos legénységének biztosított meglehetősen spártai körülmények megértették vele Avasarala utolsó intését. Egyszerű tengerészekkel állt szemben. Egyikük sem érdemelt halált a Ganymedesen történtekért.

Bobbie most már örült, hogy nincs nála fegyver.

A zuhanyfejnél talált egy újabb szervizajtót, és feltépte. Ám meglepetésére a szervizfolyosónak alig pár méterrel a feje felett vége szakadt. Mivel kívülről sosem látta a Guanshiyint, fogalma sem volt, milyen célt szolgálhatott. Neki viszont öt fedélzettel feljebb kell jutnia, és nem hagyhatta, hogy ilyesmi megállítsa.

Tízperces kereséssel sikerült ráakadnia a külső hajótesten átvezető kisegítő zsilipajtóra. Két különböző fedélzeten letépte a belső zsilipajtót, hogy ha kinyitja, azokról a fedélzetekről kiszökjön a levegő. Avasarala fedélzetének központi hágcsóaknája viszont légmentesen zárva volt, az övéinek így nem eshet baja. És alapvetően épp a felső fedélzetekhez vezető – ahol minden jel szerint a legénység java része összegyűlt – lezárt zsilipajtó miatt kellett megtennie ezt.

Eszébe jutott a hat férfi a hajókonyhában, és erős lelkifurdalást érzett. Való igaz, hogy ők lőttek előbb, de ha bármelyikük is életben volt még, Bobbie-nak semmi kedve sem volt álmukban megfullasztani őket.

Végül kiderült, hogy ez nem jelent gondot. Az ajtó egy kicsi, nagyjából szekrény méretű légzsilipkamrába vezetett. Egy perccel később már végzett a légnyomás-kiegyenlítéssel, Bobbie pedig kimászott a hajótest külső felületére.

A hajótest háromrétegű volt. Naná. A Mao-Kwik birodalom ura nem bízta a drága bőrét olyasmire, ami ne az emberek által megépíthető legbiztonságosabbnak számított. És a hajó hivalkodó kialakítása a legkülső hajótestre is kiterjedt. Míg a katonai járművek többségét teljesen feketére festették, hogy szabad szemmel nehezen felfedezhetők legyenek, a civil hajók zömét meghagyták szürkének, vagy a cég alapszíneivel festették le.

A Guanshiyint egy élénk színekben pompázó freskó díszítette. Bobbie túl közel állt hozzá, hogy láthassa, mit ábrázol, de a lába alatt mintha füvet és egy hatalmas ló patáját vette volna ki. Mao olyan freskót festetett a hajójára, amin pázsit és lovak is voltak. Amikor lényegében soha senki sem fogja látni.

Bobbie ellenőrizte, hogy bakancs-és kesztyűmágneseit kellően erősre állította ahhoz, hogy elbírjanak a negyed g-s gyorsulással, amivel haladtak, majd mászni kezdett felfelé a hajó oldalán. Hamar eljutott addig a pontig, ahol a hajótestek közötti zsákutca véget ért, s megállapította, hogy egy üres kompállás. Bárcsak Avasarala engedte volna, hogy ezt még azelőtt megtegye, hogy Mao elszökött az űrkomppal.

Tripla hajótest, morfondírozott Bobbie. Maximális túlbiztosítás.

Hirtelen ötlettől hajtva átmászott a hajó túloldalára. Természetesen ott is talált egy kompállást. Ám benne nem a szokványos, rövid utakra tervezett űrkomp állt. Hosszú és karcsú volt, a hajtóműház kétszerese egy ilyen méretű hagyományos hajóénak. A hajó orrán büszke piros betűkkel a Megatron név állt.

Egy versenynaszád.

Bobbie kikerülte az üres rakteret, és az ottani légzsilipen át hatolt be ismét a hajóba. A katonai felülíró kódok, amelyeket a szkafandere sugárzott, legnagyobb meglepetésére működtek. A légzsilip a közvetlenül a hajóhíd alatti fedélzetbe vezetett, amelyiket az űrkompok felszerelésének tárolására és karbantartásra tartottak fenn. A fedélzet középső részét egy nagyméretű gépészműhely foglalta el. Odabent a Guanshiyin kapitánya és tiszti kara állt. Biztonságiakat és fegyvereket nem lehetett látni.

A kapitány a „hall engem?” ősi kézjeleként megérintette a fülét. Bobbie egyik öklével bólintott neki, aztán visszakapcsolta a külső hangszórót, és azt felelte:

– Igen.

– Nem katonák vagyunk – mondta a kapitány. – Nem tudjuk megvédeni magunkat a hadi felszereléssel szemben. De nem vagyok hajlandó átadni maguknak a hajót anélkül, hogy tudnám, mire készülnek. Az első tisztem a felettünk lévő fedélzeten maradt, és kész kilyuggatni a hajót, ha nem sikerülne egyezségre jutnunk.

Bobbie rámosolygott, habár nem tudta, vajon a férfi látja-e az arcát a sisakon át.

– Törvénytelenül őrizetbe vette az EN kormányának egyik magas rangú tagját. Az ő biztonsági egységének tagjaként arra utasítom, hogy haladéktalanul és a lehető legnagyobb sebességgel induljon el vele az általa kiválasztott kikötőbe.

Övbéliek módjára megvonta a kezét.

– Vagy fel is robbanthatják magukat. Nekem ez mégis túl drasztikus reakciónak tűnik arra a kérésre, hogy adják vissza az államtitkár asszonynak a rádióhasználati privilégiumát.

A kapitány bólintott, és láthatólag megkönnyebbült. Bármi történjék ezután, nem volt beleszólása. És mivel nem volt beleszólása, felelős sem volt semmiért.

– Parancsot teljesítettünk. Ezt rögzíteni fogja a hajónaplóban, amikor átveszik az irányítást.

– Gondoskodom róla, hogy az államtitkár asszony tudomására jusson.

A kapitány ismét bólintott.

– Akkor a hajó az önöké.

Bobbie rádiócsatornát nyitott Cotyarhoz.

– Mi győztünk. Megtenné, hogy kapcsolja őfelségét?

Miközben Avasarala jelentkezésére várt, Bobbie a kapitányhoz fordult:

– Odalent hat biztonsági embere megsérült. Küldjön oda egy egészségügyi csapatot!

– Bobbie? – szólalt meg Avasarala a rádión.

– A hajó az öné, asszonyom.

– Nagyszerű. Közölje a kapitánnyal, hogy a lehető leggyorsabban el kell kapnunk Holdent! Még mielőtt Nguyen odaérne.

– Nos, ez egy sétahajó. A kényelmi szempontok miatt alacsony g-s utakra tervezték. Egészen biztosan benne van egy egész g is, ha szükséges, de kétlem, hogy ennél nagyobb gyorsulásra képes.

– Nguyen admirális arra készül, hogy megöljön mindenkit, aki tudja, mi a fasz folyik itt. – Avasarala épphogy csak nem ordított. – Nincs időnk holmi sétahajókázásra, mintha csak kibaszott hímringyókat akarnánk felszedni!

– Hah – szólalt meg Bobbie. Aztán egy pillanattal később. – Ha ez egy verseny, tudom, hol találunk hozzá versenynaszádot…

Harminckilencedik fejezet: Holden

Holden egy bögre kávét öntött magának a kávéskannából, és az erős aroma betöltötte a helyiséget. Szinte a bőrén érezte, ahogy a legénység tagjainak tekintete a hátára szegeződik. Mindnyájukat odahívta, és amint összegyűltek és leültek, hátat fordított nekik, majd elkezdett kávét készíteni. Csak az időt húzom, mert elfelejtettem, hogyan akarom elmondani nekik. Cukrot tett a kávéjába, jóllehet mindig feketén szokta inni, mivel azzal, hogy felkeverte, újabb másodperceket nyert.

– Na szóval. Kik vagyunk? – kérdezte keverés közben.

A kérdésére néma csend felelt, ezért megfordult, nekitámaszkodott a konyhaszekrény pultjának, közben pedig a nemkívánatos bögrét tartotta a kezében, és tovább kavargatta benne a kávét.

– Komolyan – mondta. – Kik vagyunk? Folyton ehhez a kérdéshez térek vissza.

– Hát – szólalt meg Amos, és kényelmetlenül fészkelődött a székében. – Engem Amosnak hívnak, kapitány. Jól érzed magad?

Senki más nem beszélt. Alex az asztalt bámulta maga előtt, sötét fejbőre átcsillant gyérülő haján a hajókonyha lámpáinak erős fehér fényében. Prax a mosogató mellett ült a konyhapulton, és a kezét tanulmányozta. Időről időre kitárta és összezárta az ujjait, mintha azt igyekezett volna kideríteni, mire valók.

Egyedül Naomi nézett rá. Haját hátul vastag copfba fogta össze, sötét, mandulavágású szemével egyenesen Holden szemébe nézett. Meglehetősen nyomasztó érzés volt.

– Nemrégiben rájöttem valamire önmagammal kapcsolatban – folytatta Holden, tudatosan nem zavartatva magát Naomi mereven rászegezett tekintetétől. – Mindnyájatokkal úgy bántam, mintha tartoznátok nekem valamivel. Márpedig ez egyikőtökre sem áll. És ez annyit tesz, hogy szarul bántam veletek.

– Dehogy – ellenkezett Alex anélkül, hogy felemelte volna a tekintetét.

– De igen – jelentette ki Holden, és kivárt, amíg Alex fel nem nézett rá. – De igen. Veled talán még a többieknél is jobban. Mert halálosan rettegtem, és a gyávák mindig a legkönnyebb célpontot keresik maguknak. És nálad szimpatikusabb embert nem nagyon ismerek, Alex. Így aztán szemétkedtem veled, hiszen megtehettem. És remélem, hogy megbocsátasz ezért, mert utálattal tölt el, hogy ezt tettem.

– Naná, hogy megbocsátok neked, kapitány – válaszolta Alex arcán széles mosollyal, erősen elnyújtott hangzóival.

– Megpróbálok rászolgálni erre – felelte Holden, akit zavart a könnyed válasz. – De Alex még valamit mondott nekem nemrégiben, amin ugyancsak sokat gondolkodtam. Emlékeztetett rá, hogy közületek senki sem alkalmazott. Nem a Canterburyn vagyunk. Már nem a Pur’n’Kleennek dolgozunk. És a hajó semmivel sem inkább az enyém, mint bármelyikőtöké. Némi zsebpénzért és a hajó fenntartási költségeiért cserébe munkákat vállaltunk el a KBSz-nél, arról viszont sosem beszéltünk, mi legyen a megmaradt pénzzel.

– Nyitottad azt a számlát – vágott közbe Alex.

– Igen, van egy bankszámla, amire a megmaradt összegek kerültek. Amikor legutóbb megnéztem, valamivel kevesebb mint nyolcvan lepedő volt rajta. Azt mondtam, hogy a hajó fenntartási költségeire teszem félre, de ki vagyok én, hogy ilyen döntéseket hozzak a helyetekben? Az nem az én pénzem. Hanem a mi pénzünk. Mi kerestük meg.

– De te vagy a kapitány – vetette ellen Amos, aztán a kávéskannára mutatott.

Miközben Holden öntött neki egy bögrével, visszakérdezett:

– Valóban? Én voltam a Canterbury PH-ja. Logikusnak tűnt, hogy miután szétbombázták a Cantet, kapitánnyá lépjek elő.

Odanyújtotta Amosnak a bögrét, aztán leült az asztalhoz a legénység közé.

– De már rég nem azok a fickók vagyunk. Ebben a pillanatban négy olyan ember vagyunk, aki senkinek sem dolgozik…

Prax erre megköszörülte a torkát, és Holden bocsánatkérőn odabiccentett neki.

– Fogalmazzunk inkább úgy, hogy hosszú távon senkinek. Semmiféle cég vagy kormányzat nem hatalmazott fel arra, hogy parancsoljak ennek a legénységnek. Mindössze négy egyszerű ember vagyunk, akik többé-kevésbé magunkénak mondhatjuk ezt a hajót, amit a Mars az első adandó alkalommal vissza fog követelni tőlünk.

– Törvényes hadizsákmány – jegyezte meg Alex.

– És remélem, hogy a marsiak ezt kellően meggyőző érvnek találják, amikor majd nekik próbálod megmagyarázni – felelte Holden. – De ez semmit sem változtat a lényegen: kik vagyunk?

Naomi az öklével bólintott neki.

– Értem, hová akarsz kilyukadni. Egy csomó ilyen kérdést azért hagytunk nyitva, mert a Canterbury óta folyton csak fejvesztve rohanunk.

– És ez a mostani a tökéletes pillanat arra – vette át a szót Holden –, hogy dűlőre jussunk ebben. Leszerződtünk, hogy segítünk Praxnak megkeresnie a kislányát, és ő fizet ezért nekünk, hogy fenntarthassuk a hajót. Miután megtaláltuk Meit, hogyan keressünk újabb megbízást? Egyáltalán akarunk újabb megbízást? Vagy eladjuk a Rocit a KBSz-nek, és kényelemben éljük le hátralévő napjainkat a Titanon? Szerintem ezekre a kérdésekre tudnunk kéne a választ.

Senki sem szólalt meg. Prax lekászálódott a konyhaszekrény munkalapjáról, és a fiókokban kezdett kutatni valami után. Úgy egy perc elteltével előhúzott egy dobozt, aminek az oldalán CSOKOLÁDÉPUDING felirat állt, és megkérdezte:

– Ezt megcsinálhatom?

Naomi felnevetett. Alex azt felelte:

– Nyugodtan üsd ki magad, doki!

Prax elővett egy tálat, és elkezdte összekeverni benne a hozzávalókat. Furcsamód, mivel a botanikus épp mással volt elfoglalva, a legénység bensőségesebb hangulatba került. A kívülálló rajtuk kívül álló dologgal foglalatoskodott, így ők nyugodtan beszélgethettek magukban. Holden eltűnődött, vajon Prax tisztában volt-e ezzel, és szándékosan csinálta-e.

Amos szürcsölve megitta az utolsó csepp kávéját is, aztán megszólalt:

– Szóval, összehívtál minket ide, kapitány. Van valami ötleted?

– Igen – felelte Holden pillanatnyi gondolkodás után. – Igen, valami olyasmi.

Naomi a karjára tette a kezét, és rámosolygott.

– Hallgatunk.

– Szerintem összeházasodunk – kacsintott rá Holden Naomira. – Szépen törvényesítve élünk majd együtt.

– Várjunk csak! – hebegte a lány. Az arckifejezése jóval nagyobb riadalomról árulkodott, mint amit Holden remélt.

– Nem, ne aggódj, ez csak amolyan vicc volt – válaszolta Holden.

– De csak amolyan. Tudod, sokat gondolkodtam a szüleimen. Eredetileg a farm miatt szentesítették a kollektív kapcsolatukat. Mindannyian barátok voltak, és mindannyian egy birtokot szerettek volna Montanában, így aztán kellően kibővítették a csoportot, hogy anyagilag megengedhessék ezt maguknak. Nem volt köze a szexhez. Tom apa és Ceasar apa már ekkor egymás szexuális partnerei voltak és monogámok. Tamara anya egyedülálló volt. Joseph meg Anton apa és Elise anya és Sophie anya már egy ideje többpartneres polgári kapcsolatban éltek. Dimitri apa egy hónappal később csatlakozott hozzájuk, amikor járni kezdett Tamarával. Polgári frigyre léptek, hogy együtt a nevükre írathassák a birtokot. Nem engedhették volna meg maguknak, ha mindannyian saját gyerek után fizetnek adót, ezért csoportként lettek a szüleim.

– A Föld – szólalt meg Alex – szörnyen fura egy hely.

– Nem kifejezetten gyakori, hogy nyolc szülőnek legyen egy gyereke – jegyezte meg Amos.

– A gyerekadó miatt viszont logikus lépés – tette hozzá Holden.

– Szóval nem is rendkívüli.

– Mi lesz azokkal, akik gyereket csinálnak, de nem fizetnek adót? – érdeklődött Alex.

– Ezt jóval nehezebb megúszni, mint gondolnád – felelte Holden.

– Hacsak soha nem mész orvoshoz, és mindent a feketepiacon vásárolsz.

Amos és Naomi sokatmondóan összenéztek, de Holden úgy tett, mintha nem vette volna észre.

– Oké – folytatta Holden. – Egy percre felejtsük el a gyerekeket! Alapvetően a szövetkezésről beszélek. Ha azt tervezzük, hogy együtt maradunk, törvényesítsük a helyzetet. Megírathatjuk a szövetkezési papírokat a külső bolygók fennhatósága alá tartozó valamelyik független állomáson, például a Ceresen vagy az Europán, és a vállalkozás közös tulajdonosai lehetünk.

– No és – szólalt meg Naomi – mivel foglalkozna a mi kis cégünk?

– Hát ez az – vágta rá diadalmasan Holden.

– Hm – hümmögött Amos.

– Úgy értem, pontosan erre vonatkozott a kérdésem – folytatta Holden. – Kik vagyunk? Mihez akarunk kezdeni? Mert miután teljesítettük a Praxtól kapott megbízatást, lesz egy szépen kibélelt bankszámlánk meg egy ultramodern hadihajónk, aztán azt tehetjük, amihez épp kedvünk van.

– Jesszus, kapitány – mondta Amos. – Ettől mindjárt feláll a farkam.

– Értem, ne ragozzuk – válaszolta vigyorogva Holden.

Prax végzett a kevergetéssel, és betette a tálat a hűtőszekrénybe. Hátrafordult, és félénk tekintettel nézett rájuk, mint aki attól tart, hogy távozásra szólítják fel, ha netán észreveszik. Holden odament hozzá, és egyik karjával átölelte a vállát.

– Kizárt, hogy csak Prax barátunk szeretne felbérelni egy ilyen hajót, ugye?

– Gyorsabbak és ügyesebbek vagyunk szinte bárminél, amit egy civil fel tud hajtani – válaszolta bólogatva Alex.

– És amikor rátalálunk Meire, annál nagyobb hírverést nem is kaphatnánk – tette hozzá Holden. – Lehetne bármi is ennél jobb reklám?

– Ismerd el, kapitány – szólalt meg Amos –, hogy eléggé szeretsz reflektorfényben lenni.

– Ha ezzel munkát szerzek magunknak, persze.

– Sokkal nagyobb annak a valószínűsége, hogy végül pénz és levegő nélkül maradunk, és holtan sodródunk majd a világűrben – vetette közbe Naomi.

– Ezt a lehetőséget valóban nem lehet kizárni – ismerte el Holden. – De mégis, a változatosság kedvéért nem szeretnétek végre a magatok urai lenni? Ha kiderül, hogy egyedül nem megy, egy hatalmas zsák pénzért még mindig eladhatjuk a hajót, és elválhatnak az útjaink. Van menekülési tervünk.

– Igen – mondta erre Amos. – Igen, bassza meg! Csináljuk! Hogyan vágjunk neki?

– Nos – felelte Holden. – Ez a másik újdonság. Szerintem szavaznunk kellene. Egyikünknek sem tulajdona a hajó, ezért úgy gondolom, hogy az efféle fontos kérdésekről mostantól szavaznunk kellene.

– Aki egyetért azzal, hogy alakítsunk céget, és azé legyen a hajó – harsogta Amos –, emelje fel a kezét!

Holden legnagyobb örömére mindegyikük keze a magasba lendült, még Prax is emelte volna az övét, de rájött, mit csinál, és visszaeresztette.

– A Ceresen kerítek egy ügyvédet, és hozzálátunk a papírmunkához – jelentette ki Holden. – De ez megint újabb kérdést vet fel. Egy cégé lehet a hajó, de egy cég nem lehet bejegyzett kapitány. Szavaznunk kell róla, ki kapja meg ezt a tisztséget.

Amos felnevetett.

– Ne baszakodj már velünk! Fel a kézzel, aki úgy gondolja, hogy nem Holden a kapitány!

Egyetlen kéz sem emelkedett fel.

– Látod? – mondta Amos.

Holden válaszolni akart, de mégsem tette, mert kényelmetlen szorítást érzett a torkában és a szegycsontja mögött.

– Nézd – folytatta Amos nyájas arckifejezéssel. – Ez neked való.

Naomi bólintott, és rámosolygott Holdenre, amitől csak még kellemesebben súlyosbodott a mellében a fájdalom.

– Én mérnök vagyok – mondta a lány. – Nincs olyan program a hajón, amit ne módosítottam, vagy át ne írtam volna, és már eljutottam odáig, hogy valószínűleg szét tudnám szedni, és újból össze tudnám rakni az egészet. Blöffölni viszont nem tudok. És arra sem leszek soha képes, hogy szembenézzek a belső bolygók egyesített hadiflottájával, és azt üzenjem nekik, hogy: „Húzzatok innen a pokolba!”

– Egyetértek – szólalt meg Alex. – Én pedig csak vezetni szeretném a kicsimet. Csak ennyit akarok, slussz passz. Ha ezt megtehetem, tökéletesen elégedett vagyok.

Holden válaszolni akart, de magát is meglepte, és zavarba hozta, hogy amint szólni próbált, könnyek öntötték el a szemét. Amos mentette meg a helyzetet.

– Én egyszerű szerelő vagyok. Alkatrészeket tologatok. És többnyire megvárom, amíg Naomi megmondja nekem, mikor és merre toljam őket. Nem vágyom rá, hogy a gépészműhelynél komolyabb dolgot irányítsak. Te vagy a nagy dumás. Láttam, ahogy sikerrel szembeszálltál Fred Johnsonnal, az EN haditengerészetének kapitányaival, KBSz cowboyokkal és bedrogozott űrkalózokkal. A seggeddel is jobban beszélsz, mint a legtöbben a szájukkal és józanon.

– Köszönöm – szólalt meg végül Holden. – Szeretlek benneteket. Ugye tudjátok?

– Ráadásul – folytatta Amos –, ezen a hajón senki nem igyekezne nálad jobban, hogy egy nekem szánt golyó elé vesse magát. Ezt felettébb rokonszenvesnek találom egy kapitányban.

– Köszönöm – felelte megint Holden.

– Nekem úgy tűnik, megegyeztünk – állapította meg Alex, aztán felállt, és megindult a hágcsó felé. – Megyek és ellenőrzöm, nem épp egy szikla vagy ilyesmi felé tartunk-e.

Holden figyelte, ahogy távozik, és örömmel konstatálta, hogy amint kilépett a helyiségből, Alexnek meg kellett törölnie a szemét. Nem gond, ha valaki sírós kisfiú, feltéve, hogy mások is sírós kisfiúként viselkednek.

Prax esetlenül meglapogatta a vállát, és azt mondta neki:

– Egy óra múlva jöjjön vissza a hajókonyhába. Addigra kész lesz a puding. – Aztán kibandukolt a saját kabinjába. Mire bezárult mögötte az ajtó, már a kézi terminálján olvasgatta az üzeneteket.

– Oké – mondta Amos. – És most mi legyen?

– Amos – válaszolta Naomi, majd felkelt, és odasétált Holden elé.

– Megtennéd, hogy egy kis időre ügyelsz a vezérlésre?

– Értettem – felelte Amos csupán a hangjából kiérződő széles mosollyal. Felmászott a hágcsón, és eltűnt a szemük elől, majd kinyílt a zsilipajtó, aztán pár pillanattal később bezárult mögötte.

– Szia! – mondta Holden. – Helyesen tettem?

Naomi bólintott.

– Úgy érzem, visszakaptalak. Már attól féltem, sosem látlak viszont.

– Ha nem rángatsz ki abból a gödörből, amit magamnak ástam, egyikünknek sem lett volna alkalma erre.

Naomi előrehajolt, hogy megcsókolja, mire Holden átkarolta, és magához szorította. Amikor egy pillanatra abbahagyták, hogy levegőt vegyenek, megkérdezte a lánytól:

– Túl korai?

– Fogd be! – felelte Naomi, és ismét csókolni kezdte. Anélkül, hogy abbahagyta volna a csókolózást, a testével elhúzódott Holdentől, és a kezeslábasa cipzárjával kezdett matatni. Ó, azok a nevetséges marsi katonai kezeslábasok, amelyek a hajóhoz jártak, és a hátukra vasalva a TACHI felirat állt. Most, hogy saját cégük lesz, valami jobbat kell szerezniük. A kezeslábas ésszerű választásnak tűnt a fedélzeti életmódhoz, elsősorban a gyakori nehézkedésmódosulások és az olajos gépalkatrészek miatt. Ugyanakkor olyasmit akart, amit kifejezetten rájuk szabtak, a saját színeikben, a hátán a ROCINANTE felirattal.

Naomi keze a kezeslábas és Holden pólója alá csusszant, aki hirtelen megfeledkezett a jövőbeli ruházatukat illető mindenféle kérdésről.

– Az én kajütöm, vagy a tiéd?

– Van saját kajütöd?

Már nincs.

Naomival mindig is másnak érezte a szerelmeskedést, mint bárki mással. Részben testi okokból. Ő volt az egyetlen övbéli, akit valaha ágyba vitt, vagyis bizonyos szempontból fiziológiailag is különbözött a többiektől. Mégsem ez számított a legjelentősebb eltérésnek. Naomit azért érezte másnak, mivel már öt éve jól ismerték egymást, mielőtt lefeküdtek.

Ez nem festett túl hízelgő képet Holden jelleméről, és amikor rágondolt, összerezdült szégyenében, de annak idején mindig is felszínesen viselkedett a szexet illetően. Percekkel azután, hogy összeismerkedett valakivel, kiszúrta a potenciális szexpartnereket, és mivel jóképűnek és elbűvölőnek találták, általában megkapta azokat, akik érdekelték. Mindig is túl könnyen valódi érzelemnek hitte a fellángolásait. Az egyik legfájdalmasabb emléke ezzel kapcsolatban az volt, amikor Naomi szembesítette a dologgal. Feltárta előtte a kis önámító játékát, amiben Holden meggyőzte magát, hogy valóban szereti azokat a nőket, akikkel ágyba bújik, nehogy úgy érezze, hogy kihasználja őket.

Ám mégis ezt tette. A puszta tény, hogy a nők ugyanígy kihasználták, nem vigasztalta.

Mivel Naomi testileg olyannyira eltért a földi neveltetésnek köszönhetően benne kialakult ideáltól, amikor megismerkedtek, egészen egyszerűen nem látta meg benne a potenciális szexpartnert. Ebből az következett, hogy az általában magával cipelt szexuális teher nélkül ismerte meg alaposabban a személyiségét.

És ez valamiképp mindent megváltoztatott a szexet illetően. A mozdulatok talán ugyanazok maradtak, de a vágy, hogy gyengédséget sugalljon ahelyett, hogy a képességeit fitogtassa, mindennek más értelmet adott. Miután először lefeküdtek egymással, órákon át csak hevert az ágyban, és úgy érezte, hogy évekig mindent rosszul csinált, és erre csupán ekkor jött rá.

Most ismét ugyanez történt vele.

Naomi az oldalán feküdt mellette, karját átvetette Holden mellkasán, combját a combjára fektette, hasa Holden csípőjéhez, melle a bordáihoz szorult. Előtte soha senkivel nem érezte ezt, pedig kellett. Tökéletes oldottságot és megelégedést. El tudott képzelni egy olyan jövőt, amiben nem kell bizonyítania, hogy megváltozott, és amiben Naomi sosem tér vissza hozzá. Látta a váltakozó szexuális partnerekkel eltöltött éveket és évtizedeket, és hogy állandóan ezt az érzést igyekszik újból átélni, mégsem sikerül, mivel ez természetesen nem igazán a szexről szólt.

A puszta gondolattól görcsbe rándult a gyomra.

Naomi beszélt álmában. Valamit belesúgott Holden nyakába, a váratlan csiklandozás pedig kellően felébresztette, hogy rájöjjön, időközben elbóbiskolt. A melléhez ölelte a lány fejét, és megcsókolta a feje búbját, aztán áthemperedett az oldalára, és lassanként elszenderedett.

Berregni kezdett az ágy feletti fali monitor.

– Ki az? – kérdezte, és hirtelen úgy érezte, soha nem volt még ennyire fáradt. Alig egy másodperccel ezelőtt hunyta le a szemét, és tudta, hogy most nem lesz képes kinyitni.

– Én, kapitány – felelte Alex. Holden legszívesebben ráordított volna, de még ehhez sem maradt ereje.

– Oké.

– Ezt látnod kell. – Alex csupán ennyit közölt vele, de volt valami a hangjában, ami tüstént felrázta. Felült, félretolta az útból Naomi karját. A lány mondott valamit álmában, de nem ébredt fel.

– Oké – mondta Holden, és bekapcsolta a monitort.

Ősz hajú, igencsak furcsa arcberendezésű idős asszony nézett ki rá. Holden megzápult elméjének egy másodpercbe telt felismerni, hogy nem testi fogyatékost lát, csupán az erős égetés préseli szét a nő vonásait. A torkát szorító g-erőktől eltorzult hangon azt mondta:

– A nevem Chrisjen Avasarala. Az EN közigazgatási helyettes államtitkára vagyok. Az EN egyik admirálisa hat Munroe-osztályú rombolót indított útnak a Jupiter-rendszerből, hogy megsemmisítse az ön hajóját. Kövesse ezt a transzponder-kódot, és találkozzon velem, máskülönben mindenki meghal a hajóján. És kurvára nem viccelek.

Negyvenedik fejezet: Prax

A tolóerő a présülésbe nyomta. Mindössze négy g-ről volt szó, de már egy teljes g jóformán az egész gyógyszerkoktélt megkívánta. Mindeddig olyan helyen élt, ahol gyenge maradt. Prax természetesen tudta ezt, de leginkább xilémben és parenchimákban gondolkodva. Annak idején rendszeresen szedte az alacsony g-nél megszokott, csontnövekedést serkentő gyógyászati táplálékkiegészítőket. Előírt mennyiségű testmozgást végzett. Általában. Ám mindig ott motoszkált a fejében, hogy mindez ostobaság. Botanikus volt. Egész életét az ismerős alagutakban fogja leélni, kellemesen alacsony – a földinek kevesebb mint egyötödét kitevő – nehézkedés mellett. Annak a Földének, ahova sosem lesz oka elutazni. Arra még kevesebb okot látott, hogy valaha is több g-s gyorsulást kelljen elviselnie. És mégis itt feküdt mélyen a zselében, akárha az óceán fenekén. Látása elhomályosult, és minden lélegzetvételért meg kellett küzdenie. Amikor túlfeszült a térde, ordítani próbált, de levegőt sem kapott.

A többiek valószínűleg jobban viselik. Nyilván megszokták az efféle dolgokat. Tudták, hogy túl fogják élni. Prax agytörzse egyáltalán nem volt meggyőződve erről. Injekciós tűk mélyedtek combja izmaiba, újabb, hormonokból és bénítókból összeállított gyógyszerkoktélt fecskendeztek be neki. Jég érintésére emlékeztető hűvösség terjedt szét a szúrások helyétől, miközben a megkönnyebbülés és az iszony paradox érzete töltötte meg az elméjét. Ezen a ponton aközött kellett egyensúlyozni, hogy az ereit kellően rugalmasan tartsák ahhoz, hogy ne robbanjanak szét, és kellően robusztusnak ahhoz, hogy ne omoljanak össze. Az elméje kicsusszant alóla, a helyében valami számító és szenvtelen maradt. Akár egy én-tudat nélküli végrehajtó funkció. Ami egykor az elméje volt, tudta, amit korábban tudott, emlékezett mindarra, amire ő emlékezett, mégsem ő volt.

Ebben a megváltozott tudatállapotban azon kapta magát, hogy sorra veszi a döntéseit. Elfogadná, ha most meghalna? Akar még élni, és ha igen, milyen feltételek mellett? Úgy tekintett kislánya elvesztésére, mint egy kézzelfogható tárgyra. A veszteség a széttört kagylóhéj rózsaszínje volt, míg korábban a régi, megalvadt vér vörösét jelentette. Egy leválásra váró köldökzsinór vörösét. Eszébe jutott Mei – ahogy kinézett. A nevetéséből kicsendülő öröm. Immár egyáltalán nem hasonlít erre. Ha él egyáltalán. De valószínűleg halott.

A nehézkedéstől elváltozott elméjében Prax elmosolyodott. Az ajka természetesen nem reagált. Tévedett. Mindvégig tévedésben volt. Amikor hosszú órákon át csak ücsörgött magában, és azt hajtogatta, hogy Mei halott. Azt hitte, megerősíti ezzel magát. Hogy felkészíti magát a legrosszabbra. Ez így egyáltalán nem volt helyes. Kimondta, próbálta elhinni, mert megnyugtatóan hatott a gondolat.

Ha Mei halott volt, akkor nem kínozták. Ha halott volt, nem rettegett. Ha halott volt, akkor az összes fájdalom Praxnak jut, kizárólag neki, Mei pedig biztonságban van. Prax megelégedés és fájdalom nélkül konstatálta, hogy patologikus elmeállapotba került. De megfosztották őt az életétől és a kislányától, majdhogynem éhezve sikerült életben maradnia, miközben a lépcsőzetes leépülés-effektus felfalta, ami a Ganymedesből megmaradt, rálőttek, szemtől szembe került egy félig idegen eredetű gyilkológéppel, most pedig az egész naprendszerben feleségverőként és pedofilként ismerték. Semmi okát nem látta annak, hogy épeszű maradjon. Ez nem segítene.

Ráadásul a térde rettenetesen fájt.

Valahol messze-messze, egy fénnyel és levegővel teljes helyen valami háromszor felberregett, és a hegység legördült Prax mellkasáról. Ahogy lassan magához tért, mintha egy medence aljáról emelkedett volna fel.

– Rendben – szólalt meg Alex a hajó hangszóróiból. – Ideje megvacsoráznunk. Adjatok pár percet a májatoknak, hogy előmásszon a gerincoszlopotoktól, és találkozunk a hajókonyhában. Csak ötven percünk van, szóval élvezzétek ki.

Prax mély lélegzetet vett, majd a fogai közt fújta ki a levegőt, aztán felült. Úgy érezte, mintha az egész testét zúzódások borítanák. A kézi terminálja szerint a tolóerő egyharmad g-re állt be, de egyszerre többnek és kevesebbnek is érződött. Átlendítette a lábát az ülés szélén, a térde pedig cuppanósan, csikorogva kattant egyet. Prax megérintette a kézi terminálja képernyőjét.

– Izé, nem biztos, hogy tudok járni – jelentette be. – A térdem.

– Maradj, ahol vagy, doki! – Válaszolt Amos hangja a hangszóróból. – Átmegyek, és megnézem. Leginkább én értek a gyógyításhoz, hacsak nem szeretnéd a gyengélkedő gépeire bízni magad.

– Csak nehogy megpróbáld összehegeszteni! – szólalt meg Holden.

– Nála nem működne.

Az összeköttetés elhallgatott. Amíg várakozott, Prax ellenőrizte a bejövő üzeneteit. A lista túl hosszúnak bizonyult ahhoz, hogy elférjen a képernyőn, de ez azóta így volt, hogy kiment az első üzenet. Az üzenetek fejlécei viszont megváltoztak.

A CSECSEMŐMOLESZTÁLÓKAT HALÁLRA KELLENE

KÍNOZNI

NE HALLGASSON A GYŰLÖLKÖDŐKRE

HISZEK MAGÁNAK

AZ APÁM UGYANEZT TETTE VELEM

TÉRJEN MEG JÉZUSHOZ, MIELŐTT TÚL KÉSŐ LENNE

Egyiket sem nyitotta meg. Rákeresett a saját és Mei nevére a hírfolyamokon, és hétezer aktív hírt talált a megadott kulcsszavakra. Nicoláéra mindössze ötvenet adott ki.

Volt idő, amikor még szerette Nicolát, vagy legalábbis úgy hitte. Korábban soha semmire sem vágyott annyira az életében, mint hogy lefeküdhessen vele. Azzal nyugtatta magát, hogy akadtak jó időszakok. Együtt eltöltött éjszakák. Mei Nicola testéből származott. Nehéz volt elhinnie, hogy az életének egy ennyire értékes és meghatározó eleme egykor egy olyan nő része volt, akit minden jel szerint sohasem ismert igazán. Még a nő gyermekének apjaként sem ismert rá arra a nőre, aki elkészítette azt a videót.

Megnyitotta a kézi terminál felvevő alkalmazását, önmagára irányította a kamerát, és megnedvesítette az ajkát.

– Nicola…

Húsz másodperccel később leállította az alkalmazást, és törölte a felvételt. Nem tudott mit mondani. A Ki vagy te, és kinek hiszel engem? közelített a legjobban, ahhoz, amit kérdezni akart, de egyik válasz sem érdekelte.

Visszaváltott az üzenetekre, és kiszűrte azoknak a nevét, akik korábban segítettek neki a nyomozásban. A legutóbbi alkalom óta semmi sem érkezett tőlük.

– Hello, doki! – üdvözölte Amos, és becammogott a kis szobába.

– Sajnálom – mondta Prax, és visszarakta a kézi terminálját a présülés melletti tartójába. – De a legutóbbi égetés alatt…

A térdére mutatott. Feldagadt, de nem annyira, mint várta volna. Azt hitte, kétszer akkora lesz, mint rendesen, de a vérébe fecskendezett gyulladásgátlók kifejtették a hatásukat. Amos biccentett, Prax mellkasára tette a kezét, és visszanyomta őt a zselébe.

– Az egyik lábujjam időnként kiugrik a helyéből – magyarázta Amos. – Egészen apró kis ízület, de ha egy gyors égetés alatt nem megfelelő szögbe áll be, pokolian tud fájni. Próbáld nem megfeszíteni magad, doki!

Amos kétszer behajlította a térdet, érezte a csikorgó ízületet.

– Nem annyira vészes. Tessék, nyújtsd csak ki! Oké.

Amos az egyik kezét Prax bokájára zárta, a másikkal az ülés keretébe kapaszkodott, majd gyengéden és ellenállhatatlanul húzni kezdett. Prax térdébe belehasított a fájdalom, aztán mély, cuppanós kattanást hallott, amit a csonton arrébb csusszanó inak émelyítő érzése követett.

– Már meg is vagyunk – jelentette be Amos. – Amikor megint égetni kezdünk, kérlek, figyelj rá, hogy a térded a megfelelő helyen legyen. Ha a közeljövőben még egyszer túlfeszül, végleg kiugrik a térdkalácsod, rendben?

– Jó – felelte Prax, és már fel is ült volna.

– Pokolian sajnálom, hogy ezt kell tennem, doki – mondta Amos, majd megint a mellkasára tette a kezét, és visszanyomta az ülésbe. – Tudom, hogy szar napod van, meg minden. De tudod, hogy megy ez.

Prax szemöldöke ráncokba gyűrődött. Mintha arcának minden izma zúzódásoktól sajgott volna.

– Mi az?

– Ez a sok baromság, amit rólad meg a kölyökről terjesztenek. Baromság az egész, ugye?

– Hát persze – válaszolta Prax.

– Csak mert, tudod, néha olyasmi is megtörténik, amit nem is akarsz. Nehéz napod volt, dühbe gurulsz. Vagy, a fenébe is, berúgsz. Ha tudnád, miket műveltem néha, amikor tényleg csúnyán leittam magam. Nem is tudtam, mit teszek, csak jóval később. – Amos elmosolyodott. – Csak azt akarom mondani, hogy ha akár fikarcnyi igazság is van ezekben, valami, amit eltúloznak, jobb, ha most elmondod nekünk, oké?

– Soha semmi olyasmit nem tettem, amivel a volt nejem megvádolt.

– Nyugodtan elmondhatod nekem az igazat, doki. Megértem. A férfiak néha csinálnak ezt-azt. Ettől még nem lesznek rossz emberek.

Prax félretolta Amos kezét, aztán nehézkesen felült. A térde már sokkal jobban volt.

– A helyzet az – felelte –, hogy de igen. Ettől rossz emberek lesznek.

Amos arckifejezése ellazult, mosolya Prax számára nem teljesen érthető módon megváltozott.

– Jól van, doki. Amint mondtam, pokolian sajnálom. De meg kellett kérdeznem.

– Semmi gond – válaszolta Prax, és felállt. Egy pillanatra úgy érezte, hogy a térde mindjárt összecsuklik, de kibírta. Óvatosan lépett egyet, aztán még egyet. Menni fog. A hajókonyha felé fordult, de a beszélgetést még nem zárták le. – Ha megtettem volna. Ha megtettem volna azokat a dolgokat, elfogadnád?

– Ó, dehogy, bazmeg. Kitörtem volna a nyakad, és kihajítalak a légzsilipen – felelte Amos, és a vállára csapott.

– Ah – mondta Prax, és a megkönnyebbüléstől könnyebben lélegzett. – Köszönöm.

– Szóra sem érdemes.

Három társuk már a hajókonyhában várakozott, amikor Prax és Amos odaért, viszont még mindig félig üresnek tűnt a helyiség. Vagy még üresebbnek. Naomi és Alex egymással szemben ültek az asztalnál. Egyikük sem tűnt annyira megviseltnek, mint ahogyan Prax érezte magát. Holden a falnál állva fordult hátra, mindkét kezében egy polisztirolhab tányérral. A bennük lévő barna kotyvalék a hő, a öld valamint a főtt levelek szaga áradt. Amint megcsapta az orrát, Prax farkaséhesnek érezte magát.

– Lencselevest? – kérdezte Holden, miközben Prax és Amos két oldalt leült Alex mellé.

– Csodás lenne – felelte Prax.

– Én csak egy tubus fehérjelöttyöt kérek – mondta Amos. – A lencsétől felpuffadok, és nem hinném, hogy bárki élvezné, ha kipukkanna a belem a következő gyorsításnál.

Holden egy tál friss levest rakott le Prax elé, és fekete műanyagszájú fehér tubust nyújtott oda Amosnak, aztán leült Naomi mellé. Nem érintették meg egymást, a kettejük közti kapcsolat mégis félreérthetetlenül megmutatkozott. Prax eltűnődött, vajon Mei fejében megfordult-e valaha, hogy jó lenne, ha megint összejönne Nicolával. Most már képtelenség lenne.

– Oké, Alex – szólalt meg Holden. – Mi a helyzet?

– Ugyanaz, mint korábban – felelte Alex. – Hat romboló repeszt felénk istentelen gyorsulással. Egy ugyanekkora haderő éget a nyomukban, előttünk pedig egy versenynaszád halad.

– Várjunk csak – kapta fel a fejét Prax. – Előttünk?

– Ráállnak a pályánkra. Már megfordultak, és most gyorsítanak fel, hogy találkozzanak velünk.

Prax lecsukta a szemét, próbálta maga elé képzelni a vektorokat.

– Akkor mindjárt odaérünk? – kérdezte.

– Nagyjából – válaszolta Alex. – Tizennyolc, húsz óra még.

– Hogy fog alakulni a dolog? A földi hajók utol fognak érni minket?

– Arra mérget vehetsz, hogy utolérnek minket – válaszolta Alex –, de csak azután, hogy befogtuk a naszádot. Talán úgy négy nappal később.

Prax belekanalazott a levesbe. Ugyanolyan jó ízű volt, mint amilyennek látszott, sötét leveleket kevertek a lencse közé, Prax pedig kihajtott egyet a kanalával, hogy azonosítsa. Talán spenót. A szár szegélye mintha kissé más lett volna, de végtére is megfőzték…

– Mennyire biztos, hogy nem valamilyen csapdába sétálunk bele? – kérdezte Amos.

– Semennyire – felelte Holden. – De elképzelni sem tudod, mi értelme lenne ennek.

– Talán elfogni akarnak minket, nem likvidálni – vetette fel Naomi. – Arról van szó, hogy egy magas rangú földi kormánytisztviselőt engedünk be a légzsilipünkön.

– Vagyis tényleg az, akinek mondja magát? – érdeklődött Prax.

– Úgy tűnik – felelte Holden.

Alex emelte fel a kezét.

– Hát, ha aközött kell választanom, hogy valami nagyanyóval társalogjak az EN-ből, vagy hat romboló lője szét a seggünket, szerintem vegyük csak elő a sütit meg a teát, nem?

– Már túl késő lenne más stratégiát választanunk – mondta Naomi. – Engem viszont átkozottul zavar, hogy a Földnek kell megmentenie minket a Földtől.

– A struktúrák sohasem monolitikusak – vetette közbe Prax. – Sokkal nagyobb a genetikai változatosság az övbéliek, a marsiak vagy a földiek csoportjain belül, mint a csoportok között. Az evolúció eltéréseket jósol a csoportstruktúrákon belül és kívülállókkal létrejött szövetségeket. Ugyanez megfigyelhető a páfrányoknál.

– Páfrányoknál? – kérdezte Naomi.

– A páfrányok rendkívül agresszívan tudnak viselkedni – felelte Prax.

Halk bongás szakította félbe őket: három hangból álló emelkedő hangsor, mint amikor csengettyűket ütnek meg finoman.

– Oké, elég a dumából – szólalt meg Alex. – Ez a tizenöt perces figyelmeztetés volt.

Amos óriásit szippantott, a fehér tubus összetöpörödött a két ajka között. Prax lerakta a kanalát, és a szájához emelte a tányért, mivel nem akarta, hogy akár egyetlen csepp is kárba vesszen. Holden ugyanezt tette, aztán összeszedte az üres tányérokat.

– Ha bárki használni szeretné a zuhanyfejet, most még megteheti – mondta. – Még diskurálhatunk…

– Nyolc óra múlva – fejezte be a mondatot Alex.

– Nyolc óra múlva – ismételte el Holden.

Prax érezte, hogy összeszorul a mellkasa. Újabb menet csonttörő gyorsítás. Miközben az ülés injekciós tűi támogatják meg gyengülő anyagcseréjét. Mintha a pokol várt volna rá. Felkelt az asztaltól, mindenkinek odabiccentett, és visszament a kajütjébe. A térde már sokkal jobban volt. Remélte, hogy még akkor is így marad, amikor legközelebb felkel. Megszólalt a tízperces jelzés. Lefeküdt a présülésre, igyekezett tökéletesen egymáshoz igazítani a tagjait, és várt. Várakozott.

Áthemperedett a másik oldalára, és megragadta a kézi terminálját. Hét új bejövő üzenet. Kettő közülük támogató, három gyűlölködő, egyet tévedésből címeztek neki, egy pedig a jótékonysági alap számlaegyenlege. Arra sem vette a fáradságot, hogy elolvassa őket.

Bekapcsolta a kamerát.

– Nicola. Nem tudom, mit mondtak neked. Azt sem tudom, valóban komolyan gondolod-e mindazt, amit mondtál. Azt azonban tudom, hogy sosem nyúltam hozzád dühömben, még a legvégén sem. És ha valóban féltél tőlem, nem tudom, mi lehetett az oka. Mei az egyetlen az életemben, akit mindennél és mindenkinél jobban szeretek. Inkább meghalnék, semhogy hagynám, hogy bárki bántsa. És most a fél naprendszer azt hiszi, hogy én bántottam őt…

Megállította a felvételt, aztán újrakezdte.

– Nicola. Őszintén nem hittem volna, hogy maradt még bármi kettőnk között, amit elárulhatnál.

Megállt. Miközben a hajába túrt az ujjával, megszólalt az ötperces jelzés. Minden egyes szőrtüszője fájt. Eltűnődött, vajon Amos ezért borotválja-e kopaszra a fejét. A hajós élettel kapcsolatban oly sok mindenre nem gondol az ember, amíg ténylegesen meg nem tapasztalta.

– Nicola…

Letörölte a felvételeket, és bejelentkezett a jótékonysági számla kezelőfelületére. Megnyitott egy adatlapot, amivel átutalást indíthatott, és jóváhagyás után a program fénysebességgel bonyolította le a tranzakciót. Gyorsan kitöltötte. Megszólalt a kétperces figyelmeztetés – a korábbiaknál hangosabban és kitartóbban. Harminc másodperce maradt még, amikor visszaküldte Nicola pénztét. Más mondanivalójuk nem maradt egymásnak.

Visszatette a helyére a kézi terminált, és lefeküdt. A számítógép húsztól visszaszámolt, aztán a hegység visszagördült rá.

– Hogy van a térded? – érdeklődött Amos.

– Egész jól – felelte Prax. – Kifejezetten meglepett. Azt hittem, jobban megsérült.

– Ezúttal nem feszült túl – mondta Amos. – Az én lábujjammal is minden rendben volt.

Mély döndülés zengette meg a hajót, és a fedélzet megmozdult Prax alatt. Holden, aki közvetlenül Prax jobbján állt, a bal kezébe vette át a fegyverét, és megérintette a vezérlőpanelt.

– Alex.

– Igen, kicsit durván sikerült. Sajnálom, de… Várj! Igen, kapitány. Rákapcsolódtunk. És kopognak.

Holden visszavette a puskát a másik kezébe. Amos szintén tüzelésre készen tartotta a fegyverét. Naomi mögöttük állt, a kezében csak a hajó vezérlőberendezésével összekapcsolt kézi terminált tartotta. Ha bármi rosszul sülne el, a hajó berendezéseinek irányításával többet érhet el, mint bármiféle fegyverrel. Mindannyian a marsiak ízelt páncélzatát viselték, ami a hajó felszereléséhez tartozott. Az összekapcsolt hajók egyharmad g-vel gyorsultak. A földi rombolók még mindig nagy sebességgel száguldottak feléjük.

– A tűzfegyverekből arra kell következtetnem, hogy csapdát sejtesz, kapitány? – kérdezte Amos.

– A díszkíséret sosem árthat – felelte Holden.

Prax a kezét nyújtotta felé.

– Még egyszer nem kap – mondta Holden. – Ne haragudjon!

– Nem, csak… Azt hittem, hogy díszkíséretet olyanoknak szokás adni, akivel egyazon oldalon állunk.

– Elképzelhető, hogy kissé tágan értelmezzük a kifejezést – szólalt meg Naomi. Hangjából csipetnyi feszültség érződött ki.

– Csak egy kedves öreg politikus – mondta Holden. – És abban a naszádban legfeljebb ketten férnek el. Túlerőben vagyunk. És ha mégis eldurvulna a helyzet, Alex a pilótaülésből figyel minket. Figyelsz minket, ugye?

– Hát persze – felelte Alex.

– Szóval, ha mégis valami meglepetést tartogatnának a számunkra, Naomi lekapcsolhat minket róluk, Alex pedig már indíthat is.

– A rombolók ellen viszont ez nem segít – jegyezte meg Prax.

Naomi a karjára tette a kezét, és gyengéden megszorította.

– Nem hinném, hogy ezzel segítesz, Prax.

A külső légzsilip távoli zúgással kinyílt. A lámpák vörösről zöldre váltottak.

– Tyűazannyát – szólalt meg Alex.

– Valami gond van? – csattant fel Holden.

– Nem, épp csak…

Kinyílt a belső ajtó, és valamiféle erőnövelő páncélzatban a legnagyobb alak lépett be rajta, akit Prax életében látott. Ha nincs az átlátszó arclemez, azt hitte volna, hogy kétméteres két lábon járó robot. Az arclemez mögött egy nő arcvonásait látta: nagy barna szemeket és tejeskávé színű bőrt. Tekintetéből szinte tapintható erőszakosság sugárzott, ahogy végigmérte őket. Amos önkéntelenül hátrább lépett egyet.

– Maga a kapitány – szólalt meg a nő a szkafander hangszórójából mesterségesnek és felerősítettnek tetsző hangon. Nem kérdésnek hangzott.

– Igen, én – válaszolta Holden. – Be kell valljam, a képernyőn kissé másmilyennek tűnt.

A poén nem ült, és az óriás beljebb lépett a helyiségbe.

– Azzal akarnak rám lőni? – kérdezte a nő, Holden fegyverére mutatva a masszív páncélkesztyűjével.

– Hatásos lenne?

– Kizárt – felelte az óriás. Még egy rövid lépést tett előre, páncélzata szűkölt, miközben mozgott. Holden és Amos egyszerre léptek hátrébb.

– Akkor tekintse díszkíséretnek – felelte Holden.

– Megtisztelő. Eltennék végre azokat?

– Persze.

Két perccel később, miután a fegyvereket elrakták a helyükre, a drabális nő, aki még mindig nem mutatkozott be, az állával megérintett valamit a sisakjában, és kijelentette:

– Oké. Tiszta.

A légzsilip ismét kiegyenlítette bent a nyomást, a vörös fény pedig a nyíló ajtók zümmögésétől kísérve zöldre váltott. A nő, aki ezúttal lépett be, mindnyájuknál apróbb termetű volt. Őszes haja összevissza meredezett a fején, narancssárga szárija pedig furcsán lógott rajta a tolóerő biztosította alacsony nehézkedésben.

– Avasarala államtitkár asszony! – köszöntötte Holden. – Üdvözlöm a fedélzeten. Ha bármiben…

– Maga Naomi Nagata – szólalt meg a töpörödött kis öregasszony.

Holden és Naomi összenéztek, és Naomi vállat vont.

– Igen.

– Hogy a picsába tudja ilyen nettül tartani a haját? Én meg úgy nézek ki, mintha egy sündisznó kefélte volna meg a fejem.

– Ööö…

– Az életben maradás egyik záloga, hogy a szerepünknek megfelelően nézzünk ki. Nincs időnk felesleges szócséplésre. Nagata, maga elintézi, hogy csinosnak és kislányosan nézzek ki. Holden…

– Mérnök vagyok, nem egy átkozott fodrász – válaszolta Naomi, és érezhetően harag bujkált a hangjában.

– Asszonyom – szólalt meg Holden –, ez itt az én hajóm és az én embereim. A legénység fele még csak nem is földi állampolgár, ezért nem parancsolgathat így nekünk.

– Rendben. Ms. Nagata, ha szeretné megakadályozni, hogy ez a hajó szétterjedő forró gázfelhővé váljon, sajtóközleményt kell kiadnunk, és nem vagyok felkészülve erre. Megtenné, hogy segít?

– Oké – felelte Naomi.

– Köszönöm. És kapitány! Borotválkozzon meg, a rohadt életbe is!

Negyvenegyedik fejezet: Avasarala

A Guanshiyin után a Rocinante komornak, puritánnak és haszonelvűnek tűnt. Itt nem volt süppedős szőnyeg, egyszerű szövettel fedett műanyaghab tompította az olyan sarkokat, amelyeknek a katonák nekivágódhatnak, ha a hajó hirtelen manővert hajtana végre. Fahéj és méz helyett a katonai légvisszaforgatók felhevült műanyagszaga terjengett a hajón. És nem volt szétterülő íróasztal, sem széles ágy a pasziánszhoz, és a kapitány nyilvános vécéfülke méretű társalgója kivételével olyan helyiség sem, ahova vissza lehetett volna vonulni.

A felvételek java részét a raktérben készítették el olyan szögből, hogy a fegyverek és a muníció ne legyenek láthatóak a képen. Ha valaki ismerte a marsi hadihajókat, tudta, merre találhatók. Mindenki más csupán nyitott teret látott, a háttérben rakodóládákkal. Naomi Nagata segített összerakni a közleményt – meglepően jó vágónak bizonyult –, és amikor egyértelművé vált, hogy a férfiak egyike sem képes professzionálisnak ható kísérőszöveget felmondani, azt is ő csinálta meg.

A legénység a gyengélkedőben gyűlt össze, ahol korábban a gépész, Amos Burton átirányította a kommunikációs csatornát, hogy Avasarala kézi terminálján jelenjen meg. A férfi most az egyik betegágyon ült keresztbe tett lábbal, barátságosan mosolyogva. Ha Avasarala nem látta volna a Holden legénységéről szóló hírszerzési aktákat, elképzelni sem tudta volna, mire képes ez a férfi.

A többiek félkör alakzatban helyezkedtek el. Bobbie Alex Kamal mellett ült – a két marsi ösztönösen egymáshoz húzott. Praxidike Meng a helyiség túlsó végében állt. Avasarala nem tudta megállapítani, a férfi vajon az ő jelenléte miatt feszengett ennyire, vagy mindig így viselkedett.

– Oké – mondta az idős nő. – Utolsó lehetőség az észrevételekre.

– Bárcsak lenne pattogatott kukoricánk! – szólalt meg Amos, aztán a gyógyászati szkenner egyet villant, megjelent rajta az üzenet kódja, aztán fehér nyomtatott nagybetűkkel kiírta, hogy: KÖZLÉSRE KÉSZ.

Avasarala és Holden jelentek meg a képernyőn. Az államtitkár asszony beszélt, kezével maga előtt gesztikulált, mintha a mondottakat szemléltetné. Holden józan tekintettel feléje hajolt. Naomi Nagata nyugodt, erős és professzionális hangon beszélt.

– Meglepő fejleményként Sadavir Errinwright közigazgatási államtitkár helyettese ma találkozott James Holdennel, a KBSz képviselőjével és a marsi hadsereg egy képviselőjével, hogy megvitassák a ganymedesi pusztító támadást illető, potenciálisan hatalmas horderejű felfedezések miatti aggodalmakat.

A kép Avasaralára váltott. Előrehajolt, hogy hosszabbnak tűnjön a nyaka, és elrejtse az álla alatt megereszkedett bőrt. A hosszú évek gyakorlata természetesnek mutatta őt, ám közben szinte hallotta Arjun nevetését. A kép alján megjelenő felirat ismertette a nevét és a titulusát.

– Holden kapitánnyal a Jupiter-rendszerbe készülünk – jelentette be Avasarala. – A Földi Egyesült Nemzetek határozott szándéka, hogy a mindhárom fél bevonásával végzett nyomozás segíthet leginkább a rendszer egyensúlyának és békéjének helyreállításában.

A kép Holdenre és Avasaralára váltott, ahogy a botanikussal együtt ülnek a hajókonyhában. Ezúttal a kis termetű tudós beszélt, az államtitkár asszony és a kapitány pedig úgy tettek, mintha őt hallgatnák. Ismét a kísérőszöveg szólalt meg.

– Amikor a leánya után kutató, és így a ganymedesi tragédia emberi dimenziójának jelképévé vált Praxidike Meng ellen felhozott vádakról kérdezték, a földi delegáció minden kétséget kizáró választ adott.

Aztán vissza az immár elszomorodott Avasaralára. A fejét csóválja, mozdulata szinte a tudatküszöb alatt hat.

– Nicola Mulko tragikus alakja a történteknek, és személy szerint elítélem a vágatlan hírfolyamok felelőtlen viselkedését, amiért mentálisan zavart emberek kijelentéseit úgy mutatják be, mintha igazolt tények lennének. Kétség sem férhet ahhoz, hogy elhagyta a férjét és a gyermekét, a lelki problémáival folytatott küzdelme pedig jóval méltóságteljesebb és bensőségesebb helyszínt érdemel.

A kamerán kívül Nagata azt kérdezte:

– Tehát a médiát hibáztatja?

– Teljes mértékben – felelte Avasarala, miközben a kép egy mosolygó fekete szemű és sötét copfos bölcsődésre váltott. – Feltétlenül hiszünk dr. Meng Mei iránti szeretetében és odaadásában, és örömmel vesszük ki a részünket az erőfeszítésből, hogy a kislányát épen és egészségesen hazahozzuk.

A felvétel véget ért.

– Rendben – szólalt meg Avasarala. – Megjegyzések?

– Valójában már nem dolgozom a KBSz-nek – felelte Holden.

– Én nem kaptam felhatalmazást rá, hogy a marsi hadsereget képviseljem – tette hozzá Bobbie. – Még abban sem vagyok egészen biztos, hogy még mindig magával kellene dolgoznom.

– Köszönöm. Esetleg olyan megjegyzés, ami számít is? – kérdezte Avasarala. Egy pillanatra csend állt be.

– Engem meggyőzött – mondta végül Praxidike Meng.

A Rocinante egy tekintetben biztosított végtelenül nagyobb mozgásteret neki, mint a Guanshiyin, és éppen ez érdekelte a leginkább Avasaralát. Megkötések nélkül használhatta az irányított sugárnyalábot. A fáziskésés zavaróbb volt, és óráról órára távolabb került a Földtől, de a tudattól, hogy az üzeneteit ténylegesen anélkül adja le a hajó, hogy Nguyennek vagy Errinwrightnak jelentést tesznek róluk, úgy érezte, mintha végre szabadon lélegezhetne. Afelett, hogy mi történik, miután az üzenetek elérnek a Földre, már nem lehetett hatalma, de ez mindig igaznak számított. A játszma velejárója volt.

Souther admirális fáradtnak tűnt, de a kis képernyőn nehéz volt ennél többet megállapítani.

– Darázsfészekbe nyúlt, Chrisjen – mondta. – Piszkosul úgy néz ki, hogy olyan emberekért tartja a hátát, akik nem nekünk dolgoznak. És ha jól sejtem, ez lehetett a terv. Megtettem, amire kért, és igen, Nguyen többször is találkozott Jules-Pierre Maóval. Először közvetlenül azután, hogy a Protogen ellen tanúskodott. És igen, Errinwright tudott a találkozókról. De ez még nem sokat jelent. Én is találkoztam Maóval. Álnok kígyó, de ha többé nem üzletelnénk a hozzá hasonlókkal, nem sok dolgunk maradna.

A tudós barátja elleni lejárató kampány a kormányzati hivatalból indult, ami, meg kell mondjam, sokunkat idegesít kissé ideát, a fegyveres erőknél. Kezd olybá tűnni, megosztottság tapasztalható a vezetésben, és nem egészen világos, kinek az utasításait kell követnünk. Ha a dolog odáig fajul, Errinwright még mindig magasabb rangú, mint Ön. Ha ő vagy a főtitkár közvetlen utasítást ad nekem, rohadtul jó okomnak kell lennie ahhoz, hogy törvénytelennek ítéljem. Az egész ügy bűzlik, mint egy görény, de még nem találtam meg ezt az okot. Tudja, mire gondolok.

A felvétel véget ért. Avasarala az ajkához szorította az ujjait. Értette. Nem tetszett neki, de megértette. Feltápászkodott az ülésről. Az ízületei még mindig sajogtak a Rocinante utáni hajszától, és attól enyhe hányingere támadt, ahogyan a hajó időnként elmozdult alatta, mivel a pályakorrekciók egy-két fokkal megváltoztatták a nehézkedést. Idáig legalább már eljutott.

A hajókonyhába vezető folyosó rövid volt, de épp az ajtó előtt elfordult. A bentről kiszűrődő hangok kellően hangosnak hatottak ahhoz, hogy Avasarala halk léptekkel közelítsen. Az elnyújtott marsi hangzók a pilótától származtak, Bobbie magánhangzóit és hangszínét nem lehetett máséval összetéveszteni.

– …hogy utasítgatta a kapitányt, hova álljon, és hogy nézzen ki. Párszor azt hittem, hogy Amos mindjárt kihajítja a légzsilipen.

– Próbálja csak meg! – felelte Bobbie.

– És te neki dolgozol?

– Most már azt sem tudom, ki a fenének dolgozom. Elvileg még mindig a marsi sereg állományában vagyok, de a mindennapi kiadásaimat az ő irodája fedezi. Leginkább teszem, amit épp kell.

– Durvának tűnik.

– Tengerészgyalogos vagyok – válaszolta Bobbie, Avasarala pedig megtorpant. Nem tetszett neki a hanghordozás. Nyugodtnak, már-már felszabadultnak tűnt. Majdhogynem mintha megbékélt volna a helyzetével. Ezt érdekesnek találta.

– Akad bárki is, aki ténylegesen kedveli? – kérdezte a pilóta.

– Nincs – felelte Bobbie szinte még azelőtt, hogy elhangzott volna a kérdés. – A francba is, dehogy. Ő pedig tesz róla, hogy ez így maradjon. Amikor simán bevonult Holden hajórára, és úgy tett, mintha ő parancsolna itt? Mindig így viselkedik. A főtitkárt meg szemtől szembe lufifejnek nevezi.

– Na és a trágárságai?

– Ez is része a vonzerejének – válaszolta Bobbie.

A pilóta kuncogott, aztán beleszürcsölt valamilyen italba.

– Lehet, hogy eddig félreértettem, miről szól a politika – mondta. Aztán egy pillanattal később: – Te kedveled?

– Igen.

– Megkérdezhetem, hogy miért?

– Ugyanazok a dolgok fontosak nekünk – válaszolta elgondolkodva Bobbie, és ettől Avasarala kissé zavarban érezte magát, amiért hallgatózik. Megköszörülte a torkát, és belépett a hajókonyhába.

– Merre van Holden? – kérdezte.

– Valószínűleg alszik – felelte a pilóta. – A hajó belső ciklusát figyelembe véve éjjel két óra lehet.

– Ah – válaszolta Avasarala. Az ő órája szerint délutánra járt az idő. Ez kissé kellemetlen lesz így. Az életében most minden mintha a fáziseltolódásról szólt volna, mivel ki kellett várnia, amíg az üzenetek átszelik a bolygóközi tér roppant fekete ürességét. De legalább fel tudott készülni.

– Amint felkeltek, szeretnék összehívni egy megbeszélést mindenkivel, aki a hajón tartózkodik – jelentette be. – Bobbie, megint szükség lesz az alkalmi öltözetére.

Bobbie-nak mindössze pár másodpercbe telt, hogy megértse.

– Meg fogja mutatni nekik a szörnyeteget – mondta.

– Aztán addig ülünk és beszélgetünk, amíg ki nem derítjük, pontosan mit tudnak ezen a hajón. A rosszfiúkat kellőképp aggasztotta ez ahhoz, hogy utánuk küldjék a verőlegényeiket, hogy végezzenek velük.

– Igen, ha már szóba került – vetette közbe a pilóta. – Azok a rombolók cirkáló sebességre lassítottak, de még nem fordultak vissza.

– Nem érdekes – válaszolta Avasarala. – Mindenki tudja, hogy ezen a hajón tartózkodom. Senki sem fog ránk lőni.

A helyi időszámításhoz igazítva reggel, Avasarala belső órája szerint pedig kora este ismét összegyűlt a legénység. Ahelyett, hogy behozta volna az egész motoros szkafandert a hajókonyhába, inkább kimásolta és Naominak adta az eltárolt videót. A legénység tagjai mind frissek és kipihentek voltak, kivéve a pilótát, aki egész éjjel fent maradt, és Bobbie-val beszélgetett, meg a botanikust, aki minden jel szerint tartósan kimerült.

– Ezt nem lenne szabad megmutatnom senkinek – kezdte Avasarala, és nyomatékosan Holdenre pillantott. – De úgy érzem, hogy ezen a hajón, ebben a pillanatban mindnyájunknak ki kell terítenie a lapjait. És hajlandó vagyok elsőként megtenni ezt. Ez itt a ganymedesi támadás. Ami miatt ez az egész elkezdődött. Naomi?

Naomi elindította a lejátszást, Bobbie pedig elfordította a tekintetét, és a válaszfalat bámulta. Avasarala sem nézte, ehelyett a többiek arcát figyelte. Miközben mögötte a vérontás képei peregtek, tanulmányozta őket, és valamivel többet megtudott arról, miféle emberekkel van dolga. A gépész, Amos a hivatásos gyilkos nyugodt tartózkodásával figyelt. Ebben nem volt semmi meglepő. Holden, Naomi és Alex eleinte szörnyülködtek, és Avasarala látta, ahogy Alex és Naomi lassanként egyfajta sokkos állapotba kerül. Könnyek gyűltek fel a pilóta szemében. Holden viszont belefeledkezett. Vállát kihúzta, a tekintetében és a szája sarkánál a felgyülemlő düh játszadozott. Érdekes. Bobbie könnyeit nem szégyellve elsírta magát háttal a képernyőnek, arcára búskomor kifejezés ült, mintha temetésen vett volna részt. Gyászszertartáson. Egyedül Praxidike – akit a többiek mind Praxnak hívtak – tűnt már-már vidámnak. Amikor a részlet végén a szörny szétrobbant, összeütötte a tenyerét, és lelkendezve felvisított.

– Ez az – mondta. – Igazad volt, Alex. Mindenki látta, ahogy egyre több végtagot növesztett? Katasztrofálisan csődöt mondott a korlátozás. Tényleg vészbiztosíték volt.

– Oké – szólalt meg Avasarala. – Mi lenne, ha megint megpróbálná, de ezúttal elmondaná az előzményeket is. Mi volt a vészbiztosíték?

– A második protomolekula alakzat robbanószerkezetet lökött ki magából, mielőtt az felrobbanhatott volna. Tudja, ezek a… valamik… protomolekula katonák, vagy micsodák… átírják a programjukat, és szerintem Merrian tud erről. Nem találta meg a módját, hogy megakadályozza, mert a korlátozások csődöt mondanak.

– Ki az a Marion, és mi köze ehhez az egészhez? – kérdezte Avasarala.

– Túl sok az infó, nagyanyó? – kérdezte Amos.

– Hadd kezdjem az elejéről – szólalt meg gyorsan Holden, és elmesélte a hajóra fellopózott szörnyeteg támadását, hogy miféle kárt tett a raktér ajtajában, Praxnak hogyan sikerült kicsalnia a hajóból, és atomjaira bontani a hajtómű csóvájával.

Avasarala átnyújtotta neki a Vénuszon tapasztalt energiakicsúcsosodásokról feljegyzett adatokat, Prax pedig megragadta, és tanulmányozni kezdte a feljegyzéseket, miközben arról mesélt, hogyan vezette le, hogy az Ión létesítették a titkos bázist, ahol ezeket a valamiket előállították. Avasarala kábultan kapkodta a fejét.

– És oda vitték a kislányát? – kérdezte.

– Mindegyiküket oda vitték – válaszolta Prax.

– Miért tennének ilyet?

– Mert nincs immunrendszerük – felelte Prax. – És így könnyebben átalakíthatók a protomolekulával. Kevesebb fiziológiai rendszer harcol az új sejtszintű korlátozások ellen, és a katonák valószínűleg tovább életben maradnak.

– Jézusom, doki – szólalt meg Amos. – Meiből is egy olyan kibaszott izét akarnak csinálni?

– Valószínűleg – felelte a homlokát ráncolva Prax. – Csak most jöttem rá erre.

– De egyáltalán minek? – kérdezte Holden. – Ennek semmi értelme.

– Azért, hogy elsőcsapás-mérő fegyverként eladhassák őket a hadseregnek – válaszolta Avasarala. – Hogy megszilárdíthassák a hatalmukat, mielőtt… mielőtt elérkezik a kurva apokalipszis.

– Ezt tisztáznunk kellene – szólalt meg a kezét emelve Alex. – Közeleg valamilyen apokalipszis? Ez olyasmi, amiről tudni lehetett?

– A Vénusz – felelte Avasarala.

– Ó. Szóval az az apokalipszis – szólt Alex, és leszegte fejét. – Értem.

– Katonák, akik hajó nélkül is képesek utazni – kapcsolódott be a beszélgetésbe Naomi. – Kilőhetik őket több g-vel, aztán lekapcsolják a hajtóműveket, és áttérhetnek ballisztikus pályára. Hogyan lehetne felfedezni őket?

– De nem fog működni – vetette ellen Prax. – Emlékeznek? Lerázzák magukról a korlátozásokat. És mivel képesek információt cserélni egymás között, egyre nehezebb lesz bármiféle programhoz tartatni őket.

A helyiség elcsendesedett. Prax láthatólag összezavarodott ettől.

– Képesek információt cserélni? – kérdezte végül Avasarala.

– Hát persze – felelte Prax. – Nézze az energiatüskéket! Az első kicsúcsosodást akkor észlelték, amikor Bobbie meg a többi tengerészgyalogos a Ganymedesen harcolt a valamivel. A másodikat akkor, amikor a másik elszabadult a laborban. A harmadik tüskét pedig akkor, amikor megöltük a potyautast a Rocinantén. Valahányszor rátámadtak valamelyikre, a Vénusz reagált. Hálózatba vannak kötve. Feltételezem, hogy minden lényeges információt megosztanak egymás között. Például azt, hogy hogyan szabadultak meg a korlátozásoktól.

– Ha emberek ellen vetik be a valamiket – mondta Holden –, képtelenség lesz megállítani őket. Kidobják a vészbiztosító bombákat, és folytatják a harcot. A csatáknak sosem lesz vége.

– Hát, nem – válaszolta Prax. – Nem ez a gond. Újra csak a lépcsőzetes leépülés. Amint a protomolekulának valamennyivel megnő a mozgástere, több eszköze lesz ahhoz, hogy fokozatosan más korlátozásoktól is megszabaduljon, ami újabb eszközöket biztosít neki ahhoz, hogy további korlátozásoktól szabaduljon meg, és így tovább. Az eredeti program vagy valami végül elnyeli az új programot. Visszaváltoznak.

Bobbie előrehajolt, fejét pár foknyit jobbra billentette. Halkan beszélt, ám hangjából az üvöltésnél is harsányabb fenyegetés érződött ki.

– Szóval, ha ráeresztik azokat a valamiket a Marsra, előbb egy darabig katonák maradnak. Aztán elkezdik kivetni magukból a bombákat, ahogy a maguk fickója is csinálta. Aztán újabb Erosszá változtatják a Marsot?

– Nos, még az Erosnál is rosszabbá – felelte Prax. – Bármely jelentősebb méretű marsi város lakossága egy nagyságrenddel nagyobb az Erosénál.

A helyiség elcsendesült. A monitoron Bobbie szkafanderének kamerája a csillagos égboltra szegeződött, miközben csatahajók semmisítették meg egymást a bolygó körül.

– El kell küldenem néhány üzenetet – jelentette be Avasarala.

– Ezek a félig emberi lények, amelyeket létrehoztak, nem a szolgáik. Nem tudják irányítani őket – magyarázta Avasarala. – Jules-Pierre Mao hamis ígéretekkel verte át magukat. Tudom, miért hagytak ki ebből, és úgy gondolom, hogy kibaszottul ostoba seggfejként viselkedtek, de ez lényegtelen. Ez most nem számít. Csak nehogy meghúzzák azt a rohadt ravaszt! Érti, mit mondok? Ne tegyék! Személyesen maga lesz felelős az emberiség történetének legtöbb áldozatot követelő fiaskójáért, én pedig Jim Holden kibaszott hajóján vagyok, szóval nem áll alacsonyan a léc.

A teljes felvétel csaknem fél órát tett ki. Csatolva elküldte mellé a Rocinante biztonsági kameráinak a potyautasról készített felvételeit. Prax tizenöt perces előadását sutba kellett dobni, amikor rátért arra, hogy a kislányát protomolekula katonává fogják átalakítani, és ezúttal nem tudott úrrá lenni a könnyein. Avasarala amennyire tudta, összefoglalta a lényegét, de egyáltalán nem volt biztos abban, hogy helyesen idézte fel a részleteket. Felmerült benne a gondolat, hogy Jon-Michaelt is bevonja, aztán elvetette az ötletet. Jobb, ha a családban marad.

Elküldte az üzenetet. Ismerte annyira Errinwrightot, hogy nem fog azonnal reagálni rá. Egy vagy két órán át mérlegelni fogja, amit mondott neki, aztán, miután Avasarala egy keveset fortyogott magában, válaszol.

Remélte, hogy Errinwright józanul fog dönteni. Így kellett tennie.

Avasaralának aludnia kellett egy keveset. Érezte, hogy a kimerültség kikezdi az elméjét, lelassítja őt, de amikor lefeküdt, a pihenés éppoly távolinak tűnt, akár az otthona. Akár Arjun. Eszébe jutott, hogy üzenetet kellene küldenie neki, de ettől csupán még kegyetlenebbül elszigeteltnek érezte volna magát. Egy óra elteltével összeszedte magát, és végigbandukolt a folyosókon. A teste azt közölte vele, hogy éjfél felé, vagy még későbbre jár, a fedélzeten folyó tevékenység pedig – a gépészműhelyből zene szólt, Holden és Alex hangos eszmecserét folytatott az elektromos rendszer karbantartásáról, de még a kabinjában kuporgó Praxidike is egy láda hidroponikus palántát dédelgetett – szürreális, késő esti hangulatot sugallt.

Azon tanakodott, küldjön-e még egy üzenetet Southernek. Nála jelentősen kisebb fáziskéséssel kellene számolnia, Avasarala pedig épp eléggé vágyott valamilyen válaszra ahhoz, hogy bármi megtegye. A válasz nem üzenet formájában érkezett.

– Kapitány – szólalt meg Alex a hajó belső rendszerének hangszórójából. – Fel kéne jönnöd a vezérlőterembe, hogy egy pillantást vess erre.

Valami a hangjában elárulta Avasaralának, hogy nem karbantartási kérdésről volt szó. Épp akkor ért a vezérlőfedélzetre vivő felvonóhoz, amikor Holden felment vele, így várakozás helyett felmászott a legénységi hágcsón. Bobbie is ott volt, az egyik pótülésben ült, és tekintetét ugyanarra a képernyőre szegezte, mint Holden. A villódzó taktikai adatok legördültek a monitoron, és tucatnyi élénkvörös pont jelezte a változásokat. Avasarala a nagy részét nem értette annak, amit látott, de a lényeget le tudta szűrni belőle. A rombolók mozgásba lendültek.

– Oké – szólalt meg Holden. – Mit látunk?

– Az összes földi romboló keményen égetni kezdett. Hat g-vel – válaszolta Alex.

– Az Ióra tartanak?

– Egy frászt.

Ez volt Errinwright válasza. Hogy nem válaszolt. Nem tárgyalt. Még csak azt sem vette tudomásul, hogy Avasarala arra kérte, fogja vissza magát. Hadihajók. A csüggedés mindössze egyetlen pillanatig tartott. Aztán a düh váltotta fel.

– Bobbie?

– Igen.

– Amikor azt mondta, fogalmam sincs, mekkora veszélyben vagyok.

– Maga pedig azt felelte, hogy fogalmam sincs, milyen szabályok szerint játsszák ezt a játékot.

– Pontosan.

– Emlékszem. Mi van vele?

– Ha a fejemhez szeretné vágni, hogy: „Én megmondtam”, itt az alkalmas pillanat.

Negyvenkettedik fejezet: Holden

A tisztképző iskola után Holdent először az oahui Diamond Head Elektronikai Hadilaboratóriumba vezényelték egy hónapra. Ez alatt az idő alatt rájött, hogy semmi kedve a haditengerészeti hírszerzésnél dolgozni, hogy utálta a taró-krumpliból készült ételeket, és kifejezetten tetszettek neki a polinéz nők. Akkoriban túlságosan lefoglalta a munkája ahhoz, hogy ténylegesen ráhajtson egyre, de teljes mértékben kiélvezte azt a néhány percet, amikor szabadidejében megbámulhatta őket a tengerparton. Azóta is vonzódott a hosszú fekete hajú, gömbölyded nőkhöz.

A marsi tengerészgyalogos ezekhez az édes kis tengerparti nyulacskákhoz hasonlított, csak mintha valaki egy képszerkesztő programmal a megszokott méret 150%-ára felnagyította volna. Az arányok, a fekete haj, a sötét szemek, minden ugyanaz volt. Csupán óriási. Rövidre zárta az idegpályáit. A tudata legmélyén megbúvó ősgyík a Párosodj vele! és a Menekülj tőle! utasítások között ugrándozott. Ennél már csak az volt rosszabb, hogy a nő is tudta ezt. Láthatólag felmérte magának Holdent, és úgy határozott, hogy a kölcsönös bemutatkozás után néhány pillanattal rávillantott, megfáradt lesajnáló mosolynál nem érdemel több figyelmet.

– Elölről végigmondjam újra az egészet? – kérdezte a nő, arcán a lesajnáló mosollyal gúnyolódva vele. Kettesben ültek a hajókonyhában, Bobbie pedig épp azt magyarázta neki, hogy a marsi hírszerzés szerint hogyan érdemes rátámadni egy Munroe-osztályú rombolóra.

Ne!, ordított volna rá a legszívesebben Holden. Hallottalak. Nem vagyok tökkelütött. Van egy csodás barátnőm, akivel elköteleztem magam, szóval fejezd be, hogy úgy bánsz velem, akár egy ügyefogyott tinédzserrel, aki a dekoltázsodba igyekszik bekukkantani!

Azután viszont megint felnézett rá, és tudata legmélye ismét a vonzódás és a félelem között kezdett pattogni, nyelvi központjának idegvégződései pedig rosszkor kezdtek kisülni. Már megint.

– Ne – mondta, miközben a szépen elrendezett felsorolást bámulta, amit Bobbie átküldött a kézi termináljára. – Szerintem ez az információ, valóban… informatív.

A szeme sarkából látta, hogy a lesajnáló mosoly szélesebbre húzódik, és még erőteljesebben összpontosítva bújta a listát.

– Oké – zárta le a témát Bobbie. – Megyek, és szundítok egyet. Természetesen csak ha engedélyezi. Kapitány.

– Az engedélyt megadom – válaszolta Holden. – Természetesen. Menjen! Szundítson!

Bobbie anélkül, hogy megérintette volna a szék karfáját, felegyenesedett. A Mars gravitációjában nőtt fel. Egy g-nél úgy száz kilót nyomhatott, minimum. Kérkedett. Holden úgy tett, mintha rá sem hederítene, Bobbie pedig kiment.

– Nem semmi csaj, ugye? – kérdezte az ajtón belépő Avasarala, aztán belerogyott az imént üresen hagyott székbe. Holden ráemelte a tekintetét, és egy másféle lesajnáló mosolyt látott az arcán. Olyat, amely arról árulkodott, hogy az öreg hölgy átlátott rajta, egészen a tudata mélyén viaskodó ősgyíkokig. Ő azonban nem óriás termetű polinéz nő volt, Holden így rázúdíthatta minden keservét.

– Igen, mutatós darab – válaszolta. – Hamarosan mégis meg fog halni.

– Hogyan?

– Amikor azok a rombolók utolérnek minket, márpedig utol fognak érni, mindnyájan meghalunk. Kizárólag azért nem szórnak meg minket a torpedóikkal, mert tudják, hogy a PVÁ-hálózatunk bármivel elbánik, amit ilyen távolságból lőnek ki ránk.

Avasarala egy fáradt sóhajjal hátradőlt a székében, a lesajnáló ajakbiggyesztést pedig fáradt, de őszinte mosoly váltotta fel.

– Gondolom, nincs rá mód, hogy megkínálhasson egy megfáradt öregasszonyt egy csésze teával, ugye?

Holden tagadólag megrázta a fejét.

– Sajnálom. A legénységből senki sem iszik teát. Rengeteg kávénk van viszont, ha kérne egy csészével.

– Eléggé elfáradtam ahhoz, hogy az is megtegye. Sok tejszínnel, sok cukorral.

– Mit szólna ahhoz a verzióhoz – kérdezte Holden, miközben lehúzott neki egy poharat –, hogy rengeteg cukorral, és rengeteg „krémesítőnek” nevezett fehér porral?

– Úgy hangzik, mint a meleg húgy. Jó lesz.

Holden leült, és odatolta neki az édesített és „krémesített” pohár kávét. Avasarala elvette, aztán fintorogva ízlelgette az első kortyokat.

– Magyarázzon el mindent – mondta egy újabb korty után –, amit az imént mondott.

– Azok a rombolók meg fognak semmisíteni minket – ismételte el Holden. – Az őrmester szerint maga nem hajlandó elhinni, hogy az EN hajói tüzet nyissanak önre, de igazat adok neki. Ez naiv feltételezés.

– Oké, de mi az a PVÁ-hálózat?

Holden próbálta nem összevonni a szemöldökét. Sok mindenre számított az asszonytól, de a tudatlanság nem tartozott ezek közé.

– Pontvédelmi ágyúk. Ha azok a rombolók ebből a távolságból torpedókat lőnek ki ránk, a PVÁ-k célbemérő számítógépe gond nélkül kilövi őket. Épp ezért kivárják, amíg kellően közel kerülnek hozzánk ahhoz, hogy lehengerelhessenek minket. Három napot adok nekik, és belekezdenek.

– Értem – mondta Avasarala. – És mi a terve?

Holden kínjában felkacagott.

– Terv? Azt tervezem, hogy meghalok egy túlhevített plazmagömbben. Szó szerint nincs mód arra, hogy egyetlen gyorsnaszád, vagyis mi, sikeresen szembeszállhasson hat könnyű rombolóval. Nem ugyanabba a súlycsoportba tartozunk, de egy ellen egy szerencsés lövéssel talán még lehetne esélyünk. Viszont hat ellenében? Semmi. Meghalunk.

– Olvastam az aktáját – mondta Avasarala. – Az Eros-incidens idején sikeresen szembeszállt az EN egyik kísérő naszádjával.

– Ja, egyetlen kísérő naszáddal. Egy súlycsoportban voltunk vele. És csak azzal tudtam meghátrálásra kényszeríteni, hogy megfenyegettem a fegyvertelen tudományos hajót, amit kísért. Ez közel sem ugyanaz.

– Akkor tehát mit tesz a hírhedt James Holden, amikor elsöprő túlerővel kell szembenéznie?

Holden egy pillanatig csak hallgatott.

– Szétkürtöli a titkot – felelte végül. – Tudjuk, mi folyik. Teljesen összeállt a kép. A Mao-Kwik, a protomolekula szörnyetegek, hogy hová viszik a gyerekeket… minden. Az összes adatot összerakjuk egy fájlban, és az egész világmindenség tudtára adjuk. Még mindig megölhetnek minket, ha akarnak, de elérhetjük, hogy ez értelmetlen bosszú legyen. Megakadályozhatjuk, hogy ezzel ténylegesen elérhessenek valamit.

– Nem – felelte Avasarala.

– Hogyan, nem? Talán elfelejtette, kinek a hajóján utazik.

– Bocs, de eddig úgy tűnt, hogy nem szarom le, hogy ez a maga hajója? Ha mégis így látta volna, csak udvariaskodtam – felelte Avasarala, és megsemmisítő pillantást vetett rá. – Nem fogja szétcseszni az egész naprendszert, csak mert mindig ezzel az egyetlen húzással képes előállni. Mi nagyobb tétben játszunk.

Holden elszámolt tízig magában, aztán megkérdezte:

– Van ötlete?

– Elküldjük az EN két admirálisának – felelte Avasarala, és megérintett valamit a kézi terminálján. Holdené jelzett, hogy fájlja érkezett.

– Southernek és Lenikinek. Leginkább Southernek. Lenikit nem kedvelem, és eddig ki is maradt ebből, de biztosítéknak megteszi.

– Vagyis mielőtt végez velünk az EN egyik admirálisa, minden lényeges információt az EN egy másik admirálisának akar elküldeni.

Avasarala hátradőlt a székében, és az ujjbegyeivel megmasszírozta a halántékát. Holden kivárt.

– Fáradt vagyok – szólalt meg néhány pillanat elteltével Avasarala.

– És hiányzik a férjem. Mintha a karom sajogna, olyan érzés, hogy nem ölelhetem át. Tudja, milyen ez?

– Pontosan ismerem ezt a fajta fájdalmat.

– Szóval szeretném megértetni magával, hogy miközben itt ülök, azzal a tudattal igyekszem megbékélni, hogy soha többé nem láthatom őt. Sem az unokáimat. Sem a lányomat. Az orvosaim szerint jó eséllyel még harminc évem van hátra. Elegendő idő ahhoz, hogy lássam felnőni az unokáimat, és addig talán még egy vagy két dédunokám is születhet. Ehelyett egy olyan lottyadtfaszú, nyafogós szemétláda fog végezni velem, mint Nguyen admirális.

Holden érezte a gyilkos vággyal lecsapó hat romboló roppant súlyát. Mintha hátulról egy pisztolyt nyomtak volna a bordái közé. Legszívesebben megrázta és megsürgette volna az öregasszonyt.

Avasarala rámosolygott.

– Nem fogom az ebben a mindenségben utolsóként végrehajtott cselekedetemmel elkúrni mindazt, amit egészen eddig jól csináltam.

Holden tudatosan kényszerítette magát, hogy ne törődjön a csalódottságával. Felkelt az asztaltól, és kinyitotta a hűtőszekrényt.

– Hé, maradt egy kis puding. Kér belőle?

– Olvastam a pszichológiai személyiségrajzát. Mindent tudok a maga naiv „mindenkinek mindenről tudnia kell” rögeszméjéről. De vajon a legutóbbi háborút mennyire lehet a maga meg a szakadatlan kalózhíradásainak a számlájára írni? Nos?

– Semennyire – felelte Holden. – A mindenre elszánt elmebetegek mindenre elszánt elmebetegekre jellemző dolgokat tesznek, ha kiderül róluk, kik ők. Nem vagyok hajlandó felmenteni őket csak azért, mert tartok a reakcióiktól. Amikor így jár el velük az ember, az ő kezükbe kerül a hatalom.

Avasarala elnevette magát. Meglepően barátságosnak érződött a hangja.

– Bárki, aki érti, hogy mi folyik, minimum mindenre elszánt, ráadásul valószínűleg elmebeteg is. Legalábbis disszociatív személyiség. Hadd magyarázzam így. Mindenkinek elmondja, és igen, reakciót vált ki belőlük. És talán hetekkel, vagy hónapokkal, vagy évekkel később megoldódik az egész. De ha a megfelelő emberekkel közli, akkor most azonnal megoldható az ügy.

Amos és Prax lépett be együtt a hajókonyhába. Amos, kezében a nagy termoszával, egyenesen a kávéskannához sietett. Prax utánament, és elvett magának egy bögrét. Avasarala hunyorítva figyelte, és hozzátette:

– Talán még a kislányát is sikerül megmenteni.

– Meit? – kapta fel a fejét azonnal Prax, majd letette a bögrét, és hátrafordult.

Ó, ez aljas volt, gondolta Holden. Még egy politikustól is.

– Igen, Meit – válaszolta Avasarala. – Erről szól ez az egész, ugye, Jim? Nem valamiféle személyes keresztes hadjáratról, hanem arról, hogy megpróbáljanak kimenteni egy kislányt a rossz emberek karmai közül.

– Magyarázza el, hogyan… – kezdte volna Holden, de Avasarala zavartalanul folytatta.

– Az EN nem egyetlen személy. Még csak nem is egy nagyvállalat. Hanem ezernyi parányi frakció, akik egymás ellen harcolnak. Most az ő oldaluk hallatja a hangját, de ez a helyzet csak átmeneti. Mindig csak átmeneti. Ismerek olyanokat, akik lépéseket tehetnek Nguyen és a csoportja ellen. Leállíthatják a támogatását, elvehetik tőle a hajóit, és ha elég időt kapnak rá, még vissza is rendelhetik, és hadbíróság elé is állíthatják. De semmit sem tehetnek, ha hadban állunk a Marssal. És ha mindent, amit tud, kikürtöl, a Marsnak nem lesz ideje kivárni, és kisilabizálni a finomságokat, nem marad más választásuk, mint hogy megelőző csapást mérjenek Nguyen flottájára, az Ióra, arra, ami a Ganymedesből még megmaradt. Mindenre.

– Az Ióra? – szólalt meg Prax. – De Mei…

– Vagyis azt akarja, hogy minden infót a maga kis földi politikai klikkjének adjunk át, amikor az egész problémát éppen az ilyen kis földi politikai klikkek létezése okozta.

– Igen – felelte Avasarala. – És én vagyok a kislány egyetlen reménye. Bíznia kell bennem, kapitány!

– Nem bízom. Egy kicsit sem. Szerintem maga is a probléma része. Szerintem maga az egészet pusztán politikai manőverezésnek és hatalmi játszmának látja. Szóval egyáltalán nem bízom magában.

– Hé, izé, kapitány! – szólalt meg Amos, miközben komótosan rátekerte a termoszra a tetejét. – Nem felejtettél el valamit?

– Mit, Amos? Mit felejtettem el?

– Nem arról volt szó, hogy az ilyen szarságokról mostantól szavazunk?

– Ne duzzogj! – mondta Naomi. A központi kezelőállás melletti présülésen hevert elnyúlva a vezérlő fedélzeten. Holden a terem túlsó oldalán ült a kommpanelnél. Épp az imént küldte el Avasarala adatcsomagját az államtitkár asszony két EN admirális ismerősének. Az ujja bizsergett, hogy egy nyílt csatornán küldje ki az anyagot. De a legénységgel megvitatták a kérdést, és Avasarala nyerte a szavazást. Az egész szavazósdi kifejezetten jó ötletnek tűnt, amikor először felmerült. Ám miután Holden elvesztette az elsőt, már nem annyira. Két nap múlva mindannyian halottak lesznek, így aztán valószínűleg nem kerül sor többé ilyesmire.

– Ha kinyírnak minket, Avasarala két admirálisa pedig nem kezd ténylegesen valamihez az adatokkal, akkor az egésznek semmi értelme sem volt.

– Szerinted a fiókba rakják majd?

– Nem tudom, és pontosan ez a gond. Fogalmam sincs, mit fognak tenni. Két napja ismerkedtünk meg ezzel az EN-politikussal, és már ő dirigál a hajón.

– Akkor küldd el valaki másnak is! – tanácsolta Naomi. – Olyasvalakinek, akiben megbízhatsz, hogy nem veri nagydobra a dolgot, de közzéteheti, ha kiderülne, hogy az EN-es fickók nem a megfelelő csapatnak dolgoznak.

– Nem rossz ötlet.

– Frednek talán?

– Dehogy. – Holden felnevetett. – Fred politikai tőkét látna benne. Arra használná, hogy az alkupozícióját erősítse vele. Olyasvalaki kell, aki sem nyerni, sem veszíteni nem tud vele, ha használja. El kell gondolkoznom ezen.

Naomi felkelt, és odament Holdenhez, hogy szembefordulva vele, szétvetett lábbal az ölébe üljön.

– És hamarosan mindannyian meghalunk. Ez sem könnyít a helyzeten.

Nem mindannyian.

– Naomi, hívd össze a legénységet, és a tengerészgyalogosnak meg Avasaralának is szólj! Azt hiszem, a hajókonyhába lesz a legjobb. Valamit még be kell jelentenem. Tíz perc múlva ott találkozunk.

Naomi finoman megcsókolta Holden orrát.

– Oké. Ott leszünk.

Miután a lány a legénységi hágcsón lefelé eltűnt a szeme elől, Holden kinyitotta az őrparancsnok szekrényét. Benne rég elavult kódfüzeteket, a marsi haditengerészeti törvény kézikönyvét, egy kézifegyvert, és két tár ballisztikus géllövedéket talált. Kivette, és megtöltötte a fegyvert, majd felcsatolta az övet és a pisztolytáskát a derekára.

Ezután visszament a kommállomáshoz, hogy elküldje Avasarala adatcsomagját egy irányított sugárnyalábbal, amely a Cerest, a Marsot és a Lunát érintve, mindvégig nyilvános routereken keresztül, végül a Földre ér majd. Így nem valószínű, hogy bárki felfigyelne rá. Megérintette a felvétel gombot, és belekezdett:

– Szia, anya! Vess egy pillantást erre! Mutasd meg az egész családnak! Fogalmam sincs, honnan fogjátok tudni, mikor kell használnotok, de amikor eljön az ideje, tegyétek vele azt, amit a legjobbnak láttok! Bízom az ítélőképességetekben, és szeretlek benneteket.

Mielőtt bármi mást mondhatott volna, vagy meggondolhatta volna magát, megnyomta a küldés gombot, majd lekapcsolta a panelt.

Felhívta a hágcsóliftet, mert az út így tovább tart, mintha lemászna a hágcsón, és időre volt szüksége, hogy átgondolhassa, pontosan hogyan játssza végig a következő tíz percet. Amikor a legénységi fedélzetre ért, míg mindig nem sikerült teljesen kitervelnie az egészet, ennek ellenére kihúzta a vállát, és belépett a hajókonyhába.

Amos, Alex és Naomi az asztal egyik oldalán ültek le, vele szemben. Prax szokás szerint a konyhapultra telepedett fel. Bobbie és Avasarala oldalt ültek, az asztal másik oldalán, hogy őt is láthassák. Így alig két méter választotta el Holdent a tengerészgyalogostól, és semmi sem volt kettejük között. Attól függően, hogy alakul a helyzet, ez gondot jelenthet.

Kezét a csípőjéig eresztette le, a pisztoly markolatához, hogy biztosan mindenki meglássa a fegyvert, aztán beszélni kezdett:

– Körülbelül két nap választ el minket attól, hogy az EN haditengerészetének egységei kellően közel kerüljenek hozzánk, hogy torpedósortűzzel felülkerekedjenek a védelmünkön, és megsemmisítsék ezt a hajót.

Alex bólintott, de senki sem szólt.

– Ugyanakkor a hajótesthez kapcsolva itt van még Maoék versenynaszádja, amelyen Avasarala érkezett. Ketten férnek el benne. Két embert felpakolunk rá, és elküldjük őket. Aztán megfordulunk, és megindulunk egyenesen a rombolók felé, hogy némi időt nyerjünk a naszádnak a meneküléshez. Ki tudja, talán az egyiket akár még magunkkal is vihetjük. Néhány szolgára tehetünk szert a túlvilágon.

– Úgy van, bazmeg! – helyeselt Amos.

– Ezzel egyet tudok érteni – mondta Avasarala. – No és ki lesz az a két szerencsés? És hogyan akadályozhatjuk meg, hogy az EN elpusztítsa őket, miután végeztek velünk?

– Prax és Naomi – vágta rá Holden, mielőtt bárki más megszólalhatott volna. – Prax és Naomi szállnak át a hajóra.

– Oké – felelte bólogatva Amos.

– Miért? – szólalt meg egyszerre Naomi és Avasarala.

– Prax azért, mert mindenki az ő arcát köti ehhez az egészhez. Ő az, aki mindenre rájött. És mert amikor valaki végre kiszabadítja a kislányát, jó lenne, ha az apukája is ott lenne – felelte Holden. Aztán, ujjaival a fegyver markolatát megérintve. – Naomi pedig azért, mert így határoztam, basszák meg. Van kérdés?

– Nincs – felelte Alex. – Nekem megfelel.

Holden a tengerészgyalogost figyelte. Ha valaki megpróbálná elvenni tőle a fegyvert, Bobbie lesz az. Ő pedig Avasaralának dolgozott. Ha az öregasszony úgy döntene, hogy a Megatronon szeretne lenni, amikor a naszád elindul, a tengerészgyalogos gondoskodna róla, hogy ez megtörténjen. Ám legnagyobb meglepetésére Bobbie nem vetette rá magát, csupán a kezét emelte fel.

– Őrmester! – fordult hozzá Holden.

– Az EN-es fiúkat üldöző marsi hajók közül kettő Raptor-osztályú gyorscirkáló. Ők valószínűleg be tudnák érni a Megatront, ha nagyon akarnák.

– Valóban? – kérdezte Holden. – Nekem az volt a benyomásom, hogy kizárólag az a dolguk, hogy szemmel tartsák az EN hajóit.

– Valószínűleg ez, de… – Távolba révedő tekintettel elharapta a mondat végét.

– Akkor ez a terv – mondta Holden. – Prax, Naomi, szedjétek össze, amire szükségetek lehet, és szálljatok át a Megatronra! Értékelném, ha mindenki más itt maradna, amíg ők elkészülnek.

– Várjunk csak… – ellenkezett haragos hangon Naomi.

Mielőtt Holden reagálhatott volna, ismét Bobbie szólalt meg.

– Hé, figyeljenek! Támadt egy ötletem.

Negyvenharmadik fejezet: Bobbie

Akadt valami, amivel egyikük sem számolt. Mintha valaki a tudata hátsó ajtaján kopogtatott volna kitartóan, hogy engedjék be. Bobbie végiggondolta a dolgot. Való igaz, hogy az a fasz Nguyen minden jel szerint gondolkodás nélkül hajlandó volt elpusztítani a Rocinantét, nem érdekes, hogy a fedélzetén tartózkodik-e az EN egyik magas rangú politikusa, vagy sem. Avasarala arra alapozva hazardírozott, hogy a jelenléte meghátrálásra kényszeríti az EN hajóit. Úgy tűnt, el fogja veszíteni a fogadást. Még mindig az EN hat rombolója rohant feléjük.

Ugyanakkor őket hat másik hajó üldözte.

Köztük – amint épp az előbb felhívta rá Holden figyelmét – két Raptor-osztályú gyorscirkáló. A legkorszerűbb marsi technikát képviselték, ami az EN bármelyik hadihajójával több mint jó eséllyel szembeszállhat. A két cirkálót négy romboló kísérte. Ezek talán jobbak földi ellenlábasaiknál, talán nem, ám a két szárnyon a cirkálókkal, jelentős túlerőben voltak mind méreteiket, mind tűzerejüket figyelembe véve. És azért eredtek az EN hajóinak nyomába, hogy gondoskodjanak arról, nehogy tovább eszkalálódjon a háború.

Például azzal, hogy megölnek egy EN-politikust, aki épp a Marsra acsarkodó kutyákat iparkodik visszatartani.

– Hé, figyeljenek! – szólalt meg Bobbie, mielőtt tudatosodott volna benne, hogy bármit mondani fog. – Támadt egy ötletem…

A hajókonyha hirtelen elcsendesedett.

Bobbie-nak hirtelen eszébe jutott a kínos emlék, amikor szót kért az EN-tárgyalóteremben, és közben tönkrevágta a katonai karrierjét. Holden kapitány, az édes pofa, aki kissé túlságosan el volt telve magától, arcán nem különösebben hízelgő értetlenkedéssel bámult rá. Úgy nézett ki, akár egy igencsak dühös férfi, aki a szónoklata közben hirtelen belegabalyodott a gondolatmenetébe. És Avasarala is őt bámulta. Viszont, miután mostanra megtanulta jobban értelmezni az öregasszony arckifejezéseit, nem haragot látott benne. Csupán kíváncsiságot.

– Nos – vágott bele a torkát köszörülve Bobbie. – Hat marsi hajó követi az EN hajóit. És a marsi hajók erőfölényben vannak velük szemben. Mindkét flottánál teljes a készültség.

Senki sem mozdult, vagy szólalt meg. Avasarala kíváncsisága szemöldökráncolásba ment át.

– Így aztán elképzelhető – mondta –, hogy hajlandók lennének támogatni minket.

Avasarala ráncai csak tovább mélyültek.

– Mi a fasz érdeke fűződne a marsiaknak ahhoz – kérdezte –, hogy megvédjenek engem attól, hogy a saját kibaszott flottám végezzen velem?

– Veszíthetünk bármit is azzal, ha megkérdezzük?

– Nem – válaszolta Holden. – Szerintem nem. Mindenki más úgy gondolja, hogy nem veszíthetünk vele?

– Ki venné fel velük a kapcsolatot? – kérdezte Avasarala. – Maga? Az áruló?

A szavak úgy hatottak, mintha az arcába öklöztek volna. De Bobbie rájött, mit akar ezzel az öregasszony. A marsiak lehetséges legrosszabb reakciójára készítette elő. Felmérte, hogyan reagálna rá.

– Igen, én nyitnám ki az ajtót – felelte Bobbie. – De magának kellene meggyőznie őket.

Avasarala egy hosszú pillanatig bámult rá, aztán azt válaszolta:

– Oké.

– Ezt ismételje meg, Rocinante! – válaszolta a marsi kapitány. A kapcsolat olyan tiszta volt, mintha ugyanabban a teremben álltak volna a férfival. Nem a hangminőség okozott neki zavart. Avasarala ennek ellenére lassan, gondosan artikulálva felelt.

– Itt Chrisjen Avasarala, a Földi Egyesült Nemzetek helyettes államtitkára beszél – ismételte el Avasarala. – Hamarosan rám támad az EN Haditengerészetének egy renegát eleme, miközben egy békefenntartó küldetés részeként a Jupiter-rendszerbe tartok. Mentsen meg, bassza meg! Cserébe rábeszélem a kormányomat, hogy ne olvassza szét a bolygójuk felszínét.

– A kérését felsőbb szintre kell továbbítanom – mondta a parancsnok. Nem video-összeköttetést használtak, ám a hangján érződött a vigyor.

– Hívja, akit csak hívnia kell! – felelte Avasarala. – Csak döntsenek, mielőtt ezek a faszfejek megszórnak rakétákkal. Rendben?

– Minden tőlem telhetőt megteszek, asszonyom.

A sovány csaj – Naomi – bontotta a kapcsolatot, majd Bobbie irányába pördült a székkel.

– Elismételné, miért is segítenének nekünk?

– A Mars nem akar háborút – felelte Bobbie, és remélte, hogy nem mond irtózatos nagy baromságot ezzel. – Ha megtudják, hogy az EN legjózanabb hangja egy olyan hajón utazik, amit épp meg akarnak semmisíteni az EN renegát háborús uszítói, logikusnak tűnik, hogy közbelépjenek.

– Ez irtózatos nagy baromságnak hangzik – állapította meg Naomi.

– Emellett – szólt közbe Avasarala –, épp az imént hatalmaztam fel őket, hogy politikai következmények nélkül rálőhessenek az EN flottájára.

– Még ha segítenek is – szólalt meg Holden –, kizárt, hogy az EN-hajók ne adnának le ránk néhány lövést. Fel kell készülnünk az összecsapásra.

– Nemrég raktuk össze megint az átkozott ladikot – horkant fel Amos.

– Még mindig amondó vagyok, hogy rakjuk fel Praxot és Naomit a Megatronra.

– Egyre inkább úgy érzem, hogy ez nem jó ötlet – ellenkezett Avasarala. Belekortyolt a kávéjába, és elfintorodott. Az öregasszonynak egyértelműen hiányzott a napi öt csésze teája.

– Megmagyarázná? – válaszolta Holden.

– Nos, ha a marsiak úgy döntenek, hogy mellénk állnak, ez alapvetően változtat az EN-hajók helyzetén. Ha helyesen kalkulálok, mind a hetünket nem győzhetik le.

– Oké – mondta Holden.

– Ami érdekeltté teszi őket abban, hogy a történelemkönyvek ne renegát elemként emlegessék őket. Ha Nguyen titkos szövetsége kudarcot vall, akkor a csapatából mindenkire minimum hadbíróság vár. Hogy ezt megakadályozhassa, tennie kell róla, hogy függetlenül attól, ki győz, ne éljem túl ezt az összecsapást.

– Ami azt jelenti, hogy a Rocit fogják lőni – vonta le a következtetést Naomi. – Nem a naszádot.

– Egy frászt ezt – felelte nevetve Avasarala. – Mert én természetesen a naszádon leszek. Maguk szerint valóban elhinnék, hogy egy olyan menekülő hajót igyekeznek tőlük mindenáron megvédeni, amelyiken nem vagyok fenn? És fogadok, hogy a Megatronnak nincsenek olyan PVÁ-i, amikről mesélt nekem. Ugye?

Bobbie maga is meglepődött azon, hogy Holden folyamatosan bólogatott, amíg Avasarala beszélt. Eddig okoskodóként könyvelte el, aki kizárólag a saját ötleteibe szeretett bele.

– Aha – helyeselt Holden. – Teljes mértékben igaza van. Amijük csak van, kilövik a Megatronra, amint a hajó megpróbál elszökni, és nem lesz mivel megvédenie magát.

– Ami annyit tesz, hogy vagy mindannyian túléljük, vagy mindannyian elpusztulunk itt, ezen a hajón – állapította meg sóhajtva Naomi. – Szokás szerint.

– Vagyis megint csak arra jutottunk – mondta Holden –, hogy fel kell készülnünk az összecsapásra.

– Meglehetősen kis létszámú a legénység – szólalt meg Bobbie, miután a beszélgetés ismét az ő szakterületére terelődött. – Általában ki hol szokott ülni?

– Hadműveleti tiszt – mutatott Holden Naomira. – Az ő feladata az elektronikus hadviselés és az ellenintézkedések megtétele. És született zseni, mielőtt erre a hajóra kerültünk, sosem foglalkozott ilyesmivel.

– Gépész… – kezdte volna Holden, és Amosra mutatott.

– Alkatrésztologató – fojtotta belé a szót Amos. – Minden tőlem telhetőt megteszek azért, hogy a hajó ne essen szét, ha épp léket kap.

– Én általában a taktikai vezérlőpultnál ülök – folytatta Holden.

– Ki a tüzér? – kérdezte Bobbie.

– Íme – felelte Alex, és magára mutatott.

– Vezeted a hajót, és a célbefogás is a te feladatod? – álmélkodott Bobbie. – Ez igen!

Alex eleve sötét bőre egy árnyalattal még sötétebbé vált. Erős Mariner-völgyi dialektusa immár nem annyira bosszantónak, mint elbűvölőnek tűnt. És aranyos volt, ahogyan elpirult.

– Á, dehogy. Általában a kapitány figyel a célbefogásra a taktikai vezérlés mellől. De az én feladatom a tűzvezérlés.

– No, erről beszélek – válaszolta Bobbie, és Holdenhez fordult. – Adja át nekem a fegyverzetet!

– Nem szeretném megsérteni, őrmester, de…

– Tüzér – javította ki Bobbie.

– Tüzér – egyezett bele egy biccentéssel Holden. – De kiképezték arra, hogy egy katonai hajó tűzvezérlését kezelje?

Bobbie úgy döntött, hogy nem sértődik meg, és inkább megnyerően rámosolyog Holdenre.

– A légzsilipben láttam a páncélt és a fegyvereket, amiket használtak. Vagyis a raktérben megtalálták az mtf-et, ugye?

– Emtéefet? – kérdezte Avasarala.

– Mobil támadó felszerelést. Marsi harci cuccot. Nem ér annyit, mint a felderítő páncélzat, de fél tucat felszíni katonát fel lehet szerelni belőle.

– Aha – mondta Holden. – Onnan szereztük.

– Csak mert ez egy többfunkciós gyors támadóhajó. A torpedóbombázó csak az egyik lehetőség. A kommandós csapatszállító egy másik. A tüzérőrmester pedig egy rendkívül pontosan meghatározott rangot jelent.

– Aha – szólalt meg Alex. – Felszerelésspecialistát.

– Megkövetelik tőlem, hogy tökéletesen ismerjek minden fegyverrendszert, amivel a szakaszomnak vagy a századomnak egy tipikus bevetés során szüksége lehet. Beleértve az ehhez hasonló támadónaszádok fegyverrendszereit is.

– Értem… – kezdte volna Holden, de Bobbie egy biccentéssel belé fojtotta a szót.

– Én vagyok a tüzérük.

A legtöbb dolgot, amivel találkozott, így a fegyverzeti tiszt ülését is nála kisebb termetű személyekre tervezték. Az öt ponton rögzített heveder belevájt a csípőjébe és a vállába. A tüzelésvezérlő konzolt még a legtávolabbi állásba eltolva is túl közelinek találta ahhoz, hogy a karját kényelmesen a présülésre fektethette volna a használata közben. Mindez gondot okozhat, ha ténylegesen több g-s manővereket kell végezniük. Amire természetesen mindenképp sor fog kerülni, amint megkezdődött az összecsapás.

Amennyire több g-nél a karja kificamításának kockáztatása nélkül lehetséges volt, behúzta mindkét könyökét, és a hevederrel babrált. Ennyivel meg kell elégednie.

A Bobbie-é mögött és felett elhelyezkedő üléséből Alex szólt le neki:

– Így vagy úgy, de gyorsan vége lesz. Valószínűleg nem lesz időd rá, hogy túlságosan kényelmetlenné váljon a helyzeted.

– Ez igazán megnyugtató.

A hajószintű hangosbemondón Holden hangja szólalt meg:

– Maximális hatékonyságot biztosító lőtávolságon belülre értünk. Lehet, hogy rögtön lőni kezdenek ránk, de előfordulhat, hogy csak húsz óra múlva. Szóval mindenki maradjon beszíjazva! Bárkinek csak váratlan életveszélyes helyzetben, vagy a közvetlen parancsomra szabad elhagynia a helyét. Remélem, mindenki megfelelő módon helyezte fel a katéterét.

– Az enyém túlságosan feszít – jelentette be Amos.

Alex szólalt meg Bobbie mögül, szavai a másodperc töredékével később visszhangoztak a kommcsatornából.

– Kondomkatéter, haver. Kívülre kell felhúzni.

Bobbie nem tudta megállni, hogy fel ne nevessen, aztán feltartotta maga mögé az egyik kezét, Alex pedig belecsapott a tenyerébe.

– Idelent a vezérlőfedélzeten minden megfelelően működik – közölte Holden. – Mindenki ellenőrizze a státuszát!

– A repülésvezérlésnél minden zöld – válaszolta Alex.

– Az elektronikus hadviselés megfelelően működik – mondta Naomi.

– Idelent minden rendben – közölte Amos.

– A fegyverzet rendben és tüzelésre kész – jelzett vissza utolsóként Bobbie. Még egy két számmal kisebb ülésbe beszíjazva is, egy lopott marsi hadihajón, amelynek kapitánya a belső bolygók legkeresettebb bűnözője, átkozottul jó érzés volt részt venni ebben. Bobbie visszafojtott magában egy örömkiáltást, és inkább előhívta Holden taktikai képernyőjét. A kapitány mostanra megjelölte az őket üldöző hat EN-rombolót. Bobbie felcímkézte a vezérhajót, és hagyta, hogy a Rocinante kikalkulálja a tüzelési megoldást. A Roci 0,1 százaléknál kisebb esélyt számolt ki a találatra. Bobbie célpontról célpontra ugrott át, ráhangolódott a válaszidőkre és a vezérlésre. Megérintett egy gombot, hogy megnyissa a célinformációt, és végignézte az EN-rombolók specifikációit.

Amikor beleunt a specifikációk olvasásába, visszaváltott a taktikai képre. Egy apró zöld pontot hat valamivel nagyobb vörös pont üldözött, akiket viszont hat kék pont kergetett. Ez így nem helyes. A földi hajóknak kellene kéknek, a marsiaknak pedig vöröseknek lenniük. Utasította a Rocit, hogy váltsa át a színsémát. A Rocinante az üldöző hajók irányában haladt. A térképen ez úgy mutatkozott, mintha egyenesen egymás felé repülnének. A valóságban viszont a Rocinante egy fékező égetés közepén volt, vagyis lassított, hogy az üldöző EN-hajók hamarabb beérhessék. A konkrét összecsapásban részt vevő tizenhárom hajó mindegyike a Nap felé száguldott. A Roci egyszerűen háttal a csillagnak fordulva tette ezt.

Bobbie rápillantott az időre, és látta, hogy a vezérlőberendezéseken való pötyögés kevesebb mint tizenöt percet emésztett fel.

– Utálok várni az összecsapás előtt.

– Ahogy én is, hugica – felelte Alex.

– Van valami játékotok ezen az izén? – érdeklődött Bobbie, és a konzol kezelőgombjait nyomkodta.

– Kitaláltam valamit – válaszolta Alex –, ami R-rel kezdődik.

– Romboló – vágta rá Bobbie. – Hat cső, nyolc PVÁ és egy hajógerincre szerelt gyorstüzelésű sínágyú.

– Stimmel. Te jössz.

– Kurvára utálok várni az összecsapás előtt.

Amikor megkezdődött a csata, az egész egyik pillanatról a másikra történt. Bobbie arra számított, hogy leadnak néhány puhatolózó lövést. Nagy távolságból kilőnek egypár torpedót pusztán azért, hogy megállapítsák, a Rocinante legénysége tökéletesen uralja-e a fegyverrendszereket, és hogy minden működőképese. Ehelyett az EN-hajók rájuk közelítettek, a Roci pedig tövig nyomta a féket, hogy elébük álljon.

Bobbie figyelte, ahogy a hat EN-hajó egyre közelebb kúszik a taktikai képernyőjén meghúzott vörös vonalhoz. A vörös vonalhoz, amely azt a pontot jelezte, amit átlépve egy össztűzzel felülkerekedhetnének a Roci pontvédelmi rendszerén.

Eközben a hat marsi hajó egyre közelebb került a kijelzőn húzódó zöld vonalhoz, amely az optimális lőtávolságot jelölte, ahol már érdemes összecsapniuk az EN-hajókkal. Gigászi gyáva nyúl játékot játszottak, és mindenki arra volt kíváncsi, kinek az arca rándul meg elsőként.

Alex a lassító tolóerővel zsonglőrködött, hogy a marsiak mindenképp a földiek előtt kerüljenek lőtávolba. Amikor megkezdődik a lövöldözés, gázt ad majd, hogy minél gyorsabban áthaladjanak az aktív harci övezeten. Eleve ezért akartak egy vonalba kerülni az EN-hajókkal. Ha menekülnek, azzal csupán jóval tovább maradtak volna lőtávolságban.

Aztán az egyik vörös pont – az egyik marsi gyorscirkáló – átlépte a zöld vonalat, és a hajón mindenütt megszólaltak a riasztók.

– Gyorsan mozgó objektumok – jelentette Naomi. – A marsi cirkáló kilőtt nyolc torpedót!

Bobbie látta őket. Parányi sárga pontok mentek át narancsba, ahogy több g-s gyorsulással megindultak. Az EN hajói tüstént válaszoltak.

A rombolók fele megfordult, hogy szembeszálljanak az őket üldöző marsi hajókkal, és tüzet nyitottak rájuk a sínágyukkal és a pontvédelmi ágyúkkal. A két csoport közti teret egyszerre sárga-narancs pontok töltötték meg.

– Ránk lőttek! – ordította Naomi. – Hat torpedó tart felénk!

Fél másodperccel később a torpedók vektor-és sebességadatai megjelentek Bobbie PVÁ-vezérlőjének kijelzőjén. Holdennek igaza volt.

A sovány övbéli jól csinálta. Elképesztő volt a reakcióideje. Bobbie mind a hat torpedót felcímkézte a PVÁ-knak, és a hajó vibrálni kezdett, ahogy gyors staccatóval tüzeltek.

– Lé-befecskendezés – jelentette be Alex, és Bobbie érezte, ahogy az ülés féltucatnyi helyen belészúrt. Hűvösség áradt be az ereibe, de pillanatok alatt tűzforróvá vált. Bobbie megrázta a fejét, hogy megszabaduljon a fenyegető csőlátástól, miközben Alex visszaszámolt:

– Három… kettő…

Az „egy”-et nem mondta ki. A Rocinante hátulról nekicsapódott Bobbie-nak, és beleszorította a présülésbe. Bobbie-nak az utolsó pillanatban eszébe jutott, hogy kiegyenesítse a könyökét, így megmenekült tőle, hogy a karja apró darabokra törjön, ahogy minden tagja tíz g-vel igyekezett hátrarepülni.

A taktikai képernyőn a rájuk elsőként kilőtt hat torpedó jele egyenként kihunyt, ahogy a Roci sorra bemérte, és kilőtte őket. További torpedók repültek ki, de mostanra a teljes marsi szárny tüzet nyitott a földiekre, és a hajókat körülvevő terület hajtóműcsóvák és robbanások zűrzavarává változott. Bobbie utasította a Rocit, hogy vegyen célba mindent, ami közvetlenül feléjük tart, és nyisson tüzet rá a pontvédelmi ágyúkkal, a sorsát pedig a marsi technológiára és világmindenség kegyeire bízta.

Az egyik nagy kijelzőt az elülső kamerákra kapcsolta, és a csatára nyíló ablakká változtatta. Előtte ragyogó fehér felvillanások és szétterjedő gázfelhők töltötték be az eget, ahogy a torpedók felrobbantak. Az EN hajói úgy döntöttek, hogy a marsiak jelentik a valódi fenyegetést, és már mind a hat megfordult, hogy szembeszálljanak a feléjük rohanó ellenséggel. Bobbie megérintett egy szabályzót, hogy a taktikai képet a video képe fölé illessze, és a képernyő hirtelen megtelt elképzelhetetlenül gyors fényfoltokkal, mivel a taktikai számítógép világító körvonallal látott el minden torpedót és rakétát.

A Rocinante sebesen közeledett az EN-rombolókhoz, és a tolóerő két g-re csökkent.

– Na, most jövünk mi – szólalt meg Alex.

Bobbie megnyitotta a torpedók célzórendszerét, és célba vette két hajó hajtóművének fúvókáját.

– Kettő kilőve – jelentette be, és a vízbe eresztette az első két halat. Fényes hajtóműcsóva ragyogott fel az égen, amint a lövedékek elszáguldottak. A tűzkészültség-kijelző vörösre váltott, míg a hajó újratöltötte a csöveket. Bobbie már a következő két EN-hajó hajtóműfúvókáját választotta ki. Amint zöld lett a készenléti kijelző, Bobbie mindkét torpedót kilőtte. Ezután célba vette a két utolsó rombolót, majd ellenőrizte, mi történt az első két torpedóval. Mindkettő megsemmisült, kilőtték őket a rombolók PVÁ-i. Gyors mozgású foltok hulláma lódult meg feléjük, Alex pedig félrekapta a hajót, és kitáncolt a tűzvonalból.

Ám ez nem volt elég. Atmoszféravesztést jelző sárga riasztólámpa kezdett forogni a pilótafülkében, és megszólalt egy kéthangú sziréna.

– Eltaláltak minket – jelentette be nyugodt hangon Holden. – Kieresztem a levegőt. Remélem, mindenki rendesen felrakta a sisakját.

Miután Holden kikapcsolta a légvisszaforgató rendszert, a hangok fokozatosan elhalkultak a hajóban, mígnem Bobbie már csak a saját lélegzését és headsetjéből a hajószintű csatorna sercegését hallotta.

– Azta – szólalt meg Amos hangja a hangszóróból. – Három találat. Kisméretű lövedékek, valószínűleg egy PVÁ-ból. Sikerült anélkül áthaladniuk rajtunk, hogy bármit eltaláltak volna, ami fontos.

– Átment a kajütömön – jegyezte meg Prax, a tudós.

– Fogadok, hogy ettől felébredtél – válaszolta Amos a hangjából egyértelműen kiérződő vigyorral.

– Összepiszkítottam a nadrágomat – felelte a viccelődés legkisebb jele nélkül Prax.

– Csend legyen! – szólalt meg Holden bármiféle rosszindulat nélkül. – Mindenkit kérek, hogy hagyják szabadon a csatornát.

Bobbie hagyta, hogy elméje racionális, gondolkodó része odafigyeljen a feleselgetésre. Agyának erre a szakaszára pillanatnyilag nem volt szüksége. Elméjének a célok befogására és a torpedók kilövésére kiképzett része tudatos irányítás nélkül is működött. Ebben a pillanatban az ősgyík irányított.

Nem tudta, hány torpedót lőhetett már ki, amikor hatalmas felvillanást látott, és a kameraképernyő egy pillanatra elsötétült. Amikor visszajött a kép, az egyik EN-rombolót kettészakítva látta maga előtt, a hajótest gyorsan széthulló szilánkjai pörögve távolodtak egymástól, halvány gázfelhőt és apró törmelékdarabokat húzva maguk után.

A szétzúzott hajóból kirepülő dolgok közül néhány egészen biztosan EN-katona. Bobbie nem törődött vele. Az ősgyík ujjongott.

Az első EN-hajó megsemmisülésével megváltoztak az erőviszonyok, és perceken belül a maradék öt is súlyosan megsérült, vagy elpusztult. Az EN kapitánya segélyjelzést küldött, és azonnal jelezte, hogy megadja magát.

Bobbie a kijelzőre nézett. Három EN-hajó megsemmisült. Három komoly károkat szenvedett. A marsiak elveszítették két rombolójukat, az egyik cirkáló pedig súlyosan megsérült. A Rocinante három helyen kilyukadt, és kiszökött belőle a levegő, ám másmilyen sérülés nem keletkezett benne.

Győztek.

– Aztakurva – szólalt meg Alex. – Kapitány, feltétlenül kell nekünk egy ilyen.

Egy percbe telt, míg Bobbie rájött, hogy róla beszél.

– Az EN kormányzata hálával tartozik önnek ezért – mondta Avasarala a marsi parancsnoknak. – Legalábbis az a része, amelyiknek én vagyok a feje. Innen az Ióra megyünk, hogy felrobbantsunk még néhány hajót, és lehetőség szerint megakadályozzuk az apokalipszist. Velünk tartanak?

Bobbie magáncsatornát nyitott Avasaralához.

– Most már mindannyian árulók vagyunk.

– Hah! – felelte az öregasszony. – Csak ha veszítünk.

Negyvennegyedik fejezet: Holden

Kívülről alig lehetett észrevenni a Rocinante sérüléseit. Az EN-rombolókból rájuk lőtt PVÁ-lövedékek közvetlenül a gyengélkedő előtt találták el, aztán rövid átlós út után két fedélzettel lejjebb, a gépészműhelyen keresztül hagyták el a hajót. Útközben az egyik három kabinon haladt át a legénységi fedélzeten.

Holden arra számított, hogy a kis botanikus teljesen összeomlik idegileg, különösen a vicces beszólása után, hogy összepiszkította a nadrágját. Ám amikor a csata lezárulta után bement hozzá, hogy megnézze, egészen meglepte őt a hanyag vállvonogatás, amivel a tudós fogadta őt.

– Nagyon ijesztő volt – mindössze ennyit mondott.

Könnyű lett volna harctéri idegsokknak betudni. A kislánya elrablásának, ami után hónapokig élt még a Ganymedesen, miközben összedőlt körülötte a társadalmi rendszer. Könnyű lett volna a teljes mentális és érzelmi összeomlás előtti nyugalmat látni ebben. Isten tudja, a férfi korábban fél tucatszor elveszítette már az uralmat önmaga felett, és többnyire a legkellemetlenebb pillanatokban. Ám Holden azt gyanította, hogy ennél sokkal több rejlik Praxban. Valami kérlelhetetlenül hajtotta őt előre. A világmindenség újra meg újra padlóra küldhette, de hacsak meg nem hal, folyton fel fog állni, és továbbvánszorog a célja felé. Holden úgy vélte, hogy valószínűleg rendkívül jó tudós lehetett. Felvillanyozták a kisebb diadalok, és nem tántorították el a kudarcok. Addig küszködött, amíg el nem jutott oda, ahova kellett.

Ebben a pillanatban, alig pár órával azután, hogy kis híján kettévágta őt egy nagy sebességű lövedék, Prax a lenti fedélzeten foltozta be a lyukakat Naomival és Avasaralával. Még csak meg sem kérték rá. Egyszerűen előjött a kajütjéből, és nekilátott.

Holden a külső hajótesten ütött egyik behatolási pont felett állt. Az apró lövedék tökéletesen kör alakú lyukat hagyott maga után. Olyan gyorsan hatolt át az öt centiméteres nagy szilárdságú fémötvözetből készült páncélon, hogy még csak be sem horpasztotta.

– Megtaláltam – jelentette be Holden. – Fény nem jön ki rajta, szóval úgy tűnik, hogy odabent már befoltozták.

– Jövök – válaszolta Amos, aztán a kezében hegesztőpisztolyt tartva nehézkesen odacsattogott a hajótesten a mágneses csizmájában. Bobbie követte őt a spéci motoros páncéljában, és jókora foltozólemezeket cipelt.

Miközben Bobbie és Amos azon dolgozott, hogy légmentesen lezárják a külső hajótestet ért sérülést, Holden odébb ballagott, hogy megkeresse a következő lyukat. Mellettük a három megmaradt marsi hadihajó lebegett a Rocinantéval együtt, mint valami díszkíséret. Lekapcsolt hajtóműveikkel csupán a csillagos boltozat előtt mozgó parányi fekete pontnak látszottak. Ugyan a Roci közölte a páncéljával, merrefelé keresse őket, a sisakkijelzője pedig megjelölte a hajók helyét, még így is szinte lehetetlen volt észrevenni őket.

Holden addig követte a marsi cirkálót a sisakkijelzőjén, amíg az át nem haladt a Tejút ekliptikájának fényes foltja előtt. Egy pillanatra az egész hajó körvonala feketén rajzolódott ki a néhány milliárdnyi csillag ősi fehérsége előtt. A hajó egyik oldalán áttetsző fehér fény kúpja szóródott szét, majd visszasodródott a csillagokkal teleszórt feketeségbe. Holdenre hirtelen a fizikai fájdalommal határos vágy tört rá, hogy bárcsak Naomi is ott állna mellette, és ugyanazt látná, mint ő.

– Mindig elfelejtem, mennyire gyönyörű idekint – közölte a lánnyal a magáncsatornájukon.

– Csak álmodozol, és hagyod, hogy mások végezzenek el minden munkát? – felelte Naomi.

– Aha. Több csillag körül kering bolygó, mint ahány körül nem. Több milliárd világ. A legfrissebb becslés szerint ötszázmillió bolygó található a lakható zónában. Szerinted az ükunokáink eljutnak valaha valamelyikre?

– A mi ükunokáink?

– Miután ez az egész véget ér.

– Viszont – vetette ellen Naomi – legalább az egyik bolygón közülük a protomolekula megalkotói élnek. Talán azt az egyet érdemes lenne elkerülnünk.

– Igazán? Én éppen azt az egyet szeretném látni. Ki alkotta meg ezt a valamit? Mire való? Szívesen megkérdezném őket. És mindenképp őket is ugyanúgy hajtja valami, hogy megtaláljanak minden lakható zugot, és betelepedjenek oda. Lehet, hogy több a közös bennünk, mint gondolnánk.

– Ezenkívül el is pusztítják azt, aki addig ott élt.

Holden felhorkantott.

– Mi is ezt tesszük, amióta feltalálták a lándzsát. Ők egyszerűen iszonyatosan jók ebben.

– Megtaláltad már a következő lyukat? – szólalt meg Amos a közös csatornán, kellemetlenül félbeszakítva kettejük társalgását. Holden eltépte a tekintetét az égtől, és lenézett a lába elé. A rongálódásjelző térkép segítségével, amit a Roci a sisakkijelzőjének küldött, csupán egy pillanatba telt rálelni a következő bemeneti sérülésre.

– Igen, persze, itt van – felelte, mire Amos és Bobbie megindultak az irányába.

– Kapitány – szólt közbe Alex a pilótafülkéből. – A MEKH cirkáló kapitánya szeretne pár szót váltani veled.

– Kapcsold be a szkafanderembe.

– Vettem – felelte Alex, aztán a rádió-összeköttetés sercegésének hangszíne alig észrevehetően megváltozott.

– Holden kapitány?

– Hallom. Mondja!

– Itt Richard Tseng a MEKH Cydonia kapitánya. Sajnálom, hogy korábban nem nyílt alkalmunk beszélgetni. Lekötött a kárelhárítás meg a mentő-és szerelőhajók megszervezése.

– Megértem, kapitány – válaszolta Holden, és megint megpróbálta megkeresni a Cydoniát, de ismét kudarcot vallott. – Magam is épp lyukakat foltozok idekint, a hajótesten. Egy perccel ezelőtt láttam, amint elhaladnak mellettünk.

– A PH-m jelentette, hogy beszélni óhajtott velem.

– Igen, és kérem, köszönje meg neki a nevemben az eddigi rengeteg segítséget – mondta Holden. – Nézze, a készleteink meglehetősen nagy hányadát elfogyasztottuk az összecsapás alatt. Kilőttünk tizennégy torpedót, és a pontvédelmi lövedékek közel felét. Mivel ez valaha marsi hajó volt, gondoltam, akadna az eszközeinkbe való pótkészletük.

– Hát persze – válaszolta egy pillanatnyi habozás nélkül Tseng kapitány. – Átszólok a Sally Ride rombolóra, hogy húzódjanak maguk mellé lőszer-átrakodáshoz.

– Ó – felelte az azonnali beleegyezéstől döbbenten Holden. Arra számított, hogy egyezkednie kell. – Köszönöm.

– Átküldöm a hírszerzési tisztem részletes jelentését a küzdelemről. Érdekesnek fogja találni. De rövidre fogva, az első megsemmisítő találat, amelyik megtörte az EN védelmét, és véget vetett a harcnak… a maguké volt. Azt hiszem, nem lett volna szabad hátat fordítaniuk maguknak.

– Vegye úgy, hogy a maguk érdeme – válaszolta nevetve Holden.

– Egy marsi tengerészgyalogos tüzérőrmester kezelte a fegyverzetet.

Tseng kivárt, aztán azt felelte:

– Ha ennek vége, szívesen meghívnám egy italra, hogy elmesélje nekem, hogyan köt ki egy fegyelmivel elbocsátott EN haditengerészeti tiszt egy lopott MEKH torpedóbombázón, amelyiken egy marsi katona és az EN egyik magas rangú politikusa utazik.

– Átkozottul izgalmas történet – válaszolta Holden. – Ha már a marsiaknál tartunk, szeretném megajándékozni az enyémet. Van magukkal a Cydonián tengerészgyalogos különítmény?

– Igen, miért?

– Tengerészgyalogos felderítő is van közöttük?

– Igen. De megint csak, miért?

– Szükség lenne olyan felszerelésre, amiből bizonyára akad a raktárukban.

Elmondta Tseng kapitánynak, mire lenne szüksége, amire Tseng azt felelte:

– A Ride-dal átküldetek egyet, amikor átrakodjuk a lőszereket.

A MEKH Sally Ride nevű rombolója, úgy tűnt, egyetlen karcolás nélkül átvészelte a harcot. Amikor beállt a Rocinante mellé, sötét oldala olyan simának és érintetlennek hatott, akár egy fekete vízzel telt medence. Miután Alex és a Ride pilótája tökéletes összhangba hozták a pályáikat, jókora zsilipajtó nyílt meg az oldalán, és halványvörös vészjelzők fénye áradt ki belőle. Két mágneses horgot lőttek át, és tízméternyi kábellel kötötték össze a két hajót.

– Itt Graves hadnagy beszél – szólalt meg egy kislányos hang. – Felkészültünk az önök által megrendelt rakomány átszállítására.

A hangjából ítélve Graves hadnagynak még gimnáziumba kellett volna járnia, de Holden csak annyit mondott:

– Kezdhetik! Ideát készen állunk.

Naomi csatornájára váltott:

– Nyisd ki a zsilipajtókat, új halak kerülnek a fedélzetre.

Pár méterrel attól, ahol állt, a hajótesttel rendesen egy síkban lévő nagy zsilipajtó a hajó külső héjába mélyesztett egy méter széles és nyolc méter hosszú üregre nyílt rá. A nyílás két oldalán bonyolult kinézetű sín-és fogaskerékrendszer futott végig. Az alján a Rocinante három megmaradt hajó-hajó torpedója hevert.

– Hetet ide! – mondta Holden, és a torpedóállványra mutatott. – És hetet a másik oldalra!

– Értettem – felelte Graves. Egy plazmatorpedó hosszú, fehér alakja jelent meg a Ride nyitott zsilipajtajában, a két oldalán űrsétához alkalmas szkafandert viselő tengerészekkel. A sűrített nitrogén könnyű kilövelléseivel átrepítették a Rocihoz a torpedót a vezetőkábeleken, aztán Bobbie páncélzattól megnövelt erejével a helyére manőverezték a felső állványba.

– Az első a helyén – jelentette Bobbie.

– Vettem – válaszolta Naomi, és egy másodperccel később életre keltek a motoros sínek, majd megragadták, és a tölténytárba húzták a torpedót.

Holden az eltelt időre pillantott a sisakkijelzőjén. Órákba fog telni, míg mind a tizennégy torpedót átszállítják, és betöltik.

– Amos – szólalt meg. – Merre vagy?

– Épp az utolsó folttal bíbelődök lent a műhelynél – válaszolta a gépész. – Szükséged lenne valamire?

– Amikor végeztél, fogj egy pár manőverezhető űrruhát. Ketten átmegyünk a többi felszerelésért. Háromládányi PVÁ-lövedék lesz meg néhány egyéb holmi.

– Már kész vagyok. Naomi, kinyitnád nekem a raktér ajtaját?

Holden figyelte, hogyan dolgoznak a Ride tengerészei és Bobbie, és mire Amos kiért a két űrsétához való szkafanderrel, két újabb torpedót sikerült betölteniük.

– Graves hadnagy, a Rocinante legénységének két tagja engedélyt kér, hogy a fedélzetre léphessen, és elvihesse a többi felszerelést.

– Engedélyezem, Rocinante.

A PVÁ-lövedékekből húszezer darab került egy-egy ládába, ami teljes gravitáció mellett ötszáz kilót nyomott volna. A tolóerő nélkül sikló hajók mikrogravitációjában két manőverezhető űrruhás férfi egyedül átvihetett egyet, feltéve, hogy hajlandó volt időt szakítani rá, és minden út előtt újra feltölteni a sűrített nitrogént. Roncsmentő lépegető vagy egy kisebb rakodókomp hiányában más választásuk nem maradt.

Mindegyik ládát lassanként kellett áttolni a Rocinante tatja felé, Amos manőverezhető űrruhájának húsz másodperces „égetése” révén. Amikor a tathoz ért, közvetlenül a raktér ajtaja mellett, Holden ugyanilyen hosszú kilövelléssel állította meg a ládát. Aztán ketten együtt bemanőverezték, és egy válaszfalhoz erősítették. Az eljárás hosszú ideig tartott, és, legalábbis Holden szemszögéből nézve, minden úton akadt egy hátborzongató pillanat, amikor fékeznie kellett, hogy megállítsa a ládát. Egy rövid, rémült pillanatra Holden minden alkalommal azt képzelte, hogy a szkafander csődöt mond, ő meg a lőszerrel teli láda pedig kisodródnak a világűrbe, miközben Amos tehetetlenül figyeli. Természetesen nevetséges volt. Amos könnyűszerrel keríthetne egy még használatlan manőverezhető űrruhát, és utánaeredhetne, vagy a hajó hátramaradhatna, vagy a Ride is küldhetne egy mentőkompot, és még számtalan módot lehetne találni rá, hogy a segítségére siessenek.

Ám az emberek még közel sem éltek és dolgoztak olyan régóta az űrben, hogy az agyuk primitív része ne riogassa őket azzal, hogy: le fogok zuhanni. Örökké zuhanni fogok.

A Ride tengerészei nagyjából ugyanakkor végeztek a torpedók átszállításával, amikor Holden és Amos az utolsó PVÁ lőszeres ládát is a helyére rögzítette a raktérben.

– Naomi! – szólalt meg Holden a nyílt csatornán. – Minden rendben?

– Innen úgy tűnik, minden megfelelő. Az új torpedók mindegyike kommunikál a Rocival, és azt jelenti, hogy működőképes.

– Nagyszerű. Amosszal a raktér légzsilipjén át megyünk vissza. Kezdheted lezárni a rakteret. Alex, amint Naomi jelez, hogy minden rendben, szólj át a Cydonia kapitányának, hogy amint jónak látja, gyors égetéssel megindulhatunk az Io felé.

Miközben a legénység előkészítette a hajót az iói útra, Holden és Amos levetette, és a gépészműhelyben elpakolta a felszerelését. Hat szürke korong, mindkét szemközti válaszfalon három-három jelezte, hol szakították keresztül a lövedékek a hajónak ezt a részét.

– Mi van a másik ládában, amit a marsiaktól kaptál? – érdeklődött Amos, és lehúzta az egyik óriási mágneses csizmát.

– Egy kis ajándék Bobbie-nak – felelte Holden. – Szeretném titokban tartani, amíg oda nem adom neki, oké?

– Persze, ahogy akarod, kapitány. Ha véletlenül egy tucat hosszú szárú rózsa, nem szeretnék ott lenni, amikor Naomi rájön. Meg, tudod, Alex…

– Nem, ez valami sokkal praktikusabb, mint egy rózsacsokor… – kezdte volna Holden, aztán a fejében gyorsan visszatekerte a beszélgetést. – Alex? Mi van Alexszel?

Amos megvonta a kezét, akár egy övbéli.

– Azt hiszem, parányit belezúgott a termetes kis tengerészgyalogosunkba.

– Most csak viccelsz. – Holden nem tudta összerakni ezt a fejében. Nem mintha Bobbie ne lett volna vonzó. Épp ellenkezőleg. Ugyanakkor egészen hatalmas és meglehetősen félelmetes is volt. Alexet pedig annyira csendes és szelíd fickónak ismerte. Persze, mindketten a Marsról származtak, és bármennyire kozmopolitává vált is valaki, mindig volt valami megnyugtató abban, ha a szülőföldjére emlékeztették. Talán az is elegendőnek bizonyult, hogy kizárólag ők ketten voltak marsiak a hajón. De Alex már ötven felé közeledett, elfogadta, hogy kopaszodik, az úszógumijait pedig egy középkorú férfi belenyugvásával viselte. Draper őrmester nem lehetett több harmincnál, és úgy nézett ki, mint egy képregényfigura, a túldimenzionált izmaival együtt. Holden nem tudott megálljt parancsolni az elméjének, és megpróbálta elképzelni, hogyan illenének össze. Sehogy sem sikerült.

– Tyűha – mindössze ennyit sikerült kinyögnie. – Kölcsönös a dolog?

– Fogalmam sincs – felelte Amos újabb kézvonással. – Az őrmester érzelmeit nehéz kifürkészni. De nem hinném, hogy szántszándékkal bántaná Alexet, ha erre vagy kíváncsi. Nem mintha, khm, megakadályozhatnánk bármiben.

– Téged is megrémiszt, ugye?

– Nézd – válaszolta vigyorogva Amos. – Ami a verekedést illeti, magamat tehetséges amatőrnek mondanám. De jól megnéztem magamnak azt a nőt a spéci gépburkában meg anélkül is. Ő profi. Nem ugyanabban a ligában játszunk.

Lassanként visszatért a gravitáció a Rocinantén. Alex melegítette a hajtóművet, ami azt jelentette, hogy hamarosan megindulnak az Ióra. Holden felállt, és kivárt egy percet, hogy az ízületei újra hozzászokhassanak a súlyosság érzetéhez. Rácsapott Amos hátára, és azt mondta neki:

– Hát, felszerelkeztünk torpedókkal és lövedékekkel, három marsi hadihajó követ, egy teaelvonási tünetektől dühöngő vénlány és egy marsi tengerészgyalogos utazik velünk, aki valószínűleg a saját fogaddal is képes lenne végezni veled. Ilyenkor mi a teendő?

– Te mondd meg, kapitány!

– Keresel valaki mást, akinek nekimehetnek.

Negyvenötödik fejezet: Avasarala

Az én meglátásom szerint, uram – felelte Avasarala –, a kocka már el van vetve. Ténylegesen két lehetséges stratégia kerülhet szóba.

A kérdés az, hogyan lépjünk tovább. Eddig sikerült megakadályoznom, hogy az információ nyilvánosságra kerüljön, ám amint ez megtörténik, a hatás elsöprő lesz. És mivel szinte teljesen bizonyos, hogy a létrehozott lény képes kommunikálni, annak esélye, hogy a protomolekula-ember hibrid katonai célokra hatékonyan használható lenne, lényegében a nullával egyenlő. Ha bevetjük ezt a fegyvert, egy újabb Vénuszt hozunk létre, népirtást követünk el, és semmissé teszünk bármiféle erkölcsi érvet az ellen, hogy felgyorsított aszteroidákat vessenek be fegyverként a Föld ellen.

Remélem, hogy megbocsát a szóhasználatért, de ezt már a legelején kurvára elcseszték. Az emberiség biztonságát illető károk már most is szó szerint felbecsülhetetlenek. Ezen a ponton egyértelműnek tűnik, hogy a Vénuszon kialakuló protomolekula-képződménynek tudomása van a Jupiter-rendszerben végbemenő eseményekről. Joggal feltételezhető, hogy az ottani mintáknak rendelkezésére áll az Arboghast elpusztításakor begyűjtött információ. Ha azt mondanám, hogy ez problémássá teszi a helyzetünket, túlságosan is finoman fogalmaznék.

Ha mindez a hivatali út betartásával történt volna, nem lennénk ebben a pozícióban. A jelen körülmények között minden tőlem telhetőt megtettem, amit a helyzetem megengedett. A koalíció, amelyet létrehoztam a Mars, az Öv elemei és a Föld törvényes kormánya között, kész a cselekvésre. De az Egyesült Nemzeteknek el kell határolódnia a projekttől, és haladéktalanul el kell szigetelnie, és meg kell fosztania minden hatalmától a kormányon belül renegát frakciót, amelyik ezzel a sunyi szarsággal foglalkozott. Megint csak elnézést kérek a durva fogalmazásért.

A mellékelt információt korábban eljuttattam már Souther és Leniki admirálishoz, valamint a vénuszi problémán dolgozó csapatomhoz. Ők természetesen bármikor a rendelkezésére állnak, hogy válaszoljanak a kérdéseire, amennyiben én nem lennék elérhető.

Nagyon sajnálom, hogy ilyen helyzetbe kényszerítem, de ebben a kérdésben el kell döntenie, melyik oldalon áll. Méghozzá gyorsan. Az itteni eseményeket már nehéz lenne megállítani. Ha a történelmileg jó oldalra óhajt állni, most kell lépnie.

Ha egyáltalán lesz még történelem, aminek a jó oldalán lehet állni, gondolta magában. Eltűnődött, mit mondhatna még, milyen érvvel törhetné át az évek során a főtitkár elméje körül kifejlődött kérget. Semmi sem jutott az eszébe, és ha ugyanezt egyszerűbb szavakkal újra elmesélné neki, leereszkedőnek hatna. Megállította a felvételt, kivágta az utolsó pár másodpercet, amíg csupán elkeseredetten bámult a kamerába, aztán minden létező sürgősségi jelzéssel és diplomáciai titkosítással elküldte az üzenetet.

Szóval végeredményben ennyin múlott. Az egész emberi civilizáció léte – minden, amit létrehozott az első barlangfestménytől odáig, hogy előmászott a gravitációs kútból, és kilépett a csillagok előszobájába – attól vált függővé, hogy valakinek, aki leginkább azzal alapozta meg a hírnevét, hogy börtönbe zárták, amiért rossz verseket írt, lesz-e elég mersze meghátrálásra kényszeríteni Errinwrightot. A hajó korrekciót hajtott végre, úgy rándult meg alatta, akár egy sínjein megcsúszó felvonó. Avasarala megpróbált felülni, de a forgópántos ülés vele mozdult. Szent Isten, menyire gyűlölte az űrutazást!

– Sikerülni fog?

A botanikus az ajtóban állt. Csontsovány volt, feje a kelleténél valamivel nagyobbnak tűnt. A testfelépítése közel sem volt annyira suta, mint egy övbélié, de még véletlenül sem lehetett volna olyasvalakinek nézni, aki teljes gravitáció mellett nőtt fel. Ahogy Avasarala ajtajában állt, és igyekezett lefoglalni a kezét, esetlennek, elveszettnek és kissé nem e világinak hatott.

– Nem tudom – felelte Avasarala. – Ha ott lennék, minden úgy történne, ahogy én akarom. Addig szorongathatnám néhányuk tökét, amíg egyet nem értenek velem. De innen? Talán. Talán nem.

– Mindenesetre bárkit elérhet innen, nem?

– Az nem ugyanaz.

Prax bólintott, figyelme befelé fordult. Eltérő bőrszíne és testfelépítése ellenére a férfi hirtelen Michael-Jonra emlékeztette. Azt sugallta, mintha mindentől fél lépés távolságot tartana. Mindössze az volt a különbség, hogy Michael-Jon szenvtelensége az autizmus határát súrolta, Praxidike Menget ellenben láthatólag érdekelték valamelyest a környezetében lévő emberek.

– Felkutatták Nicolát – mondta Prax. – Rávették, hogy azokat mondja rólam. Meiről.

– Hát persze. Ez a módszerük. És ha akarnák, korábbra dátumozott és az egykori összes lakóhelyének adatbázisaiban fellelhető dokumentumokkal és rendőrségi jegyzőkönyvekkel tudnák alátámasztani ezt.

– Utálom, hogy az emberek azt hiszik rólam, hogy ilyeneket tettem.

Avasarala bólintott, aztán megvonta a vállát.

– Annak, hogy mások mit tartanak rólunk, többnyire nem sok köze van a valósághoz – válaszolta. – Meg tudnék nevezni fél tucat látszólag példásan erkölcsös embert, akik valójában borzalmas, kicsinyes, gonosz alakok. Viszont a legjobbak közül, akiket ismerek, sokak nevének hallatán rögtön kiszaladna a szobából. A nyilvánosság felé senki sem ugyanaz, mint akinek akkor látná, ha egy levegőt szívna velük.

– Na és Holden? – kérdezte Prax.

– Nos. Ő a kivétel – felelte Avasarala.

A botanikus leszegte a fejét, aztán megint felnézett. Arckifejezése már-már bocsánatkérőnek tűnt.

– Mei valószínűleg halott – mondta.

– Ezt nyilván nem hiheti.

– Sok idő eltelt azóta. Még ha megvolt is nekik a gyógyszere, valószínűleg már átváltoztatták egy ilyen… valamivé.

– Ezt sem hiheti el – válaszolta Avasarala. A botanikus előrehajolt, mintha egy feladványt kapott volna, amit nem képes rögtön megoldani. – Mondja, hogy nyugodtan bombázhatjuk az Iót! Most rögtön ki tudnék lőni rá harminc nukleáris robbanófejet. Lekapcsolhatjuk a hajtóműveiket, hogy ballisztikus pályán repüljenek. Nem mindegyik jutna át, de néhány igen. Csak szóljon, hogy mehet, és salakká égethetjük az Iót, mielőtt odaérnénk.

– Igaza van – felelte Prax. Aztán egy pillanattal később: – Miért nem teszi meg?

– A valódi okra kíváncsi, vagy a saját mentségemre?

– Mindkettőre?

– Én ezzel mentegetem magam: nem tudhatom, mi van abban a laborban. Nem feltételezhetem, hogy a szörnyetegekből kizárólag ott találni, és ha elpusztítom a helyet, talán megsemmisítem a feljegyzéseket is, amelyekből kideríthetném, merre keressem a többit. Nem ismerek mindenkit, akinek köze lehet az ügyhöz, és nincs bizonyítékom sokak ellen, akikről viszont biztosan tudom, hogy részt vesznek benne. Lehet, hogy odalent meglelem a bizonyítékot. Odamegyek, kiderítem, aztán radioaktív üveggé égetem a laboratóriumot.

– Ezek jó okok.

– Csupán jó mentségek. Meggyőzőnek érzem őket.

– De a valódi indok az, hogy Mei talán még életben lehet.

– Nem ölök gyerekeket – jelentette ki Avasarala. – Még akkor sem, ha ez lenne a helyes. Meglepődne, hányszor ártottam már ezzel a politikai karrieremnek. Az emberek gyengének gondoltak, amíg rá nem jöttem a dolog fortélyára.

– A fortélyára.

– Ha sikerül elérnem, hogy elpiruljanak, keménynek gondolnak – folytatta Avasarala. – A férjem a maszknak nevezi ezt.

– Ó – mondta erre Prax. – Köszönöm.

A várakozás rosszabb volt, mint a csatától való félelem. A teste mozdulni vágyott, arra, hogy felkeljen az ülésből, és végigsétáljon az ismerős folyosókon. A tudata legmélye akciót, mozgást, összecsapást követelt.

A tetejétől az aljáig végiglépdelt a hajón, majd vissza. Az elméje végigvette az unalmas tényeket mindazokról, akikkel a folyosókon találkozott, a hírszerzési jelentésekből összekapart apró törmelékeket. A gépész, Amos Burton. Több gyilkossággal is összefüggésbe hozták a nevét, vádat emeltek ellene, de bíróság elé egyik ügy sem került. Amint elég idős lett hozzá, saját elhatározásból elköttette az ondóvezetékét. Naomi Nagata, a mérnök. Két egyetemi diploma. Teljes PhD-ösztöndíjat ajánlottak fel neki a Ceres Állomáson, de visszautasította. Alex Kamal, pilóta. A húszas évei elején hét ittas rendzavarás. A Marson volt egy fia, akiről a mai napig nem tudott. James Holden, a férfi, akinek nincsenek titkai. A szent bolond, aki gyilkos háborúba rángatta bele a naprendszert, és láthatólag fel sem fogta, miféle kárt okozott vele. Idealista. A lehető legveszélyesebb embertípus. Emellett jó ember.

Avasarala eltűnődött, számít-e ebből bármi is.

Az egyetlen fontos játékos, akivel úgy beszélgethetett, hogy a fáziskésés nem tette teljességgel levelezéshez hasonlóvá a társalgásukat, Souther volt, ő pedig feltehetőleg még mindig ugyanazon az oldalon állt, mint Nguyen, és arra készült, hogy összecsapjon az Avasaralát védő hajókkal, így alig maradt esély.

– Értesült bármiről? – kérdezte Souther.

– Nem – felelte Avasarala. – Fogalmam sincs, mi tart ilyen soká a lufifejnek.

– Arra kéri, hogy fordítson hátat annak az embernek, akiben egészen idáig a legjobban bízott.

– És mennyi idő kell még ehhez, bassza meg? Amikor nekem kellett határoznom, nagyjából öt percbe telt. „Soren! mondtam. Maga egy segg. Tűnjön a szemem elől!” Nem annyira nehéz.

– És ha nem érti meg? – kérdezte Souther.

Avasarala felsóhajtott.

– Visszahívom magát, és megpróbálom rábeszélni, hogy álljon át.

– Ah – válaszolta egy félmosollyal Souther. – És ezt hogyan akarná elérni?

– Nem biztatóak az esélyeim, de ki tudja. Átkozottul meggyőző tudok lenni.

Felvillant egy értesítés. Új üzenet. Arjuntól.

– Most mennem kell – mondta Avasrala. – Szorítsa a fülét a földhöz, vagy bármit szokott is csinálni ott, ahol a föld értelmezhetetlen.

– Vigyázzon magára, Chrisjen! – válaszolta Souther, aztán beleveszett a bontott kapcsolat zöld hátterébe.

Avasaralán kívül senki sem tartózkodott a hajókonyhában. Ugyanakkor bárki beléphet. Felhúzta a szárija szegélyét, és bement a saját kis kabinjába, majd behúzta a tolóajtót maga mögött, mielőtt engedélyt adott a termináljának, hogy megnyissa a fájlt.

Arjun az íróasztalánál ült, öltönyben és ingben, de a nyakánál és az ujjánál kigombolkozva. Mintha egy rosszul sikerült buliból érkezett volna vissza. Napsugár áradt be mögötte. Vagyis délután volt. Délután küldte el az üzenetet. És lehetséges, hogy még mindig az van. Avasarala megérintette a képernyőt, ujját végighúzta a válla körvonalain.

– Ha jól értettem az üzenetedet, előfordulhat, hogy nem jössz vissza – szólalt meg Arjun.

– Sajnálom – felelte Avasarala a képernyőnek.

– Képzelheted, hogy a gondolatot meglehetősen… felkavarónak találom – folytatta a férfi, aztán mosoly jelent meg az arcán, tekintete táncolt, Avasarala ekkor vette észre, hogy a szeme könnyektől vörös. – De mégis mit tehetnék? Költészetről adok elő egyetemi hallgatóknak. Semmi hatalmam sincs ezen a világon. Az mindig neked jutott. Épp ezért ezt tudom felajánlani neked. Ne gondolj rám! Ne foglalkozz mással, mint amire összpontosítanod kell! És ha nem…

Arjun mély lélegzetet vett.

– Ha túl halálon van élet, ott kereslek. Ha nincs, akkor is.

Lepillantott, és ismét felemelte a tekintetét.

– Szeretlek, Kiki. És mindig szeretni foglak, bármilyen távol kerüljünk is egymástól.

Az üzenet véget ért. Avasarala lehunyta a szemét. Körötte a hajót éppoly szűknek és nyomasztónak érezte, akár egy koporsót. Az apró zajok ostromgyűrűbe vették, amíg legszívesebben ordítani nem kezdett volna. Amíg legszívesebben az alvásba nem menekült volna. Egy pillanatig hagyta, hogy a könnyei csorogjanak. Semmit sem tehetett. Megtette, ami tőle telt, és nem maradt más hátra, mint hogy meditáljon, és aggódjon.

Fél órával később ismét jelzett a kézi terminálja, és felverte nyugtalan álmából. Errinwright. Az idegességtől elszorult a torka. Felemelte az ujját, hogy elindítsa a lejátszást, aztán kivárt. Nem akarta. Nem akart visszatérni abba a világba, és viselni a súlyos maszkot. Arjunt szerette volna újra látni. A hangját hallgatni.

Persze Arjun pontosan tudta, mit akar majd. Pontosan ezért mondta, amit mondott neki. Elindította az üzenetet.

Errinwright dühösnek tűnt. Emellett fáradtnak is. Kellemes modorának nyoma sem maradt, és olyasvalakinek mutatkozott, aki kizárólag sós vízből és fenyegetésekből áll.

– Chrisjen – szólalt meg. – Tudom, hogy nem fogja megérteni, de ami csak a hatalmamban állt, mindent megtettem azért, hogy megvédjem magát és a szeretteit. Fogalma sincs, mibe ártotta bele magát, és épp szétcsesz mindent. Bárcsak lett volna hozzá elég gerince, hogy korábban megkeres emiatt, és nem szökik el James Holdennel, akár egy begerjedt tizenhat éves. Őszintén szólva, elképzelni sem tudom, mivel rombolhatta volna le ennél hatásosabban a szakmai hitelét. Azért raktam fel a Guanshiyinre, hogy eltávolítsam a játszmából, mert tudtam, hogy hamarosan felforrósodik a helyzet. Mostanra ez megtörtént, annyi különbséggel, hogy belecsöppent a közepébe, és egyáltalán nem érti a szituációt. Több millió embert fenyeget annak valós veszélye, hogy szörnyűséges halált haljon a maga egoizmusa miatt. Maga is közéjük tartozik. És Arjun is. Meg a lánya. Mindannyian veszélybe kerültek maga miatt.

A képernyőn Errinwright egymásba fonta az ujjait, az öklét az alsó ajkához szorította, akár a dorgáló apa plátói eszményképe.

– Ha most visszatér, talán… talán… meg tudom menteni. Nem a karrierjét. Annak vége. Felejtse el! Idelent mindenki látja, hogy a KBSz-szel és a Marssal szövetkezett. Mindenki úgy gondolja, hogy elárult minket, és ezen már nem segíthetek. A maga és a családja élete. Csak ennyi, amit megmenthetek. De ott kell hagynia ezt a cirkuszt, amit elindított, és most rögtön meg kell tennie ezt. Nincs sok ideje, Chrisjen. Minden, ami fontos magának, ettől függ, és én nem segíthetek, ha maga nem segít önmagán. Ez ügyben nem. Ez az utolsó esély. Ha most nem hallgat rám, mire legközelebb beszélünk, valaki már halott lesz.

Az üzenet véget ért. Avasarala újra lejátszotta, majd harmadszor is. Mosolyát kegyetlennek érezte.

Bobbie-t a vezérlő fedélzeten találta a pilótával, Alexszel együtt. Rögtön elhallgattak, amint belépett, és Bobbie kérdőn nézett rá. Avasarala feltartotta egyik ujját, aztán rákapcsolta a videót a hajó monitoraira. Errinwright kelt életre rajtuk. A nagy képernyőn látni lehetett a pórusait és a szemöldöke minden egyes szőrszálát. Miközben a férfi beszélt, Avasarala látta, hogy Bobbie és Alex elkomolyodik, és a képernyő felé hajol, mintha egy pókerasztalnál épp nagy tétre játszott parti végén járnának.

– Jól van – szólalt meg Bobbie. – Most mit teszünk?

– Kibontjuk a kurva pezsgőt – felelte Avasarala. – Mit is közölt velünk? Egyáltalán nem volt üzenet. Semmi. Úgy kerülgette a szavakat, mintha mérgezett tüskék állnának ki belőlük. És mivel hozakodott elő? Fenyegetésekkel. Senki sem fenyegetőzik.

– Várjunk csak! – értetlenkedett Alex. – Ez jó jel lett volna?

– Nagyszerű – válaszolta Avasarala, aztán még valami, egy apró képkocka is a helyére került valahol a tudata mélyén, és egyszerre kezdett el kacagni és káromkodni.

– Mi az? Mi történt?

– „Ha túl halálon van élet, ott kereslek. Ha nincs, akkor is” – mondta. – Ez egy kibaszott haiku. Az az ember kizárólag egyféleképp képes gondolkodni. Költeményekben. Az ég óvjon a költeményektől!

Nem értették, de nem is kellett érteniük. A valódi üzenet öt órával később érkezett meg. Egy nyilvános hírcsatornán, és Esteban Sorrento-Gillis adta át. Az öreg zseniálisan tudott egyszerre komornak és energikusnak mutatkozni. Ha nem az emberiség valaha volt legnagyobb kormánytestületének vezetője lett volna, egészségvédő italok reklámozásában lett volna felülmúlhatatlan.

Mostanra az egész legénység összegyűlt – Amos, Naomi, Holden, Alex. Még Prax is. A vezérlőterembe zsúfolódtak be, leheletük épp csak annyira terhelte túl a légvisszaforgatókat, hogy érezzék egymás melegét. Minden tekintet a képernyőre szegeződött, miközben a főtitkár fellépett a pódiumra.

– Azért jöttem, hogy bejelentsem egy tényfeltáró bizottság létrejöttét. Az Egyesült Nemzetek kormányának és hadseregének egyes tagjait azzal a váddal illették, hogy felhatalmazás nélkül és vélhetően illegálisan egyezkedjenek bizonyos magáncégekkel. Ha a vádak igaznak bizonyulnak, a lehető legsürgősebben el kell járnunk. Ha pedig megalapozatlanok, el kell oszlatni a gyanút, és felelősségre kell vonni a hazugságok terjesztőit. Emlékeztetnem kell önöket a hosszú évekre, melyeket politikai fogolyként börtönben töltöttem.

– Ó baszki! – kiáltott fel Avasarala, és vidáman összecsapta a tenyerét. – A kívülálló beszédet használja. A segglyuka úgy összeszorulhat, hogy akár a teret is meg tudná hajlítani vele.

– Főtitkárként a kezdetektől azon igyekszem, hogy kiirtsam a korrupciót, és amíg a kezemben van a végrehajtó hatalom, továbbra is ezt fogom tenni. A bolygónkat és a naprendszert, amelyen mindannyian osztozunk, biztosítani kell, hogy az Egyesült Nemzetek tartja magát azokhoz az etikai, morális és spirituális normákhoz, amelyek az emberi fajként összekötnek mindnyájunkat.

Esteban Sorrento-Gillis biccentett, megfordult, és a megválaszolatlan kérdések morajában elvonult, aztán a kommentátorok vették át a megüresedett helyet, hogy a politikai vélemények széles skáláját vitassák meg.

– Oké – szólalt meg Holden. – Mondott ténylegesen is valamit?

– Azt mondta, hogy Errinwrightnak vége – felelte Avasarala. – Ha még lenne bármennyi befolyása, erre a bejelentésre sohasem került volna sor. Az Isten verje meg, bárcsak ott lehetnék!

Errinwrightot félreállították. Már csak Nguyen maradt, meg Mao, Strickland, bárki legyen is ő, a csak részben irányítható protomolekula harcosok, valamint a Vénusz egyre növekvő fenyegetése. Avasarala hagyta, hogy egy hosszú levegővétel harákolva törjön fel a torkából és az orrüregéből.

– Hölgyeim és uraim – mondta ünnepélyesen –, megoldottam a legkisebb problémánkat.

Negyvenhatodik fejezet: Bobbie

Bobbie egyik legelevenebb emlékét arról a napról őrizte, amikor parancsot kapott, hogy jelentkezzen a 2. Expedíciós Különítmény Speciális Haderejének kiképzőközpontjában. A Felderítőknél. A marsi felszíni egységek elitcsapatánál. Az alapkiképzést egy felderítő őrmester vezette. Csillogó vörös motoros páncélozott űrruhát viselt, és végignézték, ahogy különféle taktikai helyzetekben bemutatja nekik a használatát. A végén közölte velük, hogy a csapatból a négy legjobb eredménnyel végző újoncot átvezénylik a Speciális Haderő laktanyájába, a Hecates Tholus lejtőire, ahol megtanítják nekik a páncél használatát, aztán csatlakozhatnak a naprendszer legfélelmetesebb harci egységéhez.

Bobbie úgy döntött, hogy ez rá vonatkozott.

Mivel elszánta magát, hogy megszerzi a négy vágyva vágyott hely egyikét, beleadott apait-anyait az alapkiképzésbe. Ki is derült, hogy jó géneket örökölt. Nem egyszerűen a legjobb négy közé került be, hanem kínosan kimagasló eredménnyel végzett a többiek előtt. Aztán megérkezett a levél a paranccsal, hogy jelentkezzen felderítő kiképzésre a Hekaté Bázison, és úgy érezte, megérte. Felhívta az édesapját, és két percen át visongott. Amikor az apjának végre sikerült lecsillapítania, és kiszednie belőle, hogy miért kereste, ő még hosszabban ujjongott. Most már a legjobbak közé tartozol, kicsim, mondta végül az apja, és az a melegség, ami ekkor eltöltötte a lelkét, azóta is megmaradt benne.

Még most is érezte, ahogy egy lopott marsi hadihajó koszos gépészműhelyének szürke fémpadlóján ült. Még azok után is, hogy minden bajtársát darabokra tépték, tagjaikat pedig szétszórták a Ganymedes felszínén. Még így is, hogy katonai státusza függőben volt, a nemzetéhez való hűségét pedig joggal kérdőjelezték meg. Mindezek ellenére a „Most már a legjobbak közé tartozol, kicsim” mosolyt csalt az arcára. Már-már kínzó vágyat érzett, hogy felhívja az édesapját, és elmondja neki, mi történt. Mindig közel álltak egymáshoz, és mivel egyik bátyja sem lépett a nyomdokaiba, és választotta a katonai pályát, ő megtette. Ez még szorosabbá tette a kapcsolatukat. Tudta, hogy édesapja megértené, milyen áldozatot követelt tőle, hogy hátat fordítson mindennek, amit szentnek tartott, csak hogy megbosszulja a csapatát.

És az a nyomasztó előérzete támadt, hogy többé sosem fogja viszontlátni őt.

Még ha sikerülne is eljutniuk a Jupiterhez, miközben az EN fél flottája rájuk vadászik, és még ha célba érnének is, és Nguyen admirális, meg a közvetlen irányítása alá tartozó fél tucat, vagy még több hajó nem semmisíti meg őket azonnal, és még ha sikerülne is megakadályozniuk, bármire készülnek az Io körül összesereglett hajók, úgy, hogy a Rocinante sértetlen marad, Holden mindenképp le akart szállni a felszínre, hogy megmentse Prax kislányát.

Ott lesznek a szörnyetegek.

Ennél biztosabb életében nem volt még semmiben. Álmában minden éjjel azzal szembesült, hogy újra meg kell küzdenie velük. A valami behajlította és kinyújtotta hosszú ujjait, rendellenesen nagy, izzó kék szemével bámulta őt, és készen állt arra, hogy bevégezze, amibe hónapokkal korábban belefogott a Ganymedesen. Álmában Bobbie egy fegyvert emelt rá, ami a kezéből nőtt ki, és folyamatosan lőtte, amint meglódult felé, és fekete pókhálók szakadtak elő a golyó szakította lyukakból, amelyek rögtön bezárultak, akár a víz. Bobbie mindig felriadt, mielőtt a szörnyeteg odaért volna hozzá, de tudta, hogyan ér véget az álom: szétszaggatott teste megdermedve hever a jégen. Azt is tudta, hogy amikor Holden a csapatával lemegy az Io laboratóriumaiba, ahol a szörnyetegek készültek, ő is vele fog tartani. Az álombéli jelenet valósággá válik. Éppúgy biztos volt ebben, mint abban, hogy édesapja szereti. El is fogadta.

Előtte a páncélja darabjai hevertek a földön. Mivel az Ióra hetekig tartott az út, volt ideje teljesen szétszerelni, és rendbe hozni. A Rocinante gépészműhelye jól felszerelt volt, a szerszámok pedig mind a Marson készültek. Ennél jobb helyet keresve sem találhatott volna. A sokat használt űrruhát jó ideig nem tartották karban, de ha Bobbie őszinte akart lenni önmagához, épp ennek köszönhette, hogy lefoglalhatta magát. A marsi felderítő páncélzat hihetetlenül bonyolult gépezetnek számított, és kifejezetten a használója igényeihez igazították. Darabokra szedni, majd újra összerakni nem volt triviális feladat. Teljes összpontosítást igényelt. Minden perc, amit Bobbie a munkával töltött, elterelte a figyelmét a szörnyetegről, amely csak arra várt az Ión, hogy végezhessen vele.

Sajnos ez többé nem köthette le. Végzett a karbantartással, még azt a mikrorepedést is megtalálta egy parányi szelepen, ami miatt a szkafander bal térdének mozgatószerkezete lassan, de kitartóan szivárgott. Ideje volt újból összerakni az egészet. Az egész egy szertartásra emlékeztetett. Mintha utoljára még megtisztult volna, mielőtt megindul, hogy a halálát lelje a csatatéren.

Túl sok Kuroszava-filmet láttam, állapította meg magában, mégsem tudta teljesen elhessegetni a gondolatot. A kép csodásan megfelelt ahhoz, hogy a szorongást és az öngyilkos gondolatokat a becsület és a nemes áldozathozatal aktusává magasztosítsa.

Felemelte a törzsszerkezetet, és gondosan letörölgette egy nedves ronggyal, megszabadult minden porszemtől és gépolajfolttól, ami esetleg még a felületéhez tapadhatott. A fém és a kenőolaj szaga töltötte meg a levegőt. És miközben visszacsavarozta a keretre a páncéllemezt, az ezernyi apró horpadással és karcolással borított, vörös zománccal bevont felületet, már nem próbált ellenállni a késztetésnek, hogy ritualizálja a feladatot, hanem hagyta, hogy megtörténjen. Jó eséllyel a halotti leplét rakta össze. Attól függően, hogyan alakul az utolsó csata, ez a kerámia és gumi ötvözet akár az örökkévalóságig magába foglalhatja a tetemét.

Átfordította a törzsszerkezetet, és elkezdett dolgozni a hátrészen.

A zománcozott felületbe vájódott hosszú karcolás azt mutatta, milyen hatalmas erővel csúszott végig a Ganymedes felszínén, amikor a szörnyeteg szemtől szemben vele megsemmisítette önmagát. Bobbie fogott egy villáskulcsot, majd letette, és az öklével kezdett kopogtatni a fedélzeten.

Miért épp akkor?

A szörnyeteg miért abban a pillanatban robbantotta fel magát? Bobbie emlékezett rá, hogyan kezdett el változni, hogyan nőttek ki új végtagok a testéből, miközben figyelte őt. Ha Praxnak igaza volt, ez lehetett az a pillanat, amikor a Mao tudósai által beléprogramozott korlátozó rendszerek csődöt mondtak. Ők pedig arra állították be a bombát, hogy amikor a lény kicsúszik az irányításuk alól, felrobbanjon. Vajon miért épp ebben a pillanatban szűnt meg az uralmuk a lény fiziológiája felett? Prax azt mondta, hogy a regeneratív folyamatok tökéletes alkalmat adnak arra, hogy a korlátozó rendszerek ne működjenek. A szakasza pedig lövedékekkel lyuggatta át a lényt, miközben az rájuk rohant. Akkor nem úgy tűnt, hogy megsérült volna, ám minden seb hirtelen megnövekedett aktivitást eredményezett a lény sejtjeiben, vagy bármi helyettesítette benne a sejteket, és a szörnyeteg meggyógyult. Mindegyik lehetőséget adott neki arra, hogy a visszanövesztéssel levesse magáról a pórázt.

Talán ez lehetett a megoldás. Ne próbáld elpusztítani a szörnyet! Csak annyi kárt tegyél benne, hogy a program elkezdjen összeomlani, és az önmegsemmisítő működésbe lépjen. Még túlélnie sem kell, csupán kellőképp megsebesíteni a szörnyeteget, hogy már ne tudja helyrehozni magát. Mindössze elegendő időre volt szüksége ahhoz, hogy komoly kárt tegyen benne.

Lerakta a páncéllemezt, amin dolgozott, és felemelte a sisakot. Az űrruha memóriája még mindig tárolta az összecsapásról készült felvételeket. Nem nézte meg újra, amióta Avasarala bemutatta a Roci legénységének. Nem volt képes rá.

Feltápászkodott, és megérintette a fali kommpanelt.

– Hello, Naomi! Odafent van, a vezérlőteremben?

– Aha – felelte pár másodperc elteltével Naomi. – Szüksége van valamire, őrmester?

– Meg tudná oldani, hogy a Roci kommunikáljon a sisakommal?

A rádió-összeköttetés működik, de civil egységekkel nem hajlandó beszélni. Ez a mi hajónk, szóval biztosra veszem, hogy a Roci rendelkezik a kulcsokkal és a kódokkal.

Sokáig nem jött válasz, ezért Bobbie a hozzá legközelebbi munkaasztalra helyezte a sisakot, és várt.

– Látom a rádiócsomópontot, amit a Roci hív: MEK TF Goliath III 24397A15.

– Az én vagyok – válaszolta Bobbie. – Át tudná küldeni a csomópont vezérlését a gépészműhely kezelőfelületére?

– Megvan – felelte Naomi egy másodperccel később.

– Köszönöm – nyugtázta Bobbie, és bontotta a kapcsolatot. Némi időbe telt, amíg felidézte magában a marsi katonai video-szoftver működését, és míg meggyőzte a rendszert, hogy elavult adatkicsomagoló algoritmust használjon. Néhány sikertelen kísérlet után a ganymedesi küzdelemről készült vágatlan fegyverkamera-felvételek megjelentek a képernyőn. Bobbie végtelenített visszajátszásra állította be, és leült a fedélzetre, a szkafandere mellé.

Az első lejátszás alatt végzett a hátsó páncéllemez felcsavarozásával, és hozzákezdett a törzs energiaellátásának és elsődleges hidraulikájának csatlakoztatásához. Igyekezett elérni, hogy semmit se érezzen a képernyőn látható képeket illetően, és ne tulajdonítson jelentőségeket nekik, vagy tekintsen rájuk megoldandó feladványként. A tudatával az űrruhán végzett munkára összpontosított, és hagyta, hogy a tudatalattija rágódjon a képernyőről származó adatokon.

A figyelemelterelés miatt időnként újra el kellett végezni bizonyos mozzanatokat, de nem zavartatta magát emiatt. Nem szorította semmiféle határidő. Csatlakoztatta az energiaellátást és a fő motorokat. Zöld fények villantak fel a kézi terminálján, amit korábban a szkafander agyára kapcsolt rá. A sisak melletti fali képernyőn egy EN-katonát hajítottak feléje a Ganymedes felszíne felett. Képek zűrzavara, ahogy elhajolt előle. Amikor megállapodott a kép, már az EN-tengerészgyalogosnak és Bobbie barátjának, Tev Hillmannek is vége volt.

Bobbie felvett egy karszerelvényt, és nekilátott felerősíteni a törzsre. A szörnyeteg felkapott egy katonát, aki egy Bobbie-éhoz hasonló páncélt viselt, aztán kellő erővel eldobta ahhoz, hogy azonnal meghaljon. Efféle erő ellen nem védett semmi, kizárólag az, ha nem talált el. Bobbie a kar visszaerősítésére koncentrált.

Amikor ismét felpillantott a képernyőre, újraindult a lejátszás. A szörnyeteg a jégen futott, az EN-katonákat üldözte. Megölte az egyiküket. A videón szereplő Bobbie lőni kezdett, aztán az egész raja tüzet nyitott.

A lény rendkívül sebesen mozgott. Ám amikor az EN-katonák hirtelen elfordultak, hogy tűzsávot nyissanak a marsiaknak, a szörnyeteg nem reagált kellően hamar. Tehát egyenes vonalban gyors, az oldalirányú sebessége viszont alacsony. Ez még hasznos lehet. A video megint elért ahhoz a pillanathoz, amikor az EN-katona Hillman közlegény felé repül. A lény reagált a puskatűzre, a sérülésekre, még ha azok nem is lassították le őt. Felidézte magában a videót, amelyen Holdent és Amost látta összecsapni a lénnyel a Rocinante rakterében. A szörnyeteg gyakorlatilag ügyet sem vetett rájuk, amíg Amos lőni nem kezdett rá, aztán törni-zúzni kezdett.

Ám az első lény az EN-csapatok állását támadta meg. Tehát legalább bizonyos fokig irányíthatóak. Utasíthatóak. Amint nem volt további parancs, láthatólag visszaálltak egyfajta alaphelyzetbe, hogy energiával töltekezzenek, és feltörjék a korlátozásokat. Ebben az állapotban a táplálékon és az őket ért támadásokon kívül gyakorlatilag semmiről sem vettek tudomást. Ha legközelebb összefut eggyel, hacsak a lény nem kapta parancsba, hogy támadjon rá, Bobbie valószínűleg maga választhatja ki a csata helyszínét, és oda csalhatja, ahová ő akarja. Ez is hasznos lehet.

Felcsatolta, és ellenőrizte a karszerelvényt. Csupa zöld jelzés. Még ha nem is volt biztos benne, kinek dolgozik, legalább azt nem felejtette el, hogyan végezze a munkáját.

A képernyőn a szörnyeteg felszaladt a Yojimbo nevű nagy lépegető oldalán, és letépte róla a pilótafülke zsilipajtaját. Sa’idot, a kezelőt félredobta. Ismét tépett, és elhajított. Logikusnak tűnt. Ha valaki a roppant erő mellett a lövedékek általi sebezhetetlenségre támaszkodhat, valóban az tűnt győztes stratégiának, ha egyenesen nekirohan az ellenfélnek, és kettészakítja. Az, hogy gyilkos sebességgel tudott elhajítani tárgyakat, a roppant erővel járt együtt. A kinetikus energia pedig kegyetlen tudott lenni. A páncél eltérítheti a golyókat és a lézert, és tompíthatja a becsapódásokat, de olyan páncélt még nem készítettek, amelyik könnyedén megbirkózhat egy nagy sebességgel mozgó tekintélyes tömeg kinetikus energiájával. Legalábbis nem olyat, amit ember viselhetne. Ha elég erős vagy, egy kukával többre mész, mint egy puskával.

Tehát amikor a lény támadt, egyenesen meglódult az ellenség irányába, majd ráugrott, hogy megragadja, és ez lényegében véget is vetett a küzdelemnek. Ha erre nem nyílt lehetősége, nehéz tárgyakat hajított az ellenfélre. A raktérben lévő kis híján megölte Jim Holdent, amikor egy súlyos ládát dobott felé. Sajnos a páncéljában többé-kevésbé ugyanazokkal a korlátokkal kellett megküzdenie, mint a lénynek. Miközben rendkívül gyors tudott lenni, ha úgy akarta, az oldalirányú mozgás nem különösebben számított az erősségének. Ez a legtöbb nagy sebesség elérésére épített dologra igaz. A gepárdok és a lovak nem gyakran futottak oldalvást. Bobbie erős volt a szkafanderében, de közel sem annyira, mint a lény. A tűzfegyverek előnyt jelentettek, hiszen úgy menekülhet a lény elől, hogy közben távolról támadhatja. A lény nem tudott súlyos tárgyat dobni felé, hacsak meg nem áll, és ki nem támaszkodik. Lehet, hogy istentelenül erős, de csak annyit nyomott, amennyit, Newtonnak pedig akadt némi mondanivalója a nehéz tárgyakat elhajító könnyű tárgyakról.

Mire Bobbie összeszerelte a szkafanderét, legalább százszor végignézte a felvételt, és lassan összeállt a fejében a harci stratégia. Kiképzéskor kézitusában a legtöbb ellenfelén felülkerekedett. Az apró termetű, gyors harcosok viszont, akik tudták, hogyan táncoljanak el, gyakran gondot okoztak neki. Ebben a küzdelemben ő fog ezzel a módszerrel harcolni. Amint üt egyet, el is lép, egyetlen pillanatra sem állhat le. És még így is rengeteg szerencsére lesz szüksége, mivel jóval a sajátja feletti súlycsoporttal kell megküzdenie, és a szörnyeteg egyetlen csapással végleg kiütheti.

A másik előnyt az jelentette, hogy Bobbie-nak nem kellett ténylegesen győznie. Mindössze elegendő kárt kellett okoznia, hogy a szörnyeteg kénytelen legyen elpusztítani önmagát. Mire belemászott frissen felújított szkafanderébe, és hagyta, hogy az utolsó próba előtt rázáruljon, egészen biztosra vette, hogy ez sikerülni fog neki.

Bobbie úgy gondolta, hogy miután megnyugodott a közelgő csatát illetően, végre képes lesz aludni, de háromórányi forgolódás után feladta. Valami még mindig motoszkált a fejében. A busidójához igyekezett visszatalálni, és még mindig túl sok dolog volt, amit nem sikerült eleresztenie. Valami egyelőre nem engedte ezt.

Magára húzta a hatalmas bolyhos fürdőköpenyt, amit a Guanshiyinről csent el, majd a hágcsólifttel felment a vezérlőfedélzetre. A harmadik őrség ideje volt, így a hajót kihaltnak találta. Holden és Naomi megosztoztak egy kabinon, és Bobbie most irigyelte tőlük az efféle emberi kapcsolatot. Biztos pontként belékapaszkodhattak a bizonytalanságok közepette. Avasarala kölcsönkapott kajütjébe zárkózott be, és valószínűleg üzeneteket küldött az otthoniaknak a Földre. Alex nyilvánvalóan a saját szobájában alszik, és egy futó pillanatig Bobbie elgondolkodott, hogy felkeltse-e. Kedvelte a pilótát, aki remek társaságnak bizonyult. A pilóta oly módon hatott hitelesnek, amihez hasonlót Bobbie azóta nem tapasztalt, hogy kilépett az aktív szolgálatból. Ugyanakkor azt is tudta, hogy ha hajnali háromkor a fürdőköpenyében ébreszti fel a férfit, olyan jeleket küldene neki, amilyeneket nem állt szándékában. Ahelyett, hogy megpróbálta volna megmagyarázni, hogy csupán beszélni szeretett volna valakivel, keresztülhaladt a legénységi fedélzeten, és ment tovább.

Amos az egyik munkaállomásnál ült a vezérlőteremben, éjszakai őrségben. Nehogy megriassza őt, Bobbie megköszörülte a torkát. Amos nem mozdult, és nem reagált, így Bobbie odament a kommállomáshoz. Amikor hátranézett, látta, hogy a gépész szeme csukva van, légzése pedig mély és egyenletes. Ha valaki őrségben elalszik, másnap a szőnyeg szélére kell állnia, egy MEKH hajón legalábbis. Úgy tűnt, hogy Holden némileg hagyta ellazulni a fegyelmet, mióta nem a haditengerészetnél szolgált.

Bobbie megnyitotta a kommvezérlést, és megkereste a legközelebbi irányítottsugár-átjátszót. Előbb az édesapjának üzent.

– Szia, apa! Nem biztos, hogy érdemes válaszolnod erre. Az itteni helyzet eléggé ingatag, és bármelyik pillanatban történhet valami. De lehet, hogy a következő pár nap során egy csomó eszement baromságot hallasz majd. Akár rólam is. Csak azt akarom, hogy tudd, szeretlek benneteket, és szeretem a Marsot. Mindent azért teszek, hogy megpróbáljalak megvédeni benneteket és az otthonomat. Lehetséges, hogy kissé eltévelyedtem, mert eléggé bonyolulttá és nehezen értelmezhetővé váltak a dolgok. De úgy hiszem, most már tisztán látom magam előtt az utat, és végig akarok menni rajta. Szeretlek téged és anyát. Üzenem a fiúknak, hogy bekaphatják. – Mielőtt megállította volna a felvételt, előrenyúlt, és megérintette a képernyőt. – Viszlát, apa!

Megnyomta a küldés gombot, de még mindig hiányt érzett. A családján kívül mindenki, aki az elmúlt három hónapban segíteni igyekezett neki, ezen a hajón utazott, szóval sehogy sem értette a dolgot.

Azaz, természetesen mégis. Hiszen nem mindenki volt a hajón.

Bobbie emlékezetből beütött még egy számot.

– Hello, Martens kapitány. Én vagyok az. Azt hiszem, már tudom, mit akart megértetni velem. Akkor még nem álltam készen rá, de megmaradt bennem. Szóval nem pazarolta az idejét. Most már értem. Tudom, hogy nem az én hibám volt. Tudom, hogy csupán rosszkor rossz helyen voltam. Most visszatérek oda, ahonnan elindultam, mert megértettem ezt. Nem vagyok dühös, sem sértett, és nem hibáztatom magam. Egyszerűen befejezem az elkezdett küzdelmet.

Valami felengedett a mellkasában, amint megnyomta a küldés gombot. Minden szálat gondosan elvarrt, így már bűntudat nélkül elmehetett az Ióra, és megtehette, amit tennie kellett. Hatalmasat sóhajtott, aztán lecsúszott a présülésben, amíg szinte teljesen el nem feküdt. Egyszerre halálosan fáradtnak érezte magát. Mintha akár egy hétig is képes lenne aludni. Eltűnődött, vajon megharagszik-e rá bárki is, ha most a vezérlőteremben tölti az éjszakát ahelyett, hogy visszaliftezne a kabinjába.

Nem emlékezett rá, hogy elaludt, de most itt hevert elnyújtózva a kommállomás présülésében, és feje mellett összegyűlt a nyál. Megkönnyebbülve látta, hogy a fürdőköpenye nagyjából a helyén maradt, így legalább nem villantotta rá senkire a csupasz fenekét.

– Tüzér! – mondta Holden olyan hangon, amiből egyértelműnek tűnt, hogy már nem először szólt hozzá. Arcán aggódó kifejezéssel állt felette.

– Sajnálom, sajnálom – felelte Bobbie, aztán felült, és szorosabbra húzta a derekán a köpenyt. – Az éjjel el kellett küldenem néhány üzenetet. Úgy tűnik, fáradtabb lehettem, mint gondoltam.

– Igen – válaszolta Holden. – Semmi gond. Nyugodtan alhat, ahol csak akar.

– Oké – mondta Bobbie, és hátrálni kezdett a legénységi hágcsó felé. – Addig is, azt hiszem, most lemegyek, lezuhanyozom, és megpróbálok ismét emberi alakot ölteni.

Holden különös mosollyal az arcán odabiccentett neki.

– Rendben. Találkozunk a gépészműhelyben, amikor már felöltözött.

– Értettem – felelte Bobbie, és megiramodott lefelé a hágcsón.

A pazarlóan hosszú zuhanyzást követően belebújt tiszta vörös-szürke egyenruhájába, fogott egy bögre kávét a hajókonyhán, és visszament a gépészműhelybe. Holden már ott várta. Mellette az egyik munkapadon egy gitártok méretű láda hevert, a lábánál a padozaton pedig egy nagyobb, négyszögletes láda. Amikor Bobbie belépett, Holden megütögette a munkapadon lévő dobozt.

– Ez a magáé. Amikor átszállt hozzánk, láttam, hogy hiányzik a páncéljáról.

Bobbie egy pillanatig tétovázott, aztán odasétált a ládához, és felkattintotta a tetejét. Benne egy 2 mm-es, elektromos tüzelőszerkezetű, háromcsövű Gatling-puska feküdt abból a fajtából, amit a tengerészgyalogosok Thunderbolt Mark V-ként ismertek. Új volt és fényes, pontosan olyan fajta, amelyik belepasszolt a szkafanderébe.

– Ez varázslatos – szólalt meg Bobbie, miután lélegzethez jutott. – De lőszer nélkül csak otromba buzogány.

Holden megpöccintette a lábával a földön álló ládát.

– Ötezer két milliméteres hüvely nélküli lövedék. Gyújtótöltettel.

– Gyújtó?

– Elfelejti, hogy én is láttam közelről a szörnyeteget. A páncéltörő semmit sem ér. Inkább csökkenti a lágyszövet károsodását. Ám mivel a laborban gyújtóbombát helyeztek el mindegyikben, ebből arra következtetek, hogy nem tűzállóak.

Bobbie kiemelte a súlyos fegyvert a ládából, aztán lerakta a földre az újonnan összeszerelt szkafander mellé.

– Az ördögbe is, hát persze hogy nem.

Negyvenhetedik fejezet: Holden

Holden a csatairányító konzolnál ült a vezérlőfedélzeten, és figyelte, ahogy a harcosok felsorakoznak a Ragnarökhöz. Souther admirális, aki – mint arról Avasarala mindenkit biztosított – a jó fiúk közé tartozott, mostanra csatlakozott a hajóival a marsiak kicsiny, de egyre gyarapodó flottájához, miközben sebesen haladtak az Io felé. A hold körüli pályán Nguyen admirális flottájának tucatnyi hajója várta őket. További marsi és EN-hajók igyekeztek a helyszínre a Szaturnusz és az Öv felől. Mire mindenki odaér, több mint harmincöt csatahajó, valamint több tucat, a Rocinantéhoz hasonló kisebb elfogó-és kísérőnaszád fog tartózkodni a harci zónában.

Három tucat csatahajó. Holden megpróbált visszaemlékezni, akadt-e már példa ilyen nagyszabású flottahadműveletre, és egyetlen alkalom sem jutott az eszébe. Nguyen admirális és Souther admirális zászlóshajóival együtt négy Truman-osztályú EN nagy csatahajó vesz majd részt a küzdelemben, a marsiak pedig három Donnager-osztályú csatahajóval érkeztek, amelyek bármelyike képes elpusztítani egy egész bolygó lakosságát. A fennmaradó rész cirkálókból és rombolókból áll majd össze. Nyilván nem érnek fel az olyan súlyos csapásmérőkkel, mint a csatahajók, de ahhoz épp elég erősek, hogy a Rocinantét gázfelhővé változtassák. És ha őszinte volt magához, Holdent pontosan ez aggasztotta a legjobban.

Papíron az ő csapatáé volt a hajók többsége. Miután Souther és a marsiak egyesítették az erőiket, kétszeres túlerőbe kerültek Nguyen kontingensével szemben. No de hány földi hajó lesz hajlandó a sajátjaira lőni, csak mert egy admirális és egy száműzött politikus erre utasítja őket? Teljesen elképzelhetőnek tűnt, hogy ha ténylegesen tűzharcra kerül sor, több EN-hajó váratlan kommunikációs zavart tapasztal majd, és kivárja, hogyan végződik az egész. És ez nem a legrosszabb forgatókönyvnek számított. A legrosszabb forgatókönyv az lenne, ha Souther több hajója átállna, amint a marsiak gyilkolni kezdik a földieket. Alakulhat úgy a harc, hogy rengetegen fegyvert szegeznek egymásra, és senki sem tudja, kiben bízhat.

Vérfürdővé is változhat.

– Kétszer annyi hajónk van – állapította meg Avasarala immár állandó helyéről, a kommállomás mellől. Holden kis híján vitába szállt vele, de meggondolta magát. Úgysem számítana. Avasarala azt fogja hinni, amit hinni akar. El kellett hitetnie magával, hogy volt értelme a fáradozásának, hogy mindez kifizetődik, amikor megérkezik a flotta, és ez a Nguyen nevű bohóc megadja magát az államtitkár asszony nyilvánvalóan jóval hatalmasabb haderejének. Valójában viszont az ő verziója semmivel sem kevésbé volt fantáziálgatás, mint Holdené. Senki sem fogja biztosan tudni, amíg már mindenki biztosan nem tudja.

– Még mennyi idő? – kérdezte Avasarala, és az ivógumóból egyet kortyolt a gyenge kávéjából, amit mostanában tea helyett ivott.

Holden azt fontolgatta, hogy felhívja a figyelmét a navigációs adatokra, amelyeket a Roci minden konzolnál elérhetővé tett, végül meggondolta magát, és mégsem tette. Avasarala nem azt akarta, hogy megmutassa neki, ő maga hol találja. Azt akarta, hogy elmondja neki. Nem volt hozzászokva ahhoz, hogy maga nyomkodja a gombokat. Úgy képzelte, rangban megelőzi Holdent. Holden eltűnődött, vajon ebben a helyzetben hogyan is áll fel a tényleges parancsnoki hierarchia. Hány elorzott hajó törvénytelen kapitánya felel meg egy kegyvesztett EN-hivatalnoknak? Ez jó pár évtizedre leköthetne egy bíróságot.

Ezenkívül nem volt igazságos Avasaralához. Valójában nem arról volt szó, hogy elvárta Holdentől, hogy teljesítse az utasításait. Inkább arról, hogy olyan helyzetbe került, amelyben politikusként teljességgel felkészületlennek számított, ahol neki lehetett a legkevesebb hasznát venni, és közben próbált valamennyire irányítani. Próbálta átformálni maga körött a teret, hogy az megfeleljen az önmagáról kialakított képnek.

Vagy egyszerűen valakinek a hangját szerette volna hallani.

– Most tizennyolc óra – válaszolta Holden. – A legtöbb olyan hajó, amelyik nem a flottánk része, előbb oda fog érni. A késők pedig nem fognak felbukkanni, csak miután már az egész véget ért, szóval figyelmen kívül hagyhatjuk őket.

– Tizennyolc óra – ismételte el Avasarala. Mintha áhítat érződött volna ki a hangjából. – Az űr rohadtul hatalmas. Megint a régi nóta.

Holden jól sejtette. Avasarala csupán beszélgetni akart, ezért belement a játékba.

– Miféle régi nóta?

– A birodalmak. Minden birodalom addig növekszik, amíg a kiterjedése meghaladja a lehetőségeit. Először amiatt kezdtünk harcolni, hogy kié legyen a legjobb ág a fán. Aztán lemásztunk, és pár kilométernyi fás területért harcoltunk. Aztán valaki lóra ült, és több száz vagy ezer kilométer széles birodalmak jöttek. A hajók lehetővé tették az óceánokon átnyúló terjeszkedést. Az Epstein-hajtómű a külső bolygókkal ajándékozott meg minket…

Félbehagyta a mondatot, és beütött valamit a kommpanelen. Magától nem árulta el, kinek küld üzeneteket, Holden pedig nem kérdezett rá. Amikor végzett, folytatta:

– De mindig ugyanaz a nóta. Nem számít, mennyire fejlett technológiát használsz, elérkezel egy pontra, ahol már olyan területeket hódítasz meg, amelyeket nem tudsz megtartani.

– Most a külső bolygókról beszél?

– Nem kifejezetten – felelte Avasarala hirtelen halk és tűnődő hangon. – A birodalom egész kibaszott eszméjéről beszélek. A britek nem tudták megtartani Indiát és Észak-Amerikát, mert az emberek miért is hallgattak volna egy tőlük hatezer kilométerre uralkodó királyra?

Holden a levegőkeringető fúvókájával babrált a paneljén, az arca felé fordította azt. A hűvös levegőből alig észrevehetően ózon és olaj szaga érződött ki.

– A logisztika mindig problémát jelent.

– Nem viccelek. Ha a harchoz hatezer kilométeres utat kell megtenni az Atlanti-óceánon keresztül, a hazai pálya előnye egyértelműen az ellenségnél lesz.

– Legalább mi, földiek rájöttünk erre – válaszolta Holden –, mielőtt ujjat húztunk volna a Marssal. Az még távolabb esik. És időnként a Nap is útban van.

– Egyesek a mai napig nem bocsátották meg nekünk, hogy nem aláztuk meg a Marsot, amikor alkalmunk adódott rá – mondta erre Avasarala. – Páran közülük a főnökeim. Kibaszott idióta barmok.

– Azt hittem, azt akarta mondani, hogy az ilyenek végül mindig veszítenek.

– Nem az ilyenek jelentik a valódi problémát – válaszolta Avasarala, majd felkelt az ülésből, és komótosan megindult a legénységi hágcsó felé. – Könnyen lehet, hogy a Vénuszon vetette meg a lábát annak a következő birodalomnak az előőrse, amelyik tényelegesen kézben tudja tartani a dolgokat, ameddig elér. Ez a kurva protomolekula pedig csak megmutatta, hogy mennyire kisstílű, hepciáskodó kiskirályok vagyunk. Épp arra készülünk, hogy elkótyavetyéljük a naprendszert, mert azt hittük, hogy reptereket építhetünk bambuszból, és odarendelhetjük a rakományt.

– Aludjon! – mondta neki Holden, miközben Avasarala a hágcsóliftre várt. – Egyszerre egy birodalmat fogunk legyőzni.

– Talán – válaszolta Avasarala, miközben eltűnt Holden szeme elől, és a fedélzeti zsilipajtó hatalmas kondulással bezárult mögötte.

– Miért nem lő senki? – kérdezte Prax. A vezérlőterembe Naomi sarkában lépdelve jött fel nem sokkal korábban, akár egy eltévedt kisgyerek. Most a használaton kívüli présülések egyikében ült. A központi képernyőre bámult felfelé, tekintetében a félelem és az izgatottság keveredett.

A nagy harcászati kijelző az Io körüli pályára állt háromtucatnyi csatahajót jelképező vörös és zöld pontok kusza tömegét mutatta. A Roci az összes földi hajót zölddel, és minden marsit vörössel jelölt, és ezzel megtévesztően egyszerűnek tüntette fel a valóságban jóval bonyolultabb helyzetet. Holden tudta, hogy a barát–ellenség-felismerés gondot fog jelenteni, amint megkezdődött a tűzharc.

Egyelőre a különböző hajók békésen keringtek az Io körül, csupán sugallták a mérhetetlen fenyegetést. Holdennek azokat a krokodilokat juttatták az eszébe, amelyeket gyerekkorában látott az állatkertben.

A hatalmas, páncéllal borított, fogak tömegével felfegyverzett állatok szoborszerű mozdulatlansággal lebegtek a felszínen. Még a szemükkel sem pislogtak. Amikor viszont ételt dobtak be nekik a medencébe, félelmetes sebességgel robbantak ki a vízből.

Csak arra várunk, hogy vér cseppenjen a vízbe.

– Miért nem lő senki? – ismételte el Prax.

– Hé, doki! – szólalt meg Amos. A Praxé melletti egyik présülésben feküdt hanyatt dőlve. Afféle hanyag nyugalom áradt belőle, amit Holden szeretett volna érezni magában. – Emlékszel még, amikor a Ganymedesen meghátrálásra kényszerítettük azokat a fegyveres fickókat, és senki sem lőtt, amíg úgy nem döntöttél, hogy kibiztosítod a pisztolyod?

Prax arcából kiszállt a vér. Holden úgy sejtette, hogy eszébe juthatott, miféle vérfürdőbe torkollt az a harc.

– Igen – felelte Prax. – Emlékszem.

– Ez pont ugyanolyan – folytatta Amos. – Csak még senki sem biztosította ki a pisztolyát.

Prax bólintott.

– Oké.

Ha valaki mégis elszabadítaná a poklot, Holden tudta, hogy az elsődleges gondjuk az lenne, hogy kiderítsék, ki lő kire.

– Avasarala, van bármi hír a politika területéről? Rengeteg a zöld azon a képernyőn. A pontok közül mennyi a miénk?

Avasarala vállat vont, és tovább hallgatta a hajók közötti kommunikációt.

– Naomi? – fordult ekkor a lányhoz Holden. – Bármi elképzelés?

– Nguyen flottája egyelőre kizárólag marsi hajókat vett célba – felelte Naomi, és a fő taktikai kijelzőn megjelölte a hajókat, hogy mindenki jól láthassa őket. – A marsi hajók célba vették a potenciális támadóikat. Souther hajói senkire sem céloznak, Souther még a csöveket sem nyitotta ki. Szerintem még mindig békés megoldásban reménykedik.

– Légy szíves, üzend meg a Souther hajóján szolgáló hírszerzőtisztnek, hogy üdvözlöm – kérte meg Naomit Holden. – És kérd meg, hogy küldje el nekünk a barát–ellenség-azonosító adatokat, nehogy a naprendszer valaha volt legnagyobb gruppenszexébe menjen át a dolog.

– Megvan – felelte Naomi, és lebonyolította a hívást.

– Mindenkivel vetesd fel a szkafanderét, Amos! – folytatta Holden. – Ellenőrizd a sisakokat, mielőtt lemész! Remélem, hogy nem kezdünk el lövöldözni, de jóformán sosem az szokott történni, amiben reménykedem.

– Értettem – válaszolta Amos, aztán lekászálódott a présüléséről, és mágneses csizmáival csattogva körbement a fedélzeten, és ellenőrizte mindegyikük sisakjának tömítését.

– Próba egykettő – szólalt meg Holden a legénységi rádiócsatornán. A hajón tartózkodók egyenként megerősítő választ adtak. Amíg a magasabb jövedelmi osztályba tartózok közül valaki el nem döntötte, hogyan tovább, mást nem igazán tehetett.

– Várjunk csak! – mondta Avasarala, aztán megnyomott egy gombot a konzolján, mire egy külső csatorna szólalt meg az űrruhák rádiócsatornáján.

– …azonnal kilőjük a rakétákat a marsi célpontokra. Egy halálos biológiai fegyverrel felszerelt, élesített rakétaütegünk áll készenlétben. Egy órát kapnak, hogy elhagyják az Io körüli pályát, vagy azonnal kilőjük a rakétákat a marsi célpontokra. Egy halálos…

Avasarala kikapcsolta a csatornát.

– Úgy tűnik, egy harmadik fél is beszállt a faszverő körbe – állapította meg Amos.

– Nem – válaszolta Avasarala. – Nguyen keze van benne. A túlerő láttán utasította a Maós haverjait a felszínen, hogy fenyegetéssel kényszerítsenek meghátrálásra minket. Nem fog… Ó, a picsába!

Ismét megérintette a panelt, és újabb hang szólalt meg a sisakhangszórókban. A nő művelt marsi akcentussal beszélt.

– Io, itt Muhan admirális a Marsi Elnöki Köztársaság Haditengerészetének vezérkarából. Ha egy palackrakétánál bármi nagyobbat ki mernek lőni, szétolvasztjuk az egész kurva holdat! Megértettek?

Amos odahajolt Praxhoz.

– Látod, most mindannyian kibiztosítják a pisztolyukat.

Prax bólintott.

– Felfogtam.

– Ez így – szólalt meg Holden, miközben az épp hogy csak visszafojtott dühöt figyelte a marsi admirális hangjában – pillanatokon belül teljesen kezelhetetlenné válik.

– Itt Nguyen admirális, az ENH Agatha King csatahajójának fedélzetéről – csatlakozott be egy újabb hang. – Souther admirális jogtalanul tartózkodik itt egy katonai hatáskörrel nem rendelkező civil EN-tisztviselő kérésére. Elrendelem, hogy a Souther admirális parancsnoksága alá tartozó összes hajó haladéktalanul tegye le a fegyvert! Ezenkívül utasítom Souther zászlóshajójának kapitányát, hogy az admirálist tartóztassa le hazaárulásért és…

– Ó, fogd be már a pofád! – felelte Souther ugyanezen a csatornán. – Hivatalos tényfeltáró küldetés keretében érkeztem ide bizonyos EN-pénzek illegális felhasználását és az Ión folytatott titkos biológiai fegyverkísérletet illetően. A kísérletért Nguyen admirálist terheli a közvetlen felelősség, amiért az EN irányelveinek megsértésével…

Avasarala bontotta a kapcsolatot.

– Ez nem hangzik jól – jelentette ki Alex.

– Nos – szólt Avasarala, majd felnyitotta sisakja arclemezét, és hosszan sóhajtott. Kinyitott a retiküljét, és elővett belőle egy pisztáciát. Feltörte, majd elgondolkodva elmajszolta a belét, és a közeli visszaforgatóba dobta a héját. A kéreg egy apró darabja ellebegett a mikrogravitációban. – Nem, ami azt illeti, minden rendben lesz. Az egész csak pózolás. Amíg a farkukat méregetik egymáshoz, senki sem fog lődözni.

– De nem várhatunk itt tétlenül – vetette közbe a fejét ingatva Prax. Amos előtte lebegett, és a sisakját ellenőrizte. Prax félretaszította a gépészt, és megpróbált lábra állni. Elsodródott a présülésétől, de az nem jutott eszébe, hogy bekapcsolja a csizmamágnesét. – Ha Mei odalent van, le kell mennünk. Épp arról beszélnek, hogy üveggé olvasztják a hold felszínét. Oda kell érnünk, mielőtt erre sor kerülne.

Prax szavait vinnyogás kísérte, mintha egy hegedűt nyúztak volna. Egyre nehezebben bírta a feszültséget. Mindenki egyre nehezebben bírta, de rajta mutatkozott meg a leginkább és elsőként. Holden egy pillantást vetett Amosra, de a nagydarab férfi láthatólag meglepődött azon, hogy a nála jóval kisebb termetű tudós egyszerűen félretolta.

– Arról beszélnek, hogy elpusztítják a bázist. Le kell mennünk oda! – erősködött Prax, és hangjából egyre inkább kiérződött a pánik.

– Semmit sem teszünk – felelte Holden. – Addig nem, amíg nyilvánvalóbbá nem válik, mi fog kisülni ebből.

– Azért utaztunk ennyit, hogy amikor ideértünk, semmit se tehessünk? – szegezte nekik Prax a kérdést.

– Doki, nem szeretnénk mi megtenni az első lépést – válaszolta Amos, és Prax vállára tette a kezét, hogy visszahúzza őt a fedélzetre. Az apró termetű botanikus anélkül, hogy hátranézett volna, vadul lerázta magáról, és elrugaszkodott Avasarala ülése felé.

– Adja át nekem a csatornát! Hadd beszéljek velük! – követelőzött Prax, és a kommpanel felé nyúlt. – Majd én…

Holden ellökte magát a présülésétől, röptében elkapta a tudóst, aztán mindketten a fedélzetnek, majd pedig az egyik válaszfalnak csapódtak. A vastag hasadásgátló védőréteg elnyelte a becsapódás energiáját, de Holden érezte, hogy Prax tüdejéből kipréseli a levegőt, amikor a csípőjével a gyomrába csapódott.

– Uh – jajdult fel Prax, majd lebegő magzatpozícióba gömbölyödött.

Holden egy rúgással bekapcsolta a csizmamágnesét, és lelökte magát a fedélzetre. Megragadta, és áttaszította Praxot a fülke túloldalára, Amoshoz.

– Vidd el, rakd be a kabinjába, és nyomd tele nyugtatóval! Aztán irány a gépterem, és készíts fel minket a harchoz!

Amos biccentett, és megragadta a lebegő Praxot.

– Oké.

Egy pillanattal később mindketten eltűntek a fedélzet alsó zsilipajtajában.

Holden körbenézett a helyiségen, látta Avasarala és Naomi döbbent tekintetét, de ügyet sem vetett rájuk. Azzal, hogy minden mást figyelmen kívül hagyva, mindenáron a lányát akarta viszontlátni, Prax kis híján ismét veszélybe sodorta az életüket. És ugyan Holden felfogta, mi hajtja a tudóst, ebben a pillanatban semmi szüksége sem volt arra, hogy amiatt kelljen idegeskednie, mert meg kell állítaniuk, valahányszor megemlítik Mei nevét. Felmérgesítette a dolog, és valakin ki kellett adnia a dühét.

– Hol a pokolban van Bobbie? – kérdezte maga elé meredve. Azóta nem látta, hogy pályára álltak az Io körül.

– Az előbb láttam a gépészműhelyben – felelte Amos a rádiócsatornán. – Épp a puskámat tisztította. Szerintem az össze fegyvert és páncélt átnézi.

– Ez… – kezdte volna Holden, készen rá, hogy bárkivel kiabálni kezdjen. – Ez tulajdonképp igazán hasznos. Szólj neki, hogy vegye fel a szkafanderét, és kapcsolja be a rádióját! Itt bármelyik pillanatban katasztrofálissá válhat a helyzet.

Pár pillanatig kivárt, hogy lélegezzen, és lenyugtassa magát, aztán visszatért a hadműveleti állomáshoz.

– Jól vagy? – kérdezte Naomi a privát csatornájukon.

– Nem – felelte Holden, miközben az állával nyomta a gombot, hogy egészen biztosan senki más ne hallhassa a beszélgetésüket. – Nem, az igazat megvallva, halálosan félek.

– Azt hittem, ezen már túljutottunk.

– Azon, hogy féljek?

– Nem – válaszolta Naomi a hangjából tisztán kiérződő mosollyal.

– Azon, hogy hibáztasd érte magad. Én is félek.

– Szeretlek – felelte Holden, és közben ugyanazt a bizsergést érezte, mint mindig, amikor kimondta, részben félszből, részben büszkeségből.

– Valószínűleg jobban tennéd, ha az állomásodra figyelnél – cukkolta a lány. Naomi sosem válaszolta azt neki, hogy ő is szereti, amikor elsőként Holden mondta ki. Azt mondta, hogy ha túl gyakran megteszik ezt, könnyen elkoptathatják a szót. Holden felfogta az érvet, mégis abban reménykedett, hogy Naomi ez egyszer megszegi a szabályt. Szerette volna hallani.

Avasarala úgy görnyedt a kommállomás fölé, akár egy vénséges jövendőmondó a kristálygömbjére. Az űrruha úgy lógott rajta, mint egy túlméretezett munkásruha egy madárijesztőn. Holden azon tanakodott, vajon utasítsa-e rá, hogy zárja le a sisakját, aztán egy vállvonással intézte el a dolgot. Avasarala elég idős volt már ahhoz, hogy maga mérje fel annak kockázatait és előnyeit, ha csata közben eszik.

Időről időre benyúlt a kézitáskájába, és elővett egy pisztáciát. Körötte a levegőben egyre sűrűsödött a parányi héjdarabokból összeálló felhő. Bosszantó látvány volt, ahogy összeszemetelte a hajóját, de egyetlen csatahajót sem építettek annyira sérülékenynek, hogy egy kevéske lebegő szemét bármit tönkretehessen. Az apró törmeléket vagy beszívja, és kiszűri a légvisszaforgató rendszer, vagy tolóerő mellett a földre hullanak, ahol aztán felsöpörhetik. Holden elgondolkodott, vajon Avasaralának kellette valaha is takarítania életében.

Miközben figyelte, az öregasszony félrebillentette a fejét, és hirtelen támadt érdeklődéssel hallgatott valamit, amit Holden nem hallhatott.

A keze sebesen, akár egy madár, a képernyőhöz kapott. Új hang szólalt meg a hajó rádiócsatornáján, ezúttal az űrön át több millió kilométert megtett jel alig észrevehető sercegésével.

– …eban Sorrento-Gillis főtitkár beszél. Nemrégiben bejelentettem egy tényfeltáró bizottság felállítását annak vizsgálatára, felhasználtak-e törvénytelenül EN-forrásokat egy illegális biológiai fegyver kifejlesztésére. Amíg ez a vizsgálat le nem zárul, és mivel a bizottság egyelőre nem kész vádat emelni, a közbiztonság érdekében és hogy megkönnyítsük a teljes és alapos vizsgálatot, az EN bizonyos kulcspozícióban lévő tisztségviselőinek jelentkeznie kell a Földön meghallgatásra. Először is Augusto Nguyen admirálisnak az Egyesült Nemzetek Hadiflottájától. Másodszor…

Avasarala megérintette a panelt, hogy kikapcsolja a csatornát, aztán hosszú másodperceken át tátott szájjal meredt a konzolra.

– Ó, bassza meg!

A hajón mindenfelé vijjogni kezdtek a szirénák.

Negyvennyolcadik fejezet: Avasarala

Célba vettek minket – harsogta túl Naomi a szirénák vijjogását. – Az EN zászlóshajója tüzet nyitott ránk.

Avasarala lecsukta a sisakját, és figyelte, ahogy a szkafander belső kijelzője megerősíti a légmentes záródást, aztán beütött valamit a kommunikációs konzolon – elméje jóval gyorsabban dolgozott, mint az ujjai. Errinwright alkut kötött, és most már Nguyen is tudott erről. Az admirálisnak kellett elvinnie a balhét, és ő láthatólag rosszul viselte ezt. Egy zászló tűnt fel a konzolon: sürgős bejövő üzenet. Avasarala rákattintott, és Souther jelent meg az ő és a vezérlőteremben tartózkodók mindegyikének terminálján.

– Itt Souther admirális beszél, és ezennel átveszem a parancsnokságot…

– Oké – szólalt meg Naomi. – Szükségem van a saját képernyőmre. Dolgoznom kell.

– Elnézést – felelte Avasarala, és megérintette a konzolt. – Rossz gombot nyomtam meg.

– …az üteg felett. Nguyen admirálist felmentették tisztségéből. Bármilyen háborús cselekmény…

Avasarala a saját képernyőjére kapcsolta át a jelet, és közben egy másik adásra váltott. Nguyen arca csaknem céklavörössé vált a dühtől.

– …törvénytelen és példátlan hatalomátvétel. Souther admirálist további intézkedésig vezessék a hajó zárkájába!

Öt bejövő kapcsolatkérelem villant fel, mindegyik alatt a hívó nevével és rövidített transzponder azonosító kódjával. Mindegyiket figyelmen kívül hagyta, és az üzenetküldés vezérlésére összpontosított. Amint aktiválódott az egyenes adást jelző gomb, belenézett a kamerába.

– Itt Chrisjen Avasarala beszél, a Föld civil kormányának képviseletében – mondta. – A jelen haderő törvényes és elfogadott parancsnokságával Souther admirálist bízták meg. Bárki, aki nem engedelmeskedik az utasításainak, bíróság elé kerül. Megismétlem, Souther admirális a haderő törvényes parancsnoka…

Naomi felmordult. Avasarala leállította az adást, és feléje fordult.

– Oké – szólalt meg Holden. – Ez ronda volt.

– Micsoda? – kérdezte Avasarala. – Mi volt ronda?

– Az egyik földi hajót három torpedótalálat érte.

– Az sok?

– A PVÁ-k nem tudják megállítani őket – magyarázta Naomi. – Az EN-torpedók mindegyikét barátként jelöli meg a transzponder kódja, így akadálytalanul átrepülhetnek. Normál esetben nem számítanak rá, hogy más EN-hajók lőnek rájuk.

– A három rengeteg – tette hozzá Holden, és beszíjazta magát a présülésbe. Avasarala nem látta, hogy a férfi megérintett volna bármit is a vezérlőberendezésen, de biztosan ezt tette, mivel amikor beszélt, a sisakhangszórók mellett a hajón is mindenfelé visszhangzott a hangja. – Bekapcsolt a rendszer. Mindenkinek húsz másodperce van, hogy beszíjazza magát egy biztonságos helyre.

– Értettem – válaszolta Bobbie onnan, ahol épp tartózkodott.

– Az előbb csatoltam be a dokit – jelentette be Amos. – Mindjárt a gépterembe érek.

– Bekapcsolódunk? – érdeklődött Alex.

– Úgy harmincöt csatahajó van odakint, és mindegyik jóval nagyobb nálunk. Mi lenne, ha egyszerűen megpróbálnánk elérni, hogy senki se lyuggasson ki minket?

– Igenis, uram – felelte Alex a pilótaülésből. Demokráciának és a megszavaztatásnak már nyoma sem maradt. Ez jó dolog volt. Holden legalább irányíthatott, amikor egyvalakinek kellett döntenie.

– Két gyorsan mozgó tárgy tart felénk – jelentette Naomi. – Még mindig akad, aki úgy gondolja, hogy mi vagyunk a rosszfiúk.

– Szerintem Avasarala a hibás – szólalt meg Bobbie.

Mielőtt Avasarala elnevethette volna magát, hirtelen megnőtt és oldalirányba fordult a nehézkedés, ahogy a Rocinante manőverezni kezdett alatta. Az ülése mozgott és recsegett. A védőzselé összeszorította, majd eleresztette a testét.

– Alex?

– Rajtuk vagyok – felelte Alex. – Nem zavarna, ha egy valódi tüzér most besegítene, uram.

– Van elég időnk ahhoz, hogy biztonságban felérjen ide?

– Nincs – válaszolta Alex. – Még három tart felénk.

– Innen is átvehetem a PVÁ-k irányítását, uram – szólalt meg Bobbie. – Nem az igazi, de legalább nem maguknak kell foglalkoznia vele.

– Naomi, irányítsd át a PVÁ-kat az őrmesternek!

– PVÁ-vezérlés átirányítva. A magáé, Bobbie.

– Irányítást átvettem – jelentette Bobbie.

Avasarala képernyőjén bejövő üzenetek garmadája villódzott. Elkezdte végigolvasni őket. A Kennedy bejelentette, hogy Souther törvénytelenül vette át a parancsnokságot. A Triton első tisztje jelentette, hogy a kapitányt felmentették tisztségéből, és várják Souther parancsát. Az Iani Chaos nevű marsi romboló azért igyekezett elérni Avasaralát, hogy tisztázzák, mely földi hajókra lőhetnek.

Avasarala megnyitotta a taktikai képernyőt. Vörös és zöld körök jelölték a hemzsegő hajókat, a parányi ezüst vonalak a PVÁ-sorozatok vagy torpedók útját mutathatták.

– A vörösek vagy a zöldek vagyunk? – kérdezte Avasarala. – Ki kicsoda ezen a rohadt szarságon?

– A Mars vörös, a Föld zöld – válaszolta Naomi.

– És melyik földiek állnak a mi oldalunkon?

– Derítse ki! – felelte Holden, miközben az egyik zöld pont hirtelen kialudt. – Alex?

– A Darius kiiktatta a biztosítást a PVÁ-iból, és most mindenkit megszór, ha barát, ha ellenség. És… a picsába!

Avasarala ülése ismét megmozdult, mintha megemelkedett volna alatta, és a zselébe préselte a hátát, amíg már a karját is nehéz lett volna felemelnie. A taktikai képernyőn az ellenséges, baráti és nem egyértelmű állású hajók felhője enyhén elfordult, és két aranysárga pont kezdett növekedni, a mellettük lévő közelségi mutatók pedig sebesen visszaszámláltak.

– Államtitkár asszony, bárhol van is – szólalt meg Holden –, válaszolhatna néhány kapcsolatkérésre!

Avasarala úgy érezte, mintha valaki belülről szorongatta volna a beleit. A nyelve tövén a só és a gyomorsav íze kísértette. Verejtékezni kezdett, de nem annyira a melegtől, mint a hányingertől. Kezét a kezelőpanel felé nyújtotta, épp amikor eltűnt a két aranysárga pont.

– Köszönöm, Bobbie – mondta Alex. – Előresietek. Megpróbálom elérni, hogy a marsiak kerüljenek a harcoló egységek és miközénk.

Avasarala elkezdett hívásokat bonyolítani. A csata hevében egyedül ezt tudta tenni értük: hogy felhív embereket. Beszél velük. Mint amit általában tenni szokott. A dologban valami ténylegesen megnyugtatónak hatott. A Greenville elfogadta Souther parancsnokságát. A Tanaka nem válaszolt. A Dyson megnyitotta a csatornát, de kizárólag kiáltozást lehetett hallani belőle. Őrültekháza volt.

Üzenet érkezett Southertől, ő pedig fogadta. Az új barát–ellenség-azonosító kódot tartalmazta, és Avasarala manuálisan töltötte le a frissítést. A taktikai képernyőn a zöld pontok többsége fehérre váltott.

– Köszönöm – szólalt meg Holden. Avasarala lenyelte a „Nincs mit”-et. Úgy tűnt, hogy a hányinger-csillapító gyógyszerek mindenki másnál hatottak. Avasarala tényleg, tényleg nem akarta kidobni a taccsot a sisakjában. A megmaradt zöld pontok egyike kihunyt, egy másik pedig hirtelen fehérre változott át.

– Ú, egyenesen a hátukba – mondta Alex. – Erre nem számítottak.

Souther azonosítója ismét megjelent a konzol képernyőjén, Avasarala pedig épp akkor érintette meg a fogadás gombot, amikor a Roci újból irányt változtatott.

– …azonnali megadásra szólítom fel a King zászlóshajót és Nguyen admirálist – mondta épp Souther. Ősz lobonca szanaszét állt, a tolóerő biztosította gyenge gravitációban pávafarokra emlékeztetőn terjedt szét. Mosolya éles volt, akár egy penge. – Bármely hajó, amely nem hajlandó törvényesként és szabályszerűként tudomásul venni a parancsaimat, lemond az amnesztiáról. Mostantól számolva harminc másodpercük maradt.

A taktikai képernyőn az ezüst és arany csíkok többségében eltűntek. A hajók helyzete változott, mindegyik a bonyolult saját vektorai mentén haladt tovább. A megmaradt zöld pontok mindegyike Avasarala szeme előtt váltott át fehérre. Kivéve egyet.

– Ne legyen ekkora seggfej, Nguyen! – szólalt meg Avasarala. – Vége.

A vezérlőfedélzetre egy hosszú pillanatig csend borult, a feszültség szinte elviselhetetlenné vált. Naomi hangja törte meg a némaságot.

– Újabb gyorsan mozgó tárgyak tartanak felénk. Ó, rengeteg.

– Honnan? – csattant fel Holden.

– A felszínről.

Avasarala semmihez sem nyúlt, a taktikai képernyő mégis átméretezte magát, kihátrált, mígnem a vörös meg fehér hajók raja az egyetlen dacos zölddel együtt kevesebb mint az eredeti méretének negyedére zsugorodott, és a hold felszínének széles íve be nem tolult a kijelző alsó peremébe. Mintha összefüggő tömegként emelkednének, több száz vékony sárga vonal rajzolódott ki.

– Mennyi? – kiáltotta Holden. – Tudnom kell, mennyi!

– Kétszáztizenkilenc. Nem. Várjunk csak. Kétszázharminc.

– Mi az ördögök ezek? Torpedók lennének? – kérdezte Alex.

– Nem – válaszolta Bobbie. – Szörnyetegek. Ezek kilőtték a szörnyetegeket.

Avasarala nyílt frekvenciájú csatornát nyitott. A haja valószínűleg még Southerénél is borzalmasabban nézett ki, de már nem érdekelte a külleme. Már azért hálát adott az égnek, hogy megszólaláskor nem kellett attól félnie, hogy elhányja magát.

– Itt Avasarala – kezdett bele. – Amit ebben a pillanatban kilőni látnak, az az új protomolekula-alapú fegyver, amelyet a Mars elleni, engedély nélküli első csapásként vetnek be. Szét kell lőnünk azokat a szemétládákat, méghozzá most rögtön. Mindenki tüzeljen!

– Koordinációs felülírási kérelem érkezett Souther zászlóshajójáról – szólalt meg Naomi. – Adjam át az irányítást?

– Ki van zárva – mondta Alex.

– Ne, de figyeld a kéréseket! – felelte Holden. – Nem adom át a hajóm irányítását egy katonai fegyverzetvezérlő számítógépnek, de a megoldás részének kell maradnunk.

– A King erős égetésbe kezd – jelentette be Alex. – Szerintem megpróbálnak eliszkolni.

A kijelzőn az Io felszínéről indított támadás lassanként kibomlott, a különálló szálak váratlan szögekben váltak szét, némelyik csigavonalban pörgött, mások rovarok ízelt lábaira emlékeztetően megtört pályákon haladtak tovább. Mindegyikük akár egy bolygó halálát jelenthette, a gyorsulási adatok pedig tíz, tizenöt, húsz g-t jeleztek. Senki emberfia nem élhetett túl tartós húsz g-s gyorsulást. Semminek, ami emberi, nem kellett elviselnie ilyet.

Aranysárga villanások csaptak elő a hajókból, és viharzottak lefelé, hogy összetalálkozzanak az Ióból előtörő csíkokkal. A kijelző lassú, méltóságteljes tempójára rácáfoltak az adatok. A plazmatorpedók teljes égetés mellett száguldottak, mégis másodpercekbe telt, amíg a forráshoz értek. Avasarala végignézte, ahogy az első felrobban, látta, ahogy a protomolekula-szörnyetegek oszlopa tucatnyi elkülönülő szálra bomlik szét. Elkerülő hadművelet.

– Néhány közülük egyenesen felénk tart, kapitány – szólalt meg Alex. – Nem hinném, hogy hajótestek kilyuggatására tervezték volna őket, de rohadtul biztosra veszem, hogy mindenképp megteszik.

– Menjünk oda, és tegyük meg, ami tőlünk telik! Nem hagyhatjuk, hogy akár egy is… Oké, hová tűntek?

A taktikai kijelzőn sorra kihunytak a támadó szörnyetegek jelei, a csíkok eltűntek.

– Leállítják a hajtóműveket – válaszolta Naomi. – A rádiófrekvenciás transzponderek pedig elsötétülnek. A hajótestek radarjel-elnyelő anyagból készülhettek.

– Van adatunk a vektoraikról? Kiszámíthatjuk, merre lesznek?

A taktikai kijelző vibrálni kezdett. Mint a szentjánosbogarak. A szörnyetegek hol előtűntek, hol nyomuk veszett a látszólag félig véletlenszerű irányokban, de a kibomló alakzat folyamatosan kiterjedtebbé vált.

– Ez durva lesz – állapította meg Alex. – Bobbie?

– Néhány célpontot befogtam. Vigyél minket a PVÁ-k hatótávolságán belülre!

– Mindenki kapaszkodjon! – szólt Alex. – Most száguldozunk egy kicsit.

A Roci keményen meglódult, Avasarala pedig belepréselődött az ülésébe. A rázkódó ritmust először mintha saját reszkető izmai keltették volna, aztán a tüzelő PVÁ-k, majd megint a saját teste. A kijelzőn a Föld és a Mars egyesített hadereje szétszóródott, és a csaknem láthatatlan ellenfelek nyomába eredt. A tolóerő biztosította nehézkedés megváltozott, váratlanul előbb az egyik, majd a másik oldalra perdítette az ülését. Avasarala kipróbálta, hátha csukott szemmel elviselhetőbb, de csak rosszabb lett.

– Hm.

– Mi történt, Naomi? – szólalt meg Holden. – Mi „hm”?

– A King valami nagyon furcsát művelt. Fokozott aktivitás a manőverező fúvókáknál, aztán… Ó.

– Mi „ó”? Értelmes szavakat! Értelmes szavakat akarok!

– Léket kapott – felelte Naomi. – Az egyik szörnyeteg lyukat vájt bele.

– Mondtam, hogy képesek rá – jegyezte meg Alex. – Nem szívesen lennék most a hajón. Mégis. Jobb fazonnal nem is történhetett volna.

– Az emberei nem felelősek az ő tetteiért – szólt közbe Bobbie. – Talán nem is tudják, hogy már Souther a főparancsnok. Segítenünk kell nekik!

– Nem tehetjük – jelentette ki Holden. – Lőni kezdenek ránk.

– Megtennék, hogy mindannyian befogják a retkes pofájukat? – szólalt meg Avasarala. – És ne kapkodják jobbra-balra az istenverte hajót! Válasszanak ki egy irányt, és két percre nyugodjanak le!

A kapcsolatkérelmére öt percig nem reagáltak. Majd tízig. Amikor bekapcsolt a King vészjelzője, a hajó még mindig nem válaszolt. Közvetlen ezután érkezett a nyílt frekvenciájú üzenet.

– Itt Nguyen admirális beszél az Egyesült Nemzetek Agatha King csatahajójáról. Megadom magam az EN hajóinak, azzal a feltétellel, hogy haladéktalanul kiürítik a hajót. Ismétlem: megadom magam az Egyesült Nemzetek hadihajóinak, azzal a feltétellel, hogy azonnal kiürítik a hajót.

Souther ugyanezen a frekvencián válaszolt.

– Itt az Okimbo. Helyzetjelentést kérek!

– Biológiai fertőzésveszélytől tartunk – felelte Nguyen. Feszült és magas hangon beszélt, mintha valaki fojtogatta volna. A taktikai kijelzőn látszott, hogy több fehér pont már megindult a zöld felé.

– Tartson ki, King! – mondta Souther. – Úton vagyunk.

– Egy frászt – szólalt meg Avasarala, aztán magában átkozódott, miközben nyílt frekvenciás csatornát nyitott. – Egy frászt. Itt Avasarala. Ezennel elrendelem az Agatha King karanténját és teljes lezárását. Egyetlen jármű sem kapcsolódhat össze vele, vagy fogadhat be a hajóról érkező anyagokat vagy személyeket. Bármely hajó, amely megteszi ezt, ugyancsak karantén és teljes lezárás alá kerül.

A fehér pontok közül kettő elfordult. Három továbbhaladt a hajó felé. Avasarala újra megnyitotta a csatornát.

– Én lennék az egyetlen itt, aki emlékszik még az Erosra? Mégis mit gondolnak, mi a fasz szabadult el a Kingen? Ne közelítsenek hozzá!

Az utolsó fehér pontok is irányt változtattak. Amikor Nguyen válaszolt a kapcsolatkérésére, Avasarala nem emlékezett rá, hogy még mindig nyitva volt a csatorna. Az admirális úgy nézett ki, mint a mosott szar. Avasarala valószínűnek tartotta, hogy maga sem mutathat jobban. Hány háború ért véget így? – tűnődött el. Két végtelenségig kimerült, émelygő ember nézett farkasszemet egymással, miközben köröttük lángokban állt a világ.

– Mit akar még tőlem? – kérdezte Nguyen. – Megadtam magam. Veszítettem. Az embereimnek nem kellene meghalniuk a maga kicsinyes gyűlölködése miatt.

– Nem kicsinyes gyűlölködés – válaszolta Avasarala. – Nem tehetjük meg. A protomolekula elszabadul. A maga spéci korlátozó programjai nem működnek. Mindenkit megfertőznek.

– Ez nem bizonyított – ellenkezett Nguyen, de a hangsúlya mindent elárult.

– Már most ez történik, ugye? Kapcsolja be a belső kamerákat! Hadd lássuk!

– Ezt nem fogom megtenni.

Avasarala érezte, hogy kiszökik tüdejéből a levegő. Megtörtént.

– Sajnálom – mondta. – Tényleg sajnálom.

Nguyen szemöldöke egy millimétert megemelkedett. Vértelen, vékony ajkait összepréselte. Avasarala mintha könnyeket vett volna észre a szemében, de lehet, hogy csak a közvetítővonal keltette ezt a képzetet.

– Be kell kapcsolnia a transzpondereket! – jelentette ki Avasarala. Aztán, mivel Nguyen nem válaszolt: – Nem alakíthatjuk fegyverré a protomolekulát. Egyáltalán nem értjük, mi az. Nem tudjuk irányítani. Csak a Mars halálos ítéletét írta alá. Nem tudom megmenteni az életét, nem tehetem. De kapcsolja vissza a transzpondereket, és segítsen megmenteni őket.

Nem lehetett tudni, hogy éppen mi történik. Avasarala úgy érezte magán Holden és Naomi tekintetét, mintha egy hősugárzó melegsége áradna felé. Nguyen a fejét rázta, meg-megránduló szájjal, magában viaskodott.

– Nguyen – szólalt meg ismét Avasarala. – Mi történik? A hajóján. Mennyire rossz a helyzet?

– Juttasson ki innen, és aktiválom a transzpondereket! – felelte az admirális. – Nem érdekel, ha az életem hátralévő részét börtönben kell töltenem. Csak vigyen ki erről a hajóról!

Avasarala megpróbált előrehajolni, de csak a présülése mozdult el alatta. A szavakat kereste, amelyek észre téríthetnék Nguyent, amelyekkel megértethetné vele, hogy tévedett, és gonosz módon viselkedett, és most a saját fegyvere által fog meghalni szörnyű kínok között – és valahogy mégis elfogadhatónak hasson az egész. Ezt a haragos, jelentéktelen, rövidlátó, rémült kis embert figyelte, és próbálta megtalálni a módját, hogy kicsikarja belőle az elemi emberi tisztességet.

Nem sikerült.

– Nem tehetem meg – mondta.

– Akkor ne pocsékolja az időmet! – csattant fel Nguyen, és bontotta a kapcsolatot.

Avasarala hátradőlt, tenyerével letakarta a szemét.

– A műszerek meglehetősen furcsa értékeket észlelnek a csatahajón – szólalt meg Alex. – Naomi! Te is látod ezt?

– Elnézést. Egy pillanat.

– Mit látsz, Alex?

– A reaktortevékenység abbamaradt. A hajó belső sugárzása elképesztő csúcsértékeket mutat. Mintha a légvisszaforgató rendszeren át szellőztetnék a reaktort.

– Elég szarul hangzik – jegyezte meg Amos.

A vezérlőterem ismét elnémult. Avasarala a konzol felé nyúlt, hogy csatornát nyisson Southerhez, de a keze félúton megállt. Fogalma sem volt, mit mondana. A hajó csatornáján megszólaló hang kásásnak és begyógyszerezettnek hatott. Először nem ismert rá Praxra, aztán a botanikusnak kétszer is el kellett ismételnie a mondandóját, mire Avasarala ki tudta venni a szavait.

– Inkubációs kamra – mondta Prax. – Inkubációs kamrává alakítja a hajót. Mint az Eroson.

– Tudja, hogyan csinálja? – kérdezte Bobbie.

– Úgy tűnik – felelte Naomi.

– Salakká kell égetnünk azt a hajót – jelentette ki Bobbie. – Van elég tűzerőnk ehhez?

Avasarala újra felnyitotta a szemét. Érezni próbált valamit a végtelen, letaglózó szomorúság mellett. Valahol kellett maradnia reménynek. Még Pandorának is megadatott ennyi.

Végül Holden mondta ki azt, ami Avasarala fejében járt.

– Még ha megtehetnénk is, azzal nem mentjük meg a Marsot.

– És ha mindet kilőttük? – szólalt meg Alex. – Tudom, hogy rohadtul sok volt belőlük, de talán… talán sikerült mind lelőnünk őket.

– Nehéz megállapítani, ha ballisztikus pályán repülnek – vetette ellen Bobbie. – Ha csak egyet is elvétettünk, és eljut a Marsra…

Ez egész lassan kicsúszott a kezéből. Már annyira közel járt hozzá, hogy megakadályozza, és most tehetetlenül nézi, ahogy kicsúszik a kezéből. Gyomra egyetlen tömör görcsbe rándult. De nem vallottak kudarcot. Még nem. Valahol kellett lennie megoldásnak. Valaminek, amit még megtehetnek.

A Nguyennel folytatott utolsó beszélgetését továbbította Southernek. Neki talán lesz ötlete. Egy titkos fegyvere, amit a semmiből húz elő, és kikényszerítheti vele a kódokat. Talán a hadfiak nagyszerű testvérisége elő tud csalni még Nguyenből némi emberséget.

Tíz perccel később egy mentőkomp vált le a Kingről. Souther arra sem vette a fáradságot, hogy kapcsolatba lépjen Avasaralával, mielőtt lelőtték a hajót. A vezérlőterem ravatalozóra emlékeztetett.

– Oké – szólalt meg Holden. – Kezdjük a leglényegesebbel! Le kell jutnunk a bázisra. Ha Mei még ott van, ki kell hoznunk onnan.

– Benne vagyok – válaszolta Amos. – És magunkkal kell vinnünk a dokit is. Ezt nem fogja másra bízni.

– Én is erre gondoltam – mondta Holden. – Szóval ti leviszitek a Rocit a felszínre.

– Mi? – kérdezte Naomi.

– Én a versenynaszáddal átmegyek a csatahajóra – felelte Holden.

– A transzponderkódok nyilván a VIK-ben lesznek.

– Maga? – értetlenkedett Avasarala.

– Az Erost csupán két ember élte túl – felelte egy vállvonással Holden. – És már csak én maradtam meg kettőnk közül.

Negyvenkilencedik fejezet: Holden

Ne csináld ezt! – szólalt meg Naomi. Nem könyörgött, nem sírt, és nem követelt. Kérésének ereje nyugodt egyszerűségében rejlett.

– Ne csináld ezt!

Holden kinyitotta a fő légzsilip melletti szkafanderszekrényt, és benyúlt a marsi páncéljáért. Az erosi sugárfertőzés váratlan és zsigeri emléke megtorpanásra késztette.

– Órák óta telítik sugárzással a Kinget, ugye?

– Ne menj át oda! – ismételte el Naomi.

– Bobbie! – mondta Holden a hajószintű csatornán.

– Tessék – nyögte a marsi. Épp Amosnak segítette előkészíteni a felszerelést a Mao tudományos kutatóállomás elleni támadáshoz. Miután a gépész egyszer összecsapott már a Mao protomolekula-hibriddel, kizárólag azt tudta elképzelni, hogy nagyvad elleni vadászatra készüljenek.

– Névlegesen mennyi sugárzást bírnak ki ezek a szabványos marsi páncélozott űrruhák?

– Mint az enyém?

– Nem, nem a motoros szkafanderek. Tudom, hogy magukat közeli robbanások ellen is védik. Azokra a cuccokra gondolok, amiket az MTF-ből szedtünk elő.

– Nagyjából annyit, mint egy szabványos űrruha. Rövid űrsétákhoz megfelelnek. Folyamatos magas sugárzási szint mellett nem annyira.

– A fenébe – felelte Holden. Aztán még hozzátette: – Köszönöm.

Kikapcsolta a kommpanelt, és becsukta a szekrényt.

– Teljes védőruhára lesz szükségem. Ami azt jelenti, hogy a sugárzást jobban bírja majd, viszont egyáltalán nem lesz golyóálló.

– Hányszor érhet masszív sugárdózis, mielőtt helyrehozhatatlan következményei lesznek? – kérdezte Naomi.

– Csak azt tudom felelni erre, mint legutóbb. Legalább még egyszer – felelte mosolyogva Holden. Naomi nem mosolygott vissza rá. Holden ismét bekapcsolta a hajószintű csatornát, és beleszólt: – Amos, hozz fel nekem egy védőruhát a gépteremből! A legerősebbet, amit találsz.

– Oké – válaszolta Amos.

Holden kinyitotta a szekrényt, amiben a felszerelését tartotta, és kivette a puskát. Nagy volt, fekete, és úgy tervezték meg, hogy ijesztő legyen. Azonnal fenyegetésként jelölt meg bárkit, aki a kezében tartotta. Holden visszarakta, és inkább egy pisztoly mellett döntött. A védőruhában nehéz lesz megkülönböztetni őt másoktól. Vészhelyzet esetén pontosan ilyet viselne a kárelhárító egység bármelyik tagja. Ha csak egy szolgálati pisztolyt visz magával a derekára csatolt fegyvertáskában, senki sem fogja kipécézni olyasvalakiként, aki gondot jelent.

És mivel a protomolekula elszabadult a Kingen, a hajót pedig elárasztotta a sugárzás, épp elég gondjuk lesz.

Mert ha Praxnak és Avasaralának igaza volt, és a protomolekula fizikai összeköttetés nélkül tartott fenn kapcsolatot a többi részével, akkor a Kingen lévő ragacs tudta azt, amit a Vénuszon lévő ragacs tudott. Többek között – mióta szétszerelte az Arboghastot – azt is, hogyan épültek fel az emberek űrhajói. Ám azt is jelentette, hogy rengeteget tudott arról, hogyan kell köpetzombivá változtatni az embereket. Az Eroson vagy egymilliószor megtette ezt. Gyakorlata volt benne.

Teljesen elképzelhetőnek tűnt, hogy a Kingen tartózkodó minden egyes ember immár köpetzombi lett. És sajnos ezt kellett az optimista forgatókönyvnek tekinteni. A köpetzombik halált hozhattak mindenkire, akinek bárhol fedetlen maradt a teste, de Holden számára, aki egy teljesen zárt, vákuumban is használható védőszkafandert fog viselni, legfeljebb bosszantó akadályt jelenthettek.

A pesszimista forgatókönyv szerint a protomolekula mostanra olyan jól értett az emberek átalakításához, hogy a hajó tele lesz olyan gyilkos hibridekkel, mint amilyennel a raktérben kellett megküzdenie. Ettől tarthatatlan helyzetbe kerülne, így inkább nem volt hajlandó elhinni, hogy igaz lehet. Ráadásul a protomolekula nem hozott létre katonákat az Eroson. Miller nem szánt elég időt rá, hogy leírja, mivel akadt össze odabent, de hosszú órákat töltött Julie keresésével, és egyszer sem számolt be olyasmiről, hogy rátámadtak volna. A protomolekula hihetetlenül agresszív és invazív módon viselkedett. Alig néhány óra alatt egymillió emberrel végzett, és alkatrészekké változtatta őket ahhoz, amin dolgozott. De sejtszinten hajtotta végre a megszállást. Vírusként viselkedett, nem hadseregként.

Csak nyugtatgasd magad ezzel. Így megvalósíthatónak tűnt, amire készült.

A szekrényből kivett egy kompakt automata pisztolyt és egy pisztolytáskát. Naomi nézte, ahogy betölti, és eltesz három tartaléktárat, de nem szólalt meg. Épp az utolsó lövedéket tárazta be, amikor maga mögött egy jókora vörös színű űrruhát húzva Amos belebegett a fülkébe.

– Ez a legjobb, amink van, kapitány – közölte. – Arra az esetre, ha komolyan elszaródnának a dolgok. Bőségesen bírnia kell azt a szintet, ami azon a hajón lesz. A sugárzásnak hat óráig áll ellen, a levegő viszont csak két órára elég, szóval ez nem jelenthet gondot.

Holden megvizsgálta az idomtalan szkafandert. A külső felülete vastag, rugalmas gumiszerű anyagból készült. Ez megvédheti, ha valaki a körmével vagy a fogával támad rá, de egy kés vagy golyó könnyedén áthatol rajta. A levegőkészletet a szkafander sugárbiztos bőre alatt helyezték el, így hatalmas, ormótlan púpnak mutatkozott a viselője hátán. Mivel csak nehezen tudta magához húzni, majd megállítani a védőruhát, megállapította, hogy a tömege sem csekély.

– Ebben nem fogok valami gyorsan mozogni, ugye?

– Nem – felelte fintorogva Amos. – Nem tűzharchoz készültek. Ha röpködni kezdenek a golyók, neked annyi.

Naomi bólintott, de semmit sem fűzött hozzá.

– Amos! – mondta Holden, és megragadta az indulni készülő gépész karját. – Amint leértek a felszínre, a tüzér veszi át a parancsnokságot. Profi, és ezt neki kell levezetnie. De szeretném, ha vigyáznál Praxra, mert egy kicsit idióta. Csak arra kérlek, hogy biztonságban hozd el őt meg a kislányát a holdról, és vissza a hajóra.

Amos egy pillanatra sértődöttnek tűnt.

– Persze hogy megteszem, kapitány. Csak az tud ártani neki vagy a kicsikéjének, ami velem már végzett. Ez pedig nem megy annyira könnyen.

Holden magához húzta Amost, és gyorsan átölelte a nagydarab férfit.

– Előre sajnálok bármit, ami ezzel próbálkozik. Nálad jobb beosztottat nem is kívánhatna senki. Csak ennyit akartam mondani neked.

Amos eltolta őt magától.

– Úgy viselkedsz, mint aki nem fog visszajönni.

Holden egy pillantást vetett Naomira, de az arckifejezése nem változott. Amos egy percig csak kacagott, aztán meglapogatta Holden hátát, hogy a kapitány foga is összekoccant tőle.

– Baromság – mondta Amos. – Nálad keményebb fickót nem ismerek.

Anélkül, hogy megvárta volna Holden válaszát, megindult a legénységi hágcsó felé, aztán lemászott az eggyel lejjebbi fedélzetre.

Naomi finoman ellökte magát a válaszfaltól, és odalebegett Holdenhez. A légellenállás fél méterre tőle megállította. Holden senkit sem látott még nála ügyesebben mozogni mikrogravitációban, a súlytalanság balerinája volt. Legszívesebben magához ölelte volna a lányt. Naomi arckifejezése elárulta neki, hogy nem erre vágyott. Egy pillanatig csak lebegett előtte, és semmit sem mondott, aztán előrenyúlt, és Holden arcához érintette egyik karcsú kezét. Bőre hűvösnek és puhának hatott.

– Ne menj! – mondta, és valami a hangjában azt sugallta, hogy utoljára történik meg ez.

Holden elhátrált tőle, és hozzálátott, hogy betuszkolja magát a védőszkafanderbe.

– Akkor ki menjen? El tudod képzelni, hogy Avasarala keresztülverekszi magát egy sereg köpetzombin? A vezérkari információs központot sem tudná megkülönböztetni a hajókonyhától. Amosnak vissza kell hoznia azt a kislányt. Te is tudod ezt, és azt is, miért. Praxnak ott kell lennie. Bobbie arról gondoskodik majd, hogy mindketten életben maradjanak.

Felhúzta a vállára az idomtalan űrruhát, aztán légmentesen lezárta az elejét, de a sisakot hagyta a hátán lógni. A sarkával bekapcsolta a csizmamágneseket, aztán ellökte magát lefelé, és a fedélzeten maradt.

– Vagy te? – kérdezte Naomitól. – Téged küldjelek oda? Bármikor rád fogadnék ezer köpetzombi ellenében. De ugyanúgy nem ismered a VIK-et, ahogy Avasarala. Ennek mennyi értelme lenne?

– Épp megint helyrejött közöttünk minden – válaszolta a lány. – Ez így nem igazságos.

– Azt viszont közöld a marsiakkal – mondta Holden –, hogy mivel megmentem a bolygójukat, lezárhatnánk ezt az egész „elloptad a hajónkat” ügyet, világos? – Tudta, hogy elbagatellizálja a helyzetet, és rögtön meg is bánta a dolgot. Viszont Naomi ismerte, tudta, hogy mennyire fél, és nem is torkolta le ezért. Holden érezte, hogy elönti a lány iránti szeretet, amely végigfutott a gerincén, és bizseregni kezdett tőle a fejbőre.

– Jól van – válaszolta hirtelen szigorú arccal Naomi. – De visszajössz. Végig itt leszek a rádiónál. Együtt fogjuk végigcsinálni, minden lépését. Semmi esztelen hősködés. Az agyadat használd lövedékek helyett, és együtt megoldjuk a problémát. Ennyit meg kell tenned értem. Jobb, ha ennyit megteszel értem.

Holden végül magához vonta, és megcsókolta.

– Rendben. Kérlek, kérlek, segíts végigcsinálnom, hogy élve visszakerüljek! Ennek rettenetesen örülnék.

A Megatronnal odarepülni a mozgásképtelenné vált Agatha Kinghez ahhoz hasonlított, mint ha versenykocsival menne el a sarki boltba.

A King alig pár ezer kilométerre volt a Rocinantétól. Olyan közel, hogy egy jókora kezdőlökés után akár egy manőverezhető űrruhával is meg lehetett volna közelíteni. Ehelyett teáskanna módban, nagyjából öt százalékos tolóerővel pöfögött el az imént lezajlott csata roncsai között a Jupiter-rendszerben található valószínűleg leggyorsabb hajóval. Érezte, hogy a Megatron rángatja a pórázt, és komoran duzzogva reagál az apró löketeire. A megsebzett zászlóshajóhoz vezető távolság kellően rövid, az út kellően kiszámíthatatlan volt ahhoz, hogy kézi vezérléssel kevesebb idő alatt meg lehessen tenni, mint beprogramozni az útvonalat. Ám úgy tűnt, a Megatronnak még e bágyadt sebesség mellett sem sikerült mindvégig a King felé irányítania az orrát.

Nem akarsz odamenni, mintha erről győzködte volna a hajó. Borzalmas az a hely.

– Nem, tényleg nem – felelte Holden, és megpaskolta maga előtt a konzolt. – De te csak vigyél oda egy darabban, oké, drága?

Egy szétlőtt űrhajó, valószínűleg egy romboló, hatalmas darabja úszott el mellette, csorba szélei még mindig izzottak. Holden megérintette a botkormányt, majd oldalra húzta a Megatront, hogy valamivel távolabb kerüljön a lebegő roncstól. A hajó orra elsodródott a helyes iránytól.

– Küzdhetsz, amennyit csak akarsz, akkor is odamegyünk.

A tudata mélyén Holden csalódást érzett, amiért ennyire veszélyes oda jutnia. Még sosem járt az Iónál, és a képernyők peremén elé táruló látvány lenyűgözőnek tűnt. A hold túloldalán egy hatalmas olvadt szilikátvulkán oly magasra lövellt részecskéket az űrbe, hogy Holden látta az égen a csapást, amit maga után hagyott. A lávafelhő szilikátkristályokká hűlt le, amelyek visszaverték a Jupiter parázsló fényét, és a feketeségben szétszórt gyémántokra emlékeztetőn csillogtak. Némelyik elsodródik majd, és a Jupiter halvány gyűrűrendszerének részévé válik, ami egyenesen az Io gravitációs kútjából lökődik ki. Ez bármilyen más körülmények között gyönyörűnek tűnt volna.

Ám a veszélyes útvonal miatt Holdennek folyton a műszereken kellett tartania a tekintetét. És az Agatha King egyre növekvő tömege változatlanul a szemétfelhő közepén lebegett egymagában.

Amikor a hatókörébe ért, Holden jelzett a hajó automata dokkoló rendszerének, de ahogy előre sejtette, a King nem reagált. Odavezette a naszádot a legközelebbi külső légzsiliphez, és utasította a Megatront, hogy állandó ötméteres távolságot tartson a hajótesttől. A versenynaszádot nem arra tervezték, hogy az űrben más hajókkal kapcsolódjon össze. Még a kezdetleges dokkolócső is hiányzott belőle. A Kingre Holden egy rövid űrsétával jut el.

Avasarala korábban megszerezte Southertől az általános felülíró kódot, Holden pedig elküldette azt a Megatronnal. A légzsilip nyitómechanizmusa azonnal működésbe lépett.

A Megatron légzsilipjében Holden teljesen feltöltötte a védőszkafander levegőkészletét. Miután átszáll Nguyen zászlóshajójára, már nem számíthat levegőre, még az űrruhaújratöltő-rendszerekből sem. A Kingről semmi sem kerülhet be a szkafandere belsejébe. Semmi.

Amikor a feltöltöttségmérő 100 százalékot mutatott, bekapcsolta a rádió-összeköttetést, és jelzett Naominak.

– Most bemegyek.

Egy rúgással kikapcsolta a csizmamágneseit, majd erőteljesen ellökte magát a légzsilip belső ajtajától, hogy átszelje a King és közte lévő rövid távolságot.

– Éles képet kapok – jelentette Naomi. Holden a sisakkijelzőjén látta, hogy él a video-összeköttetés. Naomi mindent látott, amit ő. Egyszerre megnyugtató és magányos érzés volt, mintha egy nagyon messzi barátját hívta volna fel.

Holden aktiválta a zárószerkezetet. A két perc, amíg a King lezárta a külső ajtót, és levegővel töltötte fel a kamrát, egy örökkévalóságnak tűnt. Nem tudhatta, mi várja a légzsilip túlsó oldalán, amikor végre kinyílik a belső ajtó. Holden tettetett hanyagsággal a pisztolya markolatához érintette a kezét.

A belső légzsilipajtó kitárult.

Amikor hirtelen felsikoltott a védőszkafander sugárzásveszély-jelzője, kis híján szívinfarktust kapott. Az állával megbökte a vezérlőt, amely elhallgattatta a hangriasztást, a külső sugárzásmérőt azonban nem kapcsolta ki. Nem mintha az adatok ismerete használt volna neki, de a szkafander megnyugtatta, hogy képes megbirkózni a jelenlegi szinttel, és ez kellemesnek hatott.

Holden egy tárolókkal és űrsétához való felszereléssel teli kis fülkébe lépett ki a légzsilipből. Üresnek tűnt, de az egyik szekrényből kiszűrődő gyenge hang figyelmeztette, és még épp időben meglátta a szekrényből kitörő EN-haditengerészeti egyenruhás férfit, aki egy franciakulcsot lendített a feje felé. A nehézkes védőszkafander akadályozta a gyors mozgásban, a franciakulcs pedig kongva a sisakjának csapódott.

– Jim! – kiáltott fel Naomi a rádiócsatornán.

– Dögölj meg, te szemét! – üvöltötte ezzel egy időben az egyenruhás férfi. Újra meglendítette a szerszámot, de nem mágneses csizmát viselt, és most, hogy nem tudott elrugaszkodni a válaszfaltól, ami lendületet adhatott volna neki, a mozdulattól csupán megperdült a levegőben. Holden kikapta a kezéből a franciakulcsot, és félredobta. A bal kezével megragadta a férfit, hogy megállítsa a pörgést, a jobbal pedig előhúzta a pisztolyát.

– Ha megrepesztette a szkafanderemet, kihajítom azon a légzsilipen – szólalt meg Holden. Elkezdte átpörgetni az űrruha állapotjelző képernyőit, miközben a fegyvert a szerszámforgatóra szegezte.

– Nekem úgy tűnik, minden rendben – szólalt meg Naomi érezhető megkönnyebbüléssel a hangjában. – Se vörös, se sárga jelzés. Az a sisak keményebb, mint amilyennek első ránézésre tűnik.

– Mi a fészkes fenét keresett abban a szekrényben? – kérdezte a férfitól Holden.

– Épp itt dolgoztam, amikor… az… feljutott a hajóra – felelte a férfi. Zömök földinek tűnt, fehér bőrű, tüskésre nyírt vörös hajjal. Az egyenruhája mellényzsebe felett a LARSON név állt. – A vészlezáráskor minden ajtó automatikusan bezárult. Itt ragadtam, de a belső biztonsági rendszeren végignéztem, mi történik. Azt reméltem, keríthetek egy űrruhát, és kiszököm a légzsilipen, de azt sem lehetett felnyitni. Mondja, hogyan jutott be ide?

– Admiralitás-szintű felülíró kódokkal rendelkezem – válaszolta Holden. Aztán halkan megkérdezte Naomitól: – A jelenlegi sugárzásszint mellett milyenek a barátunk életben maradási esélyei?

– Nem rosszak – felelte Naomi. – Feltéve, hogy pár órán belül sikerül egy gyengélkedőbe vinni.

Aztán Larsonhoz fordult.

– Oké, maga most velem jön. A VIK-be megyünk. Gyorsan vezessen el oda, aztán elviszem erről a teknőről.

– Igenis, uram! – felelte tisztelegve Larson.

– Azt hiszi, admirális vagy – nevette el magát Naomi.

– Larson, vegyen fel egy szkafandert! Siessen!

– Értettem, uram, azonnal!

A légzsilip szekrényeiben tárolt szkafandereknek legalább saját levegőkészlete volt. Így kisebb dózisú sugárzás éri majd a fiatal matrózt. A légmentesen lezárt űrruha pedig csökkenti annak veszélyét, hogy a protomolekula megfertőzze, miközben áthaladnak a hajón.

Holden megvárta, amíg Larson belebújt a szkafanderbe, aztán elküldte a felülíró kódot a légzsilipnek, és felnyílt a belső ajtó.

– Csak maga után, Larson. Vezessen a vezérkari információs központba, amilyen gyorsan csak lehet! Ha beleszaladnánk valakibe, különösen ha okádna, álljon félre, és hagyja, hogy elbánjak vele.

– Igenis, uram – felelte a rádiócsatorna sercegésétől eltorzított hangon Larson, aztán belökte magát a folyosóra. Szó szerint vette Holden utasítását, és a lehető leggyorsabb útvonalon igyekezett keresztülvágni a mozgásképtelen Agatha Kingen. Csak olyankor torpantak meg, amikor egy lezárt zsilipajtó állta az útjukat, és akkor is mindössze addig, amíg Holden szkafandere rá nem vette azt, hogy kinyíljon.

A hajónak azok a szakaszai, amelyeken áthaladtak, egyáltalán nem tűntek sérültnek. A biológiai fegyvert szállító komp a tathoz közelebb csapódott be, a szörnyeteg pedig egyenesen a reaktorterembe sietett. Larson szerint útközben sokakat megölt, többek között a hajó teljes tengerészgyalogos kontingensét, akik megkísérelték megállítani. Ám amint belépett a gépterembe, alapvetően nem törődött a legénység többi tagjával. Larson elmondta, hogy nem sokkal azt követően, hogy a gépterembe ért, a hajó biztonsági kamerarendszere leállt. Mivel nem tudhatta, hol lehet a szörnyeteg, és a zsilipkamrából sem tudott kijutni, Larson elrejtőzött az egyik szekrényben, hogy kivárja a végét.

– Amikor bejött, csak egy hatalmas, ormótlan vörös dolgot láttam – magyarázta Larson. – Azt hittem, maga is olyan szörnyeteg.

A látható sérülések hiánya jó jelnek számított. Azt jelentette, hogy az összes zsilipajtó és rendszer, amin átmentek, még mindig működött. A hajón fékeveszetten törő-zúzó szörnyeteg hiánya még jobb jelnek tűnt. Holden egyedül az emberek hiánya miatt aggodalmaskodott. Egy ekkora hajón több mint ezerfős legénységnek kell szolgálnia. Legalább néhánynak azokban a szakaszokban kellett volna lennie, amelyeken átjöttek, de eddig egyetlen lelket sem láttak.

A padlón itt-ott látható barna tócsa sem tűnt biztató jelnek.

Larson megállt egy lezárt zsilipajtó előtt, hogy Holden kifújhassa magát. A súlyos védőszkafandert nem hosszú sétákra tervezték, és a belsejét lassan átjárta Holden saját verejtékének bűze. Miközben egy percet engedélyezett magának, hogy pihenjen, és az űrruha hűtőrendszere lejjebb vigye a testhőmérsékletét, Larson azt mondta:

– Az elülső hajókonyhán fogunk átmenni az egyik liftcsarnokhoz.

A VIK közvetlenül a felettünk lévő fedélzeten van. Maximum öt-tíz perc, és odaérünk.

Holden ellenőrizte a levegőkészletét, és látta, hogy csaknem a felét elhasználta már. Sebesen közeledett ahhoz a ponthoz, ahonnan már nem volt visszatérés. Ám felfigyelt valamire Larson hanghordozásában.

A férfi valahogy furcsán mondta ki a „hajókonyha” szót.

– Tudnom kellene valamit a hajókonyháról?

– Nem tudom biztosan – felelte Larson. – De miután elsötétültek a kamerák, egyre azt reméltem, hogy valaki eljön értem. Ezért a kommcsatornán igyekeztem elérni embereket. Mivel ez nem járt sikerrel, a Kinggel megpróbáltam megkerestetni az ismerőseimet. Egy idő után bárkiről érdeklődtem is, a válasz mindig „az elülső hajókonyha” volt.

– Vagyis elképzelhető – állapította meg Holden –, hogy közel ezer megfertőzött katonát zsúfoltak be abba a hajókonyhába.

Larson alig észrevehetően megvonta a vállát az űrruhában.

– Lehet, hogy a szörnyeteg végzett velük, és oda vitte őket.

– Ó, szerintem pontosan ez történt – mondta Holden, aztán előhúzta a pisztolyát, és beugratott egy lövedéket a töltényűrbe. – De erősen kétlem, hogy halottak maradtak volna.

Mielőtt Larson rákérdezhetett volna, mit ért ezalatt, Holden kinyittatta a szkafanderével a zsilipajtót.

– Amikor kinyílik az ajtó, amilyen gyorsan csak tud, menjen a felvonóhoz! Én majd követem. Semmiképp ne álljon meg, bármi történjen is! El kell juttatnia engem a VIK-hez. Megértette?

Larson bólintott a sisakjában.

– Jól van. Háromra.

Holden elkezdett számolni, egyik kezét a zsilipajtón tartotta, a másikban a pisztolyát fogta. Amikor háromhoz ért, betaszította a zsilipajtót. Larson kitámasztotta a lábát a válaszfalon, aztán ellökte magát, keresztül a túloldalon nyíló folyosón.

Parányi kék vibráló fények lebegtek a levegőben, akár a szentjánosbogarak. Akárcsak azok a fények, amelyekről Miller beszámolt, miután visszament az Erosra. Amikor nem tért vissza onnan. Most már itt is megjelentek a repkedő fények.

A folyosó végén Holden látta a lift ajtaját. Mágneses csizmájával nehézkesen lépkedve megindult Larson után. Amikor Larson a folyosó feléhez ért, elhaladt egy nyitott zsilipajtó mellett.

A fiatal matróz üvölteni kezdett.

Holden futott, amilyen gyorsan csak lomha védőszkafandere és mágneses csizmája engedte. Larson továbbrepült a folyosón, de úgy jajveszékelt, és kapálózott a karjával, akár egy fuldokló, aki úszni próbál. Holden már majdnem a nyitott zsilipajtóhoz ért, amikor valami előmászott belőle, és elállta az útját. Először azt hitte, ugyanolyan köpetzombi, mint amilyenekkel az Eroson találkozott. Lassan mozgott, és haditengerészeti egyenruhájának elejét barna hányadék borította. Ám amikor Holdenre nézett, a szeme halvány kékséggel izzott belülről. És olyan intelligencia sugárzott a tekintetéből, amihez hasonlót nem látott az erosi zombikon.

A protomolekula elsajátított néhány leckét az Eroson. Ez már a köpetzombi új, feljavított változata volt.

Holden nem várta ki, mit akar tenni. Anélkül, hogy lassított volna a tempóján, ráemelte a pisztolyát, és fejbe lőtte a lényt. Megkönnyebbülten látta, hogy a fény kihunyt a szemében, elfordult a fedélzettől, és ahogy megpördülve zuhant, ívben barna ragacsot okádott. Amikor Holden a nyitott zsilipajtóhoz ért, megkockáztatott egy gyors pillantást befelé.

A helyiség tele volt köpetzombikkal. Több százzal. Mindegyikük nyugtalanító tekintete egyenesen őrá meredt. Holden újra ráfordult a folyosóra, és futni kezdett. A háta mögül egyre erősödő zajt hallott, ahogy a zombik egyként felnyögtek, aztán négykézláb mászva utánaeredtek a válaszfalakon és a fedélzeten.

– Gyerünk! Szálljon be a felvonóba! – üvöltötte Larsonnak, és átkozta a nehézkes védőszkafandert, amiért ennyire lelassítja.

– Te jó Isten, az mi volt? – kérdezte Naomi. Holden elfeledkezett róla, hogy a lány is szemmel követi az eseményeket. Nem pazarolta válaszra a levegőjét. Larsonnak mostanra sikerült felülkerekednie a pánik keltette rohamon, és azon buzgólkodott, hogy kinyissa a lift ajtaját. Holden odaszaladt hozzá, aztán hátrapillantott. Több tucatnyi köpetzombi töltötte meg mögötte a folyosót, másztak felé – akár a pókok – a válaszfalakon, a mennyezeten és a fedélzeten. A lebegő kék fényeket légörvények forgatták, amiket Holden nem érzett.

– Gyorsabban! – sürgette Larsont, és pisztolyával célba vette az elöl haladó zombit, majd golyót röpített a fejébe. A lény lelebegett a falról, közben pedig barna ragacsot permetezett. A mögötte haladó zombi félretaszította, és az pörögve megindult feléjük a folyosón. Holden Larson elé lépett, hogy megvédje, mellét és sisakját barna okádék terítette be. Tökéletesen szigetelő űrruha nélkül ez mindkettejük halálos ítéletét jelentette volna. Holden elfojtotta borzongását, és még két zombit lelőtt. A többi még csak le sem lassított.

Mögötte Larson átkozódni kezdett, amikor a félig nyitott ajtó ismét becsapódott, és odacsukta a karját. A matróz a hátával és az egyik lábával feszítette fel újra a két szárnyat.

– Bent vagyunk! – ordította. Holden hátrálni kezdett a liftakna felé, és útközben kilőtte az egész tárat. Még fél tucat zombi pördült félre, ragacsot permetezve maguk körül, aztán amikor már az aknában volt, Larson behúzta maguk mögött az ajtót.

– Egy szinttel feljebb – mondta Larson a félelemtől és erőfeszítéstől zihálva. Ellökte magát a válaszfalról, és fellebegett a következő ajtóig, majd kifeszítette a szárnyakat. Holden követte, közben pedig kicserélte a tárat. Közvetlenül a felvonóval szemben egy vastag páncélajtót látott, a fémre fehérrel felfújva a VIK felirat állt. Holden megindult felé, és a szkafanderével átküldette a felülíró jelet. Mögötte Larson hagyta, hogy becsapódjon a lift ajtaja. A zombik üvöltésétől visszhangzott az akna.

– Sietnünk kellene – jelentette ki Holden, majd rácsapott a VIK nyitógombjára, és benyomult, mielőtt a zsilipajtó teljesen kinyílt volna. Larson belebegett mögötte.

Egyetlen személy tartózkodott a VIK-ben, egy zömök, erős testalkatú ázsiai férfi, admirálisi egyenruhában, reszkető kezében egy nagyöblű pisztollyal.

– Maradjon, ahol van! – szólalt meg a férfi.

– Nguyen admirális! – szaladt ki Larson száján. – Még él!

Nguyen rá sem hederített.

– A biológiai fegyvereket szállító hajók távirányító parancskódjaiért jöttek. Itt vannak nálam. – Maga elé tartott egy kézi terminált. – Megkaphatják cserébe azért, hogy elvisznek magukkal erről a hajóról.

– Ő elvisz minket – mondta Larson, és Holdenre mutatott. – Azt mondta, engem is magával visz.

– Nincs az az Isten! – felelte Nguyennek Holden. – Teljesen kizárt. Vagy azért adja át nekem a kódokat, mert maradt még magában egy szikrányi emberség, vagy azért, mert halott. Nekem kurvára mindegy. Maga dönt.

Nguyen egyikükről a másikra nézett, és közben olyan erővel szorította a pisztolyt meg a kézi terminált, hogy elfehéredett az ökle.

– Nem! El kell…

Holden torkon lőtte. Valahol az agytörzsében Miller nyomozó elismerően bólintott.

– Kezdjen el gondolkozni azon, hogyan jussak vissza a hajómhoz! – utasította Larsont Holden, miközben átsétált a termen, hogy megragadja a Nguyen teteme előtt lebegő kézi terminált. Egy perc se kellett hozzá, hogy egy lezárt szerelvényfedőlap mögött megtalálja az önmegsemmisítő kapcsolóját, Souther felülíró kódja pedig ehhez is hozzáférést biztosított neki.

– Sajnálom – mondta halkan Naominak, miközben felnyitotta a fedőlapot. – Tudom, hogy úgymond ígéretet tettem rá, hogy ilyesmi többé nem fordul elő. De nem volt időm…

– Nem – szakította félbe szomorúan Naomi. – Az a szemétláda rászolgált a halálra. És tudom, hogy később szarul fogod érezni magad emiatt. Ennyi bőven elég nekem.

A fedőlap felnyílt, a túloldalán egyszerű kapcsoló helyezkedett el. Még csak nem is vörös volt, hanem közönséges ipari fehér.

– Ezzel lehet felrobbantani a hajót?

– Nincs időzítője – felelte Naomi.

– Nos, ez egy behatolás esetére készített vészbiztosító. Ha valaki felnyitja ezt a fedőlapot, és megnyomja ezt a gombot, azért teszi, mert a hajó elveszett. Nem szerencsés, ha időzítővel működik, amit valaki hatástalaníthat.

– Ez egyszerű gépészeti probléma – válaszolta Naomi. Pontosan tudta, mi jár Holden fejében, és igyekezett választ találni, mielőtt kimondhatná. – Meg tudjuk oldani.

– Nem tudjuk – jelentette ki Holden, és várta, hogy elönti a szomorúság, de csak valamiféle csendes békességet érzett. – Ebben a pillanatban pár száz igencsak haragos zombi igyekszik feljutni ide a liftaknán át. Bármilyen megoldást eszelünk is ki, mindenképp itt ragadok.

Egy kéz szorította meg a vállát. Holden felpillantott, Larson pedig közölte vele, hogy:

– Majd én megnyomom.

– Nem, nem kell megtennie…

Larson előrenyújtotta a karját. A szkafanderének ujja felrepedt, ahol rácsukódott a lift ajtaja. A repedés környékét tenyérnyi barna folt borította.

– Kibaszott balszerencse, azt hiszem. Ahogy mindenki, én is néztem az Erosról érkező képeket – mondta Larson. – Nem kockáztathatja meg, hogy magával vigyen. Talán hamarosan belőlem is… – nem fejezte be a mondatot, és a fejével a liftakna felé mutatott – …belőlem is olyan válik.

Holden a kezébe fogta Larson kezét. A vastag kesztyűk miatt semmit sem érzett.

– Nagyon sajnálom.

– Hé, maga megpróbálta – válaszolta szomorú mosollyal Larson.

– Így legalább nem szomjan halok majd egy szkafanderszekrényben.

– Souther admirális értesülni fog erről – jelentette ki Holden. – Gondoskodom, hogy mindenki halljon róla.

– Komolyan – mondta Larson a kapcsoló felett lebegve, amely pár másodpercre kisebb csillaggá változtatja majd az Agatha Kinget. Lehúzta a sisakját, és mély lélegzetet vett. – Három fedélzettel feljebb van még egy légzsilip. Ha még nem jutottak be a liftaknába, sikerülhet.

– Larson, én…

– Jobb, ha most azonnal indul.

A King légzsilipében Holdennek le kellett vetnie a szkafanderét. Beterítette a ragacs, és nem kockáztathatta meg, hogy magával viszi a Megatronra. Néhány radnyi sugárzás érte, miközben ellopott egy új EN-űrruhát az egyik szekrényből, és azt vette magára. Pontosan úgy nézett ki, mint amit Larson viselt. Amint visszaért a Megatronra, elküldte a távirányító parancskódokat Souther hajójára. Már csaknem visszaért a Rocinantéra, amikor a King egy fehér tűzgömbben megsemmisült.

Ötvenedik fejezet: Bobbie

A kapitány épp most indult el – jelentette Bobbie-nak Amos, amikor visszatért a gépészműhelybe. Bobbie fél méterrel a fedélzet felett lebegett halálos eszközök kisebb gyűrűjének a közepén. Mögötte a megtisztított és helyreállított felderítő űrruha, a bal karjának lőnyílásában az újonnan beszerelt fegyver egyik csöve csillogott. A balján Amos kedvenc fegyvere, a nemrégiben újra összerakott automata puska lebegett. A kör fennmaradó részét pisztolyok, gránátok, egy harci kés, valamint különféle tölténytárak alkották. Bobbie még egyszer utoljára számba vett mindent, és úgy találta, hogy minden tőle telhetőt megtett.

– Úgy hiszi, hogy ebből a küldetésből talán sosem tér vissza – folytatta Amos, aztán lehajolt, hogy felvegye az automata puskát. Kritikus szemmel megvizsgálta, aztán elismerően biccentett.

– Az olyan csatába, ahonnan tudod, hogy nem fogsz visszatérni, egyfajta tisztánlátással indulhatsz el – válaszolta Bobbie. Előrenyúlt, megragadta a páncélját, és belehúzta magát. Mikrogravitációban ez nem könnyű művelet. Tekeregnie és fészkelődnie kellett, hogy a lábát bedughassa a szkafanderbe, mielőtt lezárhatta volna a mellrészt. Észrevette, hogy Amos figyeli. A gépész arcán bárgyú vigyor terült el.

– Ez most komoly? – szólalt meg Bobbie. – Épp arról beszélgetünk, hogy a kapitány a halálba indul, és neked csak azon tud járni az eszed, hogy: „Hú, cicik!”

Amos tovább vigyorgott, és egyáltalán nem érezte megszégyenítve magát.

– Az a testre feszülő védőruha nem sokat bíz a fantáziára. Csak ennyi.

Bobbie az égre emelte a tekintetét.

– Hidd el, ha vastag pulóvert viselhetnék az ízelt, rásegítő motoros harci páncélom alatt, akkor sem tenném. Mert hülyeség lenne.

Megérintette a vezérlő gombját, hogy lezárja a szkafandert, a páncél pedig második bőrként hajlott rá. Lecsukta a sisakot, és a szkafander külső hangszóróin át beszélgetett tovább Amosszal, tudván, hogy az robotszerűvé torzítja a hangját.

– Jobb, ha felkötöd a gatyád, nagyfiú – mondta, és hangja betöltötte az egész csarnokot. Amos önkéntelenül egy lépést hátrált. – Lehet, hogy nem csak a kapitány nem fog soha visszatérni.

Bobbie beszállt a hágcsóliftbe, és felvitette magát egészen a vezérlőfedélzetig. Avasarala a kommállomásnál hevert az ülésébe szíjazva. Naomi Holden megszokott helyét foglalta el a taktikai vezérlésnél. Alex már nyilván a pilótafülkében lesz. Bobbie felhajtotta az arclemezét, hogy normál beszédhangján szólalhasson meg.

– Megkaptuk az engedélyt? – kérdezte Avasaralától.

Az öregasszony bólintott, aztán az egyik kezét felemelve jelezte, hogy várjon egy pillanatot, közben pedig a headsetjén beszélt valakivel.

– A marsiak már ledobtak egy egész szakaszt – mondta, és elhúzta az arcától a mikrofont. – De azt kapták parancsba, hogy vegyék körül a bázist, és várjanak, amíg valamelyik nagyobb kutya el nem dönti, mi a teendő.

– Ugye nem fogják… – kezdte volna Bobbie, de Avasarala egy legyintéssel félbeszakította.

– Dehogy, a picsába is – felelte. – Én nagyobb kutya vagyok, és már eldöntöttem, hogy üveggé olvasztjuk szét ezt a vágóhidat, amint maguk elhagyták a felszínt. Azért hitetem el velük, hogy még tanakodunk, hogy legyen idejük kimenekíteni a gyerekeket.

Bobbie az öklével bólintott Avasaralának. A marsi felderítőket arra képezték ki, hogy harci felszerelésben az övbéliek gesztusnyelvét használják. Avasarala csak értetlenül bámult rá, és azt mondta:

– Szóval ne játszadozzon a kezével, hanem eredjen, és hozza el a kibaszott kölyköket!

Bobbie megindult visszafelé a hágcsólifthez, és útközben rákapcsolódott a hajószintű hangosbemondó rendszerre.

– Amos, Prax, öt perc múlva legyenek beöltözve és indulásra készen a légzsilipben! Alex, tíz perc múlva tegyen le minket.

– Értettem – felelte Alex. – Kellemes vadászatot, katona!

Bobbie elmerengett, hogy akár még össze is barátkozhatnak, ha lesz rá elég idejük. A gondolat jó érzéssel töltötte el.

Amos a légzsilip előtt várakozott, amikor Bobbie odaért. A marsi könnyűpáncélját viselte, és túlméretezett puskáját hozta magával. Prax pár pillanattal később rohant be a fülkébe, és még mindig a kölcsönfelszereléssel küszködött. Olyannak tűnt, akár egy édesapja cipőjébe bújt kisfiú. Miközben Amos felsegítette rá a szkafandert, Alex szólt le nekik:

– Megindultunk lefelé. Mindenki kapaszkodjon meg valamiben!

Bobbie teljes kapacitásra kapcsolta a csizmamágnesét, és a fedélzethez rögzítette magát, amíg a hajó ide-oda imbolyog alatta. Amos és Prax a falról lehajtható székekre ültek le, és beszíjazták magukat.

– Még egyszer fussuk át a tervet! – szólalt meg Bobbie, és előhívta a létesítményről készült légi fotókat. Rákapcsolódott a Rocira, és egy fali monitorra küldte át a képeket. – Ezen a légzsilipen át fogunk bemenni. Ha lezárták, Amos lerobbantja róla a külső ajtaját. Gyorsan be kell jutnunk. Az űrruha nem sokáig nyújt védelmet a kegyetlen sugárzási övezettel szemben, amiben az Io kering. Prax, a magáé a rádió adó-vevő, amit Naomi összerakott, szóval amint bejutottunk, keressen egy hálózatot, amire rákötheti. A bázis alaprajzáról semmiféle információval nem rendelkezünk, tehát minél hamarabb elintézzük, hogy Naomi betörhessen a rendszerükbe, annál gyorsabban megtaláljuk a gyerekeket.

– Nekem sokkal jobban tetszik a b-terv – jelentette ki Amos.

– B-terv? – értetlenkedett Prax.

– A b-terv az, hogy elkapom az első szembejövő fickót, és addig verem, amíg el nem árulja, merre vannak a gyerekek.

Prax bólintott.

– Oké, nekem is ez tetszik jobban.

Bobbie ügyet sem vetett a macsó pózolásra. Mindenki a maga módján küzdött meg a csata előtti idegességgel. Bobbie a kényszeres lajstromozást kedvelte jobban. De a befeszítés és a fenyegetések ugyanilyen jól működtek.

– Amint azonosítottuk a helyet, maguk a lehető leggyorsabban igyekeznek odajutni a gyerekekhez, amíg én biztosítom a kijutási útvonalat.

– Jól hangzik – válaszolta Amos.

– Ne feledjék – tette hozzá Bobbie –, az Io az egyik legborzalmasabb hely az egész naprendszerben. Tektonikailag instabil, és pokolian radioaktív. Érthető, miért épp ott rejtőztek el, de ne becsüljék alá a veszélyt, amit ez a szemét hold eleve magában hordoz.

– Két perc – jelentette be Alex a kommcsatornán.

Bobbie mély lélegzetet vett.

– És nem ez a legrosszabb. Ezek a seggfejek több száz ember-protomolekula hibridet lőttek ki a Marsra. Reménykedhetünk benne, hogy a teljes készletüket bevetették, de van egy olyan érzésem, hogy nem ez történt. Könnyen előfordulhat, hogy miután bejutottunk, beleszaladhatunk az egyik ilyen szörnyetegbe.

Nem mondta ki, hogy: pontosan ezt láttam álmomban. Úgy érezte, a kívánttal ellenkező hatást érne el vele.

– Ha látunk egyet, bízzák rám! Amos, neked kis híján sikerült kinyíratnod a kapitányt, amikor esztelenül megsoroztad azt, amelyikre a raktérben rátaláltatok. Ha velem is eljátszod ezt, letépem a karodat. Ne tégy próbára!

– Oké, főnök – felelte Amos. – Nem kell betojnod. Megértettelek.

– Egy perc – jelentette be Alex.

– A marsi tengerészgyalogosok körbezárták a létesítmény, de engedélyt kaptak, hogy minket átengedjenek. Ha valaki elszökne mellettünk, felesleges feltartóztatni. A tengerészgyalogosok elkapják, mielőtt túl messzire juthatna.

– Harminc másodperc.

– Felkészülni! – adta ki az utasítást Bobbie, aztán előhívta a sisakkijelzője állapot-ellenőrző képernyőjét. Mindenütt zöld jelzést kapott, beleértve a muníciószámlálót is, amely kétezer gyújtólövedéket mutatott.A levegő hosszú, elhaló szisszenéssel szökött ki a légzsilipből, és csak gyenge, alig észlelhető nyomást hagyott meg, ami megfelelt az Iót körülvevő ritka kénpára sűrűségének. Mielőtt a hajó talajt ért volna, Amos felugrott a székéből, és lábujjhegyre állva Bobbie-éhoz nyomta a sisakját.

– Mutasd meg nekik, tüzér!

Félresiklott a légzsilip külső ajtaja, Bobbie szkafandere pedig hangos riasztással jelezte sugárveszélyt. Ezenkívül azt a hasznos információt is közölte vele, hogy a kinti légkör nem alkalmas az élet fenntartására.

A nyitott zsilipajtó felé taszította Amost, aztán utánalökte Praxot is.

– Gyerünk, gyerünk!

Amos furcsa, szökellő léptekkel iramodott meg a felszínen, zihálását űrruhája hangszóróiból hallotta Bobbie. Prax szorosan mögötte maradt, és láthatólag könnyedebben mozgott az alacsony gravitációban. Nem okozott gondot neki, hogy lépést tartson. Bobbie kilépett a Rociból, aztán hosszú ívben előrerugaszkodott, ami a tetőpontján hét méterrel a hold felszíne fölé vitte. Vizuálisan végigpásztázta a területet, miközben űrruhája radarjelekkel és az elektromágneses érzékelőivel tapogatta le, és próbálta beazonosítani a célpontokat. Sem Bobbie, sem a szkafander nem észlelt egyet sem.

A lábát nehézkesen szedő Amos mellett ért földet, és újra felugrott, hogy mindkettejüket megelőzve érjen a légzsilip ajtajához. Megérintette a kapcsolót, és működésbe lépett a külső ajtó nyitómechanizmusa. Hát persze. Mégis, ki zárná le az ajtaját az Ión? Senki sem fog idegyalogolni a megolvadt szilikon és kén pusztaságon át, hogy ellopja a családi ezüstöt.

Amos berontott mellette a légzsilipbe, és csak azután fújta ki magát, hogy beért. Bobbie egy másodperccel Praxot követve lépett be, és épp szólni akart Amosnak, hogy zárja be a zsilipajtót, amikor megszakadt a rádiókapcsolat.

Hátrakapta a fejét, végignézett a hold felszínén, hátha észlel valami mozgást. Amos lépett mögé, és Bobbie páncélja hátlemezéhez szorította a sisakját. Ordítását épp csak hallani lehetett.

– Mi történt?

Ahelyett, hogy visszaordított volna, Bobbie kilépett a légzsilipből, majd előbb Amosra, aztán a belső zsilipajtóra mutatott. Az ujjaival sétáló alakot utánzott. Amos az egyik kezével bólintott neki, aztán visszament a légzsilipbe, és bezárta a külső ajtót.

Bármi történjék is odabent, mostantól Amoson és Praxon fog múlni, mi lesz. Bobbie sok szerencsét kívánt nekik.

Előbb felfedezte a mozgást, mint a szkafandere. Valami megmozdult a kénes sárga felszínen. Valami attól kissé eltérő színű. Bobbie a tekintetével követte, aztán befogatta a páncélja célzólézerével. Most már nem fogja szem elől téveszteni. A rádióhullámokat elnyelheti, de a puszta tény, hogy Bobbie látta, azt jelentette, hogy szabályosan visszaveri a fénysugarakat.

Megint megmozdult. Nem gyorsan, és közben a felszín közelében maradt. Ha Bobbie nem egyenesen arra néz, egyáltalán észre sem vette volna a helyváltoztatást. Lopakodott. Vagyis valószínűleg nem tudta, hogy Bobbie észrevette. A szkafander távolságmérője alig több mint háromszáz méterre becsülte a távolságát. Bobbie elmélete szerint, amint rájön, hogy felfedezték, megiramodik feléje, és egyenes vonalban haladva megpróbálja elkapni és széttépni őt. Ha nem tudna elég gyorsan odaérni, nehéz tárgyakat elhajítva igyekszik majd eltalálni. Neki pedig mindössze annyit kellett tennie, hogy kellően sok kárt tegyen benne ahhoz, hogy a program csődöt mondjon, és felrobbantsa önmagát. Csupa teória.

Eljött az ideje, hogy igazolja azokat.

Megcélozta a fegyverével. A szkafander a távolság alapján kiszámította a röppálya-elhajlást, de Bobbie nagy sebességű lövedékeket használt egy töredékgravitációjú holdon. Háromszáz méternél a golyók lecsapódása elhanyagolható. Jóllehet a lény semmiképp sem láthatott át az elsötétített arclemezen, Bobbie csókot lehelt feléje.

– Visszajöttem, kicsim. Gyere, és köszönj anyucinak!

Megérintette a ravaszt. Ötven lövedék száguldott ki, és tette meg a puska és a lény közötti távolságot kevesebb mint egyharmad másodperc alatt. Mind az ötven belécsapódott, és alig adtak le valamit kinetikus energiájukból, ahogy áthaladtak a lény testén. Csupán annyit, hogy mindegyikük hegye szétrobbanjon, és belobbantsa a bennük lévő önégető gyújtózselét. Ötven rövid életű, ám rendkívül nagy intenzitású lángcsóva égette át magát a szörnyetegen.

A kimeneti sebekből előtörő rostok közül némelyik ténylegesen lángra kapott, majd gyorsan ellobbant.

A szörnyeteg halálos iramban loholni kezdett feléje, aminek ilyen alacsony nehézkedés mellett lehetetlennek kellett volna lennie. Valahányszor elrugaszkodott, a végtagjainak magasan a levegőbe kellett volna löknie. Úgy tapadt az Io szilikát talajához, mintha mágneses csizmát viselt volna valamely fémfelszínen. Lélegzetelállító sebességgel közeledett. Kék szeme villámlásra emlékeztetőn izzott fel. A hosszú, valószerűtlen kezek kinyúltak Bobbie felé, és a levegőt markolászták futás közben. Pontosan úgy, ahogy álmában történt. És a másodperc egy töredékéig Bobbie szeretett volna tökéletesen mozdulatlan maradni, és hagyni, hogy a jelenet, amit korábban sosem volt alkalma végignézni, eljusson a végkifejletig. Az elméjének egy másik része azonban azt várta tőle, hogy verejtékezve felriadjon, ahogy oly sokszor megtörtént már.

Bobbie nézte a feléje rohanó lényt, és elégedetten látta a testén áthaladó gyújtólövedékek okozta, elfeketedett sérüléseket. Nyoma sem volt a háta mögött szétbomló fekete rostszálaknak, sem rögtön bezáródó lyukaknak. Ezúttal nem. Bobbie megsebesítette, és még több sérülést készült okozni neki.

Elfordult, és a lény útvonalára merőlegesen, szökellve szaladni kezdett. A szkafandere célzólézere továbbra is befogta a szörnyeteget, így Bobbie anélkül, hogy odanézett volna, nyomon követhette a pozícióját. Ahogyan arra számított, a lény elfordult, hogy utánaeredjen, de kicsúszott alóla a talaj.

– Egyenes vonalban gyors vagy – mondta neki Bobbie. – De pocsékul veszed be a kanyarokat.

Amikor a lény rájött, hogy Bobbie nem fogja állva bevárni, hogy a közelébe kerülhessen, megállt. Bobbie bukdácsolva lefékezett, és feléje fordult, hogy figyelje. A lény lehajolt, és kiszakított egy hatalmas darabot az ősi lávarétegből, aztán lenyúlt, hogy a másik kezével megkapaszkodjon a talajban.

– Most jön – mormolta magában Bobbie.

Oldalra vetette magát, amint a lény karja előrelendült. A szikla centiméterekkel tévesztett célt, miközben Bobbie elbukfencezett előle. Nekicsapódott a hold felszínének, és már tüzelve csúszni kezdett. Ezúttal másodperceken át tüzelt, és több száz lövedéket eresztett bele a lénybe, átszaggatva a testét.

– Bármit csinálsz, jobban csinálom – énekelte zihálva. – Mindenben jobb vagyok nálad.

A golyók jókora, lángoló darabokat szakítottak ki a szörnyeteg testéből, és kis híján letépték a bal karját. A lény megperdült, és összerogyott. Bobbie talpra szökkent, készen arra, hogy ismét futásnak ered, ha a szörnyeteg ismét felállna. Nem állt fel. Ehelyett a rázkódva hátára hemperedett. Feje dagadni kezdett, kék szeme még ragyogóbban villódzott. Bobbie valamit látott mozogni kitinszerű fekete bőrének felszíne alatt.

– Bumm, te rohadt szemét! – ordította felé, és várta, hogy felrobbanjon a töltet.

Ehelyett a lény hirtelen talpra ugrott, kitépett egy darabot a saját hasából, aztán eldobta Bobbie felé. Mire Bobbie rájött, hogy mi történt, a bomba már csak pár méternyire volt tőle. Aztán felrobbant, és ledöntötte őt a lábáról. Az Io felszínén csúszott, a szkafandere vészjelzői hangosan vijjogtak. Amikor végre megállapodott, vörös és zöld fények karácsonyi lámpasora villogott a sisakkijelzőjében. Próbálta megmozdítani a végtagjait, de mintha ólomsúly húzta volna le azokat. Az űrruha mozgásvezérlő processzora, a számítógép, amely a teste mozdulatait értelmezte és alakította át parancsokká a szkafander mozgatómechanikája számára, nem működött. Az űrruha egyszerre próbálta újraindítani a processzort, és egy másik helyre átirányítani, majd ott futtatni a programot. A sisakkijelzőn borostyánsárga üzenet villogott: KÉREM, VÁRJON!

Bobbie még nem tudta elfordítani a fejét, ezért amikor a szörnyeteg föléje hajolt, teljesen meglepte. Bobbie elfojtott egy sikolyt. Voltaképp feleslegesen. Az Io kén légköre túlságosan vékony volt ahhoz, hogy a hanghullámok terjedni tudjanak benne. A szörnyeteg nem hallotta volna meg. Ám míg az új Bobbie belenyugodott abba, hogy a harctéren esik el, épp elég megmaradt ahhoz a régi Bobbie-ból, hogy ne csecsemő módjára ordítva távozzon az élők sorából.

A lény lehajolt, hogy szemügyre vegye, hatalmas és furcsán gyerekszerű szeme kéken ragyogott. A sérülések, amelyeket Bobbie fegyvere okozott, súlyosnak tűntek, de a lény mintha észre sem vette volna azokat. Hosszú ujjával megbökte Bobbie mellvértezetét, aztán görcsösen vonaglani kezdett, és okádva barna ragaccsal terítette be.

– Fúj, ez undorító – kiáltott rá Bobbie. Ha az űrruhája nem szigeteli el tökéletesen a külvilágtól, a protomolekula-trutymó lett volna a legkisebb gondja. Viszont hogy az ördögbe fogja lemosni magáról ezt a szart?

A lény félrebillentette a fejét, és kíváncsian figyelte. Megint megbökte a páncélját, egyik ujját befúrta a résekbe, utat keresett a bőréhez. Bobbie már látta, ahogy egy ilyen kettétép egy kilenctonnás harci lépegetőt. Ha be akart jutni a szkafanderébe, az nem jelenthet gondot neki. Ám valamiért nem szívesen tett volna benne kárt. Miközben Bobbie figyelte, a lény törzséből rugalmas csőszerűség kúszott elő, és az ujja helyett ezzel kezdte el vizsgálgatni a páncélját. Az új nyúlványból szakadatlanul csepegett a barna ragacs.

A fegyver állapotjelzője vibrálva vörösről zöldre váltott. Bobbie megpörgette a csöveket, hogy ellenőrizze, és valóban működött. A szkafandere természetesen továbbra is arra kérte, hogy „várjon”, amíg ténylegesen mozogni tud. Talán, ha a szörnyeteg elunná magát, és a fegyverének csöve elé tévedne, Bobbie kilőhetne rá néhány lövedéket.

A nyúlvány egyre határozottabban vizsgálta Bobbie páncélzatát. Benyomult a repedésekbe, és rendszeres időközönként barna ragacsot lövellt beléjük. Ez éppoly visszataszítónak hatott, mint amennyire félelmetesnek. Mintha egy sorozatgyilkos fenyegette volna, miközben egy kamasz fiú kanos kitartásával matat a ruhájával.

– Ó, a pokolba ezzel! – csattant fel Bobbie. Kezdett elege lenni abból, hogy a valami kedvére végigtapogatja, miközben ő tehetetlenül fekszik a hátán. A szkafander jobb karja súlyos volt, és a szerkezetek, amelyek működőképesen erőt kölcsönöztek neki, most, amikor épp nem működtek, ellenálltak a mozgatásnak. Ahogy megpróbálta felemelni a karját, mintha ólomkesztyűben kísérletezett volna a félkaros fekve nyomással. Ennek ellenére felemelte, amíg nem érezte, hogy valami pattan. Akár a szkafander egyik alkatrésze is lehetett. Vagy valami a karjában. Egyelőre nem tudta megállapítani, mivel túlságosan ideges volt ahhoz, hogy fájdalmat érezzen.

Ám miután elpattant, Bobbie képessé vált arra, hogy felemelje a karját, és az öklét a szörnyeteg fejéhez szorítsa.

– Pápá! – mondta. A szörnyeteg oldalra fordult, hogy kíváncsian szemügyre vegye Bobbie kezét. Bobbie addig húzta a ravaszt, amíg a lövedékszámláló nullát nem mutatott, és a cső abba nem hagyta a pörgést. A lény mellkastól felfelé megszűnt létezni. Bobbie kimerülten hagyta a földre hanyatlani a karját.

SIKERES ÁTIRÁNYÍTÁS, közölte vele a szkafandere. Majd azt, hogy: ÚJRAINDÍTÁS. Amikor újra megszólalt az alig hallható zúgás, Bobbie felkacagott, és képtelen volt abbahagyni. Lelökte magáról a szörnyeteg testét, és felült.

– Még szerencse. Gyalog hosszú a visszaút a hajóig.

Ötvenegyedik fejezet: Prax

Prax szaladt.

Körötte az állomás falai elnyújtott hatszög-alakzatot formáztak. A nehézkedés alig valamivel volt nagyobb a Ganymedesen megszokottnál, és a teljes g-ben eltöltött hetek után Praxnak ügyelnie kellett rá, nehogy minden lépésnél a mennyezetig emelkedjen. Amos hosszú, alacsony és gyors lépésekkel loholt mellette. A puskát mindvégig tökéletesen egy szintben tartotta.

Előttük, egy T alakú kereszteződésnél egy nő bukkant fel. Sötét haj és bőr. Nem az, aki magával vitte Meit. Elkerekedett szemmel bámult rájuk, majd futásnak eredt.

– Tudják, hogy jövünk – szólalt meg Prax. Kissé nehezen vette a levegőt.

– Valószínűleg nem ez lehetett az első árulkodó jel, doki – válaszolta Amos. Erőlködés nélkül beszélt, mintha csak társalgott volna, de hevesség érződött ki a hangjából. Valami haraghoz hasonló.

A kereszteződésnél egy pillanatra megálltak, Prax előrehajolt, és könyökét a térdére támasztva kifújta magát. Régi, primitív reflex volt.

A 0,2 g-nél alacsonyabb nehézkedés mellett a vérkeringés nem gyorsult fel jelentősen, ha a fejét a szívével egy szintbe hozta. Szigorúan véve, jobban járt volna, ha kiegyenesedve marad, és nem hagyja összeszűkülni egyik erét sem. Rákényszerítette magát, hogy felálljon.

– Hová dugjam be a Naomitól kapott rádió adó-vevőt? – kérdezte Amostól.

Amos vállat vont, és a falra mutatott.

– Lehet, hogy inkább azokat a jeleket kellene követnünk.

A falon tábla volt, rajta színes nyilak mutattak különböző irányokba. KÖRNYEZETSZABÁLYOZÁS és BÜFÉ és KÖZPONTI LABOR. Amos a KÖZPONTI LABOR feliratnak koccantotta a puskája csövét.

– Nekem jó választásnak tűnik – mondta Prax.

– Mehetünk?

– Mehetünk – felelte Prax, habár valószínűleg még nem állt rá készen.

A padló mintha megmozdult volna alatta, és ezt közvetlen ezután hosszú, baljóslatú morajlás követte, amit Prax a talpával érzett.

– Naomi! Ott vagy?

– Igen. A másik csatornán a kapitányt kell nyomon követnem. Időnként ide váltok majd, aztán vissza. Ott minden rendben?

– Ezt így túlzásnak mondanám – felelte Amos. – Hallottunk valamit, ami úgy hangzott, mintha lőnének ránk. Nem lövik a bázist, ugye?

– Nem – válaszolta Naomi a hajóról a legyengült jel miatt elvékonyult hangon, ami mintha egy bádogkannából jött volna. – Úgy tűnik, hogy a helyiek közül néhányan fegyverrel védekeznek, de a tengerészgyalogosok még nem viszonozták a tüzet.

– Szólj nekik, hogy csillapodjanak le, a rohadt életbe is! – mondta Amos, de már megindult a folyosón a központi labor felé. Prax utánaugrott, rosszul számította ki az erőt, és a karja nekicsapódott a mennyezetnek.

– Amint kérdeznek – felelte Naomi.

A folyosók labirintust alkottak, ám olyan labirintust, amilyenhez hasonlókban Prax egész életében szaladgált. A kutatólétesítmények intézményi logikája mindenhol ugyanúgy működött. A helyiségek elhelyezkedése eltérhetett, a költségvetés befolyásolta, mennyire bőségesen kialakítottak a részletek, a kutatási területek meghatározták, miféle felszerelés volt jelen. Ám a hely lelkülete ugyanaz maradt, és Prax ebben érezte otthon magát.

Még kétszer pillantottak meg a folyosókon velük együtt szaladó embereket. Először egy fehér laboratóriumi köpenyes fiatal övbéli nőt. Másodszor egy durván elhízott, sötét bőrű, földiekre jellemzően alacsony növésű férfit. Elegáns öltönyt viselt, ami mindenütt az igazgatásnál dolgozók ismertetőjele. Egyik sem próbálta megállítani őket, így Prax meg is feledkezett róluk, amint meglátta őket.

A képalkotó eszközök termei negatív-nyomású ajtók sora mögött helyezkedtek el. Amikor Prax és Amos átmentek rajtuk, a légmozgás mintha még tovább ösztökélte volna őket. Ismét felhangzott a morajlás, ezúttal hangosabban, és csaknem tizenöt másodpercig tartott. Lehet, hogy tűzharcra került sor. Elképzelhető, hogy egy vulkán van kialakulóban a közelben. Nem lehetett kideríteni. Prax tudta, hogy a bázist egészen biztosan az esetleges tektonikai mozgások figyelembevételével építették meg. Egy pillanatra eltűnődött, vajon miféle biztosítást alkalmazhatnak, aztán kiverte a fejéből a gondolatot. Ezzel kapcsolatban amúgy sem tudna tenni semmit.

A laboratórium képalkotó termei legalább olyan felszereltségűek voltak, mint amelyeken Prax egykor a Ganymedesen osztozott meg a kollégáival, bennük minden megtalálható volt a pókszerű teljes rezonanciás kijelzőktől az inferenciális gravitációs lencséig. A sarokban egy narancsszínű asztal gyorsan osztódó sejtek kolóniájának holografikus képét mutatta. Két ajtó vezetett ki azon kívül, amelyiken bejöttek. Valahol a közelben emberek ordítoztak egymással.

Prax az egyik ajtóra mutatott.

– Erre! – jelentette ki. – Nézd a zsanérokat! Úgy alakították ki, hogy kerekes hordágyakat tolhassanak át rajta.

A túloldali átjáró melegebbnek tűnt, a levegő párásabbnak. Még nem egészen üvegház szinten, de közel ahhoz. Egy öt méter magas mennyezetű, hosszú aknafolyosóra nyílt. A mennyezetre és a padlóra szerelt sínek lehetővé tették nagy tömegű felszerelések és sugárzásbiztos tárolók mozgatását. A csarnokban végig fülkék sorakoztak, látszatra mindegyik nagyjából ugyanolyan kutatói munkaállomással felszerelve, amilyeneket Prax egyetemistaként használt: interaktív asztal, fali kijelző, készletkövető ládákkal, kalitkákkal a példányok tárolására. A kiáltozás immár hangosabbnak tűnt. Prax épp meg akarta jegyezni ezt, amikor Amos megrázta a fejét, és lemutatott az egyik messzebb elhelyezkedő fülke irányába. A fülke felől egy férfi hangját lehetett hallani, hanghordozása sipítozónak, keménynek és dühösnek hatott.

– Nem lehet kiüríteni, ha nincs hova kiüríteni. Nem fogok lemondani az egyetlen megmaradt ütőkártyámról.

– Erre nincs lehetősége – válaszolta egy nő. – Tegye le a pisztolyt, és beszéljük meg a dolgot! Hét éve foglalkoztatom, és még hét évig munkát adok magának, de nem teheti…

– Maga tévedésben él. Azt hiszi, hogy ezek után lesz még holnap?

Amos előrebökött a puskájával, aztán lassan, óvatosan megindult előre. Prax követte őt, igyekezett csendben mozogni. Hónapok óta nem hallotta már dr. Strickland hangját, de az üvöltöző férfi valószínűleg ő lehetett. Elképzelhetőnek tűnt.

– Hadd tisztázzam a helyzetet! – folytatta a férfi. – Semmink sincs. Semmink. Egyedül akkor reménykedhetünk tárgyalásban, ha valamilyen adu van a kezünkben. Ezen őket kell érteni. Miből gondolja, hogy még élnek?

– Carlos – felelte a nő, amikor Prax a fülke sarkához ért. – Ezt később megvitathatjuk. Jelen pillanatban egy ellenséges haderő veszi körül a bázist, és ha maga még mindig itt van, amikor bejutnak azon a zsilipajtón…

– Igen – vágott közbe Amos –, akkor mi történik?

A fülke semmiben sem különbözött a többitől. Strickland – egyértelműen Strickland volt az – egy szürke fémből készült szállítóláda mögött állt, amely a padlótól a csípőjéig ért. A példánytároló kalitkákban fél tucat kisgyerek feküdt mozdulatlanul, alva vagy begyógyszerezve. Strickland ezenkívül egy kisméretű pisztolyt tartott a kezében, és a videón látott nőre célzott vele. A nő durva szabású egyenruhát viselt, azt a fajtát, amit a biztonsági erők azért használnak, hogy az embereik keménynek és félelmetesnek tűnjenek. Az ő esetében működött a dolog.

– A másik zsilipajtón át jöttünk be – szólalt meg Prax, és hátrabökött a válla felett.

– Apa?

Két halk szótag. Hangosabban harsant fel a szállítókocsiból, mint a robbanások, gauss-lövedékek és a haldoklók és sebesültek sikolyai. Prax levegőt sem kapott, mozdulni sem tudott. Szeretett volna utasítani mindenkit, hogy rakják el a fegyvereiket, hogy legyenek óvatosak. Egy gyerek volt ott. Az ő gyermeke.

Strickland pisztolya felugatott, és valamiféle erős robbanólövedék vért és porcot permetezve eltüntette a nő nyakát és arcát. A nő sikoltani próbált, ám mivel a gégéje jelentős hányada megsemmisült, leginkább erős, lucskos kilégzést sikerült kiadnia magából. Amos felemelte a puskát, de Strickland – vagy Merrian, bármi volt is a neve – a tárolóra fektette a pisztolyát, és mintha a megkönnyebbüléstől ernyedten bukott volna rá. A nő lassan a földre csuklott, vér és hús terjedt szét a testéből, és hullott szelíden a padlóra, akár egy vörös csipketakaró.

– Hála Istennek, hogy ideértek – szólalt meg az orvos. – Ó, hála Istennek, hogy ideértek. Próbáltam feltartóztatni, ameddig lehet. Dr. Meng, el sem tudom képzelni, mennyire nehéz lehetett ez magának. Sajnálom, rettenetesen sajnálom.

Prax előrelépett. A nő rángva levegőt vett megint, idegrendszere immár véletlenszerű parancsokat adott. Strickland rámosolygott Praxra, ugyanazt a megnyugtató mosolyt villantotta rá, amit a korábbi évek során az orvosi vizsgálatoknál. Prax megkereste a szállítókocsi vezérlőpaneljét, majd letérdelt, hogy kinyissa. Az oldallap kattant egyet, ahogy a mágneses zárak leoldottak. A lap feltekeredett, és eltűnt a kocsi keretében.

Egy iszonyú, lélegzet-visszafojtott pillanatig úgy tűnt, mintha nem a megfelelő kislány lenne ott. Ugyanúgy fényes, fekete haja és tojáshéjbarna bőre volt. Akár Mei nővére is lehetett volna. Aztán megmozdult. Szinte csak a feje moccant meg, ám Praxnak mindössze ennyi kellett ahhoz, hogy az idősebb testben felfedezze a saját kislányát. A Ganymedesen eltöltött hónapok, a Tychóra érkezés és a visszaút hetei alatt Mei nélküle nőtt és fejlődött.

– Olyan nagy már – szólalt meg Prax. – Olyan sokat nőtt.

Mei a homlokát ráncolta, parányi bőrrovátkák jelentek meg közvetlenül a szemöldöke felett. Ettől úgy nézett ki, mint Nicola. Aztán kinyitotta a szemét. Tekintete üresnek és kifejezéstelennek hatott. Prax megrántotta a sisakja kioldóját, és leemelte a fejéről. Az állomás levegőjéből enyhe kén-és rézszagot lehetett kiérezni.

Mei ráemelte a tekintetét, majd elmosolyodott.

– Apa – mondta újra, és előrenyújtotta a kezét. Amikor Prax feléje nyúlt, Mei megmarkolta az édesapja ujját, és felhúzta magát a karjába. Prax magához szorította a kislányt, kis (immár nem apró, csupán kicsi) testének érintése és mérete letaglózta. A csillagok közti űr most kisebbnek tűnt Meinél.

– Benyugtatózták – közölte Strickland. – De tökéletesen egészséges. Az immunrendszere csúcsteljesítményen működik.

– Az én kicsikém – felelte Prax. – Az én tökéletes kislányom.

Mei szeme csukva volt, de mosolygott, és halkan, elégedetten felmordult, akár egy kis állat.

– Elmondani sem tudom, mennyire sajnálom – mondta Strickland. – Ha módom lett volna rá, hogy elérjem, esküszöm, megtettem volna. Rosszabb volt, mint egy rémálom.

– Szóval azt állítja, hogy fogolyként tartották itt? – kérdezte Amos.

– A technikai személyzetből szinte mindenki akarata ellenére tartózkodott itt – magyarázta Strickland. – Amikor leszerződtünk, olyan forrásokat és szakmai szabadságot ígértek nekünk, amiről a legtöbben csak álmodoztunk. Amikor megkezdtem a munkát, azt hittem, ténylegesen elérhetek valamit. Súlyosan, iszonyatosan tévedtem, és soha nem fogok tudni elégszer bocsánatot kérni emiatt.

Prax vére hevesen lüktetett. Melegség áradt szét a testében, kisugárzott egészen a kezéig és a lábáig. Mintha a gyógyszergyártás történetének legtökéletesebb eufóriakeltő narkotikumát adták volna be neki. Mei hajának illata az olyan olcsó laboratóriumi samponokéra emlékeztetett, amilyenekkel Prax kezdőként a laboratóriumi kutyákat mosta. Túl gyorsan egyenesedett ki, Mei tömege és lendülete pedig pár centimétert elemelte őt a talajtól. A térdét és a lábfejét olajosnak érezte, és pillanatokba telt, míg rájött, hogy vérben térdepelt.

– Mi történt ezekkel a gyerekekkel? Máshol is vannak még? – kérdezte Amos.

– Csak ezeket sikerült megmentenem. Mindegyiküket kiválasztották a kiürítéshez – felelte Strickland. – De most indulnunk kellene. Elmenni az állomásról. Kapcsolatba kell lépnem a hatóságokkal.

– És erre mi szükség lenne? – érdeklődött Amos.

– El kell mondanom nekik, mi folyt itt – válaszolta Strickland. – Mindenkivel tudatnom kell, miféle bűntetteket követtek el itt.

– Ja, jól van – mondta Amos. – Hé, Prax! Megtennéd, hogy idehozod azt nekem?

A puskájával egy közeli ládán nyugvó tárgyra mutatott.

Prax odafordult Amoshoz. Majdhogynem küszködnie kellett, hogy felidézze, hol van, és mit csinál.

– Ó – felelte. – Máris.

Egyik karjával Meit magához szorítva megragadta Strickland pisztolyát, és megcélozta vele a férfit.

– Ne! – védekezett Strickland. – Nem… nem érti. Én itt áldozat vagyok. Meg kellett tennem. Kényszerítettek rá. Ő kényszerített rá.

– Tudja – szólalt meg Amos –, talán olyan fickónak néz, akit a magafajták munkásosztálybeliként szoktak emlegetni. Ettől még nem vagyok hülye. Maga a Protogen egyik kedvenc kis szociopatája, és kurvára semmit sem veszek be abból, amivel itt traktál.

Strickland arcára fagyos düh ült ki, mintha maszk hullott volna róla le.

– A Protogennek vége – felelte. – Nincs többé Protogen.

– Aha – mondta Amos. – Eltévesztettem a márkanevet. Pont ez itt a gond.

Mei mormolt valamit, kezével Prax füle mögé nyúlt, hogy megragadja a haját. Strickland hátrébb lépett, kezét ökölbe szorította.

– Én mentettem meg őt – mondta. – Az a kislány nekem köszönhetően van még életben. A második generációs egységekhez jelölték ki, és én vettem ki a projektből. Mindannyiukat. Ha én nem vagyok, itt minden kisgyerek a halálnál is rosszabb véget ért volna. A halálnál is rosszabbat.

– Az üzenet miatt történt, ugye? – kérdezte Prax. – Látta, hogy talán sikerül kiderítenünk, ezért gondoskodott róla, hogy kivetesse a kislányt a rostából. Azt, akit mindenki keresett.

– Jobban szeretné, ha nem tettem volna? – kérdezett vissza Strickland. – Akkor is én mentettem meg őt.

– Ami azt illeti, szerintem Holden kapitány – jelentette ki Prax. – De értem, mire céloz.

Strickland pisztolyának markolatán egy kis hüvelykkapcsoló volt. Prax megnyomta, hogy visszakattintsa a biztosítópecket.

– Az otthonom megsemmisült – mondta kimérten Prax. – Az állásom elveszett. Az ismerőseim többsége vagy halott, vagy a rendszerben szétszórva él valahol. Az egyik bolygókormányzat azzal vádol, hogy nőket és gyerekeket bántalmazok. Az elmúlt egy hónapban több mint nyolcvan egyértelmű halálos fenyegetést kaptam vadidegenektől. És tudja mit? Nem érdekel.

Strickland megnedvesítette az ajkát, tekintete Praxról Amosra siklott, aztán vissza.

– Nem kell megölnöm – folytatta Prax. – Visszakaptam a kislányomat. A bosszú nekem nem fontos.

Strickland mélyen beszívta a levegőt, aztán lassan kieresztette. Prax látta, hogy a férfi teste ellazul, és a megkönnyebbülés és az öröm határmezsgyéjén ingadozó kifejezés jelent meg a szája sarkában. Mei megrándult, amikor Amos puskája eldördült, de anélkül, hogy elsírta volna magát, vagy körülnézett volna, visszahajtotta a fejét Prax vállára. Strickland teste lassan rogyott a földre, karja lehanyatlott az oldalán. A hely, ahol nemrég még a feje volt, élénkvörös artériás vért lövellt a falakra, minden szívveréssel alacsonyabban.

Amos vállat vont.

– Ahogy ez sem – jegyezte meg Prax.

– Tehát, van ötleted, hogyan…

Mögöttük kinyílt a zsilipajtó, és egy férfi rontott be rajta.

– Mi történt? Úgy hallottam, mintha…

Amos ráemelte a puskát. A férfi hátrálni próbált, ijedt nyöszörgés tört fel a torkából. Amos megköszörülte a torkát.

– Van ötlete, hogyan juttathatnánk ki innen a gyerekeket?

Az, hogy Meit visszategye a szállítókocsiba, az egyik a legnehezebb dolog volt, amit Praxnak valaha meg kellett tennie. Magához ölelve, arcát az arcához szorítva szerette volna kivinni. A majmoktól örökölt reakció volt, agya legmélyebben rejlő központjai a testi kontaktus megnyugtató érzésére vágytak. Ám Prax szkafandere nem védte volna meg a kislányt sem a sugárzástól, sem az Io kénes légkörének szinte teljes vákuumától, a szállítóláda viszont igen. Óvatosan elhelyezte őt két másik kisgyerek mellé, míg Amos a maradék négy gyereket rakta be a második kocsiba. A legkisebb közülük, egy újszülött, még mindig pelenkát viselt. Prax eltűnődött, vajon ő is a Ganymedesről származott-e. A kocsik könnyedén siklottak az állomás padlóján, és csak olyankor zörrentek meg, amikor áthaladtak a beépített síneken.

– Emlékszel még, hogyan lehet visszajutni a felszínre? – érdeklődött Amos.

– Azt hiszem – felelte Prax.

– Hé, doki! Szerintem ideje lenne visszavenned a sisakodat.

– Ó! Igaz. Köszönöm.

A T alakú kereszteződésnél fél tucat biztonsági egyenruhás férfi időközben barikádot emelt, felkészültek, hogy megvédjék a laboratóriumot a támadóktól. Amos hátulról dobta rájuk a gránátokat, így a fedezékük kevésbé bizonyult hatásosnak, mint arra a helyiek számítottak, mégis percekbe telt eltakarítani a tetemeket és a barikád romjait, hogy továbbtolhassák a kocsikat.

Volt idő, állapította meg magában Prax, amikor a vérontás zavarta volna. Nem a vér vagy a holttestek. Bőségesen elég időt töltött boncolással, sőt, önállóvégtag-élveboncolással is ahhoz, hogy falat húzzon az elé táruló látvány és a zsigeri rettenet között. Ám az, hogy ilyesmit haragból tegyenek, hogy a szeme láttára szétrobbantott emberek ne ajánlják fel nemes célokra a testüket vagy a szöveteiket, egykor még hatással lett volna rá. A világmindenség mostanra megfosztotta őt ettől, és már nem tudta volna megmondani, pontosan mikor került sor erre. Lénye egy része érzéketlenné vált, és ez talán örökre így marad. Veszteségérzet töltötte el emiatt, de csak az intellektus szintjén. Az egyedüli érzelem, amit valóban megtapasztalt, az az izzó, átalakító megkönnyebbülés volt, hogy Mei itt van vele, és él, valamint egyfajta gonosz, állatias védőösztön, hogy többet soha nem hagyja, hogy eltűnjön a szeme elől, talán egészen addig, amíg el nem kezdi az egyetemet.

A felszínen már nehezebben haladtak a kocsik, a kerekeket nem a kinti talaj egyenetlenségéhez tervezték. Prax követte Amos példáját, és megfordította a ládákat, hogy húzza, ne pedig tolja őket. A vektorokat átgondolva logikusnak tűnt, de eszébe sem jutott volna, ha nem látja, hogy Amos ezt teszi.

Bobbie komótosan lépkedett a Rocinante felé. Szkafandere megégett, és foltok borították, nehezen mozgott. A hátulján áttetsző folyadék szivárgott.

– Ne közelítsenek hozzám! – szólalt meg. – Az egészet a protomolekula ragacsa borítja.

– Ez kellemetlen – mondta Amos. – Valamivel le tudod tisztítani?

– Nem igazán – felelte Bobbie. – Hogy ment a kimenekítés?

– Elég gyereket kihoztunk ahhoz, hogy dalárdát alapítsunk, de egy baseballcsapathoz még nincsenek elegen – válaszolta Amos.

– Mei is itt van – tette hozzá Prax. – Nem esett baja.

– Ezt örömmel hallom – válaszolta Bobbie, és ugyan láthatólag kimerült, úgy hangzott, mintha komolyan gondolta volna.

A légzsiliphez érve Amos és Prax beszállt, majd a hátsó falhoz tolták a kocsikat, míg Bobbie odakint állt a göröngyös talajon. Prax ellenőrizte a műszerek kijelzőit. Még negyven percre elegendő levegő maradt a fedélzeten.

– Rendben – mondta Amos. – Mi készen állunk.

– Vészlerobbantás – jelentette be Bobbie, és páncélozott űrruhája szétesett körülötte. Különös látvány volt, ahogy a harchoz készült fémlemezek durva ívei és rétegei lehámlottak róla, aztán kinyíltak, akár egy virág szirmai, és csukott szemmel és szájjal előtűnt közülük a nő. Amikor előrenyúlt, hogy Amos behúzza őt, a gesztus arra emlékeztette Praxot, amikor Mei viszontlátta őt.

– Most, doki! – szólalt meg Amos.

– Indítom – felelte Prax. Bezárta a külső ajtót, aztán friss levegőt szivattyúzott a kamrába. Tíz másodperccel később Bobbie mellkasa fújtatóra emlékeztetőn pumpálni kezdett. Harminc másodperc elteltével hétnyolcad atmoszféránál tartottak.

– Hogy állunk, fiúk? – érdeklődött Naomi, miközben Prax felnyitotta a kocsikat. A gyerekek aludtak. Mei a mutató és középső ujját szopta, ahogy annak idején, kisbabakorában szokta. Prax nem tudta túltenni magát azon, hogy mennyit nőtt a kislánya.

– Végeztünk – válaszolta Amos. – Amondó vagyok, hogy húzzunk innen a picsába, és olvasszuk üveggé a helyet.

– Úgy legyen, basszameg! – hallatszott a háttérből Avasarala hangja.

– Vettem – felelte Naomi. – Felkészülünk a kilövésre. Szóljatok, amikor biztonságba helyeztétek az új utasokat!

Prax lehúzta a sisakját, és leült Bobbie mellé. Alapöltözete fekete rétegében a nő úgy nézett ki, mint aki épp az edzőteremből érkezett.

– Örülök, hogy visszakapta a kislányát – mondta a nő.

– Köszönöm. Sajnálom, hogy elveszítette a szkafanderét – felelte Prax.

Bobbie vállat vont.

– Ezen a ponton amúgy is leginkább metafora maradt – válaszolta, és kinyílt a légzsilip belső ajtaja.

– A légnyomás-kiegyenlítés megtörtént, Naomi – jelentette be Amos. – Hazaértünk.

Ötvenkettedik fejezet: Avasarala

Vége volt, csupán az volt a gond, hogy igazából nem. Az ilyesmi sosem ér véget.

– Most már mind barátok vagyunk – mondta Souther. Az, hogy fáziskésés nélkül beszélgethetett vele, olyan fényűzést jelentett Avasaralának, ami igazán hiányozni fog neki. – De ha mindannyian visszabicegünk a saját vackainkba, akkor valószínűbb, hogy jóban is maradunk. Szerintem évekbe fog telni, míg bármelyikünk flottáját újra a korábbi szintre fejlesztik fel. Rengeteg kár keletkezett.

– A gyerekek?

– Épp listába vesszük őket. Az egészségügyi tisztem kapcsolatba lépett gyermekek immunproblémáira szakosodott orvosokkal. Már csak a szüleiket kell megtalálnunk, és haza kell juttatnunk őket.

– Remek. Ezt szeretem hallani. És a másik dolog?

Souther bólintott. Fiatalabbnak tűnt az alacsony gravitációban. Ez mindkettejükre igaz volt. A bőr nem ereszkedik meg, ha nincs, ami lehúzza, és Avasarala maga előtt látta, hogyan nézhetett ki Souther kisfiúkorában.

– Százhetvenegy csomag transzponderjelére csatlakoztunk rá. Mind meglehetősen nagy sebességgel száguld a Nap felé, de nem gyorsítanak, és nem kezdtek elkerülő műveletbe. Alapvetően messziről figyeljük, hagyjuk, hogy elég közel kerüljenek a Marshoz, hogy könnyűszerrel megszabadulhassunk tőlük.

– Biztos benne, hogy ez jó ötlet?

– „Közel” alatt heteket kell érteni a jelenlegi sebesség mellett. A világűr hatalmas.

Egy pillanatra elhallgatott, amivel valami másra akart utalni, nem a távolságra.

– Jobban szeretném, ha a mi egyik hajónkkal jönne haza – mondta végül Souther.

– És még hosszú hetekre itt ragadjak a rengeteg papírmunkával? Kizárt. Ráadásul az, hogy James Holdennel, Roberta Draper őrmesterrel és Mei Menggel együtt térek vissza, jelképes értékű. A sajtó zabálni fogja. A Föld, a Mars és a Külső Bolygók, vagy bárminek számít is most Holden.

– Celeb – mondta Souther. – Önálló nemzet.

– Nem annyira elviselhetetlen fickó, ha az embernek sikerül túltennie magát az álszentségén. Különben is, ezen a hajón vagyok, és semmit sem kell megjavítani rajta, mielőtt belekezdhet az égetésbe. És már leszerződtettem erre. Pillanatnyilag senkit sem érdekelnek az elszámolás nélküli képviselői kiadások.

– Rendben – válaszolta Souther. – Akkor viszlát a kútban.

– Viszlát – búcsúzott el Avasarala, majd bontotta a kapcsolatot.

Felhúzódzkodott, és finoman ellökte magát a vezérlőterem túlsó vége felé. Könnyedén leúszhatott volna a legénységi hágcsó aknájában, úgy repülve, ahogyan gyerekkorában megálmodta. Csábította a lehetőség.

A gyakorlatban viszont valószínűleg vagy túl erőteljesen elrugaszkodna, és belecsapódna valamibe, vagy túl gyengéden, és a légellenállás megállítaná egy olyan helyen, ahol épp semmibe sem tudna belekapaszkodni. A fogódzókba kapaszkodva komótosan lehúzta magát a hajókonyhába. A hidraulikus ajtók automatikusan kinyíltak a közeledtére, majd halk szisszenéssel és fémes kongással bezárultak mögötte. Amikor leért a legénységi fedélzetre, hangokra lett figyelmes, még mielőtt kivehette volna a szavakat, majd továbbhaladva már mindent hallott, mielőtt meglátta az embereket.

– …kell állítanunk – magyarázta Prax. – Most már csalásnak számít. Nem gondolod, hogy beperelhetnek, ugye?

– Bármikor beperelhetnek – válaszolta Holden. – Viszont jó eséllyel nem nyernék meg a pert.

– De eleve nem szeretném, ha beperelnének. Le kell állítanunk.

– Értesítőt helyeztem el az oldalon, így az mutatja a frissített állapotot, és megerősítést kér bármiféle pénzmozgatás megtörténte előtt.

Avasarala behúzta magát a hajókonyhába. Prax és Holden a kávégép mellett lebegtek. Prax arcáról meglepetést lehetett leolvasni, míg Holden parányit önelégültnek tűnt. Mindketten kávéval telt ivógumókat tartottak a kezükben, de Prax mintha elfeledkezett volna erről. A botanikus szeme elkerekedett, száját kissé eltátotta még a mikrogravitációban is.

– Kit fognak beperelni? – érdeklődött Avasarala.

– Most, hogy velünk van Mei – felelte Holden –, Prax azt szeretné, ha az emberek nem adományoznának neki több pénzt.

– Túl sok – magyarázta a botanikus, és úgy bámult Avasaralára, mintha tőle várna megoldást. – Úgy értem…

– Nyereségrészesedés? – kérdezte Avasarala.

– Nem igazán tud visszavonulni annyiból, amennyije van – mondta Holden. – Legalábbis nem fényűző körülmények között.

– De a tiéd – ellenkezett Prax, és reményre emlékeztető kifejezéssel fordult Holden felé. – Te nyitottad a számlát.

– A Rocinante honoráriumait már átutaltattam. Hidd el, bőkezűen megfizettél minket – mondta Holden elutasító kézmozdulatot téve.

– Ami megmaradt, az már a tiéd. A tiéd és Meié.

Avasarala tekintete elkomorodott. Ez bizonyos mértékben áthúzta a számításait. Eredetileg úgy vélte, hogy ez lesz az alkalmas pillanat, hogy szerződéssel magához kösse Praxot, de Jim Holden ismét csak bevágtatott az utolsó pillanatban, és mindent elkúrt.

– Gratulálok – mondta Avasarala. – Látta valamelyikük Bobbie-t? Beszélnem kell vele.

– Amikor utoljára láttam, épp a gépészműhelybe tartott.

– Köszönöm – felelte Avasarala, és tovább húzta magát. Ha Praxidike Meng önálló vagyonnal rendelkezik, kisebb valószínűséggel vállalja el pusztán anyagi megfontolásokból a Ganymedes újjáépítésének irányítását. A polgári büszkeségére azonban valószínűleg apellálhat. Ő és a lánya arcát kapcsolták össze az ottani tragédiával, és ha ők ketten vezetnék a munkálatokat, az többet jelentene az embereknek, mint bármilyen tény és számadat arról, mennyire elcseszett lenne a helyzetük az ételellátás helyreállítása nélkül. Prax talán az a fajta ember, akit meg lehet fogni ilyesmivel. Avasaralának el kell gondolkodnia a dolgon.

Újfent kellően lassan és óvatosan haladt ahhoz, hogy meghallja a hangokat, még mielőtt a gépészműhelybe ért. Bobbie-ét és Amosét, ahogy mindketten hangosan nevetnek. Nem tudta elképzelni, hogy egy meghitt, bensőséges pillanatot zavarna meg, a jelekből ítélve mégis mintha évődtek volna egymással. Aztán Mei felvisított, és Avasarala mindent megértett.

Talán a gépterem kivételével a gépészműhelyt tartotta a legvalószerűtlenebb helynek ahhoz, hogy egy kisgyerekkel játsszanak, ő mégis itt volt, és kézzel-lábbal kapálózott a levegőben. Vállig érő fekete haja örvénylőn lebegett körötte, és lassan követte bukfencezve pörgő testének mozgását. A kislány arca örömtől ragyogott. Bobbie és Amos a műhely két szemközti végében álltak. Miközben Avasarala nézte őket, Bobbie elkapta a levegőben a kislányt, majd meglódította vissza, Amos felé.

A kislánynak, gondolta Avasarala, hamarosan kihullanak a tejfogai. Eltűnődött, vajon Mei felnőttként mennyire fog emlékezni ebből az egészből.

– Maguk megőrültek? – szólalt meg Avasarala, amint Amos elkapta a kislányt. – Ez itt nem játszótér.

– Helló – üdvözölte Amos –, nem terveztük, hogy sokáig maradunk. A kapitánynak és a dokinak egy percnyi magányra volt szüksége, így azt gondoltam, lehozom ide a kicsit. Megmutatom neki a hajót.

– Amikor azt mondják, játsszon kicsit a gyerekkel, nem úgy értik, hogy ő legyen a kib… hogy ő legyen a labda – mondta Avasarala, és megindult Amos felé. – Adja ide nekem a gyereket! Egyiküknek sincs halvány fogalma sem arról, hogyan kell bánni egy kislánnyal. Kész csoda, hogy megérték a felnőttkort.

– Ebben nem téved – felelte barátságosan Amos, és átnyújtotta a kislányt.

– Gyere a nanihoz! – gügyögte Avasarala.

– Mi az a nani? – kérdezte Mei.

– Én vagyok a nani – válaszolta Avasarala, és magához vette a kicsit. A teste a csípőjéhez akarta szoríttatni, hogy érezze a súlyát. A mikrogravitációban furcsa érzés volt tartani a gyereket. Jó, mégis furcsa. Meiből a viasz és vanília illata áradt. – Meddig kell várni még, hogy égetni kezdjünk? Úgy érzem magam, mint egy kib… mint egy léggömb.

– Amint Alex és Naomi végez a hajtómű számítógépeinek karbantartásával, már itt sem vagyunk – felelte Amos.

– Hol az apuci? – kérdezte Mei.

– Remek – mondta Avasarala. – Tartanunk kell magunkat a menetrendhez, én pedig nem lebegőleckékért fizetem magukat. Az apucid a kapitánnyal beszélget, Mei-Mei.

– Hol? – kérdezte határozottan a kislány. – Hol van? Apucit akarom!

– Visszaviszlek hozzá, kicsim – válaszolta Amos, és kinyújtotta vaskos kezét. Avasarala felé fordította a tekintetét. – Nagyjából öt percig elvan, aztán jön a „Hol az apuci?”-val.

– Remek – mondta erre Avasarala. – Megérdemlik egymást.

– Aha – felelte a termetes gépész. Közelebb húzta a kislányt a súlypontjához, aztán elrugaszkodott a hajókonyha irányába. Neki nem volt szüksége kapaszkodókra. Avasarala figyelte, ahogy távozik, aztán Bobbie-hoz fordult.

Bobbie a feje körül lágyan szétterülő hajjal lebegett. Arca és teste ellazultabbnak tűnt, mint amilyennek emlékei szerint Avasarala valaha látta. Ettől meg kellett volna nyugodnia, de csak arra tudott gondolni, hogy a lány mintha fulladozna.

– Helló – köszönt oda neki Bobbie. – Visszaüzentek már a földi technikusai?

– Igen – mondta Avasarala. – Újabb energiatüskét észleltek. Jóval nagyobbat, mint a korábbiak. Praxnak igaza volt. Hálózatba vannak kötve, és ami még ennél is rosszabb, nem kell fáziskéséssel bajlódniuk. A Vénusz már azelőtt reagált, hogy a csatát illető információ elérhetett volna oda.

– Oké – mondta Bobbie. – Ez rossz hír, ugye?

– Furcsa, mint egy csöcsös püspök, de ki tudja, jelente valamit. Spin-összefonódottságot emlegetnek, bármi legyen is az. A legjobb elmélet, amivel eddig előálltak, az, hogy amolyan adrenalinlöket lehet ez a protomolekulának. Valamilyen része az erőszakkal foglalkozik, és a többi riadókészültségben marad, amíg el nem múlt a veszély.

– Tehát fél valamitől. Jó tudni, hogy valamilyen módon sebezhető.

Mindketten elhallgattak egy pillanatra. Valahol messze a hajón valami kondult egyet, Mei pedig felvisított. Bobbie megdermedt, Avasarala azonban nem. Érdekes volt megfigyelni, hogyan reagálnak Meire a gyereknevelésben járatlan emberek. Nem érezték a különbséget öröm és riadtság között. Avasarala számára hamar kiderült, hogy kizárólag ő és Prax számított szakértőnek a gyereksivítás területén.

– Magát kerestem – mondta Avasarala.

– Itt vagyok – felelte Bobbie egy vállvonással.

– És ez gond?

– Nem tudom követni. Minek kellene gondnak lennie?

– Hogy itt van.

Bobbie elfordította az arcát, tekintete bezárult. Avasarala pontosan erre számított.

– Azért ment le oda, hogy meghaljon. Csakhogy a világmindenség megint kicseszett magával. Győzött. Életben maradt. Nem szabadult meg a gondjaitól.

– Némelyiktől igen – válaszolta Bobbie. – Csak nem az összestől. És legalább megnyertük a maga játszmáját.

Avasarala köhintő kacaja elég volt hozzá, hogy kissé meglódítsa. Kinyúlt a falhoz, és megállította a pörgést.

– Az én játszmám pontosan ilyen. Az ember sosem győzhet. Csak egyelőre még nem veszít. Errinwright veszített. Soren. Ngyuen is. Kiütöttem őket a játszmából, én pedig bent maradtam, de mi jön ezután? Errinwright a szőnyeg alatt kúszva fog visszavonulni, és én fogom megkapni az állását.

– Akarja?

– Nem számít, én mit akarok. Nekem fogják felajánlani, mert ha a lufifej nem kér fel rá, az emberek azt fogják gondolni, hogy meg akar alázni. Én pedig elfogadom, mert ha nem teszem, az emberek azt fogják gondolni, hogy már nem vagyok eléggé hataloméhes ahhoz, hogy tartsanak tőlem. Egyetlen főtitkárnak sem fogok már közvetlenül felelősséggel tartozni. Több hatalmam lesz, és még több felelősségem. Több barátom és több ellenségem. Ez az ára annak, hogy részt veszek a játékban.

– Nekem úgy tűnik, léteznie kellene valamilyen alternatívának.

– Létezik is. Visszavonulhatok.

– Miért nem teszi meg?

– Ó, meg fogom tenni – felelte Avasarala. – Amint a fiam hazatér. Na és maga? Ki akar szállni?

– Úgy érti, még mindig meg akarom-e öletni magam?

– Igen, úgy.

Bobbie nem felelt azonnal. Ez jó jelnek számított. Azt jelentette, hogy ténylegesen gondolkozik a válaszon.

– Nem – válaszolta végül. – Nem hiszem. Csatába indulni egy dolog. Arra büszke lehetek. De csak azért kiszállni, hogy kiszálljak… Azt nem tudom megtenni.

– Érdekes helyzetbe került – magyarázta Avasarala. – Gondolja át, mit akar kezdeni vele!

– És miféle helyzet ez? Egy roniné?

– Elárulta a kormányát, és a hazája hőse. Mártír, aki nem halt vértanúhalált. Marsi, akinek legjobb és egyetlen barátja hamarosan a Föld kormányának feje lesz.

– Nem maga az egyetlen barátom – jegyezte meg Bobbie.

– Egy szart nem. Alex és Amos nem számítanak. Csak a bugyijába akarnak beférkőzni.

– Mert maga nem?

Avasarala megint elnevette magát. Bobbie legalább elmosolyodott. Ehhez még csak hasonlót sem tett, amióta visszajött. Mélyen és melankolikusan sóhajtott.

– Még mindig nem hagy nyugodni a dolog – mondta Bobbie. – Azt hittem elmúlik. Azt hittem, hogy ha szembeszállok vele, az egész elmúlik.

– Nem múlik el. Soha. De már jobban viseli.

– Mit?

– Azt, hogy nem hagyja nyugodni a dolog – felelte Avasarala. – Gondolja át, mit szeretne kezdeni magával. Gondolja át, mivé szeretne válni. Aztán keressen meg, és én segítek megvalósítani, ha megtehetem.

– Miért? – kérdezte Bobbie. – Komolyan miért? Katona vagyok. Teljesítettem a küldetést. És igen, nehezebb és különösebb volt bárminél, amit valaha tettem, de teljesítettem. Azért tettem meg, mert meg kellett tenni. Semmivel sem tartozik nekem.

Avasarala felvonta az egyik szemöldökét.

– Én politikai szívességekkel szoktam kifejezni a szeretetemet – válaszolta.

– Oké, emberek – szólalt meg Alex hangja a hajó hangosbemondó-rendszerén. – Ismét minden működik, és ha senkinek sincs ellenvetése, harminc másodperc múlva kezdjük az égetést. Mindenki készüljön fel rá, hogy valamennyit nyomni fog.

– Hálás vagyok az ajánlatért – mondta Bobbie. – De lehet, hogy időbe fog telni, mielőtt eldöntöm, éljek-e vele.

– Akkor mihez kezd? Úgy értem, rögtön ezután.

– Hazamegyek. Meg akarom látogatni a családomat. Az édesapámat. Azt hiszem, egy darabig ott maradok. Átgondolom, ki vagyok. Hogy hogyan kezdjem újra. Effélék.

– Az az ajtó nyitva áll. Amikor csak be akar lépni rajta, az ajtó nyitva lesz.

A visszaút a Lunára elviselhetetlen volt. Avasarala naponta hét órát a présülésében töltött, üzeneteket küldözgetett különféle fáziskésés-szintekkel. A Földön csendesen megünnepelték Sadavir Errinwrightot, az EN-ben eltöltött hosszú évei előtt kis, zártkörű ceremóniával tisztelegtek, aztán elküldték, hogy töltsön több időt a családjával, vagy a csirkefarmján, vagy azzal, amit élete hátralévő évtizedeivel óhajtott kezdeni. Bármi mellett dönt is, a politikai hatalomgyakorlás nem lesz a része.

Folyt az Io-bázist illető nyomozás, a Földön különösebb hírverés nélkül hullottak a fejek. Nem úgy a Marson. Bárki licitált is a marsi kormányzatból Errinwright ellenében a protomolekula-katonákért, megúszta. Azzal, hogy elveszítették az emberiség történetének leghatásosabb biológiai fegyverét, megmentették a saját karrierjüket. A politika tele volt ehhez hasonló apró iróniákkal.

Avasarala a távollétében szervezte meg saját hivatalát. Mire ténylegesen belép oda, már egy hónapja dolgozni fognak. Olyan érzés volt, mintha a hátsó ülésről próbálna autót vezetni.

Ráadásul Mei Meng szórakoztatónak találta őt, így aztán figyelme egy részét mindennap magának sajátította ki. Avasaralának elvileg nem volt ideje játszani a kislánnyal, de igazából mégiscsak volt. Így aztán játszott is vele. És a testét is edzenie kellett, nehogy szanatóriumba kelljen dugniuk, miután visszatér a teljes egy g-s nehézkedésbe. A szteroidkoktéltól időnként elöntötte a meleg, és nehezen tudott aludni. Mindkét unokája születésnapján csak a képernyőn tudott részt venni. Az egyiken húsz, a másikon négy perc fáziskéséssel.

Amikor elrepültek a Nap felé száguldó protomolekula-szörnyek felhője mellett, két egymást követő éjszakán rémálmok törtek rá, aztán lassan elmúlt a lidércnyomás. Mindegyik szörnyeteget két kormányzat követte nyomon, Errinwright kis halálcsomagjai pedig mind tétlenek maradtak, némán és boldogan tartottak saját pusztulásuk felé.

Avasarala már alig várta, hogy hazaérjen.

Amikor kikötöttek a Lunán, mintha egy szelet almát érintettek volna egy éhező asszony szájához, de azt nem engedték meg neki, hogy beleharapjon. A nappali bolygó lágy kékje és fehére, az éjszakai feketéje és aranya. Gyönyörű volt. Semmi más nem ért fel ezzel az egész naprendszerben. Odalent várta a kertje. Az irodája. A saját ágya.

Arjun ellenben nem.

Férje a legjobb öltönyében, egy csokor frissen szedett orgonával várta a leszállópályánál. Az alacsony nehézkedés őt is fiatalabbnak mutatta, noha a szeme kissé véreres volt. Avasarala magán érezte Holden és a legénység kíváncsi tekintetét, amikor megindult a férje felé. Ki lehetett ez az ember, aki képes házastársként megmaradni egy ennyire nyers és kemény asszony mellett, mint Chrisjen Avasarala? Az ura vagy az áldozata lehetett? Egyáltalán hogy működhetett az egész?

– Üdvözöllek idehaza! – köszöntötte halkan Arjun, miközben átkarolta a hozzásimuló Avasaralát.

Férje megszokott illatát érezte. Avasarala a vállára hajtotta a fejét, és már nem vágyott olyan rettenetesen a Földre.

Már hazaért.

Ötvenharmadik fejezet: Holden

Szia, anya! A Lunán vagyunk.

A csekély fáziskésés mindössze hat másodpercet jelentett oda-vissza a Lunáról, ám ez elegendő volt ahhoz, hogy bosszantó szünetet kelljen tartani minden válasz előtt. Elise anya öt hosszú szívverésnyi ideig bámult rá hotelszobája video-képernyője előtt, és felragyogott az arca.

– Jimmy! Lejössz?

Úgy értette, le a gravitációs kútba. Haza. Holden kínzó vágyat érzett, hogy pontosan ezt tegye. Évek óta nem járt szülei montanai farmján. Ám ezúttal Naomi is vele volt, az övbéliek pedig nem utaztak le a Földre.

– Nem, anya, ezúttal nem. De szeretném, ha mindannyian feljönnétek, hogy itt találkozzatok velem. Fizetem az utat. És Avasarala EN-államtitkár lát majd vendégül benneteket, szóval a lakosztály meglehetősen puccos lesz.

Amikor fáziskésés hátráltatta a kommunikációt, könnyen el lehetett kalandozni. A másik személy nem küldött alig észrevehető jeleket, amelyekkel tudatta, hogy most már ő is szeretne szóhoz jutni. Holden kényszerítette magát, hogy abbahagyja a fecsegést, és kivárja a választ. Elise a képernyőt bámulta, kivárta a fáziskésést. Holden látta rajta, mennyit öregedett, mióta utoljára otthon járt náluk. Sötét, csaknem fekete haját ősz szálak csíkozták, folyton nevető arcának ráncai mélyebbekké váltak a szeme és a szája körül. Öt másodperccel később tagadóan legyintett.

– Ó, Tom sosem fog felszállni az űrsiklóra, hogy felutazzon a Lunára. Te is tudod. Utálja a mikrogravitációt. Gyere csak le meglátogatni minket. Majd rendezünk egy bulit. Elhozhatod a barátaidat is.

Holden rámosolygott.

– Anya, azért kellene feljönnötök ide, mert szeretnék bemutatni nektek valakit. Emlékeztek a nőre? Naomi Nagatára, akiről beszéltem nektek? Meséltem, hogy randizgatunk. Azt hiszem, többről van szó ennél. Valójában most már egészen biztos vagyok ebben. És most a Lunán leszünk, amíg egy halom politikai baromságot el nem intéznek. Tényleg szeretném, ha feljönnétek. Hogy találkozzatok velem, és megismerkedjetek Naomival.

Szinte észre sem lehetett venni, ahogy édesanyja arca öt másodperccel később finoman megrándult. Széles mosollyal igyekezett elrejteni.

– Többről van szó? Ez mit akar jelenteni? Úgy érted, összeházasodtok? Mindig is úgy gondoltam, hogy egy nap majd saját gyereket akarsz…

Hangja elcsuklott, arcán kínosan erőltetett mosoly játszott.

– Anya – szólalt meg Holden. – A földieknek és az övbélieknek ugyanúgy lehet gyerekük. Nem két külön faj vagyunk.

– Persze – felelte Elise pár másodperccel később, túl gyorsan rábólintva erre. – De ha odakint születnek gyerekeitek… – Megállt, mosolya kissé lelohadt.

– Akkor övbéliek lesznek – felelte Holden. – Igen, nektek egyszerűen bele kell törődnötök ebbe.

Öt másodperccel később Elise bólintott. Ismét csak túl gyorsan.

– Akkor, azt hiszem, jobb, ha felmegyünk, hogy megismerkedjünk azzal a nővel, akiért hajlandó vagy örökre elhagyni a Földet. Igencsak különleges lehet.

– Igen – válaszolta Holden. – Az.

Elise kényelmetlenül fészkelődött egy másodpercig, majd ismét elmosolyodott, ezúttal jóval őszintébben.

– Felviszem Tomot arra az űrkompra, ha a hajánál fogva kell vonszolnom is.

– Szeretlek, anya – mondta Holden. Szülei az egész életüket a Földön töltötték. Övbélieket csak a rettenetes szórakoztató csatornák műsorainak karikatúraszerű főgonoszaiként láttak. Holden nem neheztelt rájuk a beléjük ivódott előítéletek miatt, hiszen tudta, hogy amikor megismerkednek Naomival, kigyógyulnak ezekből. Elég lesz pár napot eltölteniük a társaságában, és óhatatlanul belé szeretnek.

– Ó, és még valami. Az információt, amit nem olyan régen küldtem, őrizzétek meg nekem! Tartsátok titokban, de tartsátok meg! Attól függően, hogy az elkövetkező pár hónapban hogyan alakul majd a helyzet, még szükségem lehet rá.

– A szüleim rasszisták – közölte Holden még aznap este Naomival.

A lány összekuporodva simult az oldalához, arcát a férfi füléhez nyomta. Egyik hosszú barna lába Holden csípőjén átvetve hevert.

– Oké – súgta Naomi.

A szállodai lakosztály, amelyet Avasarala bérelt ki nekik, a pazarlás határát súrolóan fényűző volt. A matrac annyira puhán süppedt be alattuk, hogy szinte úgy érezték, egy felhőn lebegnek. A légvisszaforgató rendszer a hotel saját parfümkészítője által megalkotott kifinomult illatokkal árasztotta el a levegőt. Az éjszakai illatot Szélfútta Pázsitnak hívták. Holden nem igazán a fű szagát érezte ki belőle, de kellemesnek találta. Parányi földességet lehetett felfedezni benne. Holden azt gyanította, hogy a parfümöket eleve hasraütésre nevezték el. Ezenkívül azt is gyanította, hogy a hotel a szükségesnél parányival több oxigént kevert a levegőbe. Túlságosan jól érezte magát.

– Attól tartanak, hogy a gyerekeink övbéliek lesznek – mondta.

– Nem lesznek gyerekek – súgta Naomi. Mielőtt Holden rákérdezhetett volna, ezzel mit akar mondani, a lány már halkan a fülébe horkolva szendergett.

Másnap Naomi előtt felébredt, felvette a legjobb öltönyét, és megindult az állomásra. Még egy dolgot el kellett intéznie, mielőtt kijelenthette, hogy tényleg lezártnak tekinthetik az egész rohadt ügyet.

Találkoznia kellett Jules Maóval.

Avasarala korábban elmondta neki, hogy Mao az Ión történtek utáni tömeges letartóztatások alkalmával begyűjtött több tucat magas rangú politikus, tábornok és cégvezető közé tartozott. Ő volt az egyetlen, akivel Avasarala személyesen akart beszélni. És mivel az L5-ös állomáson kapták el, miközben épp fejvesztve igyekezett beszállni egy gyors hajóra, amely a külső bolygókhoz vitte volna el, Avasarala egyszerűen áthozatta őt magához a Lunára.

Aznap volt a találkozójuk napja. Holden jó előre megérdeklődte Avasaralától, hogy jelen lehet-e, és nemleges választ várt. Ehelyett az államtitkár asszony hosszan és jókedvűen elnevette magát, és azt felelte:

– Holden, szó szerint kitalálni sem tudnék annál megalázóbbat, mint ha maga is ott lesz, és végignézi, ahogy darabokra szedem őt. A rohadt életbe is, hát persze hogy jöhet.

Így Holden kisietett a szállodából, és bevetette magát Lovell City utcáiba. Biciklitaxival gyorsan elvitette magát a csővasútállomásra, ahonnan húsz perc alatt odaért az Egyesült Nemzetek új-hágai épületegyüttesébe. Fürge fiatal kísérő várta, amikor megérkezett, és a legrövidebb úton felkalauzolta a komplexum folyosólabirintusán át a 34. TÁRGYALÓTEREM feliratú helyiség ajtajához.

– Odabent is várhat, uram – csiripelte fürge kísérője.

– Nem, azt hiszem, inkább idekint várok – válaszolta Holden, és megpaskolta a fiú vállát.

A kísérő finoman meghajtotta a fejét, aztán elsietett a folyosón, és már a kézi terminálján böngészte, mi lesz a következő feladata. Holden nekidőlt a folyosó falának, és várt. Az alacsony gravitációban állni alig kívánt több erőfeszítést, mint ülni, ő pedig tényleg szerette volna végignézni, ahogy Maót bilincsben bekísérik a tárgyalásra.

Terminálja jelzett, és Avasarala rövid szöveges üzenete jelent meg rajta. Az sms-ben az állt: ÚTON VAGYUNK.

Öt perc sem telt el, és Jules-Pierre Mao szállt ki a liftből, két oldalán a legdrabálisabb katonai rendőrökkel, akiket Holden valaha látott. Mao kezét elöl bilincselték meg. Még rabruhában, megbéklyózott kézzel és fegyveres őrök kíséretében is sikerült dölyfösnek és a helyzet urának mutatnia magát. Amikor közelebb értek, Holden felegyenesedett, és elébük állt. Az egyik katonai rendőr megrántotta Mao karját, hogy megállítsa, aztán alig észrevehetően odabiccentett. Mintha azt mondta volna: tőlem bármit megtehetnek ezzel a fickóval. Holdennek az az érzése támadt, hogy ha hirtelen előrántaná a pisztolyát, és ott, a folyosón lelőné Maót, a két katonai rendőr azt vallaná, hogy mindketten ugyanabban a pillanatban megvakultak, és semmit sem láttak az egészből.

De nem akarta lelőni Maót. Azt akarta, amit ilyen helyzetekben, úgy tűnt, általában szokott. Tudni akarta, miért.

– Megérte?

Noha egyforma magasak voltak, Maónak sikerült összevont szemöldökkel lenéznie rá.

– És maga kicsoda?

– Óóóó, ne szórakozzon – felelte vigyorogva Holden. – Hiszen ismer. James Holden vagyok. Én segítettem bekasztnizni a protogenes haverjait, és most magával is ugyanezt tervezem. Ezenkívül én találtam rá a lányára is, miután a protomolekula végzett vele. Szóval még egyszer megkérdezem: megérte?

Mao nem válaszolt.

– A lánya halott, a cége romokban hever, több millió embert gyilkoltak meg, a naprendszerben valószínűleg soha többé nem áll helyre valamiféle békés egyensúly. Megérte?

– Mit keres itt? – kérdezett rá végül Mao. Ahogy kimondta, mintha kissé összement volna. Nem volt hajlandó a szemébe nézni.

– Ott voltam a teremben, amikor Dresdent végleg kiiktatták, és én öltem meg a kedvenc kis admirálisát. Egyszerűen csodálatos szimmetriát érzek abban, hogy a maga halálos ítéletekor is ott leszek.

– Antony Dresdent háromszor fejbe lőtték – mondta Mao –, akár egy maffia-kivégzéskor. Magának ez az igazságszolgáltatás?

Holden felnevetett.

– Ó, erősen kétlem, hogy Chrisjen Avasarala arcon lőné magát. Azt hiszi, hogy ami most következik, jobb lesz?

Mao nem válaszolt, Holden pedig a katonai rendőrre nézett, és a tárgyalóterem ajtaja felé intett. Az őrök majdhogynem csalódottnak tűntek, aztán betaszigálták Maót a helyiségbe, és egy székhez csatolták a bilincsét.

– Odakint fogunk várakozni, uram, ha szüksége lenne ránk – mondta a termetesebb katonai rendőr. Aztán elhelyezkedtek az ajtó két oldalán.

Holden belépett a tárgyalóterembe, és leült, de semmit sem szólt Maóhoz. Pár pillanattal később Avasarala csoszogott be az ajtón, miközben a kézi terminálján beszélt valakivel.

– Leszarom, hogy kinek a születésnapja van ma, intézze el, mire ez a megbeszélés véget ér, vagy papírnehezéket csináltatok a tökeiből! – Kivárt, amíg a vonal túlsó oldalán lévő személy válaszolt. Aztán széles mosolyt villantott Maóra, és azt mondta: – Nos, igyekezzen, mert attól tartok, hogy a megbeszélés elég rövid lesz. Örülök, hogy beszéltünk.

Egyenesen Maóval szemben beleroskadt egy székbe. Nem nézett rá Holdenre, tudomást sem vett róla. Holden azt gyanította, hogy a felvételből az sem fog kiderülni, hogy egyáltalán jelen volt a teremben. Avasarala az asztalra rakta a terminálját, és hátradőlt a székében. Néhány feszült másodpercen át meg sem szólalt. Amikor megtörte a csendet, Holdenhez intézte a szavait. Még mindig nem nézett rá.

– Kifizették azért, hogy visszaszállított ide?

– Az anyagiakat elintézték – felelte Holden.

– Ez jó. Egy hosszabb távú szerződésről szerettem volna beszélni magával. Természetesen civil munka lenne, de…

Mao megköszörülte a torkát. Avasarala rámosolygott.

– Tudom, hogy ott van. Mindjárt beszélhetünk.

– Már leszerződtünk – válaszolta Holden. – Mi fogjuk kísérni a Ganymedes újjáépítésére induló első flottillát. Utána pedig szerintem onnan is kapunk újabb kísérői munkát. Még mindig rengetegen költöznek el onnan, akik nem igazán szeretnék, ha útközben kalózok állítanák meg őket.

– Biztos benne?

Mao arca elfehéredett a megaláztatástól. Holden kiélvezte a helyzetet.

– Többé nem szeretnék kormányoknak dolgozni – válaszolta Holden. – Nehezen viselem az ilyesmit.

– Ó, ne már! A KBSz-nek dolgozott. Az nem kormányzat, hanem egy csapat futballhuligán, épp csak van némi alkualapjuk. Tessék, Jules, mi a gond? Ki kell mennie kakilni?

– Ez nem méltó magához – szólalt meg Mao. – Nem azért jöttem ide, hogy sértegessenek.

Avasarala mosolya izzott.

– Biztos ebben? Hadd kérdezzem meg, emlékszik még arra, mit mondtam az első találkozásunk alkalmával?

– Arról kérdezett, közöm van-e bármihez a Protogen által folytatott protomolekula-projektet illetően.

– Nem – felelte Avasarala. – Vagyis, persze, tényleg megkérdeztem ezt. De pillanatnyilag nem ezzel kellene törődnie. Hazudott nekem. Most már köztudott, hogy része volt a Protogen projektjének fegyverré alakításában, és ez a kérdés nagyjából olyan, mintha arról érdeklődnék, milyen színű volt a kedd. Értelmetlen.

– Térjünk rá a lényegre – mondta Mao. – El tudom…

– Nem – szakította félbe Avasarala. – Azzal kellene törődnie, amit közvetlenül a távozása előtt mondtam magának. Emlékszik rá?

Mao értetlenül nézett vissza rá.

– Gondoltam, hogy nem. Azt mondtam, hogy ha később kiderül, hogy bármit is eltitkolt előlem, nem fogom jó néven venni.

– Inkább úgy fogalmazott – mondta gúnyos mosollyal az arcán Mao –, hogy „Velem nem érdemes szórakozni”.

– Szóval mégis emlékszik – válaszolta Avasarala cseppet sem viccesen. – Remek. Most megtudja, ez mit jelent.

– További információkkal szolgálhatok, aminek hasznát vehetné…

– Fogja be a kibaszott pofáját! – ordított rá Avasarala, és először érződött ki valódi harag a hangjából. – Ha még egyszer meghallom a hangját, behívatom a két nagydarab katonai rendőrt a folyosóról, és egy székkel veretem félholtra magát. Megértett?

Mao nem válaszolt, ami annyit jelentett, hogy igen.

– Fogalma sincs, milyen árat kellett fizetnem maga miatt – mondta Avasarala. – Előléptetnek. Most már én igazgatom a gazdasági tanácsot. A közegészségüggyel korábban nem kellett törődnöm, mert emiatt Errinwrightnak kellett hogy fájjon a feje. Most azt is rám lőcsölték.

A pénzügyi felügyelet az enyém. A következő két évtizedre szétcseszte a naptáramat.

– Ez itt nem tárgyalás – folytatta. – Csak én élvezem ki, hogy szemétkedhetem. Olyan eldugott cellába vettetem, hogy a felesége sem fog emlékezni rá, hogy egyáltalán létezett. Errinwright egykori pozíciójából fogok lebontatni apró darabokra mindent, amit valaha felépített, és szétszórom a szilánkokat. Teszek róla, hogy végig kelljen néznie. A cellájában egyedül a híreket nézheti majd éjjel-nappal. És mivel többé nem találkozunk, gondoskodni fogok róla, hogy eszébe jusson a nevem, valahányszor elpusztítok valamit az örökségéből. El fogom törölni magát.

Mao dacosan bámult vissza rá, de Holden látta, hogy ez csak a látszat. Avasarala pontosan tudta, hová vigye be az ütést. Mivel a Maóhoz hasonló férfiak azért éltek, amit az utókornak örökül hagytak. A jövő alakítóiként tekintettek magukra. Amit Avasarala beígért neki, rosszabb volt számára a halálnál.

Mao gyors pillantást vetett Holdenre, mintha azt mondaná neki: most már jöhetne az a három lövés a fejembe, kérem.

Holden rámosolygott.

Ötvennegyedik fejezet: Prax

Mei Prax ölében ült, de figyelmét egy lézer intenzitásával tőle balra fordította. A szájához emelte a kezét, aztán finoman, kimérten a tenyerébe köpött vissza egy kupac félig megrágott spagettit, majd Amos felé nyújtotta.

– Fúj – mondta a kislány.

A nagydarab férfi magában kuncogott.

– Hát, ha eddig nem volt gusztustalan, most már biztosan az, aranyom – felelte Amos, és széthajtotta a szalvétáját. – Mi lenne, ha beletennéd ide?

– Sajnálom – mentegetőzött Prax. – Még nagyon…

– Még nagyon kicsi, doki – szakította félbe Amos. – A gyerekek már csak ilyenek.

A vacsorát nem vacsorának hívták. Az Egyesült Nemzetek rendezte a fogadást a Lunán, az új-hágai létesítményükben. Prax nem tudta megállapítani, vajon a fal ablak volt-e, vagy rendkívül nagy felbontású képernyő. Rajta kéken és fehéren ragyogott a Föld a horizonton. Az asztalokat rendezett káoszra emlékeztető elrendezésben osztották el a teremben, ami Avasarala elmondása szerint a jelenlegi divatot tükrözte. Ettől olyannak hat az egész, mintha valami seggfej ott rakta volna le őket, ahol épp eszébe jutott.

A teremben felerészt olyanok tartózkodtak, akiket ismert, felerészt pedig ismeretlenek, és lebilincselő volt figyelnie, ahogy elkülönülnek egymástól. Tőle jobbra több kisebb asztalnál alacsony, köpcös férfiak és nők ültek komoly öltönyökben, kosztümökben valamint katonai egyenruhákban, Avasarala és derűsnek tűnő férje, Arjun körül helyezkedve el. Finanszírozási rendszerek elemzéséről és sajtókapcsolati szabályozásról csevegtek. Minden megszorított külsőbolygóbeli kéz új társalgási témákat nyitott. Tőle balra a tudósok csoportja legjobb ruháit viselte: tíz évvel ezelőtt még rájuk illő szmokingokat és legalább fél tucat különböző divatszezont képviselő öltönyöket. Földiek, marsiak és övbéliek keveredtek ebben a csoportban, ám a beszélgetés éppúgy másokat kizáró témákról folyt: tápanyagértékekről, beállítható áteresztő képességű membrán technológiákról, fenotípusok megnyilvánulásairól. Múlt-és jövőbeli kollégák mind összegyűltek itt. A Ganymedes szétesett és újra összerakott társadalma. Ha a középső asztalnál nem Bobbie és a Rocinante legénysége ült volna, ő is tudóstársaival beszélget lépcsőzetes leépülésekről és nem látható fénytartományból táplálkozó kloroplasztokról.

Ám Holden és a legénysége ott középen, elszigetelten és egymagukban éppoly boldogan és békésen elvoltak, mintha a saját hajókonyhájukban ülve égettek volna a világűrön át. Meit pedig, aki időközben igencsak megkedvelte Amost, továbbra sem lehetett fizikailag elszakítani Praxtól úgy, hogy ne kezdett volna üvölteni és sírni. Prax tökéletesen megértette, hogyan érez a kislány, és nem tartotta gondnak ezt.

– Szóval azok után, hogy ennyi ideje élsz a Ganymedesen, rengeteget tudsz az alacsony gravitációban viselt terhességről, ugye? – fordult hozzá Holden. – Ugye nem sokkal kockázatosabb az övbéliek számára sem?

Prax lenyelte a salátát, amit rágott, és megrázta a fejét.

– Nem, nem. Elképesztően nehéz. Különösen, ha egy hajón kell kihordani mindenre kiterjedő orvosi ellenőrzés nélkül. Ha megnézzük a természetes teherbeeséseket, hatból öt esetben fejlődési vagy morfológiai rendellenességgel számolhatunk.

– Öt… – ismételte el Holden.

– A problémák többsége azonban ivarsejt szintű genetikai problémákból fakad – magyarázta Prax. – A Ganymedesen született gyerekek szinte mindegyikét teljes genetikai elemzést követően ültetik be. Ha halálos allélt találnak, egyszerűen elvetik a csírát, és elölről kezdik az egészet. A nem ivarsejt szintű genetikai rendellenességek viszont csupán kétszer olyan gyakoriak, mint a Földön, ami nem annyira rossz arány.

– Ah – felelte csüggedten Holden.

– Miért kérdezted?

– Különösebb ok nélkül – válaszolta Naomi. – Csak beszélgetni akart valamiről.

– Apuci, tofut akarok! – szólalt meg Mei, miközben megragadta, és ráncigálni kezdte Prax fülcimpáját. – Hol a tofu?

– Menjünk, és keressünk egy kis tofut! – válaszolta Prax, és hátratolta az asztaltól a székét. – Gyere!

Miközben keresztülsétált a termen, és tekintetével olyan sötét, hivatalos öltönyt keresett, amit pincér, nem pedig diplomata visel, egy fiatal nő lépett oda hozzá egyik kezében egy itallal, arcán enyhe pírral.

– Maga Praxidike Meng – szólalt meg. – Valószínűleg ön nem emlékszik rám.

– Ööö… Nem – felelte Prax.

– A nevem Carol Kiesowski – közölte a nő, és megérintette a saját kulcscsontját, mintha azt akarná tisztázni, kiről beszél. – Néhányszor írtunk egymásnak, miután közzétette azt a videót Meiről.

– Ó, igen – válaszolta Prax, és elkeseredetten próbálta felidézni magában a nőt, és hogy vajon miféle kommenteket hagyhatott neki.

– Csak annyit akartam mondani, hogy szerintem mindketten nagyon, nagyon bátrak voltak – magyarázta bólogatva a nő. Prax elképzelhetőnek tartotta, hogy Carol egy kicsit becsípett.

– A rohadt kurva anyját neki! – harsogta túl Avasarala a társalgás háttérzaját.

A tömeg feléje fordult. Avasarala a kézi termináljára meredt.

– Mi az a kurva, apuci?

– Görbe, csak másik nyelven, kicsim – felelte Prax. – Mi történt?

– Holden régi főnöke megelőzött minket – mondta Avasarala. – Azt hiszem, most már tudjuk, mi történt azzal a rengeteg kibaszott rakétával, amit ellopott.

Arjun megérintette a neje vállát, és Praxra mutatott. Avasarala láthatólag tényleg zavarba jött.

– Elnézést a szabados kifejezésekért – mondta. – Róla elfeledkeztem.

Holden jelent meg Prax vállánál.

– A főnököm?

– Fred Johnson erődemonstrációt tartott – felelte Avasarala. – Arra vártunk, hogy Nguyen szörnyetegei közelebb érjenek a Marshoz, hogy leszedhessük őket. A transzponderek vígan ciripelnek, mi pedig szorosabban rájuk ragadtunk, mint egy légy… Nos, beértek az övbe, Johnson pedig atommal szétbombázta őket. Mind egy szálig.

– Ez azért alapvetően jó dolog – szólalt meg Prax. – Vagyis, ugye jó dolog?

– Nem, ha ő teszi ezt – felelte Avasarala. – Az izmait próbálgatja. Meg akarja mutatni, hogy az Öv immár ütőképes arzenállal rendelkezik.

Avasarala balján egy egyenruhás férfi ugyanakkor kezdett el beszélni, mint mögötte egy nő, és a szónoklási kényszere az egész csoportra átragadt. Prax félrehúzódott. A becsípett nő egy férfira mutogatott, és közben hadarva magyarázott valamit, Praxról és Meiről teljesen elfeledkezett. A terem egyik sarkában sikerült rálelnie egy pincérre, és megígértette vele, hogy szerez neki tofut, aztán visszament az asztalhoz. Amos és Mei tüstént belekezdtek a ki tudja hangosabban kifújni az orrát játékba, Prax pedig Bobbie-hoz fordult.

– Akkor tehát visszamegy a Marsra? – kérdezte. Udvarias, ártalmatlan kérdésnek tűnt, amíg Bobbie össze nem szorította az ajkait, és bólintott.

– Igen – válaszolta. – Kiderült, hogy a bátyám megnősül. Megpróbálok időben hazaérni ahhoz, hogy elszúrjam a legénybúcsúját. Na és maga? Elfogadja az állást, amit az öregasszony kínált?

– Nos, azt hiszem, igen – felelte Prax egy kissé meglepődve azon, hogy Bobbie hallott Avasarala ajánlatáról. Még nem hozták nyilvánosságra. – Végtére is a Ganymedes minden alapvető előnye megmaradt. A magnetoszféra, a jég. Ha még némelyik tükörrendszert is meg lehetne menteni, még mindig sokkal jobb lenne, mint nulláról kezdeni. Úgy értem, azt kell megértenie a Ganymedesszel kapcsolatban…

Ha belemelegedett egy témába, nehezen lehetett leállítani. A Ganymedes sok tekintetben a külső bolygók civilizációjának központja volt. A növénytermesztés legfejlettebb szintjét képviselte. Az összes élettani tudományos problémával ott foglalkoztak. A maga módján izgalmasabbnak ígérkezett az újjáépítés, mint az eredeti fejlesztés. Először végrehajtani valamit: kísérletezésnek számított. Újra megtenni ugyanezt azzal járt, hogy figyelembe vettek minden korábbi tapasztalatot, és finomítottak, javítottak, tökéletesítettek. Prax kissé elszédült a lehetőségektől. Bobbie búskomor mosollyal hallgatta.

És nem kizárólag a Ganymedesről volt szó. Az egész emberi civilizációt újjá kellett építeni a korábban történtek romjaiból. Magát az életet nagyszabású kémiai kísérletként lehetett felfogni, amely a legegyszerűbb replikátorokkal kezdődött, majd növekedett, összeomlott, és újból növekedésnek indult. A katasztrófa csupán részét képezte annak, ami újra meg újra megtörtént. Előjáték volt mindahhoz, ami ezután következett.

– Így egészen romantikusnak hangzott – mondta Bobbie, és a tónusból ítélve ez szinte vádnak hatott.

– Nem akartam… – kezdte volna Prax, de valami hideg és nedves kúszott be a fülébe. Rémült nyikkanással hátrakapta a fejét, aztán oldalra fordult, és Mei csillogó tekintetével és ragyogó mosolyával találta szembe magát. A kislány mutatóujja nyáltól csöpögött, és mögötte Amos kacagott rákvörös arccal, miközben az egyik kezével a hasát fogta, a másikkal pedig az asztalt csapkodta olyan erővel, hogy a tányérok csörögve táncoltak rajta.

– Ez mi volt?

– Szia, apa! Szeretlek.

– Tessék – nyújtott oda neki Alex egy tiszta szalvétát. – Ez most jól jöhet.

A csend riasztónak hatott. Prax nem tudta, mennyi ideje tart, de hullámként átsöpörve tudatosodott benne. A terem politikusi fele még mindig némán és mozdulatlanul ült. A testek erdején át látta, ahogy Avasarala előrehajol, könyökét a térdére támasztja, a kezét alig pár centi választja csak el az arcától. Amikor felállt, a tömeg kettényílt, hogy utat engedjen neki. Annyira apró termetű asszonyka volt, mégis az egész teremnek parancsolt a kivonulásával.

– Ez nem jó jel – állapította meg Holden, és felállt. Prax és Naomi, Amos, Alex és Bobbie mind szó nélkül követték a példáját, és megindultak utána. A politikusok és a tudósok is jöttek, végre mindannyian elkeveredtek egymással.

A konferenciaterem ajtaja a széles előszoba túloldalán nyílt, elrendezése egy ókori görög amfiteátruméra emlékeztetett. Elöl a pódium egy méretes nagy felbontású képernyő előtt állt. Avasarala odamasírozott az egyik székhez, hadarva és halkan beszélt valamit a termináljába. A rettegés érzete kézzelfoghatónak hatott. A képernyő elfeketedett, és valaki letompította a fényeket.

A képernyő sötétjében a Vénusznak szinte csak a körvonalai rajzolódtak ki a Nap előtt. Prax több százszor látta már ezt a képet. Az adás több tucat megfigyelőállomás bármelyikéből származhatott. A bal alsó sarokban látható időbélyeg szerint negyvenhét percet mentek vissza az időben. A számok alatt egy hajó neve, a Celestine lebegett.

Eddig a protomolekula-katonák valahányszor erőszakos összetűzésben vettek részt, a Vénusz reagált. A KBSz nemrégiben száznál többet pusztított el a félig emberi hibridekből. Prax lelkében az izgatottság és a rettegés viaskodott.

A kép szétesett, majd újra összeállt, valamiféle interferencia megzavarta az érzékelőket. Avasarala nyers utasítást adott, ami akár „mutassa” is lehetett. Pár másodperccel később a kép megállapodott és perspektívát váltott. Az adatképernyőn egy szürkészöld hajót lehetett látni.

A fejmagasságú kijelző Mermanként jelölte meg. A kép ismét szétesett, és mire megint összeállt, a Merman már másfél centit elmozdult balra, és bukfencezve, orral előre pörgött. Avasarala szólalt meg ismét. Pár másodperc kihagyás, és a képernyőn ismét megjelent az eredeti kép. Most, hogy Prax tudta, mit figyeljen, látta, ahogy a Merman parányi pontja a félárnyék közelében halad. Más hozzá hasonló apró foltokat is lehetett látni.

A Vénusz sötét oldala lobbant egyet, mint egy hirtelen, bolygóméretű villámlás az összefüggő felhők mögött. Aztán felizzott.

Akár egy kerék küllői, több ezer kilométer hosszú, gigantikus rostszálak fehérlettek fel, és tűntek el. A Vénusz felhői helyet változtattak, alulról kavarta fel őket valami. Praxban élesen felrémlett egy emlék, amikor egy víztartály felszínén látta a nem messze alatta elúszó hal nyomdokvizét. Hatalmasan és izzón tört keresztül a felhőrétegen. Küllőszerű irizáló fonalak fénylettek fel gigantikus villámviharoktól, összeértek, akár egy polip csápjai, de egy merev belső csomóponthoz kapcsolódtak. Amint kiemelkedett a Vénusz sűrű felhőrétege fölé, megindult a Nappal ellentétes irányban a megfigyelő hajó felé, de elhaladt mellette. Az útjába kerülő többi hajó szétszóródott, tovasodródott. A Vénusz légköréből kivált hosszú csóva megcsillant a Nap fényében, hópelyhek és jégszilánkok módjára tündökölt. Prax próbálta értelmezni a méretarányokat. Akkora, mint a Ceres Állomás. Akkora, mint a Ganymedes. Nagyobb. Összecsukta a karjait – csápjait –, majd hajtóműcsóva látható jele nélkül gyorsulni kezdett. Úszott a világűrben. Prax szíve hevesen kalapált, de a teste kővé dermedve állt.

Mei megpaskolta az arcát szétnyitott tenyerével, és a képernyőre mutatott.

– Az mi? – kérdezte.

Epilógus: Holden

H

olden ismét elindította a visszajátszást. A Rocinante hajókonyhájának fali képernyője túl kisméretű volt ahhoz, hogy kiadja a Celestine által készített nagy felbontású felvételek részleteit. Ám Holden egyfolytában újranézte, bármelyik helyiségben volt is. Előtte egy elfeledett bögre kávé hűlt a szendvics mellett, amit nem evett meg.

A Vénusz bonyolult mintázatban felfénylett. A sűrű felhőréteg örvénylett, mintha bolygó méretű vihar tombolt volna. Aztán felemelkedett a felszínre, és a Vénusz légkörének széles kondenzcsíkját húzta maga után.

– Gyere lefeküdni! – hívta Naomi, aztán előrehajolt a székében, és megfogta Holden kezét. – Aludnod kellene.

– Annyira hatalmas. És ahogy félrecsapta az útjából azokat a hajókat. Könnyedén, akár egy guppiraj közepén keresztülúszó bálna.

– Tudsz tenni bármit is ezzel kapcsolatban?

– Ez itt a vég, Naomi – felelte Holden, majd elszakította a képernyőtől, és Naomira emelte a tekintetét. – Mi van, ha ez itt a vég? Ez már nem valamiféle idegen vírus. A protomolekula ezt a valamit elkészíteni jött ide. Ennek a létrehozásáért akarta eltéríteni a földi életet. Bármi lehet.

– Tudsz bármit tenni ezzel kapcsolatban? – ismételte el a lány. A szavai nyersnek hatottak, de a hangja kedves maradt, és a kezével gyengéden szorította Holden ujjait.

Holden visszafordult a képernyőhöz, és újraindította a képet. A tucatnyi hajó úgy sodródott el a Vénusztól, mintha hatalmas széllökés kapta volna fel, és kavarta volna falevélként maga előtt őket. A légkör felszíne forogni és kavarogni kezdett.

– Oké – mondta Naomi, és felállt. – Én lefekszem. Ne kelts fel, amikor bejössz! Teljesen kimerültem.

Holden biccentett neki, de a videóról nem vette le a szemét. A gigászi alakzat áramvonalas nyílheggyé hajlott össze, mintha egy vizes rongyot emelnének fel a közepénél fogva, aztán elrepült. A Vénusz, amit hátrahagyott, mintha megfogyatkozott volna valahogy. Mintha valami létfontosságút loptak volna ki belőle, hogy létrehozzák az idegen tárgyat.

És íme, itt volt. Az ádáz harcok végeztével, miután puszta jelenlétével káoszba döntötte az emberi civilizációt, a protomolekula elvégezte a feladatot, amiért évmilliárdokkal ezelőtt idejött. Vajon az emberiség túlélheti? Vajon a protomolekula egyáltalán tudomást vesz róluk azok után, hogy végzett nagyszabású művével?

Nem valaminek a vége rémisztette meg Holdent. Inkább annak a lehetősége, hogy olyasmi kezdődik el, ami teljességgel idegen az emberi léttől. Bármi történjék most, senki sem lehet felkészülve rá.

Ez pokolian megijesztette.

Mögötte egy férfi köszörülte meg a torkát.

Holden kelletlenül fordult el a képernyőn látható felvételektől. A férfi a hajókonyha hűtőszekrénye mellett állt, mintha mindig is ott ácsorgott volna gyűrött szürke öltönyében és horpadt kerek kalapjában. Arcáról ragyogó kék szentjánosbogár röppent el, aztán megállapodott előtte a levegőben. A férfi elhessentette, akár egy szúnyogot. Arcára feszélyezett és bocsánatkérő kifejezés ült ki.

– Helló – szólalt meg Miller nyomozó. – Beszélnünk kell.

Köszönetnyilvánítás

A könyvírás sohasem annyira magányos munka, mint amilyennek kívülről tűnhet. Ez a regény és ez a sorozat nem jöhetett volna létre Shawna McCarthy és Danny Baror szorgos munkája, DongWon Song, Anne Clarke, Alex Lencicki, az utánozhatatlan Jack Womack és az Orbit zseniális csapatának odaadó és kitartó támogatása nélkül. Hálával tartozunk még Carrie-nek, Katnek és Jaynének a visszajelzésekért és a támogatásért, valamint az egész Sakeriver csapatnak. A regény kevésbé dögös lett volna nélkülük. A hibák, pontatlanságok és példátlan mellébeszélések mind nekünk róhatók fel.

Továbbá a fordító szeretne köszönetet mondani azoknak, akik a tudományos részekben segítették a munkáját: Németh Szilvia, Mizser Attila, Endresz Gábor, Gyöngyösi László.

A szerzőről

A JAMES S. A. COREY írói álnév a Daniel Abraham és Ty Franck alkotta albuquerque-i szerzőpárost fedi. Daniel James Abraham számos sikeres science fiction-és fantasyregény és elbeszélés szerzője, akinek műveit Hugo-és Nebula-díjra egyaránt jelölték már. 1998-ban végezte el a kifejezetten SF&F írók számára szervezett Clarion West Writers Workshopot, majd önálló művei mellett Gardner Dozois-val és George R. R. Martinnal közösen írta meg a Hunter’s Run című regényt, valamint a Shadow Twin című novellát. Ugyancsak A Tűz és Jég dala alkotójának nevéhez köthető Ty Corey Francké is, aki asszisztensként segédkezik Martinnak, és íróként a Leviatán ébredésével debütált.

Kövesd a kiadót a Facebookon!

Csillagozd, értékeld a könyvet a molyon!

Tetszett a könyv? Szeretnéd, ha a polcodra is kirakhatnád?

Hogyha akárhonnan megvásároltad az e-könyvet, és bizonyítani tudod, akkor ha megrendeled a kiadó webshopján, a papír alapú könyvre a honlapon látható kedvezményen felül további 10% árengedményt adunk!

Table of Contents

Copyright

Ajánlás

Prológus: Mei

Első fejezet: Bobbie

Második fejezet: Holden

Harmadik fejezet: Prax

Negyedik fejezet: Bobbie

Ötödik fejezet: Avasarala

Hatodik fejezet: Holden

Hetedik fejezet: Prax

Nyolcadik fejezet: Bobbie

Kilencedik fejezet: Avasarala

Tizedik fejezet: Prax

Tizenegyedik fejezet: Holden

Tizenkettedik fejezet: Avasarala

Tizenharmadik fejezet: Holden

Tizennegyedik fejezet: Prax

Tizenötödik fejezet: Bobbie

Tizenhatodik fejezet: Holden

Tizenhetedik fejezet: Prax

Tizennyolcadik fejezet: Avasarala

Tizenkilencedik fejezet: Holden

Huszadik fejezet: Bobbie

Huszonegyedik fejezet: Prax

Huszonkettedik fejezet: Holden

Huszonharmadik fejezet: Avasarala

Huszonnegyedik fejezet: Prax

Huszonötödik fejezet: Bobbie

Huszonhatodik fejezet: Holden

Huszonhetedik fejezet: Prax

Huszonnyolcadik fejezet: Avasarala

Huszonkilencedik fejezet: Holden

Harmincadik fejezet: Bobbie

Harmincegyedik fejezet: Prax

Harminckettedik fejezet: Holden

Harmincharmadik fejezet: Prax

Harmincnegyedik fejezet: Holden

Harmincötödik fejezet: Avasarala

Harminchatodik fejezet: Prax

Harminchetedik fejezet: Avasarala

Harmincnyolcadik fejezet: Bobbie

Harminckilencedik fejezet: Holden

Negyvenedik fejezet: Prax

Negyvenegyedik fejezet: Avasarala

Negyvenkettedik fejezet: Holden

Negyvenharmadik fejezet: Bobbie

Negyvennegyedik fejezet: Holden

Negyvenötödik fejezet: Avasarala

Negyvenhatodik fejezet: Bobbie

Negyvenhetedik fejezet: Holden

Negyvennyolcadik fejezet: Avasarala

Negyvenkilencedik fejezet: Holden

Ötvenedik fejezet: Bobbie

Ötvenegyedik fejezet: Prax

Ötvenkettedik fejezet: Avasarala

Ötvenharmadik fejezet: Holden

Ötvennegyedik fejezet: Prax

Epilógus: Holden

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Kövesd a kiadót a Facebookon!

Table of Contents

Copyright

Ajánlás

Prológus: Mei

Első fejezet: Bobbie

Második fejezet: Holden

Harmadik fejezet: Prax

Negyedik fejezet: Bobbie

Ötödik fejezet: Avasarala

Hatodik fejezet: Holden

Hetedik fejezet: Prax

Nyolcadik fejezet: Bobbie

Kilencedik fejezet: Avasarala

Tizedik fejezet: Prax

Tizenegyedik fejezet: Holden

Tizenkettedik fejezet: Avasarala

Tizenharmadik fejezet: Holden

Tizennegyedik fejezet: Prax

Tizenötödik fejezet: Bobbie

Tizenhatodik fejezet: Holden

Tizenhetedik fejezet: Prax

Tizennyolcadik fejezet: Avasarala

Tizenkilencedik fejezet: Holden

Huszadik fejezet: Bobbie

Huszonegyedik fejezet: Prax

Huszonkettedik fejezet: Holden

Huszonharmadik fejezet: Avasarala

Huszonnegyedik fejezet: Prax

Huszonötödik fejezet: Bobbie

Huszonhatodik fejezet: Holden

Huszonhetedik fejezet: Prax

Huszonnyolcadik fejezet: Avasarala

Huszonkilencedik fejezet: Holden

Harmincadik fejezet: Bobbie

Harmincegyedik fejezet: Prax

Harminckettedik fejezet: Holden

Harmincharmadik fejezet: Prax

Harmincnegyedik fejezet: Holden

Harmincötödik fejezet: Avasarala

Harminchatodik fejezet: Prax

Harminchetedik fejezet: Avasarala

Harmincnyolcadik fejezet: Bobbie

Harminckilencedik fejezet: Holden

Negyvenedik fejezet: Prax

Negyvenegyedik fejezet: Avasarala

Negyvenkettedik fejezet: Holden

Negyvenharmadik fejezet: Bobbie

Negyvennegyedik fejezet: Holden

Negyvenötödik fejezet: Avasarala

Negyvenhatodik fejezet: Bobbie

Negyvenhetedik fejezet: Holden

Negyvennyolcadik fejezet: Avasarala

Negyvenkilencedik fejezet: Holden

Ötvenedik fejezet: Bobbie

Ötvenegyedik fejezet: Prax

Ötvenkettedik fejezet: Avasarala

Ötvenharmadik fejezet: Holden

Ötvennegyedik fejezet: Prax

Epilógus: Holden

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Kövesd a kiadót a Facebookon!